# tsftbvl

lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופוסל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופוסל </span>את המקוה. </span>היינו מקוה חסר אבל שלם אינו נפסל בשום ענין כדפירשנו בפרק המוכר את הבית (ב'ב דף סו: ד'ה מכלל) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המתמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המתמד </span>ונתן מים במדה. </span>ואם תאמר ולוקמיה ברמו תלתא ואתא ארבעה ויש לומר דלכולי עלמא חייב אפילו לא החמיץ ואם תאמר ומאי טעמא דרבנן דפטרי שמרים שיש בהם טעם יין ואף על גב שלא החמיץ והלא כל איסור שבתורה שלא במינו בנותן טעם ד] וטבל חמור לענין א] שלא במינו ועוד שאפילו החמיץ פוטרין חכמים למאן דאמר בהחמיץ מחלוקת ואפילו בטבל ודאי איירי כדמשמע בפ' המוכר פירות (ב'ב דף צז.) ויש לומר דיין במים אפילו בפחות מששים אפילו רמא תלתא ואתא תלתא ופלגא לא חשיב טעם גמור לרבנן כבשאר איסורין דהכא לא הוי אלא קיוהא בעלמא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>רבי יהודה אף על גב דלא החמיץ. </span>אף על גב דרבי יהודה להחמיר איירי להתחייב במעשר והכא להקל הוא דניקח בכסף מעשר ואין פוסל את המקוה קסבר הש'ס דלא שנא וקשיא לפירוש רשב'ם דבהמוכר פירות (דף צו:) גבי פלוגתא דאחרים ורבנן בבורא פרי הגפן דקאמר הש'ס דברמא תלתא ואתא תלתא לא פליגי אלא ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא ופריך ליה מהא דפליגי בכדי מדתו ולא יותר ומשני ביתר נמי פליגי וכדי מדתו ה] נקט להודיעך כחו דרבי יהודה והשתא קשיא דמאי משני תקשי אמאי לא מוקי נמי פלוגתייהו דרבנן ואחרים בכדי מדתו כי היכי דפליגי ר' יהודה ורבנן ותירץ שם רשב'ם דרבי יהודה דמחייב בכדי מדתו היינו לחומרא ואי אפשר לומר כן כדמשמע הכא וצריך לפרש דגמרא ס'ל כרבנן דפטרי בכדי מדתו ומוקי אחרים ורבנן כרבנן דרבי יהודה אי נמי משמע ליה דרבי יהודה מחייב מדאורייתא ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא לכך מחמיר מדרבנן בכדי מדתו ומתניתין ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא:  בשהחמיץ</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשהחמיץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשהחמיץ </span>מחלוקת. </span>לאו דוקא בשהחמיץ אלא כיון שסופו להחמיץ אע'ג דלא החמיץ כדאמר בסמוך ובודאי יין חשיב לר' יהודה מדנקח בכסף מעשר ואפילו יש בו ג' לוגין מים מלבד היין אינו פוסל את המקוה (א) כי היכי דנחשבינן המים כפרי להיות נקחים בכסף מעשר לענין מקוה נמי נחשבים כפרי ולא פסלי ליה ואין לומר הא דנקחין משום דהוו כקנקן שנקח אגב היין לא דמי דעל ידי הקנקן משומר היין אבל במים שבתמד אין נקחין אלא משום דחשיב כיין לפי שיש בה טעם כמו יין מזוג ואפילו למאן דתנא חסר קורטוב ברישא במשנה דמייתי בסמוך הא שלש לוגין של מים פסלי ליה לא דמי דהתם ליכא טעמא דחמרא אלא חזותא לבד ולא חיישינן בחזותא כיון דליכא טעמא אבל הכא דאיכא טעמא חמרא מזגא איקרי והיכא דלא החמיץ חשיב ליה כודאי מים מדפוסלין את המקוה דספק מים שאובין למקוה כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומתני'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומתני' </span>רבי יהודה היא. </span>והא דלא מוקי פלוגתייהו בשלא החמיץ ומתניתין כרבנן משום דאף רבי יהודה היה פוטר בלא החמיץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אי שבקיה הוה מחמיץ. </span>לאו אאין נקחין בכסף מעשר פריך דבדין הוא דאין נקחין מספק אלא אפוסל את המקוה פריך דמספק אין לפסול כדתניא בתוספתא  מקוה שהניחו ריקן ובא ומצאו מלא כשר מפני שהוא ספק מים שאובין למקוה וכן מוכח בכמה משניות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר הא מני רבי יוחנן בן נורי היא. </span>רבא בא לומר שאפילו שייר ממנו בכוס והחמיץ חשיב מים כל זמן שלא החמיץ לפסול את המקוה כרבי יוחנן בן נורי דאמר שלשה לוגין מים חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב חשיב כמים לפסול את המקוה כיון דטעמא וחזותא מיא והכא נמי טעמא וחזותא מיא ואף ע'ג דלא דמי לגמרי דהתם אותו חלב אין סופו להיות בו טעם חלב וגם לא היה נקח בכסף מעשר אבל הכא סופו שיהיה בו טעם יין כשיחמיץ והמים עצמם נחשבים יין להיות נקחים בכסף מעשר כדאמר בעירובין (דף כז:) בשכר לרבות תמד משיחמיץ מ'מ מדקדק רבא כיון דאפילו חלב עצמו נחשב כמים להשלים שיעור שלשה לוגין לפסול את המקוה ה'ה דהכא הוה פוסל את המקוה אע'ג דסופו להחמיץ כיון דהשתא מיהא טעמא וחזותא מיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטעמא </span>וחזותא דהאי מיא נינהו. </span>אע'פ שלא הזכיר רבי יוחנן בן נורי אלא חזותא מ'מ צריך שלא יהא בו טעם יין ולכך נקט רבא טעמא וחזותא דפשיטא דיין לבן שהיה דומה למים לא היה פוסל את המקוה ואפילו מזוג בג' לוגים מים והא דלא נקט רבי יוחנן בן נורי הכל הולך אחר הטעם והמראה למאן דגריס בריש מכות (דף ג:) חסר קורטוב דמשמע הא יש בו ג' לוגין פוסל את המקוה ואף ע'ג דמראיהן יין ובא רבי יוחנן בן נורי לחלוק גם על רישא ולומר דאין פוסל כיון שיש בו מראה יין אע'פ שיש בו טעם מים לכך לא הזכיר טעמא אלא מראה ולמאן דלא גריס ברישא חסר קורטוב דהשתא לא קא'ר יוחנן בן נורי אלא אסיפא נקט מראה למימר דבין ברישא בין בסיפא הולך אחר המראה כלומר כי היכי דמודה ליה ברישא דאזלינן אחר המראה אודי ליה נמי בסיפא דאזלינן בתר טעמא ומראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופליגא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופליגא </span>דר' אלעזר דאמר ר' אלעזר הכל מודים כו'. </span>וא'ת אמאי פליג הא אתי שפיר כרב נחמן דהכי קאמר אע'ג דר' יהודה מחייב במעשר משהחמיץ או שסופו להחמיץ מודה דאין מפרישין עליו מתמד אחר אלא א'כ החמיץ זה וזה משום  ד] דלמא זה סופו להחמיץ וזה אין סופו להחמיץ והוה ליה כו' וי'ל דלכך קאמר דפליגי דמשמע הלשון דמודו בין רבנן בין רבי יהודה שאפילו רבנן ה] אמרו זה הלשון שאין מפרישין עליו ממקום אחר אלא א'כ החמיץ אבל החמיץ מפרישין ורב נחמן דמוקי פלוגתייהו בהחמיץ סבר פטרי רבנן אפי' החמיץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התמד </span>עד שלא החמיץ משיקו במים וטהור משהחמיץ אין משיקו במים. </span>וא'ת לרב נחמן דחשיב ליה פירי בשסופו להחמיץ אע'ג דלא החמיץ כמאן לא כרבי יהודה ולא כרבנן וי'ל (סיפא) עד שלא החמיץ דהכא אין סופו להחמיץ ששייר ממנו בכוס ולא החמיץ כדפרישית לעיל עד שלא החמיץ דמתניתין:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי מבלבלי. </span>ורבא סלקא דעתך דכי נטמאו מעיקרא בפני עצמן אינו מועיל להן השקה אלא בפני עצמן הקשה ה'ר אליעזר ממיץ למה לי טעמא דמבלבלי כי נמי קפי פרי מלעיל סלקא להו השקה כדאשכחן בפרק התערובת (זבחים עח:) גבי יין וחלב לחין אין חוצצין שדרך היין עוברים המים אל גוף האדם ועלתה לו טבילה ונראה דלא קשה מידי דלא דמי דודאי אגבא דגברא או אגבא דמנא מחלחלי בהו מיא אבל דרך השקה לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>חכמים אומרים יש מיאון במקום חליצה דתניא. </span>מתני' דבא סימן הוה מצי לאתויי אבל מייתי ברייתא משום דמפורש בה ר' מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שירבה השחור על הלבן. </span>פירוש הבשר לבן הוא וקאמר ר' יהודה דבעי שישחיר אותו המקום מן השערות ובשתי שערות סגי כדמפורש בפרק בא סימן ולא שירבה ממש אלא שיהו שתי שערות שוכבות ונראה כמו שריבה השחור כלומר דומה כמו שיש שם שערות הרבה ושם פירש בקונטרס דלא גרסינן על הלבן :  הדרן עלך הכל שוחטין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוחט.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט. </span>ר' יהודה אומר עד שישחוט את הוורידין. </span>דוקא בעוף הואיל וצולהו כולו כאחד מוקי לה בגמרא וכרבי יהודה קיימא לן כדאמר בפ'ק דברכות (דף ח:) הזהרו בוורידין כר' יהודה ונראה דדוקא לכתחלה קא'ר יהודה אבל אם צלאו דיעבד ולא נחתכו הוורידין שרי כדמוכח בגמרא דקאמר רב פפא רישא בחולין מהכא דקאמר ר' יהודה עד שישחוט את הוורידין ופליגי רבנן עליה ואי אמרת בקדשים אמאי פליגי עליה הוא עצמו לדם הוא צריך ח] ואי ר' יהודה בדיעבד נמי אסר דלמא לכתחלה מודו רבנן אבל בדיעבד פליגי עליה לכך נראה דפשיטא ליה דרבי יהודה לא קאמר אלא לכתחלה והא דקאמר בתוספתא דרבי יהודה פוסל בעוף עד שישחוט את הוושט ואת הוורידין לאו דוקא פוסל בדיעבד אלא כלומר אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חצי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חצי </span>אחד בעוף. </span>ה'ה חצי כל אחד ואגב רוב אחד נקט חצי אחד ומרישא נמי שמיע ליה דדוקא רוב בעינן ולא נקטיה אלא אגב דבעי למתני אחד וחצי בבהמה אע'ג דהוי טפי מרוב השנים בין הכל שחיטה פסולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנים </span>בבהמה לכתחלה לא עד כמה לשחוט וליזיל. </span>ואי משום וורידין אפילו ר' יהודה מודה בבהמה הואיל ומנתחה אבר אבר כדלקמן (דף כח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>שהייה דרסה וחלדה כו'. </span>בכל הספרים גרסינן וליטעמיך ובקונטרס הגיה ותו וקשה לפירושו דאי הש'ס קאמר לה ומסיק דקרא אתא דלא לשוייה גיסטרא וכן בסמוך גבי קרא דוזבחת מוקי לקרא דלא לשוייה גיסטרא למה לי תרי קראי להכי ועוד דמפרש דלא לשוייה גיסטרא שלא יחתוך הצואר עם הסימנין היכי משמע ט] מושחט ועוד אמאי ס'ד שיחתוך המפרקת אחר שחיטת הסימנין ונראה כגירסת הספרים דגרסי וליטעמיך ורב כהנא קאמר לה י] שחיטה מן הצואר נמי גמרא ולא מאזנו ולא מחוטמו אבל אכתי לא ידעינן מהיכן מתחיל אי מן העורף כמליקה או מצד הגרון בסימנים ולהכי אתא ושחט לומר ממקום ששח וקיימא (ב) מילתא דרב כהנא דקאמר מנין לשחיטה מן הצואר דהיינו גרון כדתנן לעיל (דף יט:) שכל הצואר כשר לשחיטה וכל העורף כשר למליקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>לרבות את הראש שכבר הותז כו'. </span>משמע דלא הוי בכלל ונתח אותה לנתחיה ותימה דבפ'ק (לעיל דף יא.) אמר אתיא מראשה של עולה דרחמנא אמר  יא] לנתחיה ולא נתחיה לנתחים ויש לומר דהדר ערביה וערכו בני אהרן הכהנים את הנתחים ואת הראש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדקאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדקאמר </span>את הראש שכבר הותז מכלל דשחיטה מן הצואר. </span>לא אתא האי תנא אלא למעוטי זנבו אבל אכתי לא ידעינן אי מן הצואר אי מן העורף:  ופדר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופדר </span>קמא למאי אתא. </span>מה שמקשינן לכתוב חד ראש ותרי פדר דמחד ראש ידעינן שהוא בכלל עריכה ופדר קמא דדרשינן מיניה שחופהו על בית השחיטה ידעינן דראש קודם לכל אברים נראה דאי לא כתיב אלא חד ראש לא הוה דרשינן מיניה שכבר הותז אלא הוה דרשינן [מיניה שחופהו על בית השחיטה והוה שמעינן ה] מיניה]  (א) שקודם לכל האברים אבל השתא מיתורא דכתיב ראש שני אשמועינן דשחיטה מן הצואר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באיזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באיזו </span>תורה שוותה בהמה לעוף. </span>בפרק חטאת העוף בזבחים (דף סט:) דרשינן מינה מה בהמה דבר שמכשירה לאכילה מטהר טרפתה מטומאתה אף עוף כו' תרתי שמע מינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>עוף בסימן אחד. </span>דכתיב ומלק ולא יבדיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרש </span>בר קפרא. </span>לדידיה איצטריך זאת לשום דרשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תדע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תדע </span>שהרי יש להם קשקשת. </span>תימה מה צריך ראיה על זה דקרא כתיב בהדיא ישרצו המים שרץ נפש חיה ועוף וי'ל דמייתי ראיה דכיון דבריאת המים ניכרת בהם ראוי לדמותם לדגים לענין שחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>שאלו. </span>פירוש קונטריקון ההגמון את רבן יוחנן בן זכאי ולא כמו שפירש בקונטרס את רבן גמליאל ובכל דוכתי דאיכא ועוד שאלו עליה קאי ואע'ג דלא מייתי התם כמו בו ביום שבכל הש'ס דהוי ביום שמינו בו את רבי אלעזר בן עזריה נשיא כדאמרינן בפרק תפלת השחר (ברכות דף כח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשפיכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשפיכה </span>בעלמא. </span>ואפילו לר' מאיר דיליף לקמן בפרק כסוי הדם (דף פה.) דשחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה דגמר שפיכה שפיכה משחוטי חוץ מכל מקום אין מקרא יוצא מידי פשוטו:  תיהני</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תיהני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיהני </span>לה סכין לטהרה מידי נבלה. </span>הך פירכא ליתא לר' יוסי דאמר בזבחים פרק חטאת העוף (דף סט:) גבי מלק ונמצאת טרפה דאין מליקה מטהרת מידי נבלה דדווקא ג] שחיטה מטהרת (ב) בבהמה אלא לרבי מאיר פריך דקאמר התם נמי דמליקה מטהרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>היא דתניא כו'. </span>הוה מצי למימר בר קפרא היא אלא דניחא ליה לאוקמי משניות דלעיל כרבי הקשה רבינו אפרים דהכא ס'ל לרבי דיש שחיטה לעוף מן התורה ובפרק מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני (נזיר כט:) קאמר גבי פלוגתא דרבי ורבנן דכ'ע כדי לחנכו במצות וא'כ לרבי הא קא אכיל כהן מליקה דה'נ פריך ד] לעיל מיניה למ'ד כדי לחנכו במצות קאכיל כהן מליקה ומשני קסבר אין שחיטה לעוף מן התורה ולרבי ליכא לשנויי הכי אם כן תיקשי ואפילו יחזיר סימנין ויוליך ויביא נבלה היא לרבי דבעי שחיטה בתלוש בפ'ק (לעיל טז.)  מויקח את המאכלת ועוד דמ'ד מחזיר קסבר מוליך ומביא במליקה פסול דבענין אחר לא מיתוקמא מתניתין דפ'ק (שם יט:) דנמצא כשר בשחיטה וא'כ ה'ל דורס וי'ל דהתם בנזיר דיחויא בעלמא הוא דמההיא ליכא למידק דתהוי פלוגתא דתנאי אי הלכה הוא בנזיר או כדי לחנכו אבל מ'מ אמת הוא דרבי סבר דהלכה הוא בנזיר כיון דסבר דיש שחיטה לעוף מן התורה א'נ קסבר כדי לחנכו ומביא חטאת העוף ואינו נאכל מידי דהוה אחטאת העוף הבאה על הספק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>רוב אחד בעוף ועל רוב שנים בבהמה. </span>י'מ דדריש בגימטריא דכאשר אל'ף אחד בעוף שי'ן שנים בבהמה רי'ש רובו של אחד כמוהו רוב אחד בעוף ורוב שנים בבהמה  ה] ראשי תיבות למפרע של כאשר הוי רובו של אחד כמוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>כי ממסמס קועיה דמא. </span>פירש בקונטרס וצריך בדיקה בסימנים שמא נפסק הקנה או ניקב הוושט ומשום ספק דרוסה לא בעי בדיקה דתלינן בכלבא או בקנה דאמר באלו טריפות (לקמן נג.)  ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא וא'ת למאי נפקא מינה ו] אי תלינן בכלבא או בקניא כיון דאפילו קניא בעי בדיקה וי'ל דנפקא מינה דאי הוה תלינן בשונרא הוה צריך בדיקה כנגד כל החלל אע'ג דליכא ריעותא אלא כנגד הסימנין א'נ לענין ספק דרוסה אפי' לא האדימו הסימנין אלא משהו טריפה כדאמר לקמן (דף נד.) דגרגרת דרוסתו במשהו דזיהרא מיקלא קליא וריב'א מפרש דהכא בשמעתין הויא ז]   משום</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר מחצה על מחצה כרוב. </span>ובפרק אלו טריפות  (לקמן דף מד:) גבי (פסק את) הגרגרת דאתא לקמיה דרב ובדקה ברוב עוביה מחצה נמי קרי ליה רוב ובמסקנא דאמר דכ'ע מחצה על מחצה אינו כרוב ניחא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאי אפשר לצמצם. </span>אפילו לר' יוסי הגלילי דאמר בפרק שני דבכורות (דף יז.) אפשר לצמצם מודה הוא בכלי חרס כדקאמר התם הואיל ואית בו גומות ויש להוכיח מכאן דהלכה דבידי אדם אפשר לצמצם מדאפליגו אמוראי ד] במחצה על מחצה ובפ'ק דעירובין (דף טו:)  בפרוץ כעומד ואם אי אפשר לצמצם היכי שריא מספק ה] ואפילו למאן דאסר לא אסר אלא משום דהכי אגמריה למשה שחוט רובא גדור רובא ומיהו בידי שמים נראה דהלכה דאי אפשר לצמצם דאמר בפ' ד' אחין  (יבמות דף כח.) לר' יוחנן דאמר אחיות איני יודע מי שנאן ונימא [כו'] ר'י הגלילי היא לא סתם תנא כר' יוסי הגלילי דאמר אפשר לצמצם ובפרק הזורק בגיטין (דף עח.) דפריך והא אי אפשר לצמצם גבי מחצה על מחצה מגורשת ואינה מגורשת דמפרש דאתו תרוייהו בהדי הדדי בארבע אמות התם נמי הוי כבידי שמים דמסתמא לא כוונו לבא בבת אחת וא'ת בריש עירובין (דף ה:) גבי לחי ו] המושך מדפנו של מבוי דקאמר רב אשי אפילו תימא במבוי שמונה מה נפשך אי עומד נפיש ניתר בעומד מרובה ואי פרוץ נפיש נידון משום לחי מאי אמרת דשוו תרוייהו כי הדדי הוה ליה ספק דבריהם וכל ספק דבריהם להקל משמע דאי אפשר לצמצם ולברר הדבר וי'ל דלעולם אפשר לברר ולמדוד בצמצום ע'י טורח אבל לא הטריחוהו חכמים למדוד שם מספק כיון דבין עומד נפיש ובין פרוץ נפיש ליכא חשש איסור אא'כ הוא שוה ומילתא דלא שכיחא הוא ואין להקשות על רב אשי דאפילו כי שוו כי הדדי לשתרי דקי'ל פרוץ כעומד מותר דרב אשי קאי ארב הונא בריה דרב יהושע דאמר התם לא אמרו אלא במבוי שמונה אבל במבוי ז' ניתר בעומד מרובה על הפרוץ כו' ואיהו סבר התם דפרוץ כעומד אסור וה'ר שמעון היה מפרש דאמוראי דהכא ודפרוץ כעומד מצו סברי כרבנן דאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם ופליגי כשדומה לנו דהוי מחצה על מחצה ומאן דשרי משום דאימא דשחט רובא ואפילו הן שוין רחמנא אמר לא תשייר רובא ומאן דאסר משום דאימא נשאר רובא קיים ואפילו הן שוין רחמנא אמר שחוט רובא וכן גבי פרוץ כעומד והשתא ניחא טפי ההיא דספק דבריהם להקל דאי אפשר לכוין אבל קשה דמשמע דבספק דאורייתא הוי אסור משום חששא שמא הן שוין אע'ג דאי עומד נפיש או פרוץ נפיש הוה שרי והכא שריא אפילו באיסור דאורייתא כשההיתר מצוי יותר מן האיסור וכן גבי פרוץ כעומד ואם כן בההיא דלחי אפילו הוי ספיקא דאורייתא תשתרי ונראה לי דאיכא התם למיחש שמא ח' אמות אינם מצומצמות ואפילו פרוץ מרובה לא יהא נידון משום לחי ולהכי דווקא בספק דבריהם יש להקל אבל קשה לפירושו דהיכי דייקא בפ'ב דבכורות (דף יז:) מההוא דנמצא מכוון בין שתי עיירות דבידי אדם אפשר לצמצם התם נמי אע'ג דאי אפשר לצמצם ולכוין מכל מקום מודים רבנן דמביאין שתי עגלות משום דכל אחת מביא עגלה ממה נפשך שמא היא קרובה ואפילו הן מצומצמות הקרובה אמר רחמנא ואפילו קרובות ולפירוש קמא אתי שפיר דלעולם אי אפשר לצמצם ולהיות שיהיו שוין אלא אחת מהן קרובה יותר ויוצאין בשל תנאי ויש לומר דלפי' הר'ר שמעון נמי יוצאים בשל תנאי ממה נפשך דאם קרובה היא יוצאה בה ואם רחוקה היא תביא בשביל חבירתה מאי אמרת שמא מצומצמות הן זה אינו מצוי ואין להאריך כאן יותר ובעירובין (דף ה: ד'ה וספק) אפרש בע'ה יותר. [ויותר מבואר בסוכה טו: תד'ה פרוץ כו' ותוספות בכורות יז: ד'ה אפשר] :  זיל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>הכא איכא רובא. </span>וא'ת מאי קשיא ליה דכי אמר נמי הכא הכי אגמריה רחמנא למשה לא תשייר רובא כדלעיל הרי אין כאן רוב וטהורין וי'ל דתלוי הדבר בחשיבות דמשום דחשיב ליה מחצה כרוב שרי לעיל דיש כאן שיעור הכשר שחיטה וכאן נמי יש חשיבות מחצה דינו כרוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכולי </span>עלמא מחצה על מחצה אינו כרוב. </span>וא'ת דבפ'ק דעירובין (דף טז: ושם) פסקינן כרב פפא דאמר פרוץ כעומד מותר והיה נראה לחלק בין שאר איסורין בדבר התלוי בחיות אי לאו דמייתי עלה לעיל דתנור וגם תימה דבעירובין לא מייתי לה והנהו דמייתי התם לא מייתי הכא ושמא יש לחלק דהכא איסור וטומאה והתם לענין מחיצות ולא דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איש </span>נדחה ואין ציבור נדחין. </span>תימה דבפ'ק דסנהדרין  (דף טז.) גבי והוצאת את האיש ההוא וגו' דרשינן איש ואשה אתה מוציא לשעריך ואי אתה מוציא כל השבט כולו לשעריך והכא לא ממעטי מאיש אלא רוב ישראל וי'ל דהתם מצינו שחילק הכתוב בין יחיד למרובים משום עיר בעלמא לענין עיר הנדחת לפיכך מסתברא לחלק משום שבט ולומר דלא מיקרי איש א'נ טובא איש ואשה כתיבי התם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בחולין דלאו לדם הוא צריך אימא בפלגא סגי. </span>והא דקתני חצי אחד בעוף ואחד וחצי בבהמה שחיטתה פסולה היינו סיפא דאיירי בקדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומירק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומירק </span>אחר שחיטתו על ידו. </span>מירק לשון גמר כדאמרינן במדרש מי שהתחיל במצוה אומרים לו מרוק:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עיקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עיקרא </span>דמרירתא. </span>פ'ה תור'א בלע'ז ובפרק כל שעה (פסחים דף לט.) פירש ג] אמרופיי'ל. [וע'ע תוס' סוכה יג. ד'ה מרריתא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גמל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמל </span>ניבי אית ליה. </span>תימה דהשתא תיקשי איפכא הרי גמל יש לו שינים דהכי פריך בסוף משפן וארנבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניבי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניבי. </span>פירש בקונטרס שני שינים יש לו למעלה אחת מכאן ואחת מכאן עוד פירש לשון אחר ניבי שקורין יינציב'ש בלעז ובולטין וניכר מקום בליטתן זה אצל זה כשינים וראשון נראה לי כמו שקיל ניביה ושקיל טופריה דבפרק במה אשה  (שבת סג:) גבי כלב שהן שינים גדולות שיש לו לפנים שהוא נושך בהן ובפרק כיצד הרגל (ב'ק כג:) דאפקי לניביה וסרטיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בידוע </span>שהיא מעלת גרה ומפרסת פרסה. </span>וכגון שהוא מכיר בן גמל כדאמר רב חסדא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לך מעלה גרה וטמא אלא גמל. </span>פירוש ושאר הכתובים עמו שפן וארנבת ושסועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>הן סימני חיה כל שיש לה קרנים וטלפים. </span>קרנים אתי לאפוקי מבהמה דכיון דיש לה קרנים חרוקות וכרוכות כדלקמן אם כן לאו בהמה היא אבל אכתי איכא לספוקי בחיה טמאה לכך בעינן טלפים פרסות הסדוקות דהשתא ליכא לספוקי לא בחיה טמאה ולא בבהמה טהורה וחלבה מותר רבי דוסא אומר כל שיש לה קרנים קרני חיה אי אתה צריך לחזור על הטלפים דסבר דחיה טמאה אין לה קרנים והשתא צריך לומר הא דתנן בפרק בא סימן (נדה נא:) כל שיש לו קרנים יש לו טלפים רבי דוסא היא דאילו רבנן הא אמרי כי נמי אית לה קרנים אכתי איכא לספוקי דילמא חיה טמאה היא כך פי' הריב'ם ור'ת פירש דיש לו טלפים דקאמר לא אתיא לאורויי שחיה טהורה היא שהרי הכא לא איירי אלא בסימנין להתיר חלבה לאפוקי מבהמה טהורה ומפרש הכי כל שיש לה קרנים כדמפרש בסמוך כרוכות כו' וגם יש לה טלפים כטלפי חיה בידוע שהיא חיה טהורה וחלבה טהור דיש מין בהמה שאינן מצויין בינינו דיש לה קרנים כקרני חיה או יש לה טלפים כטלפי חיה לכך בעינן שני סימנין דתרוייהו ליתנהו בשום בהמה וכי פריך והרי שור דכרוכות לרבי דוסא פריך דלא בעי אלא חד דלרבנן לישני ליה שור לית ליה טלפים כטלפי חיה אך קצת קשה דאמר לקמן (דף סג:) גלוי וידוע כו' שהבהמה טמאה מרובה על הטהורה לפיכך מנה הכתוב בטהורה משמע דאין שום בהמה טהורה כי אם אותם המנויין שור וכשב ועז ואותם לית להו לא קרנים  כקרני</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרי </span>עז דחרוקות. </span>פי' בקונטרס דסלקא ב] דעתיה דהדר ביה מכרוכות ואוקי סימנא אחרוקות וכרוכות תו לא בעינן ותימה ולישני ליה דתרוייהו בעינן חרוקות וכרוכות ועוד בסמוך דבעינן חרוקות וכרוכות וחדורות אמאי לא סגי בכרוכות וחרוקות ומפרש הריב'ם דהאי והרי עז מעיזא כרכוז פריך דכרוכות וחרוקות חלבו אסור למאן דאסר לה בסמוך ואע'ג דלית הלכתא כוותיה פריך אליביה היכי מפרש לה לברייתא ומשני מפוצלות בעינן ופריך והרי צבי כו' עד היכא דלא מיפצלן בעינן כרוכות חרוקות וחדורות דבכרוכות וחרוקות לבד לא ג] סגיא משום עיזא דכרכוז ובחדורות וכרוכות נמי לא סגי דשל שור נמי כרוכות ועגולות וחדורות גם חדין בראשיהן ובחדורות ובחרוקות נמי לא סגיא משום עז סתם הלכך בעינן כל תלתא והאי הוא דמבלע חירקייהו כלומר בענין אחר אין החריקה סימן והיינו ספיקא דעז דכרכוז לאו אמיבלע חירקייהו קאי אלא אחדורות ד] דלמאן דאמר עז כרכוז חיה היא לא בעי כלל חדורות וקשה קצת דהוה ליה לפרש בהדיא והרי עז דכרכוז כיון דמעז כרכוז קא פריך וגם הלשון משמע שבא לפסוק הלכה היכא דלא מיפצלי וי'ל דיש שום מין עז דקרניה כרוכות וחרוקות ומההיא פריך ולא מעיזא כרכוז והשתא קאי שפיר ספיקא דעיזא כרכוז אמיבלע חירקייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרי </span>צבי שאין מפוצלות כו'. </span>פירש בקונטרס צבי אין זה שאנו קורין צבי דהא ודאי מפוצלות הן אלא צבי זהו אותו שאנו קורין אותו אשטנבו'ק דקרניה שלו אינם מפוצלות ור'ת אומר דזהו אותו שאנו קורין צבי דהא חזינן שאין עורו מחזיק את בשרו וצבי כן הוא ה] כדאמר במסכת כתובות (דף קיב.) בסוף וחזינן נמי דבשעה שהוא ישן עינו אחת פתוחה ואמרינן במדרש שיר השירים דומה דודי לצבי מה צבי זה בשעה שהוא ישן עינו אחת פתוחה כך הקב'ה בשעת גלותן וצרתן של ישראל נותן עינו עליהם לשומרם וה'ג ר'ת מבוצלות כלומר זקופות וראשיהם כפופות ושל צבי אינם כפופות כלל ומבוצלות לשון כפיפה כדאמר בקדושין פרק האומר (דף סב:) מאי משמע דהאי אגם לישנא דבוצלנא הוא דכתיב הלכוף כאגמון ראשו ואפילו גרסינן מפוצלות אין לחוש דכמו מבוצלות הוא כדאשכחן פרק בכל מערבין (עירובין כט:) דאפציל זירתא דהוי כמו דאבציל ובמשניות יש בכמה מקומות הבקר במקום הפקר (פאה פ'ו משנה א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקרש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקרש </span>אע'פ שאין לו אלא קרן אחת חלבו מותר. </span>וא'ת בפרק במה מדליקין  (שבת דף כח:) אמר תחש קרן אחת היה לו במצחו וטהור היה מדאמר רב יהודה דאמר שור שהקריב אדם הראשון קרן אחת היתה לו במצחו והיכי דייק מדרב יהודה שהיה תחש טהור והלא כל אותן שיש להן קרן אחת אינן שוין דהא איכא קרש שהוא חיה ושור שהוא בהמה וי'ל דסמיך אמתניתין דבא סימן (נדה דף נא:) דכל שיש לו קרנים יש לו טלפים ומסתמא אפילו בקרן אחת איירי מדאשכחן שור שהקריב אדם הראשון שקרן אחת היתה במצחו וטהור ומיהו כמו כן היה ו] לדקדק מקרש דהא חזינן שאין לו אלא קרן אחת והוא מעלה גרה ומפריס פרסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span> גרסינן שיתסר (הוי משכה אמהתא) דטביא דבי עילאי. ולא גרסינן אריא דאפילו בין אונא לאונא אית ליה תשע אמהתא א'כ משכיה טפי משיתסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>נתור </span>ככי ושיני. </span>מכאן משמע דככי לא הוי החניכיים שקורין יינציב'ש שאותן אין דרכן ליפול כדאשכחן בערבי פסחים (דף קיג.) א'ל רב לבריה לא תשתי סמא ולא תעקור ככי אלא ככי הם השינים האחרונים הטוחנים המאכל ושינים הם השינים שלפנים וכן (איוב יג) על מה אשא בשרי בשיני מתרגמינן אטול בסרי בככי. [וע'ע תוס' ע'ז כח. ד'ה ככי] :  בקומתן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בקומתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקומתן </span>נבראו. </span>לא בעי למימר שנבראו בעמידה דהא אמרינן בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לח:) גבי אדם הראשון רביעית נזרקה בו נשמה חמישית עמד על רגליו אלא בקומתן היינו שנגמרה כל קומתן מתחלתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אל </span>תיקרי צבאם אלא צביונם. </span> פירש בערוך דכולהו נפקי מצביונם שהוא לשון יופי כמו (ישעיה ד) לצבי ולתפארת ומאחר שהן ביופיין זהו בקומתן ולדעתן שהיופי לא יבא אלא אם כן ב] נגדל כל הצורך ועוד יש לומר דקומתן נפיק מלשון הצבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פסוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסוק </span>זה שר העולם אמרו. </span>לפי מה שמפרשין דחנוך זה מטטרון כמו שיסד הפייט תקיף מטטרון שנהפך לאש מבשר ואומר דהוא שר העולם כמו שיסד הפייט שר המשרת נער נקרא הוא מטטרון הנכבד והנורא ואמרינן בפרק קמא דיבמות (דף טז: ושם) נער הייתי גם זקנתי ולא ראיתי פסוק זה שר העולם אמרו ג] וקשה מכאן דמשמע דשר העולם היה בששת ימי בראשית ושמא אגדות הם שחלוקות זו על זו ומי שסובר דמטטרון הוא שר העולם לית ליה דחנוך זה מטטרון א'נ מה שקרא הפייט למטטרון נער לא בשביל הפסוק של נער הייתי אלא לפי שכתוב בספר יוסיפון דלמטטרון יש לו שבע שמות וחשיב נער וגם מצינו דנער שם מלאך הוא כדכתיב (זכריה ב)  רוץ אל הנער הלז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרכיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרכיב </span>שני דשאין זה על גב זה מהו. </span>ואם תאמר מתניתין היא במסכת כלאים בפרק קמא (משנה ז) אין נוטעין אילן באילן ולא ירק בירק ועוד תנן (שם משנה ח)  אין נותנין זרע דלעת בתוך החלמית מפני שהוא ירק בירק וי'ל דמבעיא ליה בחוצה לארץ דשרו כלאי זרעים ואסירי הרכבת האילן כדאיתא בסוף פרק קמא דקדושין (דף לט.) דדריש שדך למעוטי כלאי זרעים שבחוצה לארץ והרכבת האילן אסורה מדכתיב  (ויקרא יט) את [וגו'] בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים מה בהמה בהרבעה אף שדך בהרכבה ומה בהמה בין בארץ בין בחוצה לארץ אף שדך בין בארץ בין בחוצה לארץ ומבעיא ליה אי חשיבא ליה הרכבת זרעים כהרכבת אילן משום דכתיב  ד] בהן למינהו או לא אי נמי אפילו בארץ מיבעיא ליה לר' אושעיא דאמר עד שיזרע חטה ושעורה וחרצן במפולת יד דדילמא מתניתין דכלאים כרבנן אי נמי בשאר כלאי זרעים ואליבא דרבנן איירי הכא דאמר בהקומץ זוטא (מנחות דף טו:)  קנבוס ולוף אסרה תורה שאר זרעים לא אי נמי לבני נח קמיבעיא ליה דשרו בכלאי זרעים ואסירי בהרכבת האילן כדאיתא פרק ארבע מיתות (סנהדרין ס.) ונפקא לן מדכתיב (שם) את חוקותי תשמורו חוקים שחקקתי לך כבר בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים והיינו בהרכבה דומיא דבהמה ושחקקתי לך כבר היינו לבני נח דכתיב בהו למינהו באילנות ובבהמה דלמינהו איסור כלאים משמע כדמוכח בסוף שור שנגח את הפרה (ב'ק נה.) ה] דבעי התם הרביע שני מינים שבים מהו מי גמרי למינהו למינהו מיבשה או לא ומבעיא לן אי הוי הרכבת ירק בירק כמו הרכבת אילן באילן והוי בכלל שדך ואע'ג דכתיב למינהו איצטריך את חוקותי ו] שחקקתי לך כבר דלא הוה ידעינן דלמינהו אתא לאיסור כלאים אי לא כתיב חוקותי ואי לא למינהו מאת חוקותי לחוד לא הוה נפקא לן דה'א חוקותי שחקקתי לך כבר במרה וא'ת הא ז] פריך התם אלא מעתה ושמרתם את חוקותי מאי חוקות שחקקתי לך כבר איכא ומאי קשיא הא לא מוקמינן האי אבני נח אלא משום דאשכחן נמי דכתיב למינהו במעשה בראשית וי'ל דמ'מ פריך שפיר דכי היכי דהאי לא קאי אבני נח האי נמי לא קאי אבני נח ומשני דהתם כתיב חוקותי בתר ושמרתם אבל הכא כתיב חוקותי קודם תשמרו:  אמרה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרה </span>ירח. </span>בלשון תורה לשון זכר הוא דכתיב (יהושע י פי'ג) וירח עמד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>משה קניגי היה או בליסטרי היה. </span>שהיה יודע להכיר השסועה וא'ת והא אמרינן בהמפלת (נדה כד.) דשסועה באה מבהמה טהורה וליכא מאן דפליג ואם כן יכול להיות שבהמה טהורה היה לו למשה וילדה לו שסועה ולא אצטריך למהוי קניגי וי'ל דשמא שסועה אינה באה אלא מבהמה שאינה מצויה בינינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עוים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עוים </span>מתימן באו כו'. </span>ב' מקראות הם בספר יהושע  (יג) והכי כתיב חמשת סרני פלשתים העזתי והאשדודי האשקלוני הגתי והעקרוני והעוים והדר כתיב מתימן כל ארץ הכנעני ומערה אשר לצידונים עד אפקה עד גבול האמורי והשתא מפרשה רב והעוים דכתיב בסוף קרא קמא קאי אתימן דבראש קרא דבתריה:  מה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>נשר מיוחד כו' אף כל כיוצא בו טמא. </span>פירש רש'י דהאי אף כל לא מרבינן אלא מין נשר שאין עוף טמא בעולם אלא כ'ד האמורין בתורה כדקתני לקמן (סג:) לפיכך מנה הכתוב בטמאין והנך כ'ד האמורין דאיכא בכולהו סימן טהרה חוץ מן הנשר ואין זה ראיה דדילמא ה'ק לפיכך מנה הכתוב בטמאים משום דעל ידי כ'ד אלו וסימניהון נוכל להכיר כל הטמא שבעולם אבל אם היה בא למנות בטהורים היה צריך למנות יותר וכן כי קאמר ולעופות אין מספר ופריך עופות טמאין כ'ד נינהו אלא לעופות טהורין אין מספר התם בעי למימר אין מספר שנוכל להכיר על ידיהם כל האחרים ומשני דאין מספר לטהורים קאמר ושפיר קא מרבה הכא אפילו שאר מינין שאינן מין נשר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>עוף הדורס טמא. </span>וא'ת והיכי קים להו לרבנן הך מילתא וכי קניגי או בליסטרי היו שבדקו כל העופות טהורים ואין שום עוף טהור דורס הא אמר לקמן (דף סג:) דלעופות טהורים אין מספר ואי הלכה למשה מסיני הוא א'כ ל'ל דכתב רחמנא פרס ועזניה תרוייהו לא לכתוב אותו שדורס דממה נפשך חד מינייהו דורס שאין בכל אחד אלא חד סימן של טהרה ואותו שבזה אינו בזה כדמוכח בגמרא וי'ל דשמא קבלה היתה מימות נח שהקריב מכל עוף טהור ובדק את כולם ומסר לדורות שאין עוף טהור דורס אבל בשסועה לא שייך למימר הכי דאין זה מין בפני עצמו אלא ולד בהמה כדאיתא בהמפלת  (נדה דף כד.) : 


lvr: 53
pgn: 61
dfh: a
trm: הדורס.
txt:
<span class='five'>הדורס. </span>פי' בקונטרס שאוחז בצפורניו ומגביה מן הקרקע מה שאוכל וקשה לר'ת דהא אפילו תרנגולת עושה כן ומפרש ר'ת דורס ואוכל מחיים ואינו ממתין לה עד שתמות כי ההיא דפרק אלו עוברין (פסחים מט: ) המשיא את בתו לע'ה כאילו כופתה לפני ארי מה ארי דורס ואוכל ואינו ממתין עד שתמות אף ע'ה מכה ובועל ואינו ממתין עד שתתפייס וכן בסוף פ'ק דב'ק (דף טז:) ארי בר'ה דרס ואכל פטור פירוש מחיים דהיינו אורחיה והוי שן טרף ואכל חייב פירוש לאחר מיתה דלאו היינו אורחיה והוי ליה קרן ופריך והא כתיב ארי טורף בדי גורותיו ומשני בשביל גורותיו שהן קטנים דרכו להמית ומחנק ללבאותיו בשביל לבאותיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שיש לו אצבע יתירה וזפק וקורקבנו נקלף טהור. </span>בגמרא קתני בברייתא ר'ג אומר כל שיש לו אצבע יתרה וזפק וקורקבנו נקלף בידוע שהוא טהור ופי' שם בקונטרס דארישא סמיך דתני כל עוף הדורס טמא ואם אינו דורס טהור ואתא למימר רבן גמליאל ואם אינו דורס ויש לו עוד שלשה סימנין בידוע שהוא טהור ואין לשון הברייתא משמע כן ומפרש ר'ת כיון שיש לו ג' סימנין הללו של טהרה בידוע שאינו דורס וטהור וא'צ לבדוק בסימן של דריסה ויש ללמוד מתוך כך דהא דאמר לקמן בגמרא דג' סימנין הדרי בכולהו פי' בי'ט עופות ע'כ חד מינייהו אינו דורס דאי יש להם אצבע יתרה וזפק וקורקבן נקלף א'כ אינן דורסין ויש להם ארבע סימני טהרה אלא אינו דורס חד מינייהו מהתלת וכן יש לדקדק מדקאמר בגמרא עוף הבא בב' סימנין טהור והוא שיכיר עורב ועל כרחך חד מאותן שני סימנים אינו דורס דכל עוף הדורס טמא ומדצריך להכיר עורב אלמא עורב לאו דורס ושני סימני טהרה של עורב הדרי בכולהו י'ט עופות דסימן הרביעי דליתיה בי'ט עופות ליתיה אלא או בפרס או בעזניה כדמוכח בגמרא וא'ת ולמה ליה למנקט הכא כל ג' סימני טהרה בתרי מינייהו היה יכול לומר בידוע שהוא טהור כגון באותו סימן דליתיה בי'ט עופות וסימן אחר עמו דתו ליכא לספוקי בשום עוף טמא דנשר לית ליה שום סימן טהרה ופרס ועזניה לית להו אלא חד ועורב וי'ט עופות לית בהו אותן תרי סימני טהרה אלא חד מינייהו וכי תימא דלא הוי ידעינן מאי נינהו אותן סימני טהרה דליתיה בי'ט עופות והלא היו מכירין שלך כדאמר רבי יוחנן לדידי חזי לי שלך וכו' לדידי חזי לי רחם ועביד שרקרק וכן התנשמת שהיא באות שבעופות ובפרק המפלת (נדה דף כג:)  קריא וקיפופא דעיניהם הולכות לפניהם כשל אדם והיינו כוס וינשוף והואיל ומכירין אותן ליבדקו בהן והיו יכולין להתיר עוף הבא לפנינו באותו סימן רביעי שאין בכולן סימן אחר עמו דהשתא ליכא לספוקי בשום עוף טמא וכן עורב היו מכירין כדאמר בפ' מפנין (שבת קכח.)  מטלטלין את הלוף מפני שהוא מאכל לעורבים ומפרש התם דכל ישראל בני מלכים הם ולקמן לא לחנם הלך זרזיר אצל עורב אלא מפני שהוא מינו ובפרק השולח (גיטין דף מה.) אמרינן דאתא עורב ואמר עיליש ברח ובסוף פרק במה אשה (שבת דף סז:) האומר לעורב צרח וא'כ לבדקו שני סימני טהרה דעורב ובאותן שני סימני טהרה דליתנהו בעורב ליתכשרו כולהו עופות וגם מתוך ההלכה יש קצת לברר מדקאמר בגמרא והלא אנשי כפר תמרתא אוכלין אותה מפני שיש לה זפק וגבי סנונית לבנה קאמר והלא אנשי גליל אוכלין אותה מפני שקורקבנו נקלף אלמא הנהו ב' ליתנהו בעורב וכי תימא דמתניתין לאו כל שלשה סימני טהרה בעיא אלא או או קתני וארישא קאי דקתני כל עוף הדורס טמא ואם אינו דורס ויש לו אצבע יתירה או זפק או קורקבנו נקלף טהור אי אפשר לומר כן כלל שהרי הוכחתי דחד משני סימני טהרה של עורב היינו אינו דורס א'כ באינו דורס ובאידך חד סימן דבעורב היכי אכלי להו ניחוש דלמא עורב הוא ונראה לפרש דכל עיקר משנתנו לא באת אלא לאשמועינן ד' סימנין של טהרה וממילא ידעינן דבהנך סימני טהרה דליתנהו בעורב מחזקינן ליה בטהורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נאמר פירושן מדברי תורה אלא מדברי סופרים. </span>פי' בקונטרס מדמנה תורין בטהורין והנהו איתנהו בהו ומנה נשר בטמאין ובארבעה סימנין הללו הם חלוקין ש'מ הן הם סימני טהרה וקשה לפי' דקאמר בסמוך ונילף מפרס ועזניה א'כ נשר דכתב רחמנא למה לי השתא דאית ליה חד לא אכלינן דלית ליה כלל מבעיא הא איצטריך נשר לאורויי לן סימני טהרה ומיהו מפרס ומעזניה לחודייהו הוה ידעי דבכל מה שפרס חלוק מתורין הייתי עושה סימן טהרה וכל מה שעזניה חלוק מתורין הייתי עושה סימן טהרה ובין שניהם הם חלוקין מתורין מכל ד' סימנין אבל קשה מתורין דקאמר דלא אצטריך למכתב אלא לקרבן הא צריכי למכתב משום דמינייהו ילפינן סימן טהרה ועוד אי לא כתיבי תורין ה'א איפכא דד' סימני טהרה דהשתא ג' מהם יהו סימני טומאה שיהו בי'ט עופות ד' סימני טומאה ובנשר חד ומיהו הכי לא הוה מצי למימר דהא פרס ועזניה ההוא דאית ביה סימנא דלא הדר בכולהו לא יהא בו שום סימן טומאה שהוא ממש איפכא מי'ט עופות אבל היינו יכולין לעשות כל סימני עורב סימני טומאה ונראה לפרש דס'ד שיש שום תורין מיותר לאורויי לן סימני טהרה לכך פריך ההוא תורין למה לי דלאורויי לן סימני טהרה זה הייתי יודע מתורין דאתא לגופיה ומנשר ומשני דאין שום תורין מיותר וכולהו אתו לקרבן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>התם תלתא ולא אכלינן כו'. </span>ה'מ לשנויי דהוו ליה י'ט כתובים הבאים כאחד אלא דעדיפא קא משני ומיהו קשה דזה הדבר עצמו היה רוצה ללמוד מתורין דבתלתא לא אכלינן עד דאיכא כולהו וכיון דמשני אם כן שאר עופות טמאים דכתב רחמנא למה לי א'כ מאי הדר פריך ונילף מהתם מה התם תלתא ולא אכלינן כו' וי'ל דפריך ונילף מינייהו דבאותן ג' סימנין לא ניכול אלא בתרי מינייהו ובחד דלית בהו אכלינן דהיינו תלתא דהא לא הוה ידעינן מתורין עד דאיכא כולהו ומשני א'כ עורב דכתב רחמנא למה לי דכיון שאינך מטהר אלא בשני סימנין ואחר דליתיה בי'ט עופות א'כ לעורב דלית ביה אלא תרי למה לי:  ונילף</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונילף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונילף </span>מעורב. </span>הוי מצי למימר אם כן למינו למה לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכדי </span>כ'ד עופות טמאים הם. </span>ובכולהו איכא ג' סימני טהרה בר מעורב ואי אפשר דהאי דאיתיה בפרס ליתיה בחד מהני והאי דאיתא בעזניה נמי ליתיה בהני וכתב לן תרי זימנין כל חד וחד דלא תיכליה בהאי סימנא והוה ליה ב' כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין לשאר עופות הבאין לפנינו דלא תיכליה בחד מהני תרי סימנים וכיון דאין מלמדין מנא לן איסורא דאיצטריך נשר למשרייה כך פירש בקונטרס וא'ת והא אכתי איצטריך נשר להתיר אותו סימן שלישי דליתיה לא בפרס ולא בעזניה אלא בי'ט לחודייהו דה'א דאסור דהא השתא בתלתא לא אכלינן באותו סימן לחודיה מיבעיא נהי דלא הוה אסרינן בחד מהני תרי סימנים דאיתנהו בפרס ועזניה משום דהוו ב' כתובין הבאין כאחד כיון דאיתנהו בי'ט עופות מ'מ באותו סימן שלישי הייתי אוסר ואי ה'א דאותו שלישי הוא בעורב הוה ניחא דהשתא נמי הוו ב' כתובים עורב וי'ט עופות ומיהו בלאו הכי לא קשה מידי דמנין היה לי לאסור באותו סימן שלישי דמי'ט עופות לא ילפינן כלל לא במה מצינו ולא בק'ו דהוו להו י'ט כתובין הבאין כאחד ואין מלמדין ומסיק דחד מהנך תלתא דהדרי בכולהו איתיה או בפרס או בעזניה והרביעי ישנו בחבירו נמצא שסימן זה לא נאמר אלא פעם אחת מהו דתימא דנילף מיניה לאסור עוף הבא בסימן אחד באחד מן הסימנין הללו דהא לא ידעינן מאי ניהו ההוא סימן דאיכתיב לחודיה למילף מיניה להכי אתא נשר למימר האי הוא דלית ליה כלל טמא הא בעוף הבא בסימן אחד טהור כך פירש בקונטרס ובחנם פי' דלא ידעינן ליה מאי ניהו ההוא סימן דאיכתיב לחודיה למילף מיניה דאפילו ידעינן ליה כדפרישית שהיו מכירים שלך ותנשמת וכוס וינשוף מ'מ איצטריך נשר למימר דלא ילפינן מיניה לאסור בההוא סימן וא'ת והיכי הוה מצי למילף מהאי דאית ביה סימן החדש לאסור בסימן אחד כזה א'כ למה לי דכתב רחמנא ההוא דאית ביה חד מהני ג' סימנין דהדרי בכולהו השתא בתלתא לא אכלינן בחד מיבעיא אלא ודאי להכי כתיב סימן הישן בחד מהנך לומר דלא תילף גם מן החדש ולעשות שני כתובין דלגופיה לא איצטריך דאתי מק'ו מי'ט עופות לאו פירכא היא דמהנהו לא ילפינן כלל דכולהו חשיבי מי'ט כתובים הבאים כאחד כדפרישית ולהכי פרטיה רחמנא לההוא דאית ביה חד סימן מהנך ג' סימנין של י'ט עופות ולהכי נמי פרט לעורב דלא ילפינן מיניה כלל ואכלינן בכל חד מהנך ג' סימנין וא'ת ומאחר דמי'ט עופות לא גמרינן ולכך צריך למיכתב חד דאית ביה חד מסימנייהו א'כ נילף מיניה מההוא אחד דצריך למיכתביה ביה דעתה אינן ב' כתובים כיון דצריך למיכתביה וי'ל דלא שייך למילף מיניה כלל דהא לא גמרינן מי'ט עופות מכל אותן היתרים על שנים הראשונים הכתובים משום דאצטריך קרא למכתבינהו דלא מצינו למילפינהו משנים הראשונים דהוו ב' כתובים הבאים כאחד הכי נמי ליכא למילף מיניה והרי הן השתא ב' כתובים הבאים כאחד שאותו סימן כתוב עשרים זימנין ועוד יש לומר כל הסוגיא בענין אחר דמתחלה חישב פרס ועזניה ב' כתובים הבאים כאחד כלומר משום דאי מינייהו ילפינן לטמא בסימן אחד א'כ לישתוק או מפרס או מעזניה ומחד הוה ילפינן דעוף הבא בסימן אחד טמא וה'ה לחבירו וכי תימא אי לא כתיב אלא פרס הוה אמינא באותו סימן שישנו בפרס טמא אבל בעזניה שיש בו סימן אחר אימא דאותו סימן הוי סימן חשוב וטהור באותו סימן גרידא הא כיון דאותו סימן הוי בשאר י'ט עופות א'כ אינו חשוב לטהר בפני עצמו דכי איכא תרי בהדיה (הדדי) הוי טמא כל שכן הוא בפני עצמו ולא היה צריך למכתב עזניה וילפינן לה מפרס אלא להכי כתביה למימר דהוו ב' כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין ומשני דאיכא סימן אחד בפרס או בעזניה דליתיה בי'ט עופות והשתא לא הוו ב' כתובים דכי ילפת לטמא בסימן אחד מאותו סימן שיש בי'ט עופות לא מצי למימר אידך דכתב רחמנא למה לי דאיצטריך משום אותו סימן חדש דה'א שהוא סימן חשוב יותר לטהר דליתיה בשום עוף טמא אבל מההוא ודאי שיש בו סימן החדש לא הוה ילפינן לטמא בסימן אחד דא'כ אותו שיש בו סימן שבי'ט עופות למה לי דאותו אינו חשוב יותר לטהר ומיהו קשה דאי מאותו שיש בו סימן אחד של י'ט עופות ילפת לטמא עוף הבא בסימן אחד לא ליכתוב כלל אלא סימן החדש והוה ילפינן מיניה דכל עוף הבא באותו סימן טמא וכ'ש באחד משאר ג' סימנין דלא מהני בשאר עופות ופי' הקונטרס עיקר ומיהו קשה לפי' הקונטרס דלמה חשיב ב' כתובים אותו שסימן טהרה שלו מי'ט עופות ושבחד מהנך ומה בכך דילמא אתי ללמד על עצמו ועל כיוצא בו שיש לו אחד מג' סימני טהרה דטמאים דמי'ט עופות לא הוה אתי דכולהו כי'ט כתובים הבאים כאחד ולא דמו כלל לאותן היתרים על שנים הראשונים של י'ט עופות דאע'ג דצריכי לגופייהו א] דלא ילפינן מינייהו היינו משום דאם איתא דילפינן מינייהו לא ליכתוב אלא חד ומשאר כולהו לישתוק אבל הכא מאי לישתוק אי לא כתיב חד דאיתיה בפרס או בעזניה לא יליף מי'ט משום דהוו י'ט כתובין הבאין כאחד ואי כתיב חד דאיתיה בפרס או בעזניה ולא כתיב הני י'ט א'כ הוה אמינא דוקא בחד סימן אסירא אבל שנים או שלשה שרו ולהכי צריכי תרוייהו ולעולם נילף מסימן היחידי דאיתיה בפרס או בעזניה ולא דמי כלל לאותם י'ט גופייהו היתרים על השנים דהם שוים כולם ואם איתא דילפינן מינייהו לישתוק מכולהו ולא ליכתוב אלא חד:  בקי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקי </span>בהן ובשמותיהן. </span>תרוייהו בעינן דלא ליתי למטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בסימן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בסימן </span>אחד טמא. </span>הוה מצי למימר טהור והוא שיכיר פרס ועזניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר להביא את הזרזיר. </span>בזרזיר הוא דפליגי רבנן עליה אבל מודו דלמינו אתא לרבויי שאר עופות הדומין להן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שיש להם זפק. </span>מפני שקורקבנו נקלף משמע דהנך סימנין ליתנהו בעורב ורבי אליעזר סבר דאפילו הכי אפשר דהוו מין עורב ואין לחוש אם אין שני סימני טהרה של עורב ומינו שוין ורבנן סברי כיון דאינן שוין א'כ אינו מינו וה'ר יצחק בה'ר מאיר בדק בעורב שאנו קורין קורבי'ל בלע'ז ומצא שיש לו אצבע יתירה וזפק ומתוך כך היה רוצה לפרש שמעתתא דהכא והלא אנשי כפר תמרתא אוכלין אותן א'כ מכירין בהן שאינן מין עורב ולא מייתי טעמא דיש לו זפק לאפוקי מעורב דעורב נמי יש לו זפק אלא מפרש הטעם למה אוכלין אותו שרואין בו סימני טהרה שיש לו זפק שהוא סימן טהרה וגם אינו דורס אבל זה לא הוצרך לפרש דפשיטא דכל עוף הדורס טמא וממילא מייתי ראיה מדאכלי ליה א'כ מכירין בו שאינו מין עורב וקשה לפירוש הריב'ם דאם עורב יש לו אצבע יתרה וזפק א'כ אין קרקבנו נקלף ודורס ואי אפשר לומר כן מדאמר רב נחמן עוף הבא בשני סימנין טהור והוא שיכיר עורב ועל כרחך חד מהנך שני סימנין אינו דורס דכל עוף הדורס טמא ומדאיכא לספוקי בעורב ש'מ דעורב אינו דורס ואפשר דאותו שאנו קורין קורבי'ל שיש בו אצבע יתרה וזפק כמו כן אינו דורס והוי מי'ט עופות אבל אם נתברר לנו שהוא רק כלומר שמוציא הזרע דרך הפה א'כ זהו עורב ודאי כדאמר בחלק (סנהדרין קח:) שהוא משלשה ששמשו בתיבה ולקו ונצטרך לדחוק ולפרש דה'ק בא בב' סימנין טהור פירוש שאנו מוצאין לשם שני סימנין והשלישי אינו בא דלית ביה השלישי בודאי ולא בדקנו אם הוא דורס או לאו ואם נכיר שאין זה עורב אין לחוש שמא דורס הוא שאין עוף בשני סימנים דורס אלא עורב ומינו בלבד ואם היה דורס א'כ היה העוף טמא דכל עוף הדורס טמא ועורב ומינו אינו שמכירו א'כ מה היה לו להיות אם היה לו שני סימני טהרה ושני סימני טומאה אלא ודאי אינו דורס ומ'מ לא נסתפקו בתשעה עשר עופות דהדרי בכולהו תלתא סימנין כי נאמר דכולם דורסין והג' סימנים האחרים הוא שיש בהם ונפקא מינה לפי' זה כפירוש הקונטרס דהא דקתני כל שיש לו אצבע יתרה וזפק וקרקבן נקלף בידוע שהוא טהור דארישא סמיך דכבר אשמועינן דכל עוף הדורס טמא ולא כפירוש ר'ת ולא נתיר בג' סימנין הללו שום עוף עד שאינו דורס כי הג' הדרי בכולהו ומיהו אין הלשון משמע כן דהא בב' סימנים משמע שבדקנו שאין לו יותר דומיא דבא בסימן אחד דכולה שמעתא דמשמע דברור לנו שאין לו אלא סימן אחד דאי מספקא לן א'כ הוי ספק עורב ומשמע דלא בעינן שיכיר עורב כשבא בסימן אחד וא'ת דלעיל משמע דסימן רביעי לא הדר בכולהו דליתיה אלא או בפרס או בעזניה ולרבי אליעזר משכחת לה כולהו סימני טהרה בעורב ומינו לפי פשט ההלכה דמשמע דזפק וקורקבנו נקלף שהם סימן טהרה בזרזיר וסנונית לבנה ובעורב ב' סימני טהרה האחרים וא'כ בעורב ומינו איכא ד' סימני טהרה ובסמוך פסק הלכה כר' אליעזר ומשמע דהלכה כרבי חייא  דאמר עוף הבא בסימן אחד טהור לפי שאינו דומה לנשר ואסיקנא לדידיה דחד לא משכחת לה אלא בפרס או בעזניה ואפילו לפירוש הריב'ם דאמר שעורב יש לו אצבע יתירה וזפק מ'מ כיון דרבי אליעזר חשיב סנונית מין עורב וקורקבנו נקלף כדקתני ומדרס נמי לא דריס מדאכלי ליה אנשי גליל אלמא משכחת להו כולהו סימני טהרה בעורב ומינו ונראה לפרש דבהכי פליגי רבי אליעזר ורבנן דזפק של זרזיר קטן הוא וקורקבנו של סנונית לא מבזרא לקלפה בידים ולא חשיב ליה רבי אליעזר זפק וקליפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דלא דריס. </span>פירש בקונטרס כדמשכחת ביה סימן אחד מחזקינן ליה בטהור כל כמה דלא חזינן ליה דדריס וקשה אמאי טהור שמא עורב הוא שיש לו שני סימני טהרה ועוד דמשמע דאי הוה פרס ועזניה שכיחי בישוב הוה מספקא בהו ואמאי כיון דמחזקינן בהו דאינו דורס ונראה לי דהוא דלא דריס כלומר באותו סימן אחד היינו דאין דורס דתו ליכא לספוקי אלא או בפרס או בעזניה ולא שכיחי בישוב אבל אם היה דורס התנן עוף הדורס טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רחבה אמר רבי יהודה. </span>היינו רב יהודה סתמא ולפי שהיה רבו מובהק קאמר רבי וי'מ דקאמר רבי משום דספק ליה אי שמע מרבי יהודה תנא או מרב יהודה אמורא והיינו דאמר בעלמא דייק וגמר שמעתיה מפומיה דרביה כרחבה דפומבדיתא דאמר רחבה א'ר יהודה הר הבית סטיו כפול היה ואין נראה דא'כ הוה ליה למימר דאפילו ספק דגברי גריס כדאמר לעיל בפ'ק (דף יח:) גבי רב יהודה ספק משמיה דרב ספק משמיה דשמואל ועוד דכי מייתי התם ההוא דסטיו כפול היה הוה ליה לאתויי נמי הך דשמעתין אלא היינו דיוקא דידיה ממה שהיה אומר בלשון רבו ולא היה רוצה לשנות הלשון אע'פ שהוא לשון משונה דקאמר סטיו כפול היה סטיו לפנים מסטיו והוה ליה למימר אצטוונית היתה כדאמר בפ'ק דפסחים (דף יג: ושם) : [וע'ע תוס' ביצה יא: ד'ה אמר] :  כרזי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כרזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרזי </span>דבי חלפי. </span>פי' בקונטרס דאיירי בחגבים ולא משמע כן דכולה שמעתין בעופות איירי ועוד אי בחגבים טמאים איירי פשיטא דלקי עלייהו משום שרץ העוף אלא בעופות קטנים מאד איירי ושורצין על הארץ וקמשמע לן דמטעם שרץ העוף אסירי דלא מיקרו עוף ולא משום דמחסרי סימן טהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>ספקייהו עופות טהורין קורקבנן נקלף וטמאין אין קורקבנן נקלף והני קורקבנן נקלף בסכינא. </span>פי' בקונט' ושאר ג' הסימנים מבוררים בהן ומספקא לן אי קילוף הוא הרי יש לו ד' סימני טהרה ויצאו מספק כל עופות הטמאין ואי לאו קילוף הוא אין כאן אלא ג' ובספק שאר עופות טמאין הן שיש להן ג' סימנין ויש לדקדק מתוך כך דג' סימנין של טהרה של י'ט עופות היינו אצבע יתירה וזפק ואינו דורס ואי אפשר לומר בענין אחר דאי אמרינן קורקבנו נקלף הוא בי'ט עופות והכא כגון דאיכא להנך ספקות ב' סימני טהרה והאי דנקלף בסכין והשתא אם אחד מאותן ב' סימנין היינו ההיא דליתיה אלא או בפרס או בעזניה אפי' לא יחשב קילוף ליכא למיחש למידי דפרס ועזניה אין להם אלא סימן אחד ואלו יש להם שנים ותשעה עשר עופות ועורב אין להם סימן חדש ואם אותן ב' סימנין הן מהנך דהדרי בכולהו א'כ כשיחשוב קילוף נמי דילמא מתשעה עשר עופות נינהו ולא מסתברא לומר דיודעים היו שאינם מתשעה עשר עופות אלא שהיו מסופקין בעורב הלכך אם הקילוף קילוף יצאו מידי עורב ואי לאו יש לספק בעורב אי נמי סימן אחד יש להם עם זה הקילוף ויודעים היו שאין מין עורב אלא שהיו מסופקין בפרס ועזניה והא דאמרינן בפרס ועזניה לא שכיחי ביישוב היינו אותם הידועים והמבוררים ובאלו היו מסתפקין לפי שדומין להם א] וכל זה דוחק וגם אין לפרש שהיה להם סימן אחד עם זה והיו מסתפקין דאי קרקבנו נקלף שמא עורב הוא שיש לו שני סימני טהרה ואם אין קרקבנו נקלף אז ליכא לספוקי אלא או בפרס או בעזניה ושרו משום דלא שכיחי בישוב דאין הלשון משמע כן מדקאמר עופות טהורים קורקבנן נקלף משמע דאי קרקבנו נקלף טהור הא לאו הכי אסור לכך נראה כפירוש הקונטרס ויש להתיר ב] כל עוף שקרקבנו נקלף וסימן אחד עמו דפרס ועזניה אין להם אלא סימן אחד ועורב ושאר עופות אין קורקבנן נקלף וגם (רבי חיים) ג] [רבינו חננאל] פירש גבי עוף הבא בסימן אחד טהור קבלה בידינו מאבותינו שזה הסימן קורקבנו נקלף משמע שר'ל דההוא דלא משכחת אלא או בפרס או בעזניה זהו קורקבנו נקלף אע'פ שפי' ר'ח לעיל גבי תלתא הדרי בכולהו עשרים מהם ג' ג' עורב יש לו שנים ופרס ועזניה יש להן אחד נשר אין לו כלל כגון שיש באלו עשרים זפק וקרקבנן נקלף ואצבע יתירה אבל דורסין ואוכלין והעורב יש לו שנים מאלו ג' הנזכרים למעלה ופרס ועזניה אחד מהם יש לו אחד מאלו הג' ד] והאחר אינו מאלו הג' כלל לא זפק ולא אצבע יתירה ולא קרקבן נקלף אבל אינו דורס והוה אמינא נלמוד מזה לעוף הבא בסימן האחד שהוא טמא לפיכך כתיב נשר ה] עכ'ל כל זה לא כתב אלא לסימן בעלמא ולא היה סבור שכך הוא האמת אלא כמו שפי' שקרקבן נקלף היינו ההוא דלא הדר בכולהו ולפי מה שפירשתי שיש להתיר כל עוף שקרקבנו נקלף וסימן אחד עמו א'כ אותו עוף שקורין קוונ'א בלע'ז עוף טהור הוא שהרי קרקבנו נקלף ויש לו אצבע יתירה אבל אין לו זפק וזה תימה דמסתברא שהוא כוס או ינשוף שהרי יש לו לסתות כאדם ואמרינן בפרק המפלת (נדה דף כג.) דקריא וקיפופא יש להם לסתות כאדם והיה נראה מתוך כך לומר דזפק הוא סימן הרביעי דלא משתכח אלא או בפרס או בעזניה ואותו עוף שקורין קוו'ן דדומה לכוס וינשוף שהן מתשעה עשר עופות שמא אינו דורס ויש לו עמה ג' סימני טהרה ולפי זה אין סברא לומר דאותו עוף שאנו קורין קורבי'ל בלע'ז שיהא זה עורב דהא יש לו זפק ואצבע יתירה ונמצא דמשכחת להו כולהו סימני טהרה בשאר עופות ועורב בלא פרס ועזניה אלא עוף טהור יהיה ומיהו יש לישב ההיא דנדה דהכי קאמר ואף ר'מ לא אמר אלא בקריא וקיפופא כלומר או כיוצא בהם אף בשאר עוף שאינו קריא וקיפופא ואפשר דאותו קוו'ן טהור הוא או שמא מין עורב הוא אם יתברר לנו שהוא דורס ואותו קורבי'ל לא יהיה מין עורב ומיהו לעיל פירשתי דעורב אינו דורס והמדקדק יכול להבין אותו ותן לחכם ויחכם עוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרנגולתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרנגולתא </span>דאגמא שריא תרנגולא דאגמא אסירא. </span>אין לפרש שהנקבה מותרת והזכר אסור דכל היוצא מן הטהור טהור אלא שני מינים הם הקרואים כך ובין בזה ובין בזה הזכר והנקבה שוין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזיוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזיוה </span>רבנן דדרסה ואכלה. </span>מתחלה היו סבורים דלא דרסה ואכלה ובהאי סימנא לחודיה היו אוכלים אותו דלא חיישינן לפרס ועזניה דלא שכיחי בישוב או קים ליה בגויה דלאו ממין פרס ועזניה הוא:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>באתרא דשכיחי פרס ועזניה. </span>פירש הקונטרס דבאתרא דשכיחי חיישינן משום דדמו לפרס ועזניה שמא מינם הוא וקשה דאם כן בכל דוכתא ליתסרו אלא נראה לפרש דודאי לאו ממינייהו הם אלא באתרא דשכיחי חיישינן משום דדמו לפרס ועזניה ומיחלפא בהם אבל באתרא דלא שכיחי ליכא למיחש למידי ושרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באות </span>שבעופות קיפוף. </span>שלשה מיני קיפוף הם האי שהוא באות שבעופות זהו תנשמת כדקאמר דתנשמת הוא באות שבעופות ועוד יש כוס וינשוף דמתרגמינן קריא וקיפופא והוא ניהו דאמרינן בהמפלת  (נדה דף כג.) דעיניהם הולכות לפניהם כשל אדם כמו קריא וקיפופא ובברכות פרק הרואה (דף נז:) אמרינן כל מיני עופות יפים לחלום חוץ מקריא וקיפופא ועוד יש קיפוף אחר שהוא חיה כדאמרי' נמי בפרק הרואה  (ג'ז שם ע'ש) כל מיני חיות יפין לחלום חוץ מן הפיל והקוף והקיפוף וכן בפ'ק דבכורות (דף ח.) הארי והדוב הנמר והקוף והקיפוף לשלש שנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הנץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנץ </span>זה הנץ. </span>הכא לא שייך למיפרך אטו קמן קאי דקאמר זה הנץ דהא קאמר זה הנץ זהו אותן שקורין נץ אבל לעיל דעורב העמקי נמי קרוי עורב שייך למפרך מה זה מפורש יותר מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>נץ. </span>פירש בקונט' אשפרוי'ר ואי אפשר לומר כן דהא נץ הוא מי'ט עופות ואינן דורסין כדפירש לעיל וחזינן ליה דאשפרוי'ר דריס בין לפירוש הקונטרס בין לפירוש ר'ת שלוכד העוף ואוכלו מחיים וכמו כן טועין גבי נשר שקורין אייגל'א ואינו דנשר יש לו ד' סימני טומאה ואייגל'א יש לו אצבע יתירה וכן אמר דקורא הוא קוק'ו בלעז ואינו דאותו קוק'ו בחזקת טמא מחזקינן וקורא טהור הוא כדמוכח בפ' שילוח הקן (לקמן קלח: קמ:) דר' אליעזר מחייב בשילוח מפני שהוא טהור ורבנן לא פליגי אלא מפני דרובץ על ביצים שאינן שלו אבל כולהו מודו דגופו טהור:  למה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>ליה למיכתב איה ודיה. </span>הכי נמי הוה מצי למנקט מראה ודאה אלא חדא נקט וצריך לדקדק ומאי שנא דכתיב בויקרא דאה ובמשנה תורה כתיב ראה ולא כתיב תרוייהו בחד דוכתא וגבי איה כתיב בויקרא איה ובמשנה תורה כתיב תרוייהו איה ודיה וי'ל דהיינו טעמא דבשלמא דאה וראה לא רצה לכתוב שניהם במשנה תורה אע'פ שמן הדין היה לו לכתוב במשנה תורה כל השמות דאתא לאוסופי ולפרושי משום דא'כ הוה אמינא דדאה וראה תרתי נינהו ולאוסופי קא אתי אבל באיה ודיה אין לטעות אע'פ שכתוב שניהם דמדכתיב למינהו אאיה ובמשנה תורה כתיב למינהו אדיה ש'מ חדא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עופות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עופות </span>עשרים וארבע הויין. </span>כמה מינים יש כדפיר' לעיל דילפינן מנשר כפשוטה של ברייתא וכאן היה סובר המקשה דדומיא דרישא קתני דז' מאות מיני דגים וח' מאות מיני חגבים מיירי בטמא וה'ה נמי הכא בעופות טמאים דרישא ודאי בטמאים איירי אפילו לפי ספרים דלא כתיב בטמאים בברייתא דאילו בטהורים לא נפיק מיניה מידי להאי חושבנא אבל בטמאי' קמ'ל שהרוצה לאכול דג בלא קשקשת אע'פ שאין בקי אם עתיד לגדל אחר זמן או משירן בשעה שעולה מן המים אם לאו אם מכיר ז' מאות מיני דגים טמאים ויודע שאין זה מהם יכול להתירו כי אין בטמאים יותר מז' מאות מינין וכמו כן בא להשמיענו גבי חגבים להתיר בלא קרסולים כי בכך יתברר שעתיד לגדל לאחר זמן ולפיכך היה סבור המקשה שגם בעופות בא לומר שאם יכיר כל אותן הנכתבים בפרשה לא יכול להתיר שאר עופות הבאים בסימן א' או בב' או בג' כיון שאלו סימנים מצויין כמו כן בטמאים ואין מספר לאותן שצריך להכיר כדי להתיר השאר ולכך פריך הא כ'ד הוויין ותו לא שעל ידיהם אנו מכירים האחרים ומשני כי קאמר אין מספר אטהורות קאי ולא הוי כעין רישא דמיירי בטמאים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>דעוף טמא נינהו. </span>וא'ת כיון דעופות טהורים הוו רובא נזיל בתר רובא ולפי מה שפירשתי דמרבה כמה מינים ניחא ואף לפ'ה דלא מרבינן אלא מין נשר י'ל מ'מ הא אמרי' לעיל מאה עופות טמאים שהן במזרח וכולן מין איה הן הלכך אפשר דיש בטמאים מינין הרבה:  כודרת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כודרת.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כודרת. </span>פי' הקונט' כדור פלוט'א בלעז משמע דגרס כודרת ברי'ש דכדור שהוא פלוט'א אחרונה ברי'ש כדאמר בחגיגה (דף ג) דברי חכמים כדרבונות ככדור של בנות ומהא דכתיב  (ישעיה כב) צנוף יצנפך [צנפה] כדור אל ארץ רחבת ידים ופי' שם בקונטרס פלוט'א אין ראיה משם דא'כ הוה ליה למימר ככדור אלא אומר ר'ת דכף שימוש הוא כגר שהולך וגולה אל ארץ רחבת ידים במקום שאין מכירים אותו דור כמו (תהלים פד)  (גר) מדור באהלי רשע ובסוף פרק אין מעמידין (ע'ז דף מ.) גריס בקונט' כודדת בדל'ת ופירש עגולה ככד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>סימנין </span>לאו דאורייתא. </span>אומר ר'ת דדוקא סימני ביצים משום דאיכא דעורב דדמו לדיונה אבל סימני עוברי דגים דאורייתא יש לסמוך עליהם כדאמר סוף פרק אין מעמידין (ע'ז דף מ. ושם) דאמר רב קרבי דגים אין נקחין אלא מן המומחה ופריך ל'ל מומחה לבדוק בסימנין דתניא כסימני ביצים כו' ומשני שנימוחו ולא משני סימנים לאו דאורייתא וכי תימא משום דמשמע ליה דבכל ענין אין ניקחין אלא מן המומחה אפילו אמר של דג פלוני וטהור דאז היה ראוי לסמוך עליו דעל כרחך לא איירי בכל ענין דבאומר מלחתים נקחים אף שלא מן המומחה ועל זה אנו סומכים לאכול אותן דגים שקורין ברבט'א בלע'ז ואפילו לא ידעינן אם נשרו הקשקשין בשעה שעולה מן המים סמכינן אסימני עוברי דגים ומיהו בירושלמי משמע דאין לסמוך על סימני עוברי דגים דגרסי' התם נתן בר אבא קם קמיה דשמואל אמר ידענא מפרשא בין עוברי דגים טהורים לעוברי דגים טמאים עוברי דגים טמאים עגולים עוברי דגים טהורים ארוכים אחזי ליה  (דהדר בקליפתה) אמר ליה כזה מהו א'ל טמא אמר ליה לא ביש לי דאמרת על טהור טמא אלא סופך לומר על טמא טהור אלמא אין בודקין בסימנין כדהדר ליה שמואל לנתן בר אבא ומשמע אפי' על סימני הברייתא אין לסמוך מדלא אמר לו שיבדוק בסימני הברייתא וגם מה שאמר נתן בר אבא הן סימני הברייתא והש'ס דידן הוה מצי לשנויי הכי אלא דשפיר קא משני ומה שאנו לוקחין מן העובדי כוכבים ביצים אע'פ שאינם אומרים של עוף פלוני וטהורים הם אנו סומכים על רוב ביצים שמצויין בינינו דשל עופות טהורים הם ומה שאנו לוקחים מן העובדי כוכבים אובליא'ש וקנטיא'ש שנילושו בביצים אע'ג דאסרי' הכא ליקח מהם ביצים טרופות בקערה לא דמיא דהכא איכא ריעותא מדזבין להו עובד כוכבים טרופות בקערה ש'מ דמוכחא מילתא דישראל מכרם לו לפי שהיו של טרפה אבל עיסה שנלושה בביצים לא חיישינן ואזלינן בתר רוב ביצים שאינן של טריפות ולא חיישינן שמא היה בהם דם דרוב ביצים אין בהם דם ומעשים בכל יום שאנו אוכלין ביצים מגולגלות אע'פ שאין יכולות ליבדק ומיהו ר'ת היה אוסר ליקח מן העובדי כוכבים אובליא'ש וקנטיא'ש משום בשולי עובדי כוכבים אע'ג דאמר בירושלמי דפת נמנו עליו והתירוהו שאני הכא שנילושו בביצים ונאסרו מטעם שלקות שלא היה בכלל ההיתר דשתי גזירות היו דגזרה דפת מי'ח דבר דגזור תלמידי שמאי והלל אבל גזרה דשלקות קדמה הרבה תדע מדבעי למימר בסוף פרק אין מעמידין  (ע'ז דף לז:) דהויא מדאורייתא מדכתיב אוכל בכסף תשבירני ואכלתי ומים בכסף תתן לי ושתיתי מה מים שלא נשתנו אף אוכל שלא נשתנה ולבסוף מסיק דקרא אסמכתא בעלמא הוא ואי מי'ח דברים היתה לא היה טועה בה הש'ס שידועות לכל היו כדאמר בפרק אין מעמידין (שם דף לו.) שפשט איסורן בכל ישראל ומיהו נראה דאע'ג דאמרינן הלכה כמאן דאסר ביצים משום בישולי עובדי כוכבים בפ' אין מעמידין דתניא כוותיה מכל מקום עיסה שנלושה בביצים אין לאסור משום דקמחא עיקר כיון דמברכין עליה המוציא לחם מן הארץ ואנו סומכין על היתר דירושלמי דפת ואמרינן בפרק אין מעמידין (שם לח.) גבי (קרבי דגים) אין בהם משום בישולי עובדי כוכבים ואי עבדינהו עובד כוכבים כסא דהרסנא יש בהם משום בישולי עובדי כוכבים ופריך פשיטא ומשני מהו דתימא הרסנא עיקר קמ'ל קימחא עיקר משמע דאי הוה הרסנא עיקר היה מותר ואע'פ שהקמח מעורב בו ומטעם זה אין להתיר עיסה של פשטיד'א שאפאו עובד כוכבים  שהשמנונית הוא בעין על העיסה וגם מתחילתו הוא נאסר משום בישולי עובדי כוכבים ולא דמי לעיסה שנלושה בביצים שהביצה נתבטלה מתחלה ולא נאסר מעולם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>ריקמה וניקבה מטמא בכעדשה. </span>דווקא ניקבה כדתנן בפרק העור והרוטב (לקמן קכו:) ביצת שרץ המרוקמת טהורה ניקבה כל שהוא טמאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>ריקמה ואכלה לוקה עליה משום שרץ כו'. </span>וא'ת לאכילה ולמלקות ל'ל ריקמה הא קיי'ל כל היוצא מן הטמא טמא כדתניא בפ'ק דבכורות (דף ה:) ומהאי טעמא אסרינן התם מי רגלים של חמור א] וכן בסמוך דדריש ביצת טמאה דאסירא מדכתיב ואת בת היענה ל'ל (וכי האי גוונא) משמע בפ' גיד הנשה דקרא דבת היענה לא איצטריך לגופיה אלא למידק מניה הא דעוף טהור שריא דס'ד אמינא דאסירא משום דלא אשכח מידי דאתי מחי ושריא כדאמר בפ'ק דבכורות (דף ו:) גבי חלב של בהמה טהורה דבעי התם קרא למשרי ואין הלשון משמע כן דקאמר מנין לביצת טמאה שאסורה ולא קאמר מנין לביצת טהורה שמותרת ונראה לפרש דביצת עוף טהור נפקא לן דשרי מדדרשינן לקמן (דף קמ.) גבי שלוח הקן תקח לך ולא לכלביך דממעטינן מיניה עוף טהור רובץ על ביצי עוף טמא ולהכי אצטריך בת היענה לאסור ביצי עוף טמא דס'ד דשרו משום דליכא מידי דאתי מחי ושריה רחמנא והך ביצה כי אבר מן החי היא ושריה רחמנא הלכך הויא שריא אפילו בעוף טמא ודיוקא דלך ולא לכלביך הוה אוקמינן אאפרוחים טמאים אבל ביצים לישתרו דכה'ג קאמר בפ'ק דבכורות (דף ו:) גבי חלב בהמה טמאה והשתא ניחא הא דנקט ביצת שרץ דוקא ריקמה אסירא ואי לא ריקמה שריא מטעם חידוש כמו דעוף טהור שבעופות הוא דכתב קרא דבת היענה ולא בשרץ ומיהו קשה כיון דביצת השרץ לא ילפי מביצת עוף טמא כל שכן ביצת טרפה ובריש מסכת ביצה (דף ג:) משמע דאסירא מדאורייתא וי'ל דמסברא  דעוף</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבות </span>אפרוחים שלא נפתחו עיניהם. </span>לא גרסינן ביה דברי רבי אליעזר בן יעקב דעלה אמר בפ'ק דביצה (דף ו:) מני ראב'י היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גיעולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גיעולי </span>ביצים מותרות. </span>פירש בקונטרס ביצה טמאה שנתבשלה עם הטהורה מותרין הטהורים דמיא בעלמא הוא ולא יהבי טעמא כלל באחרנייתא ולקמן בפרק גיד הנשה (דף צח.) ודאי איירי שם בהכי וגם מחלק שם בין שלקו עם ביצים שיש שם אפרוח לשלקו עם הטמאים אבל הכא לא מסתברא לר'ת לאוקמי בהכי דלא שייך האי דינא הכא ונראה לי כמו שפירש בערוך שהכו התרנגולת על בית רחמה ומפלת ביצים שלא נגמרו ולא איירי מידי בבישול ולשון גיעול שייך עליה כמו (איוב כא) שורו עיבר ולא יגעיל והוי השתא מעין ביצים המוזרות דמיירי השתא בהיתר ביצים גופייהו ואתא לאשמועינן דלא חשיב אבר מן החי אע'פ שלא נגמרו לגמרי ובירושלמי דמסכת תרומות לענין ביצים ששלקן ונמצא בהן אפרוח דאיירי בהו התם גרסינן לעיל מהא מילתא שמעון בר אבא אמר רבי חנינא מעשה בא לפני רבן גמליאל ברבי ואמר אבא הורה בארבעים ושבע ואנא מורינא במ'ה ואמר רבי חייא בר חנינא מעשה בא לפני רב הונא ואמר קליפי איסור מעלין את ההיתר הדא דתימא הוא ששלקן בקליפיהן או קלופות בקלופות אבל אי שלק ביצים קלופות בשאינן קלופות או שאינן קלופות בקלופות צריך שיעור אחר מפני גיעולי ביצים שורו עיבר ולא יגעיל ביצים שהרקימו אסורות ביצים מוזרות נפש יפה תאכלם מצא בהם דם קולף מקום הדם עד כאן לשון הירושלמי משמע כפי' הקונט' דאיירי בביצים שלוקות אבל תימה דמייתי התם קרא דשורו עיבר ולא יגעיל ודומה שאינו מסוגית הירושלמי ושום תלמיד הגיהו ובתוספתא במסכת תרומה בפ' דג טמא משמע כמו שפירש הערוך והכי תניא התם ביצים [טהורות] ששלקן עם ביצים טמאים אם יש בהן בנ'ט אסורין ואם לאו מותרות גיעולי ביצים מותרים באכילה ביצים ששלקן ומצא בא' מהם אפרוח אם יש בהן בנ'ט אסורות ואם לאו מותרות ביצים מוזרות נפש היפה תאכלם ואם מצא בא' מהן דם זורק הדם ואוכל את השאר אוכל (א) דם דגים או חגבים בין חיים בין מתים ואינו חושש משמע בהדיא דגיעולי ביצים וביצים ששלקן תרי מילי נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שנמצא בקשר שלה. </span>פירש הקונטרס דכה'ג אוכל השאר כיון דנמצא על הקשר והוא זרע תרנגול הקשור בראש הכד של ביצים ומשם יצירת האפרוח מתחיל וכיון דעדיין הוא שם ולא נתפזר בכל הביצה הלכך אוכל השאר אבל אם נמצא על חלמון שלה הביצה כולה אסורה כדמפרש לקמן דשדא תיכלא בכולה פי' נתפשט הקלקול בכולה והא דלא נקט בלשון לא שנו כדנקט אבוה דרבי אפטוריקי ולימא הכי לא שנו אלא שנמצא על הקשר שלה אבל יצא חוץ לקשר שדא תיכלא בכולה מצינן למימר דאין לשון כל חכמים שוין בענין אחד ומיהו קשה לפירושו מדאמר בפרק דם שחיטה בכריתות (דף כא.) דקתני בברייתא יצא דם ביצים שאינן מין בשר יצא דם חגבים שכולו היתר ומשמע דכי היכי דשרי דם חגבים ודגים כל זמן שישנו עליהם וניכר שהוא מהן הוא הדין נמי דם ביצים וי'ל דמדרבנן החמירו בדם ביצים גזירה אטו דם עוף שהביצה בא ממנו ומדאורייתא שרי אע'פ שהאפרוח נוצר משם דהיינו על קשר שלה ואע'ג דהוי אפרוח לבסוף השתא מיהא לא הוו מין בשר שאין כאן עדיין בשר כלל ועוד י'ל דדם שעל הקשר אסור מן התורה דחשיב מין בשר כיון שהאפרוח נוצר ממנו א] דהא דשרי במסכת כריתות (גם זה שם) דם ביצים היינו כשאין דם בקשר אלא במקום אחר שמאותו דם אין האפרוח נוצר ולא חשיב מין בשר ומצוי הוא פעמים רבות אפי' לאלתר סמוך ללידת הביצה ואותו דם א] אינו בא (ב) ב] מחמת נשיכת תרנגול לתרנגולת ומה שפי' בקונטרס דם שהוא חוץ לקשר הכל אסורה זהו כשישנו בקשר ונתפזר עד שהוא חוץ לקשר אבל כשאין דם כלל על הקשר אלא במקום אחר מותר כדפרישית ואין להקשות לפ'ז בתר הכי דמפליג אבוה דר' אפטוריקי בין חלבון לחלמון הוה ליה לאפלוגי בחלבון גופיה בין על הקשר לשאין על הקשר כמו רבי ירמיה דלאו פירכא היא דהא מפליג בין נמצא על הקשר של חלבון לנמצא על הקשר של חלמון ועוד י'ל הך שמעתא דהכא שרי דם ביצים לגמרי כי ההיא דכריתות (גם זה שם) והכי קאמר והוא שנמצא על הקשר שלה אז זורק את הדם ואוכל את השאר אבל אם אין הדם על הקשר אלא במקום אחר מותר אפילו הדם ואין צריך לזורקו וכן משמע בירושלמי דתרומות דקאמר בתר ההיא שהבאתי לעיל מביצים מוזרות מצא בהם דם קולף הדם ובירושלמי אינו מזכיר כלל מאכילת שאר הביצים אלא מזריקת הדם משמע דכל החילוק שאומרים אמוראים אחרי כן על הדם עצמו כדפי' בשמעתין ר' זירא סליק למבקרא לר' חייא בריה דר' יצחק אשכחיה דיתיב וקאמר לא שנו אלא חלמון אבל חלבון מותר והוא סבר דהוא גמיר מן דאבהתי' אתא ר' אבהו בשם ר' יוחנן בין בחלבון בין בחלמון אסור תני ר' חלפתא בר' שאול חלמון מותר אמר רבי זעירא הא דאמר חלמון אסור בשנמצא במקום זכרותו של חלמון ואפילו חלבון והוא שנמצא במקום זכרותו של מוחו שממנו נולד ע'כ לשון הירושלמי משמע דאמאי דקתני בברייתא קולף מקום הדם קאמר בתר הכי ל'ש אלא חלמון אבל חלבון מותר ומשמע מותר וא'צ לקלוף ובתר הכי מייתי דר' יוחנן דאמר בין חלבון ובין חלמון אסור ובתר הכי מייתי ברייתא דר' חלפתא בר' שאול דאומר חלמון מותר ודומה בזה שהוא טעות סופר ויש לגרוס חלמון אסור וחלבון מותר ובדם גופיה קאמר הכי כדפרישית ועלה קאי דר' זעירא דאמר הא דאמר חלמון אסור כשנמצא במקום זכרותו של חלמון פירוש זכרותו קשר שלו כי גם בחלמון ישנו הקשר אבל שלא במקום הקשר מותר אפילו הדם ובא ר' זעירא לסתור מה שאמר בברייתא חלמון אסור חלבון מותר ולומר שגם חלמון שאסור זהו דוקא במקום זכרותו כי (ג) גם במקום אחר דם ביצים מותר אפילו בחלמון וכה'ג אפילו בחלבון אסור הדם וקם ליה ר' זעירא בשיטתיה דר' יוחנן דלעיל מיניה וברייתא דר' חלפתא ברבי שאול כשיטתיה דרבי חייא בר' יצחק:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר ושמו חגב. </span>אומר היה הריב'ם דרבי יוסי מפרש מילתא דתנא קמא ולא פליג כדמוכח בגמרא דתנא דבי רבי ישמעאל דדריש כלל ופרט וכלל ומרבה כעין הפרט כל דאית ליה ד' סימנין ודריש חגב לשמו חגב ותנא דבי רב לא דריש חגב לשמו חגב אלא קאמר חגב זה גדיאן ולא מרבה מידי מכעין הפרט ובעי ה' סימנין הנך ארבע ואין ראשו ארוך ופסיל ראשו ארוך ותנא דמתניתין דקתני ארבעה סימנין ולא קתני אין ראשו ארוך ש'מ דסבר כתנא דבי רבי ישמעאל דמכשיר אפילו ראשו ארוך וא'ת ל'ל דכתב רחמנא חגב לשמו חגב תיפוק לי מכעין הפרט כמו הנך ד' סימנין וי'ל לפי שאין סימן זה דשמו חגב חשוב כשאר סימנין ולא הוה מצרכינן ליה כי היכי דלא בעינן אין ראשו ארוך ומרבינן אע'פ דראשו ארוך ומהאי טעמא נמי איצטריך לאשמועינן בקרא כרעים בהדיא אי נמי כרעים איצטריך לכדדרשינן בגמרא אין לו עכשיו ועתיד לגדל אחר זמן א'נ לכלל ופרט כדקאמר בגמרא אשר לו כרעים כלל אבל אין לפרש שיש באחד ממיני ארבה או ממיני סלעם וחרגול שאין שמו חגב ואין להם כרעים ואי לאו דכתבינהו קרא בהדיא הוה מכשרינן להו דבכלל ארבה וסלעם וחרגול נינהו דא'כ כי קאמר בגמרא דתנא דבי ר'י ותנא דבי רב איכא בינייהו ראשו ארוך לימא דאיכא בינייהו דאין שמו חגב דלתנא דבי רב שרי ולתנא דבי ר'י אסור וכן מכרעים קשה דקאמר בגמרא אשר לו כרעים כלל ארבה סלעם וחרגול פרט אדרבה הני פרטי מרבה יותר מן הכלל דכללא ממעט כל ארבה סלעם וחרגול שאין להם כרעים ופרטי מרבה וכי האי גוונא לא אשכחן דעביד כלל ופרט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאין לו עכשיו ועתיד לגדל אחר זמן. </span>מדכתיב לא באלף קדריש ולא מצי למימר לא שאין לו כרעים כלל קאמר דאדרבה סלעם ארבה וחרגול יש להם קרצולים כדקתני בהדיא בהצד השוה שבהן וכו' וכן אשר (אין לו) חומה דגבי ערי חומה דריש אע'פ שאין לו עכשיו והיתה לו קודם לכן בפ' קמא דמגילה (דף ג:) ולא מצי למימר שאין לו כלל קאמר דבערי חומה מישתעי קרא וכן אשר לא יעדה והפדה ומתרגמינן דקיימי ליה פי' שהיה לו לקיימה וליעדה דמצות יעידה קודמת ומהאי קרא דרשי' ליה בפ'ק דבכורות (דף יג.) דמצות יעידה קודמת למצות פדייה שנאמר אשר לא יעדה והפדה ואע'ג דכתיב באל'ף דרשינן כאילו כתיב בוי'ו כלומר שהיה לו ליעדה ואינו רוצה והפדה והיינו טעמא דלמה ליה למכתב אשר לא יעדה פשיטא דבלא יעדה מישתעי קרא דאם יעדה היתה צריכה גט וגם לא היתה צריכה פדיית אב שבשעת ייעוד פקע שעבוד שפחות מינה וא'ת בפרק כשם (סוטה לא.) דפריך וכל היכא דכתיב לא באל'ף ממש הוא והא כתיב בכל צרתם לא צר ומלאך פניו הושיעם ואמאי לא מייתי מכל הנך קראי ויש לומר דבכל הני איכא הוכחא מגופיה דקרא שרוצה לומר אשר לו בוי'ו אע'ג דכתיב באל'ף דאדרבה סלעם וחרגול יש להם קרצולים וערי חומה ביש להם חומה מיירי וגבי יעדה כדפרישית מדכתיב כלל אבל צרתם לא צר לא מוכח מגופיה דקרא שהקב'ה כביכול מיצר בצרתם של ישראל אלא מקרא אחר דכתיב עמו אנכי בצרה וא'ת והיכי דרשינן הכא וגבי ערי חומה מדכתיב לא באלף דבעי למימר קרא אע'פ שאין לו עכשיו והא מסקינן בפרק כשם (גם זה שם) דאל'ף משמע הכי והכי הן או לאו ויש לומר דמ'מ דרשינן מדשני למכתב באל'ף יותר מכל אותם לו שרוצין לומר הן שכתובין בוי'ו ש'מ לדרשה ולא צר נמי דרשינן במדרש דכתיב באל'ף דכל צרה שאינה לישראל מאומות אינה צרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>כללי כללות ופרטי פרטות. </span>כדדרשינן בסמוך דאשר לו כרעים כלל ארבה סלעם וחרגול פרט למינהו חזר וכלל ולאו דוקא נקט תנא דבי ר' ישמעאל סלעם לכלל ופרט וכלל דסלעם קרא יתירא למישרי ראשו ארוך כדמסקינן בסמוך ולמינהו דסלעם מפרש הריב'ם דאיצטריך דאי לא כתיב למינהו הוה אמינא דוקא במין סלעם שרי ראשו ארוך אבל בשאר לא להכי כתיב למינהו לרבויי בכולהו א'נ הוה אמינא דסלעם אתא לאסור מינו קמ'ל ולא קאמר כללי כללות למימר דכל אלו ראויין לדונם בכלל ופרט וכלל אלא ה'ק אלו כללות הבאין אחר כללות ופרטות הבאין אחר פרטות וצריך לדורשם כולם כפי הראוי וארבה וחרגול בלבד הם דבאים בכלל ופרט כדמוכח בשמעתא וסלעם למישרי ראשו ארוך כדמסקינן וחגב להצריך ששמו חגב ולמינהו דחגב להצריך א] כדמפרש בהדיא בברייתא ולמינהו דסלעם כדמפרש ליה מסברא דנפשיה כדפרישית וא'ת למה הוצרך לכתוב למינהו בכל אחד בארבה וסלעם וחרגול לכתוב למיניהן ויהיה די בכל אחד לשלשתן בסוף ויש לומר משום דארבה וחרגול הם הם לבדם שבאין בכלל ופרט וכלל כדפרישית וראויין היו ליכתב זה אצל זה והפסיק בסלעם וכתבו באמצע בין ארבה וחרגול לשום דרשה דלא על חנם הוא שכתבו שלא במקומו וכיון שהוצרך לכותבו באמצע בשביל שום דרשה שוב אינו יכול לכתוב למיניהן לבסוף כי זה לא יתכן שלמיניהן יהיה עומד על ארבה וחרגול להיות להן כלל אחרון בפני עצמם ועל סלעם לא יהא עומד לכלל אלא לדרשה אחרת כמו שאנו דורשים עכשיו למינהו דסלעם ולפי שיש לארבה וחרגול לכל אחד כלל בפני עצמו ואין שניהם נידונים יחד בדין אחד של כלל פרט וכלל אלא בשנים שכל אחד ואחד נידון לבדו בכלל ופרט צריך לעשות בנין אב משניהם מארבה וחרגול וללמד משניהם בהצד השוה בשניהם ומה שאומר הרי אתה דן בנין אב משלשתן זה לפי שלא פירש עדיין דסלעם קרא יתירא הוא והכי פירושא דברייתא לפי המסקנא הרי אתה דן בנין אב משלשתן בהצד השוה והואיל וכן הוא לא מצריך רק ארבעה סימנין דכי מעיינת ביה שפיר בארבה וחרגול סגי לעשות בנין אב משניהם ואייתר ליה סלעם לרבויי ראשו ארוך והא דמרבינן ראשו ארוך ולא אמרינן דמרבינן ואע'ג דלית ליה חד מהנך ד' סימנין  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ראי ארבה כראי חרגול ולא ראי חרגול כראי ארבה ולא ראי שניהם כראי סלעם ולא ראי סלעם כראי שניהם. </span>מה שלוקח תחלה ארבה וחרגול ומניח סלעם עד לבסוף אף על פי שהוא כתוב תחלה במקרא קודם חרגול זהו לפי שארבה וחרגול חלוקים זה מזה יותר ממה שחלוק כל אחד מהם מסלעם כי כל אחד מהם אין חלוק מסלעם אלא מדבר אחד או מגבחת או מזנב אבל ארבה וחרגול חלוקים זה מזה בשני דברים שארבה אין לו גבחת ואין לו זנב וחרגול יש לו שניהם כדמוכח בסוגיא דחרגול יש לו גם גבחת כשיבא לפרש דסלעם קרא יתירא הוא ועוד י'ל דלכך תפס ארבה וחרגול לפי שהם עיקר הדרשה כדמוכח בסמוך דמסיק דסלעם קרא יתירא הוא ואתא למשרי דראשו ארוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא כיון דשוו בארבע סימנין מייתינן ולא פרכינן. </span>דסבירא ליה כללא בתרא דוקא כמו שפי' בקונטרס ולהכי לא איצטריך להו לכולהו צדדין כדאמר בפ' בכל מערבין (עירובין כח.) דלמאן דאית ליה כללא בתרא דוקא מרבינן כל דדמי ליה בשני צדדין אבל מאן דאית ליה כללא קמא דוקא לא מרבינן עד דדמי ליה משלש צדדין אי הכי חרגול דאית ליה זנב נמי לא ליכתוב כו' אלא על כרחך מדאיצטריך למכתב חרגול משום דלא הוה ילפינן ליה מארבה וסלעם לפי שיש לו זנב אם כן סבירא ליה דכללא קמא דוקא ולהכי מצריך שיהא דומה בכל הצדדין הואיל ובו גם צד שאין ראשו ארוך נצריך שיהא בו וא'ת ואפילו יסבור דכללא קמא דוקא לא יצריך יותר משלשה סימנין דהא בפרק בכל מערבין (שם כח.) לא מצרכינן אלא רק שלשה צדדין אפילו למאן דאית ליה דכללא קמא דוקא והוה מצי לשנויי דהכא נמי לא ילפינן מפרט אלא שני סימנים דארבעה כנפים וכנפיו חופין את רובו אבל סימן דקרצולים ורגלים כתיב בהדיא אשר לו כרעים ממעל לרגליו ולא אתו מפרטא הלכך אי אמר כללא קמא דוקא מצריכי נמי או זנב או אין ראשו ארוך והשתא לא ילפינן מן הפרטות רק שלשה צדדין כמו בעירובין (ג'ז שם) ומיהו לא צריכינן לשנויי הכי אלא אפי' יהיו קרצולין כאן בחשבון הג' צדדין ונאמר שלא נכתבו כדי להוסיף  שלשה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>קמיפלגי. </span>וא'ת אמאי לא מפרש דאיכא בינייהו שאר חגבים שאינן ממין אותם הכתובים שיש להם ארבעה סימנים הכתובים במתני' ואין ראשו ארוך דלתנא דבי רב אסירי אע'פ שיש להם ד' סימנים דמתני' דאין בכלל אלא מה שבפרט וי'ל דשמא ליכא שום חגב שיהא בו ה' סימנים שלא יהא ממין אותם הכתובים במתני' א'נ רבותא נקט דאפי' בראשו ארוך שרי תנא דבי ר' ישמעאל: בסוף שמעתא פי' בקונטרס דחגבים הללו אין טעונין שחיטה שהרי אחר דגים הזכירן הכתוב וזאת תורת הבהמה כמשמעו והעוף כמשמעו ולא שרץ העוף דהיינו מינים קטנים וכל נפש החיה הרומשת במים אלו דגים ולכל נפש השורצת על הארץ אלו חגבים בהלכות גדולות כך פי' בקונטרס ולא הוצרך להביא בקונטרס מה'ג אלא משום דדריש ליה מקרא דבכמה מקומות בש'ס מוכח דשרו בלא שחיטה בסוף פ' ר' עקיבא (שבת דף צ:) חגב טמא אין מצניעין לקטן דלמא מיית ואכיל ליה אבל חגב טהור אין לחוש ובריש פ' דם שחיטה (כריתות דף כא.) קאמר אוציא דם דגים וחגבים שכולם היתר ומפרש דאין טעונין שחיטה ובפ' אין מעמידין (ע'ז דף לח. ושם ד'ה לעולם) דאמר רב עובדי כוכבים שהציתו את האור באגם כל החגבים אסורים ומפרש טעמא דלא ידיע הי טמא והי טהור אבל לשחיטה לא חיישינן ועוד התם בסוף פירקא חגבים הבאים מן ההפתק ומן האוצר מותרים ליקח מן העובד כוכבים וכן הבאין מן הסלולה ולפני חנוני אסורין מפני שמזלף עליהם יין ולעיל א] הבאתי ברייתא דתוספתא דקתני אוכל אדם דגים וחגבים בין חיים ובין מתים ואינו חושש ואע'ג דאוכל לאו דוקא דבחיים איכא משום בל תשקצו כדמוכח בפ' ר' עקיבא בשבת (דף צ:) מ'מ נקט אוכל למימר דליכא איסור אבר מן החי דלא בעי שחיטה. [וע'ע תוס' ע'ז לח. ד'ה לעולם] :  כל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שיש לו קשקשת יש לו סנפיר. </span>וא'ת מנין היה להם זה לחכמים וכן לעיל (דף סג:) דתניא שאין במיני דגים טמאים אלא ז' מאות מנין היה להם שהתירו בכך את השאר וליכא למימר מאדם שקרא להם שמות קים להו הכי שמסר לדורות כך שהם טמאין שכן הוא הכיר את כולם דהא לא משמע במקרא שקרא שמות אלא לבהמות ולעופות שאע'פ שידע שמו של הקב'ה כדדרשינן (במ'ר בראשית פי'ז) אני ה'  (הוא) שקרא לי אדם הראשון בדגים מיהא לא אשכחן ויש לומר מכל אשר יקרא לו האדם יש לרבות אפי' דגים ואיכא למימר דמאדם קים להו ואם תמצא לומר שלא קרא להם שמות יש לומר דהכי קים להו הלמ'מ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא מאי קשקשת סנפיר. </span>בפ'ק (לעיל דף כב: סד'ה איצטריך)  פירשתי דלא שייך כאן לאקשויי וכי איצטריך קרא לכתוב כדי שלא נטעה כדפריך התם גבי איצטריך קרא למעוטי ספיקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יגדיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יגדיל </span>תורה ויאדיר. </span>הרבה אמר לנו טעמים לידע מהו קשקשת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>בכלים אע'ג דאית ליה לא תיכול. </span>וא'ת א'כ את זה תאכלו מאי אהני ליה יש לומר שלא תאמר מה הפרט מפורש מים נובעין ונאסור בורות שיחין ומערות דדרשינן לאיסורא כתב רחמנא תאכלו למימר מה הפרט מפורש גדלים על גבי קרקע להתיר יש לו בבורות שיחין ומערות כימים וכנחלים והא דקאמר בסמוך איפכא היינו למאי דדרשינן להתירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ס'ד דכתיב כל אשר אין לו סנפיר וקשקשת. </span>תימה מאי ראיה היא זו אימא דהאי קרא בתרא קאי אדיוקא דבימים ובנחלים כי לית ליה לא תיכול הא אית ליה אכול אבל בכלים אע'ג דאית ליה לא תיכול ותהוי השתא קרא קמא כפשטיה דמה ראית דתימא קרא קמא אדיוקא וקרא בתרא כפשטיה וי'ל דבקרא קמא אין לחוש אי קאי אדיוקא משום דכתיב ביה אותם תאכלו דמשמע אותם ולא אחרים והרי הוא כמו שכתוב בהדיא ולא אחרים וא'ת והיכי משמע מהאי קרא דשרי בכלים אימא למעוטי מלאו אתא כלומר בכלים ליכא לאו אבל עשה מיהא איכא כדמוכח קרא קמא אפי' ביש לו וי'ל דבהאי קרא בתרא לא כתיב לאו והכי כתיב וכל אשר אין לו סנפיר וקשקשת בימים ובנחלים מכל שרץ המים ומכל נפש החיה אשר במים שקץ הם לכם ובאידך קרא דבתריה הוא דכתיב הלאו ושקץ יהיו לכם מבשרם לא תאכלו ועוד דאין זה סברא שיהא בכלים חמורים מימים ונחלים דביש להם סנפיר וקשקשת נמי אסירי ובאין להם סנפיר וקשקשת קילי טפי דליכא בהו אלא עשה והאי שינויא בתרא ניחא טפי דלמה ליה (ב) להתיר בכלים מקרא דיש לו לישתוק ביה מימים ונחלים ואנא ידענא היתר כלי מקרא דאין לו וצריך לומר דהוה אמינא דקרא דאין לו אתא למעוטי כלי מלאו אבל עשה איכא ויש לו אפי' בכלים נמי שרו להכי איצטריך קרא קמא למשרי כלים לגמרי אע'ג דאין לו:  במים</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במים </span>במים שני פעמים אין זה כלל ופרט אלא ריבה ומיעט. </span>פי' בקונטרס משום דברבוי ומיעוט מדריש איצטריך תאכלו קמא למישרי בורות שיחין ומערות דאתו ברבוי ומיעוט ורבוי דאסור דאילו כלל ופרט דרשינן לא הוה מתרבי בורות ולא איצטריך תאכלו יתירא דקסבר תנא דבי ר' ישמעאל כללא קמא דוקא ולא מרבינן בכלל בתרא אלא מידי דדמי ליה בכל צד לפרט דהיינו נובעין וצריך לומר דסוגיא דלעיל דדריש כלל ופרט וכלל ואפ'ה איצטריך ליה לתאכלו להתיר בורות שיחין ומערות קסבר כללא בתרא דוקא והוו מתרבו בורות שיחין ומערות אע'ג דלא דמו אלא בחד צד שהם מים הגדלים על גבי קרקע וכי פריך אי מה הפרט מפורש מים הגדלים על גבי קרקע ורבי אפילו בורות שיחין ומערות לאיסורא הוה מצי לשנויי קסבר כללא קמא דוקא ובעי' עד דדמי ליה בכל צד אלא האמת קמתרץ דמתאכלו קדריש להו לעיל בברייתא והשתא לפירוש זה לא פליגי מידי בהך מלתא סוגיא דלעיל ותנא דבי ר' ישמעאל דהכא ויש לתמוה דכי פריך בסמוך ואיפוך אנא ומשני מרבה אני בורות שיחין ומערות להתירא שהם עצורין ככלים למה לי להזכיר כלל עצורין דהוה ליה למימר דאיבעי ליה לרבויי חריצין ונעיצין טפי לאיסורא לפי שהם נובעים כימים וכנחלים לכך נראה א] דהנך חריצין ונעיצין דהכא איירי באין נובעין ולהכי פריך כיון דאין נובעין מה לי בורות שיחין ומערות מה לי חריצין ונעיצין ומשני דחריצין ונעיצין אע'ג שאין נובעין דמו טפי לימים ונחלים שאין עצורים ככלים אבל בורות שיחין ומערות עצורים ככלים ולהכי סברא להתירא והשתא למאן דדריש ריבה ומיעט מרבה חריצין ונעיצין שאין נובעין לאיסורא והתירא דתאכלו מוקי לה בבורות שיחין ומערות אבל למאן דדריש לעיל כללי ופרטי מרבה מתאכלו להתירא אפי' חריצין ונעיצין שאין עצורים ככלים כיון דאינן נובעים:  דיקא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיקא </span>נמי דקתני תולעת שבעיקרי זיתים. </span>מכאן מדקדק ר'ת ורבינו נתנאל וריב'א דאין הלכה כשמואל דאמר קישות שהתליעה באביה אסורה ובהלכות גדולות ובשאלתות דרב אחאי פוסק כשמואל מדאמר רב פפא לעיל בפירקין (דף נח.) ש'מ מדרב הונא הא דאמר שמואל קישות שהתליעה באביה אסורה הני תמרי דכדא בתר תריסר ירחי שרי אע'פ שהש'ס עושה כאן דיוק מן הברייתא דלא כשמואל היינו לכאורה אבל לשמואל נמי יש ליישב ולפרש דתולעת שבעיקרי זיתים היינו שבזיתים בעודן מחוברין בעיקרן ומיהו אפי' לשמואל אין לאסור אותן פולין שקורין פואי'ש בלע'ז וחימצי שקורין שאווי'ם כשנמצאין בתוכן כגון יבחושין ובתחלת תולדות של יבחושין הקליפה משחרת מבחוץ וכשמסירין הקליפה נשארים היבחושין תחתיה אין לאוסרן ולא מתסרי משום השרץ השורץ על הארץ כל זמן שלא ריחשה וגם בקונטרס פי' לעיל גבי קישות שהתליעה באביה אסורה כיון דמהלכת התולעת בתוך הקישות והיא מחוברת בקרקע הויא כמהלכת על גבי קרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קוקיאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קוקיאני </span>אסירי. </span>פי' הקונטרס תולעים שבכבד ושבריאה וקשיא לר'ת דלאידך לישנא דשרי תקשי ליה מברייתא דבסמוך דואת נבלתם תשקצו לרבות דרנים שבבהמה אע'ג דמינה קא גדלי אלא אומר ר'ת דבדגים איירי הכא והא דאמר כי ניים עייל ליה באוסיא אשכחן בדגים כי האי גוונא בפ' המוכר את הספינה  (ב'ב דף עג:) דאמר רבה בר בר חנה חזינא ההוא כוורא דיתבה ועיילא ליה טינא באוסייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבות </span>דרנים שבבהמה. </span>וא'ת ותיפוק ליה דאסירי מידי דהוה אשוחט הבהמה ומצא בה דמות יונה דאסירא משום דליתיה לא בפרסה ולא בפרסות ויש לומר דשאני עובר משום דמקרא דוכל בהמה אישתרי ולית ליה למשרי אלא היכא דאיכא פרסות דבקרא דוכל בהמה כתיב פרסה אבל דרנים שבבהמה נבראין מן הבשר עצמה והוה אמרינן דחשיבי כבשר ולא דמי לחותך מן הטחול ומן הכליות דהתם איכא חסרון ואסירי לקמן  (סט.) מאותה שלמה ולא חסרה אבל הכא לא נחסר דבר:  הדרן עלך אלו טרפות</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בהמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהמה </span>המקשה. כיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נאסר. </span>כדדריש לקמן דומיא דטרפה דאין לה היתר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>מאי קמ'ל דכיון שיצא ראשו הויא לידה תנינא. </span>וא'ת ודילמא איצטריך לאשמועינן אע'ג דהחזירו הוי כילוד דמההיא דבכורות לא שמעינן אלא בלא החזירו וי'ל דפשיטא ליה דכיון דבלא חזרה הויא לידה כי החזירו נמי לא כלום הויא ומיהו אי לאו ההוא דבכורות לא הויא קשיא ליה אמאי איצטריך ליה למיתני החזירו דכיון דאצטריך לאשמועי' דיציאת ראש הויא לידה אשמועינן נמי אגב אורחיה דחזרה לאו כלום הוא אבל כוליה בבא לית ליה למיתני משום האי חידוש פורתא וזה נמי אין להקשות דהכא אצטריך לאשמועינן דאפי' מה שבפנים אסור דלרב יהודה אסור קאי אעובר והא לא שמעינן מההיא דבכורות דהא נמי פשיטא דכיון דחשיב כילוד ואפי' מה שבפנים אסור כיון שהולד שלם ובנחתך הוא דמיבעיא ליה לקמן כמו שאפרש לקמן בעזרת האל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דראשו מת הא ראשו חי כו'. </span>תימה דהוה ליה למפרך בפשיטות מדקתני ואין בכור לכהן א'כ מכי יצא ראשו הוי כילוד וי'ל משום דאיכא למדחי מאי ראשו רובו כדדחי בפ' יש בכור (בכורות מו:)  דאמר שמואל אין הראש פוטר בנפלים ופריך ליה מהא דאין בכור לכהן ומשני מאי ראשו רובו פירוש יצא ראשו וגם יצא רובו אח'כ ופריך וניתני רובו ומשני דנקט ראשו למידק הא ראשו חי בכור לנחלה נמי לא הוי הלכך עיקר פרכיה מהאי דיוקא והוה מצי למיפרך הכא ממתני' דנדה דתנן (דף כח.) יצא כדרכו משיצא רוב ראשו ואיזו רוב ראשו משתצא פדחתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדם </span>מבהמה לא יליף דאין פרוזדור לבהמה. </span> א] האי פרוזדור דהכא לא הוי כי ההוא דיוצא דופן (נדה דף מב:) דאמר דמכי הוציא ולד ראשו חוץ לפרוזדור הוי כילוד דאי כפרוזדור דהתם איירי הכא מה היה יכול הפרוזדור לעכב הלידה כיון שהראש חוצה לו אלא פרוזדור דהתם הוא בית החיצון ודהכא הוא עובי הירכים המכסים את הרחם שבין הירכים כדפ'ה ומש'ה לא חשיב כילוד ביציאת ראש חוץ לרחם ואין תימה על שהלשון שוה והפירוש משתנה דכי האי גוונא אשכחן בפ' הלוקח בהמה (בכורות דף כ.) דאמר רבי [יהושע] טינוף פוטר מבכורה דחשיב הטינוף ולד ולא הוי ההיא טינוף ולד כי האי דפ' המפלת  (נדה דף כט.) דרוב יולדות מטנפות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שליא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שליא </span>שיצתה מקצתה אסור באכילה. </span>אפי' מה שהיה בפנים בשעת שחיטה וא'ת היכי מוכח מיניה דבראש הוי כילוד דלמא משום דגזרינן מקצתה דמהא נמי דחי לה בפ'ק דב'ק (דף יא.) דקאמר אמילתא דרבי אלעזר מאי קא משמע לן דאין מקצת שליא בלא ולד תנינא שליא שיצתה מקצתה כו' וי'ל דאם איתא דביציאת הראש לא הויא לידה לא היה ראוי לגזור כיון דבמקצתה אי אפשר בשום פעם לבא לידי חשיבות לידה ומהכא ליכא למפרך לשמואל דאמר בפ' יש בכור (בכורות דף מו:) דאין הראש פוטר בנפלים דדילמא היינו דוקא בבהמה אבל באדם לא שמעינן מהכא דהא דקתני סיפא כסימן ולד באשה כך סימן ולד בבהמה היינו לענין שליא דהוי סימן ולד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כסימן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסימן </span>ולד באשה כך סימן ולד כו'. </span> ב] וא'ת מאי פשוט יותר בזה מבזה וי'ל משום דתנן בנדה (דף כה.) דבאשה הוי שפיר סימן ולד לכך קאמר דאע'ג דבבהמה לא הוי שפיר סימן ולד מ'מ בשליא שוה לאשה :  ואליבא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואליבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואליבא </span>דר' שמעון. </span>אבל לרבנן דשרו גמל במעי פרה אפילו כשנולד לא צריך קרא להתירו בשחיטת אמו דלא גרע בפנים מבחוץ דשרי ולהכי נקט ואליבא דר'ש ולרבנן איצטריך לשום דרשה אחריתי וליכא למימר דאיצטריך לאסור דמות יונה כדאמר לקמן  בעינן פרסות וליכא דהא לר'ש אע'ג דלא מייתר ליה קרא להכי משמע לקמן דאוסר נמי דמות יונה דפריך דמות יונה תשתרי פי' מכל בבהמה ומשני בעינן פרסות וליכא והדר פריך קלוט במעי פרה ליתסר ומשני פרסה בבהמה תאכלו והך קושיא ליתא אלא לר'ש דלרבנן לא גרע בפנים מבחוץ דשרי כדפרישית אלמא דמות יונה לר'ש אע'ג דליכא קרא ממילא מיתסר כיון דליכא לא פרסה ולא פרסות אע'ג דפרסה ופרסות אצטריך חד למקום חתך וחד לקלוט ה'ה דלרבנן לא צריך קרא לאסור דמות יונה אלא לשום דרשה איצטריך ומ'מ הך ברייתא דפרסה החזיר אכול לא אתיא אלא כר'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' יוחנן הכל היו בכלל ובשר בשדה כו'. </span>תימה דלר' יוחנן תקשה ליה ברייתא דהחזיר פרסה דתרי קראי קנסיב וע'כ מוקמינן חד למקום [חתך] וחד לאבר ור' יוחנן נפקא ליה מקרא אחרינא וי'ל דפריך ליה שפיר טפי מאידך ברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>היו בכלל ובשר בשדה כו'. </span>דאסור כל מה שיוצא חוץ למחיצה כטרפה דאין לה היתר כדאמר בסמוך ולמאי דמסיק הא כל מילי כיון דהדור שרי מיתוקמא הא דקרי ליה טרפה למלתא אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>אף זה כן ת'ל כו'. </span>וא'ת וקרא דחטאת דכתיב פנימה האי שלא יצתה חוץ למחיצתה הא יצתה בת שריפה היא ל'ל הא מקרא דבשר בשדה נפקא ב] וי'ל  דש'ס למילף ממעשר שני ובכורים דשרו דהוקשו בקרא דלא תוכל לאכול בשעריך כדדרשי' בפ'ק דמכות (דף ז.)  ונדבותיך זו תודה ושלמים ובכורות זה בכור בקרך וצאנך זה חטאת ואשם ונדריך זה עולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>יצאו חוץ למחיצתן וחזרו מותרין. </span>וא'ת דלמא הכי קאמר בשעריך הוא דלא תיכול אלא יביאם לירושלים לאוכלן שלא נכנסו מעולם אבל לא מיירי מידי באותן שנכנסו ויצאו וי'ל דבאלו הן הלוקין  (מכות יט:) משמע בהדיא דאיירי בנכנסו ויצאו דיליף התם דאין לוקין עליהם עד שיראו פני הבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוציא </span>ידו וחתכה וחזר והוציא וחתכה עד שהשלימו לרובו מהו. </span>וא'ת מתני' היא בפרק המפלת  (נדה כח.) יצא מחותך או מסורס עד שיצא רובו וי'ל דודאי אשה טמאה לידה ברוב ולדה אבל לא שמעינן מהתם דמיעוט שבפנים הרי הוא כילוד:  ותבעי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותבעי </span>לך קדשים קלים בירושלים. </span>רב חנניא הוה מיבעי ליה בעזרה משום דחשיבה מחיצה יותר אפי' לענין שחיטת קדשים קלים ומיהו בנולד כולו בעזרה לא קא מיבעי ליה דפשיטא דטעון שחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאתא </span>אבן פקועה דכוותיה. </span>שיש בו איסור יוצא בחד אבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא תרי איסורי אמרינן. </span>לאו דוקא תרי (ב) איסורי אמרינן דאיכא נמי איסור גיד הנשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלתא </span>לא אמרינן. </span>תימה מאי קמיבעיא ליה והא קי'ל  (לעיל דף נח.) דזה וזה גורם מותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמה </span>א'ר יוחנן השוחט בהמה ומצא בה דמות יונה אסור באכילה בעינן פרסות וליכא. </span>נראה דוקא נקט דמות יונה שהוא אסור גם כשיצא לאויר העולם לפי שאינו מתקיים אבל מצא בה בהמה גמורה שראוי להיות מותר ורגליה רגלי יונה או שאין לה רגלים כלל מותרת דלא ממעט ר' יוחנן מידי שראוי להיות מותר כשיצא לאויר העולם דההיא חשיב כמפריס פרסה להיות ניתר בשחיטת אמו כמו שחשוב כמפריס פרסה כשיצא לאויר העולם דלא על חנם תפס ר' יוחנן דמות יונה ולא נקט עובר שרגליו דמות יונה או עובר שאין לו רגלים וכי פריך קלוט במעי אמו ליתסר אליבא דרבי שמעון דוקא פריך דאסר ליה כשיצא לאויר העולם כדפרישית לעיל:  תמכר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תמכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תמכר </span>לצרכי עולות. </span>לא דמי לבהמה של ב' שותפים והקדיש חציה וחזר ולקחה והקדיש חציה דאמרינן בפ'ק דקדושין  (דף ז.) דקדושה ואינה קריבה דחשיבה דחויה מעיקרא דהתם לא הוה בידו להקדישה כולה מתחלה אבל הכא כשהקדיש רגלה היה יכול להקדישה כולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>רובו הרי זה יקבר. </span>אע'ג דתנן בפרק כל פסולי המוקדשין (בכורות דף לב:) דב'ה מתירין למנות עובד כוכבים על הבכור הכא מודו דאסור למכור לעובד כוכבים דהא מוקמינן לה התם כר'ע ושמעינן ליה לר'ע בפרק טבול יום  (זבחים דף קג:) דאמר מדבריו למדנו שהשוחט את הבכור ונמצא טרפה שיאותו הכהנים בעורו משמע דבשר אסור בהנאה והיינו טעמא דהיכא דשרי לישראל הוא דאיתקש לצבי ואיל ושרי אפי' לעובדי כוכבים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר קדוש קסבר למפרע הוא קדוש. </span>הא דאמר רב יהודה בפ' כל פסולי המוקדשין (בכורות לה.)  דמותר להטיל מום בבכור קודם שיצא לאויר העולם ומפרש גדיא באזניה אימרא בשיפוותיה אבל אימרא באזניה לא דחיישינן כי חזי ליה לאזניה שמא יצא רוב הראש וחזר אבל בגדי אין לחוש דמתוך דאזניו גדולות דרכו לצאת במיעוט הראש והיינו דלא כרב הונא דלדידיה כיון דלמפרע קדוש אפי' לא יצא רוב הראש אסור להטיל בו מום דכשיצא אח'כ הרוב איגלאי מילתא למפרע דקדוש הוה כדאמרי' הכא גבי מכירה ומיהו איכא לאוקמי האי דרב יהודה אליבא דרב הונא ומכי חזי לאזנו דגדיא בפנים שרי להטיל בו מום דאכתי לא יצא כלל אבל אימרא איכא למיחש מכי חזי לאזניה בפנים שכבר יצא רוב הראש וחזר וסוגיא דריש כיצד מערימין (תמורה דף כד:) דמוקי דרב יהודה בזמן הזה דלא חזי להקרבה ופריך מאי למימרא ומשני מהו דתימא נגזור אטו דלמא נפיק רוב הראש ההיא סוגיא דלא כרב הונא דלרב הונא במיעוט ראשו נמי איכא איסור וכן הא דא'ל רב עמרם לרב ששת אמר על הבכור עם יציאת רובו יהא עולה עולה הוא או בכור הוי ההיא נמי דלא כרב הונא דמשמע דפשיטא ליה דקודם יציאת רובו יכול להפקיע ממנו קדושת בכור אם לא נחלק בין מכירה לעובד כוכבים להנך:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו מחתך ומניח ואי אמרת למפרע קדוש יקבר מבעי ליה. </span>תימה דלמ'ד נמי מכאן ולהבא הוא קדוש אמאי משליך לכלבים כיון דכבר יצא רובו דהא ברוב מחותך נמי חשיב ליה לידה כדאמר בהמפלת (נדה דף כח.) דיצא מחותך מרובו אמו טמאה לידה ומתניתין נמי קתני ונפטרה מן הבכורה ובכל ענין קאמר בין שיצא אבר אבר בין שיצא רובו בבת אחת וי'ל דבשלמא אי מכאן ולהבא הוא קדוש כיון דאין קדושה חלה עליו עד יציאת רובו א'כ מה שנחתך קודם יציאת רוב אין קדושה חלה עליו כלל ויכול להשליכו לכלבים אף מאחר יציאת הרוב ומיהו מכי יצא רובו ואילך טעון קבורה למה שיצא וכן משמע לשון הקונטרס ואע'ג דקתני יצא רובו הרי זה יקבר ומשמע רובו בבת אחת כדמוכח בסוגיא ומשמע אבל אבר אבר לא היינו דוקא לענין המיעוט הראשון דאפי' אותו מיעוט טעון קבורה כשיצא רובו מאחר דאין מחותך אבל למ'ד למפרע קדוש שמתחלה הקדושה חלה עליו מתחלת הלידה א'כ במחותך נמי יקבר ואמאי דמחתך נמי לא קשיא ליה היכי מטיל בו מום דאיכא לאוקומי בנפל שאינו ראוי להקרבה א'נ מחתך קודם שיצא לאויר העולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כרכתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרכתו </span>אחזתו. </span>פי' בקונטרס האשה כרכתו לעובר ואחזתו בידים והפסיקו ידיה בינו לבין הרחם וקשה לרבינו תם דבשום מקום לא איירי באשה מילדת עם הבהמה אלא רועה כדתנן בהמה שמת עוברה בתוך מעיה והושיט הרועה את ידו ורישא דהך מילתא נמי איירי ברועה כרכו בסיב לשון זכר הכי נמי הוה ליה למנקט כרכו ואחזו והוציאו ועוד דמאי פריך אי דנפק דרך רישיה פטרתיה וכי אין יכול להיות שאחזתו בידים בראשו ומפסיק בידיה בין ראשו לרחם וזה דוחק לומר דאין לרחם לפתוח קודם שיצא הראש ואין יכול להכניס ידו ועוד דמתניתין דהושיט רועה את ידו בלא הוציא כלל איירי דאם לא כן נטמא במה שיצא ואע'ג דיש לחלק בין מבכרת לאין מבכרת אי נמי התם כשילדה אחר' קודם לזה שנפתח רחמה כל זה דוחק ונראה לר'ת ב] ב] כמו גרסת ר'ח כרכתו אחותו והוציאתו שילדה נקבה עמו כדאמר נמי בפ' כל הבשר (לקמן דף קיד.) אין לי אלא אחותו הקטנה הגדולה מנין ופריך אי דנפק דרך רישיה וכן הנקבה הא פטרתיה ראש הנקבה שיצא ראשה תחלה שראש הזכר כרוך בין ברכיה ומשני דנפק מרגלותיו והוא כרוך בין ברכיה וה'ה דהוה מצי למימר כרכו אחיו לענין איזה מהן בכור אלא נקט אחותו משום דליכא בכורה כלל :  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דתנא קמא. </span>וא'ת ומאי קבעי והא טומאה בלועה היא ולא מטמא וי'ל דמשום דר' עקיבא מטמא לקמן (דף עב.) עובר במעי אשה אצטריך ליה הכא גבי בהמה ק'ו כדפירש בקונטרס דאפי' ר' עקיבא מודה הכא א'נ משום דהיה לנו לטמאות מוכל הולך על כפיו דבסמוך אפילו קלוט במעי קלוטה אי לאו ק'ו והשתא דאיכא ק'ו מוקי לה תנא קמא לדרשא אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קלוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קלוט </span>במעי פרה ליטמא. </span>הוה מצי לשנויי דלהכי אהני ק'ו דרב חסדא אלא דעדיפא משני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קלוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קלוט </span>במעי קלוטה. </span>וא'ת ומאי פריך אין הכי נמי דאליבא דר' יוסי הגלילי קיימינן דדריש אתין בפרק ד' וה' (ב'ק מא:) גבי ובעל השור נקי דדריש נקי מדמי ולדות ומשמע דמוקי את להנאת עורו ואם כן סבר כרבי שמעון דאסר קלוט כשיצא לאויר העולם דנפקא מאת הגמל בפ'ק דבכורות (דף ו:) וי'ל דניחא ליה ליישב מילתא דר' יוסי דהכא אפילו למאן דשרי קלוט א'נ הכא איירי בראשו ורובו דומים לאמו דאפי' ר'ש מודה בההיא דשרי כדמוכח התם:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיה </span>טמאה בכלל בהמה טמאה להרבעה. </span>דכל חד משמע חידוש כלומר דמחמת דחיה בכלל בהמה שמענו שפיר איסור הרבעה ומיהו בלאו הכי ידעינן דאפי' בעופות גמרי' הרבעה בהמתך בהמתך משבת כדאמרי' בשור שנגח את הפר' (ב'ק נד:) :  ולרבנן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולרבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבנן </span>האי קרא למה לי כוליה לכדרבי אתא. </span>כן גירסת הקונטרס ופירש דאדרבנן דרבי יוסי הגלילי בעי האי קרא דרב נחמן למה לי וקשה לפירושו למה המתין עד כאן ועוד ה'ל למבעי נמי לרבנן קרא דרבי יצחק למה להו לכן נראה כגירסת הספרים דגרסי הניחא לר'מ אלא לרבנן מא'ל כלומר אמאי איצטריך כללא דבהמה טהורה בכלל חיה טהורה דלדידהו ליכא למימר ליצירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאשה </span>טהורה עד שיצא. </span>כשלא העגיל הראש כפיקה מיירי דאי העגיל הוי טמא עד שלא יצא הולד משנפתח הקבר דתניא באהלות (פ'ז מ'ד) ומייתי לה בהלוקח בהמה (בכורות כב.) אין לנפלים פתיחת הקבר עד שיעגילו הראש כפיקה א'נ סבר ליה כתנא דתוספתא דאהלות  (ספ'ח) דאמר אין לולד טומאה עד שיצא לאויר העולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא עסקינן דאכל סמיך לשקיעת החמה וקאמר רחמנא דטהור. </span>וא'ת אמאי לא מדקדק מדאמעט בברייתא בפרק יוצא דופן  (נדה מב:) נבלה דלא מטמאה בגדים אבית הבליעה מדכתיב בנבלת עוף טהור לטמאה בה ולא באחרת ומשם מדקדק אביי דמקום נבלת עוף טהור בלועה הויא וי'ל דודאי אליבא דאביי היה יכול לדקדק משם אבל לרבא דסבר דבית הסתרים הוי היכי מתרץ לברייתא ע'כ כשתחב לו חבירו בבית הבליעה וחזר והוציאו ובית הבליעה היה רחב ולא הסיטה כלל התם ממעט קרא דווקא נבלת בהמה ומיהו היינו יכולין לפרש אע'ג דלא חזר והוציאו דכי קאמר רבא דבית הסתרים הוי היינו ד] תחלת הבליעה אבל לסופו מודה דבלוע הויא אבל לפי זה היה יכול לדקדק משם אף לרבא דטומאה בלועה לא מטמאה ואם תאמר והיכי מדקדק הכא ה] מהאי קרא דהאוכל מנבלתה והא האי קרא בנבלת בהמה כתיב דלא מטמאה בבית הבליעה ובמגע איירי ולא באכילה ולא כתיב אוכל אלא ליתן שיעור אכילה דהיינו כזית לנוגע ונושא כדמפרש התם בנדה ואי איצטריך לדרשא דהכא אם כן היכי מדקדק מינייהו דשיעור נוגע ונושא באוכל ויש לומר דלא מסתבר לאוקומי כוליה לדרשא דהכא לטהר טומאה בלועה דהא משמע דאתא למימר טומאה דכתיב והאוכל יכבס בגדיו ומ'מ אין מקרא יוצא מידי פשוטו דמשמע דטיהר הכתוב את האוכל כשטבל והעריב שמשו:  אטו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>אנן מגבו קאמרינן מתוכו קאמרינן. </span>תימה ו] מה נפשך מ'מ פריך שפיר דאיך תעבור הטומאה כיון דגבו טהור ויש לומר  ז] דאדם נמי תוכו טהור מציל ואיכא למיעבד ק'ו הכי ומה כלי חרס המוקף צמיד פתיל שאין גבו מציל לחוץ בפני הטומאה שבתוכו מלטמא ח] מציל ב] (תוכו) על טהרה שבתוכו מליטמא תוכו של אדם שמציל וחוצץ בפני הטומאה שבתוכו מלטמא אינו דין שיציל תוכו על טהרה שבתוכו מליטמא וא'ת כיון דהא דהאדם מציל על טהרה שבתוכו היינו מקל וחומר דכלי חרס א'כ נימא דיו ולא יציל על טהרה שבתוכו מליטמא בהיסט הזב כמו כלי חרס המוקף צמיד פתיל דמיטמא בהיסט הזב כדאמרינן בסוף הנזקין (גיטין סא:) וליחוש שמא הסיטה אשתו נדה ואילו בתוספת' דאהלו' (פט'ו)  תני בהדיא דאדם מציל על טהרה שבתוכו מליטמא בהיסט הזב דאמרו להם בית הלל אי אתם מודים בבליעת טבעת ונכנס לאהל המת כו' אמרו להם בית שמאי לא אם אמרת בטבעת שהיא טהורה ט] בהיסט וי'ל דעבדי ק'ו מפכים קטנים המוקף צמיד פתיל דאפילו בלא היקף (ב) טהורים במשא הזב לפי שאין באים לכלל מגע לפי שאין סופן להפתח ואת שאינו בא לכלל מגע אינו בא לכלל משא כדאמר בהעור והרוטב (לקמן דף קכד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמטה </span>מנא לן. </span>דבלוע דלמטה נמי טהור כדמוכח מתניתין דעובר וחיה נמי דטמאה היינו מדרבנן כדלקמן ועוד דהשתא ס'ד דרבה מודה בשתי טבעות וחיה היא כשתי טבעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בלוע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלוע </span>בבהמה מנא לן. </span>דבהמה לא מטמא כדמוכח ההוא כלב דאכל בשר המת לקמן בהעור והרוטב (דף קכו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>הלכתא לכלים שעל גבה אדם נמי לא בעי. </span>וא'ת דלמא אפי' בכלים שהיא לבושה דשייך בהו מלבוש כדאשכחן גבי הוצאת שבת בפרק במה בהמה יוצאה (שבת נג.)  בדברים שחשובים לה למלבוש ועוד הקשה רבינו אפרים דבתורת כהנים ממעט בהמה וכותי דלא בעו שהייה בכלים שהן לבושים מוכבס בגדיו המטמא בגדים מציל בבית המנוגע כותי ובהמה שאינם מטמאים בגדים אינם מצילים בבית המנוגע משמע דבת מלבוש היא אלא דמעטיה קרא דומיא דכותי דשייך ביה מלבוש וי'ל דבהמה אפילו כלים שהיא לבושה חשיבי כעל גבה כיון דאין מטמא מכחה דלאו בת טומאה היא וגבי אדם נמי כה'ג כשאין מטמאין מכחו כגון בגדים שעל גביו לא בעי שהייה אבל בגדים שהוא לבוש בטלים אגביה ומכחו בא להם הטומאה וגזרת הכתוב היא שאין לו כח לטמאם עד שישהה ולפירוש זה דטומאת בגדים שהוא לבוש מחמת האדם הם באים אם כולו בפנים וידו מבחוץ וטבעת באצבע טמאה הטבעת ואם הוא מבחוץ וידו בפנים וטבעת באצבע הטבעת טהורה דבטלה אגביה והוא טהור דרובו לחוץ וקשה דבתורת כהנים ובמסכת נגעים פרק שלשה עשר דתנא היה עומד בפנים ופשט ידו לחוץ וטבעותיו בידו ושהה כדי אכילת פרס טמאות היה עומד בחוץ ופשט ידו בפנים וטבעותיו בידו רבי יהודה מטמא מיד וחכ'א בכדי אכילת פרס ושמא התם מדרבנן הוא ולא מדאורייתא ומחמיר רבי יהודה לטמא מיד משום דאין הטומאה באה להם מכח האדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא תרוייהו תננהי. </span>לאו מטומאה בלועה פריך דרבה נמי כשם קאמר משמע שגם לרבה היה פשוט מתוך המשנה אלא מטהרה בלועה פריך דטהרה נמי תנן כמו טומאה ולמה פשוט לו זה יותר מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בלע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלע </span>טבעת טמאה טובל ואוכל בתרומה. </span>בטמא טומאת מת איירי דחרב הרי הוא כחלל ואי לאו דטומאה בלועה לא מטמאה לא היה מועיל לו טבילה דנהי דמגע בית הסתרים לא מטמא במגע במשא מטמא וא'ת ודלמא בטבעת שנטמא בשרץ איירי וי'ל דבתר דההיא דטבעת טהורה מיתניא במסכת מקואות  (פ'י מ'ח) ועוד אי בטומאת שרץ אם כן לא הויא אלא ראשון והיכי קתני דמטמא את האדם והא אין אדם וכלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קאמר רבה כגון שבלע שתי טבעות. </span>פירש בקונטרס דאי ממתניתין ה'א הא דטבעת לא מטמאה האדם לא משום בליעה הוא אלא משום דמגע בית הסתרים לאו מגע הוא לענין טומאה כדאמר בנדה  (דף מב:) וליכא למימר דנטמא במשא שאין משא אלא במי שהטומאה באה ממנו כגון מת ונבלה ומעיינות הזב אבל טמא מת  אע'פ</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרי </span>חיה ועובר דכשתי טבעות דמו. </span>מה שפי' בקונטרס אלמא דטומאה בלועה מטמאה וטעמא דאשה טהורה משום בית הסתרים וכן פי' בסמוך גבי לא תימא מתני' ר' עקיבא היא וקשה נהי דמגע בית הסתרים לא מטמא במשא מטמא אלא צ'ל כדפירשנו דאשה טהורה משום טומאה בלועה היא וחיה הויא כשתי טבעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>שמא יוציא ולד ראשו וכו'. </span>פי' בקונטרס משום דהרי הוא כילוד משמע דדוקא נקט ראשו וכן משמע בפ' יוצא דופן (נדה דף מב:) גבי יולדת מטמאה בפנים כבחוץ דקאמר כגון שהוציא ולד ראשו חוץ לפרוזדור כדר' אושעיא כו' משמע דר' אושעיא נקט דוקא ראשו ותימה דאמאי נקט ראשו אפי' הוציא ידו חוץ לפרוזדור נמי נטמאה החיה שנגעה בו או הסיטה דתו לאו טומאה בלועה היא וי'ל דגזירת הכתוב היא דעד שיהא כילוד לא מטמאה כדדריש מעל פני השדה והשתא ניחא הא דצריך ר' ישמעאל למדרש טעמא מקרא דטעמיה פשוט דטומאה בלועה היא אלא משום דלא מטמא בהוציא ידו עד שיהא כילוד ור' עקיבא נמי לא פליג אלא בהוציא את ידו וכן משמע דלא תימא אליבא דר'ע משמע דכר'ע אתיא מתני' בפשיטות דטמאה החיה מדברי סופרים דגזרינן כולו במעי אשה אטו הוציא ידו אבל אי ר'ע מטמא עובר במעי אמו אפי' לא יצא לחוץ כלל היכי מתוקמא מתניתא אליביה דחיה טמאה ואשה טהורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גולל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גולל </span>ודופק. </span>מפורש בפ'ק דכתובות (דף ד: ד'ה עד) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>נפשות ושיעור אחד. </span>ור' ישמעאל סבר דיש אם למסורת ונפשת כתיב כדאמר בסנהדרין בפ'ק (דף ד.) וקשה דתרי קראי ברביעית דם ל'ל במת בנפש ונפש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוציא </span>עובר את ידו וחתכה ואח'כ שחט את אמו הבשר טהור. </span>דעובר שבפנים אפי' מת חשיב כחי דהא קא מהני ליה שחיטת אמו להתירו אף באכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים מגע טרפה שחוטה. </span>בשחיטה עושה ניפול פליגי כדאמר בגמ' וקודם שחיטה לכ'ע אדם שנוגע באבר שבחוץ טהור דאי מחיים מטמא היכי הוה מהני שחיטה לרבנן להפקיע הטומאה לטהרות ולעיל דקתני הושיט רועה את ידו ונגע בו טהור לאו דוקא לפי שהוא בפנים דאפי' הוציא עובר ידו לחוץ ונגע בו הרועה טהור אלא להודיעך כחו דר' יוסי הגלילי דאפי' הכי בטמאה טמא א'נ מודו רבנן בהוציא ידו לחוץ ונגע בו דבטמאה טמא דלענין מה שבפנים הוא דמקשינן טמאה לטהורה ולא לענין מה שבחוץ:  טהור</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טהור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טהור </span>מן המדרס. </span>מתחלה כשנטמא מדרס צריך לומר דהיה שם פשוטי כלי עץ מפסיק בין רגלו לבגד דאי אין שם פשוטי כלי עץ לא הוה פליג ר' יוסי דהא בא לו מדרס ומגע זב ביחד אם היה יחף או מדרס ומגע מדרס אם היה נעול וכשבא בבת אחת מודה ר' יוסי כדמשמע בהקומץ רבה (מנחות דף כד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שאם נגע בו הזב כו'. </span>שנגע בו מקמי מדרס איירי או שיחף דרס דהוה ליה מדרס ומגע  א] הזב בבת אחת דאי לבסוף לא אתי מגע דקיל וחייל אמדרס החמור כדמשמע בהקומץ [רבה] (שם: ושם ד'ה כי) דקתני בברייתא מודה ר' יוסי בשני סדינים המקופלים ומונחים זה על זה וישב עליהן הזב שהעליון טמא מדרס והתחתון טמא מדרס ומגע מדרס פי' שיש אויר בין הסדינין שמונחין על גבי קונדסין זה למעלה מזה וישב זב על העליון עד שהכביד העליון שנגע בתחתון וכגון שפשוטי כלי עץ מפסיק בינו ולסדינים דבעליון קדם המדרס למגע ובתחתון באים בבת אחת שהכביד על העליון עד שהגיע לתחתון נטמא מדרס מחמת הזב ומגע מדרס מן הסדין העליון ושניהם באים בבת אחת ומעיקרא דקא הוה בעי למיפשט בעיא דעשרון שחלקו ונטמא אחד מהם והניחה  בביסא וחזר טבול יום ונגע בטמא מי אמרינן שבע ליה טומאה או לא ויטמא גם חלק השני ע'י צירוף כלי ופשיט ממתני' דסדין טמא מדרס שעשאו וילון טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס אמר ר' יוסי וכי באיזה מדרס נגע זה אלא שאם נגע בו הזב טמא מאי לאו אפי' לבסוף אכתי לא ידע ברייתא דשני סדינין דמוכח בהדיא דלא חייל לבסוף מגע מדרס דקיל אמדרס דחמור וא'ת דבשלהי העור והרוטב (לקמן דף קכח:) תניא החותך כזית בשר מאבר מן החי חישב עליו ואח'כ חתכו טמא ופריך טומאת בית הסתרים היא ומשני ר'מ היא והשתא היכי חייל אחר המחשבה טומאת אוכלין דקיל אטומאת אבר מן החי דחמיר וי'ל דטומאת אוכלין חמיר שראוי להצטרף עם פחות מכביצה אוכלין אבל קודם שיחשב עליהם לא היה ראוי להצטרף והרב ר' שמשון אומר דשבע ליה טומאה לא שייך בדבר שהטומאה באה מגופו וחייל שפיר אפי' קל על חמור וכפירושו משמע בהקומץ רבה (מנחות דף כד:) דבעי למיפשט מההוא דב' סדינים דלא אמר שבע ליה טומאה שהרי תחתון טמא מדרס ומגע מדרס פי' אע'ג דעליון אינו טמא אלא מדרס היינו משום דלא חייל מגע דקיל אמדרס דחמור בזה אחר זה אבל מתחתון בעי למיפשט כיון דבבת אחת ודאי חל אפי' קל על החמור וא'כ בשניהם שוים כי ההיא דעשרון שחלקו חלים אפי' בזה אחר זה ומשני דבבת אחת ודאי חייל אפי' קל על חמור אבל בזה אחר זה אפי' שניהם שוין לא חייל האחרון והשתא לפי סברת הפושט אמאי לא פשיט מר'מ דאמר גבי סדין שעשאו וילון דטמא מגע מדרס אלמא דחל קל עם החמור בבת אחת אלא ודאי כשהטומאה באה מגופו לא אמרי' שבע ליה טומאה וחל אפי' קל על חמור אפי' בזה אחר זה ויש לדחות דלא בעי למפשט מר' מאיר דהא ר' יוסי פליג עליה מהאי טעמא ולהכי לא פשיט אלא מר' יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שלש על שלש הבאות מבגד גדול בשעת פרישתן מאביהן מקבלות טומאה מאביהן. </span>דקודם שנחלק לגמרי נוגעות חתיכות זו לזו וה'ה דבשלשה על שלשה משכחת לה דמודה ר' יוסי כגון שלא הפסיק פשוטי כלי עץ בין רגלו לבגד דאתי מדרס ומגע בבת אחת ואפי' אם הפסיק נמי אם היה נכפל בשעה שדרס עליו ששני ראשיהן נוגעים זה בזה בגלוי דאין זה בית הסתרים ובבת אחת קאתו אלא ניחא ליה לאשכוחי טומאת מגע אפי' בבגד שיהיה עומד כל שעה מתוח והיה שם פשוטי כלי עץ המפסיק דומיא דרישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשעת </span>פרישתן מקבלין טומאה מאביהן. </span>וא'ת ולקמן בהעור והרוטב (דף קכח:) גבי החותך בשר  (ב) מן החי דטמא ומוקי לה כר'מ דאמר טומאה דבית הסתרים מטמא לוקמה אפי' כר' יוסי דבשעת פרישתו מקבל טומאה מהאבר ודוחק לומר דמיירי כגון דבמשהו ראשון שנחתך לא היה באבר כדי לעלות ארוכה וי'ל דבעי לאוקמי אף בניתז בכל כחו דלא מקבל טומאה מאביהן בשעת פרישה מאביהן וכי האי גוונא משני בפ' אמרו לו (כריתות דף טו:) ומיהו בפ' כיצד צולין (פסחים דף פה. ושם ד'ה ולרבינא) גבי אבר שיצא מקצתו דחותך עד שמגיע לעצם וקולף עד שמגיע לפרק וחותך ודייק מינה דלא גזור טומאה על היוצא דא'כ היה מטמא מה שבפנים ומשני  דטומאת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מטביל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטביל </span>עד מקום מדה. </span>ואם תאמר ואידך ליהוי חציצה דהוי מיעוטו המקפיד דמיעוטו המקפיד חוצץ בכלים כמו באדם כדמשמע במסכת מקואות (פ'ט מ'ז) ויש לומר דאיירי בידות הכלים העשויין כעין חוליות כאותן שלשלאות של ברזל העשויין בטבעות והא דקתני נמי סיפא במסכת מקואות (פ'י מ'ה) שלשלת דלי גדול ארבעה טפחים ושל קטן עשרה טפחים ומטביל עד מקום מדה ר' טרפון אומר עד שיטבול כל הטבעת מכלל דת'ק לא בעי כל הטבעת מיירי נמי כגון דאותה טבעת עצמה עשויה כחוליות מטבעות קטנות וליכא חציצה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חבורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חבורי </span>אוכלים כמאן דמפרתי דמו. </span> ד] תימה דלא משני הכי בהעור והרוטב (לקמן דף קכח:) גבי חישב עליו ואח'כ חתכו טמא ה] ופריך טומאת בית הסתרים הוא ודוחק להעמידה כר' מאיר וי'ל דלא אמרינן כמאן דמפרתי דמו אלא היכא דעומד ליקצץ כמו הכא דאבר אסור והשאר מותר וכן בסוף כיצד צולין (פסחים דף פה.) גבי אבר שיצא מקצתו דמה שיצא אסור ומה שבפנים מותר אבל גבי אבר מן החי דהכל אסור ואין עומד ליחתך לא אמרינן כמאן דמיפרתי דמו:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דר' יוחנן אליבא דר' מאיר. </span>קצת קשה דשאני אבר בהמה דמדאורייתא שרי אף באכילה כדאמרינן לקמן (דף עד.) דאין להם אלא מצות פרוש וי'ל דמ'מ בעי דכמו שגזרו עליו חכמים איסור אכילה טומאה נמי היה להו ליגזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 73
dfh: b
trm: תנינא.
txt:
<span class='five'>תנינא. </span>תימה דאדפריך תנינא טפי הוה ליה לאקשויי מינה לריש לקיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הוכשרו </span>בדמיה. </span>אין לדקדק מדמועיל הדם להכשיר האבר אלמא לא חשיב כניפול דמזה לא הוה משני מידי אלא מדבעי הכשר לקבל טומאת אוכלין קא דייק כדפירש בקונטרס אלמא אין בו טומאת אבר מן החי והיינו טעמא דדם בהמה מועיל להכשיר האבר אפי' הוי כניפול משום דאמר דבהמה נעשית יד לאבר וא'ת וכיון דמדאורייתא האבר מותר באכילה לרבי יוחנן כדאמרינן בסמוך ל'ל הכשר מדם בהמה דר' יוחנן גופיה אית ליה בפירקין (לקמן דף עד:) דר'מ סבר כר' שמעון דשחיטה מכשרת ור' שמעון נמי דקאמר לא הוכשרו מפרש רב אשי בהעור והרוטב (לקמן דף קכח.)  דטעמא דר'ש משום דדם לא מכשיר דשחיטה מכשרה ולא דם ושחיטה נמי לא מכשרה הואיל ואינה מתרת באכילה ואמאי והרי מתרת באכילה מן התורה וי'ל דמשום דמדאורייתא לא מכשרת שחיטה אפי' לר'ש כדאמר לעיל בפ' השוחט (דף לו:) עשאוהו כהכשר מים מדרבנן וכיון שאבר אסור מדרבנן לא מהניא ליה הכשר שחיטה דלא הויא נמי אלא מדרבנן וא'ת להנהו דמוקמי פלוגתייהו בהעור והרוטב (לקמן דף קכז:) דר'מ ור'ש בבהמה נעשית יד לאבר או באוחז בקטן ואין גדול עולה עמו דלרבי שמעון אין נעשית יד מנא להו דכיון דאיכא למימר דטעמא דרבי שמעון משום דדם לא מכשר ואמאי פליגי ארב אשי וי'ל דדייקי לישנא דרבי שמעון דאמר לא הוכשרו ולא קאמר אין הדם מכשיר משמע אפילו היה הדם מכשיר הכא לא הוכשרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מההיא ה'א כו'. </span>ולעולם שחיטה עושה ניפול הקשה הרב ר' שמואל מוורדו'ן א'כ היכי קאמר ר'ש לא הוכשרו דמשמע דע'י בהמה הוא דלא הוכשרו אבל הכשר מועיל להם והא אוכל שאי אתה יכול להאכילו (ע'י) לאחרים הוא כיון דשחיטה עושה ניפול והוי בשר מן החי ואין קרוי אוכל לר'ש כדאמר בסוף העור והרוטב (לקמן דף קכט.) ולא מקבל טומאה וי'ל דר'ש לדבריהם דרבנן קאמר להו לדידי אוכל שאי אתה יכול להאכילו לאחרים הוא ולא מקבל טומאה אלא לדידכו אודו לי מיהת דלא הוכשרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סלקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלקא </span>דעתך אמינא הואיל ומטמא טומאה חמורה אגב אביו לא ליבעי הכשר. </span>כדאמרינן בפרק בא סימן (נדה דף נא.) מה זרעים שאין סופם כו' קמ'ל דוקא סופו אבל תחלתו כי האי דתחלתו מטמא טומאה חמורה ואין עוד סופו לטמא טומאה חמורה משפירש צריך הכשר כך פי' בקונטרס והדין עמו שפירש כן דדוקא כשפירש צריך הכשר אבל בעודו מחובר אין צריך הכשר להצטרף לפחות מכביצה אע'ג דמעשה עץ שימש כדאמר בהעור והרוטב (לקמן דף קכט.)  דהא אמרינן בסוף פ' טבול יום (זבחים דף קה.) דפרה ופרים (א) מטמאים אוכלין ומשקין מחמת שסופן לטמא טומאה חמורה ולא אמרינן מעשה עץ הוא אף על גב דטומאה חמורה שלהן אינו מטעם ראויות אוכל דאפילו העוסק בשריפת עור ועצמות מטמא בגדים וצריך לומר דטעמא דמעשה עץ שימש מהניא לכשפירש שאין סופו לטמא עוד טומאה חמורה והא דאמר בפ'ק דפסחים (דף יח.) פרה ששתתה מי חטאת בטלו במעיה ומפרש התם דבטלו מטומאה חמורה אבל טומאה קלה מטמאים לא חשיבי התם מעשה עץ לפי שמתחלתן צריכין שיהיו ראויין לשתיה ונמצא שטומאה חמורה שלהם אינה אלא מטעם ראויות לשתיית אדם שהיה בהם כבר שאל'כ לא היו ראויין להזאה ולהכי אין צריכין הכשר שרץ אפי' כשאין סופן עוד לטמא טומאה חמורה:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בהם אלא מצות פרוש בלבד. </span>וקרא דברייתא אינו אלא אסמכתא בעלמא וא'ת וכיון דמדאורייתא שרי באכילה אמאי נקט בברייתא דלעיל (דף עג.) לא אם טיהרה שחיטת טרפה אותה ואת האבר המדולדל בה מה שייך שם להזכיר אבר מדולדל דשרי אף באכילה וי'ל דה'ק אבר המדולדל בה גזרו ביה רבנן איסור אכילה ולא גזרו שלא תהא שחיטה מטהרתו כמו עובר דבר שאינו גופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>במותם כתיבי. </span>וא'ת הא אכתי צריכי לכדדרשינן בהעור והרוטב (לקמן דף קכח:) יכול בשר הפורש מן השרצים יהא טמא תלמוד לומר במותם מה מיתה שאינה עושה חליפין כו' וי'ל דכעין מותם וההיא דרשה מחד במותם נפקא אי נמי דרשה דהתם מנבלתם נפקא מה נבלה שאין עושה חליפין ונקט במותם לפי שהיא דרשה פשוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחלוקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחלוקת </span>באבר דעובר חי. </span>ובבן ח' דאילו בן ט' כשאר בהמה הוא לר'מ וטעון שחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולהאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולהאי </span>תנא דקפריך טרפה דשחיטה מטהרתה מנא לן. </span>קצת תימה דכולא חדא ברייתא היא בת'כ וידע רישא ולא ידע סיפא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>ליה מדרב יהודה כו'. </span>וא'ת דתניא בס'פ רבי אליעזר דמילה (שבת דף קלו.) לאכלה להביא בן ח' שאין שחיטתו מטהרתו ורבי יוסי ור'א ברבי שמעון אומרים שחיטתו מטהרתו והשתא כולהו לא מתוקם כתנא דמתני' דאפילו ת'ק דהתם משמע דאי לאו לאכלה ה'א דשחיטה מטהרתו ולתנא דמתני' בן ח' כיון דאין במינו שחיטה ידעינן ליה מבהמה טמאה דאין שחיטה מטהרתה אבל כתנא דברייתא דהכא מיתוקמא שפיר ת'ק דהתם דכיון דיש במינו שחיטה אגב אמו מיקרי שפיר יש במינו שחיטה ולא מצי למילף מבהמה טמאה ולהכי צריך התם לאכלה למימר דאין שחיטה מטהרתו ומיהו סוגיא דהתם לא אתיא כתנא קמא דברייתא דהכא דרבא מפרש התם טעמא דרבי יוסי ורבי אליעזר דסברי בטרפה אע'ג דמתה היא דשחיטה מטהרתה הכא נמי לא שנא ורבנן לא דמי לטרפה אפילו מן הבטן דיש במינו שחיטה הכא אין במינו שחיטה ושמא תנא דמתניתין משום קרא דלאכלה חשיב בן ח' אין במינו שחיטה אי נמי קרא דלאכלה דדריש ת'ק התם הוי אסמכתא בעלמא דהא לאביי דמוקי התם פלוגתייהו דפליגי מר סבר חי הוא ומר סבר מת הוא צריך לומר דאסמכתא היא דכיון דחשיב ליה כמת בלאו קרא אין שחיטתו מטהרתו:  חלבו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלבו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלבו </span>דמאי. </span>בקונטרס לא גריס ליה דפשיטא דבשליל איירי ולא גרסינן אלא חלבו דגיד דלא איירי בבהמה אלא בשליל ור'ת אומר שיש ליישב הגירסא וה'פ חלבו דמאי אילימא חלבו דשליל כלומר דגוף דשליל כגון חלב הכליות ושעל הקרב ואתא לאפוקי מחלב דגיד דשליל והא מיפלג פליגי דשרי ר' יהודה חלבו וגיד דשליל של בן ט' אלא חלבו דגיד דלא פליג ר'מ אלא לענין שחיטה אבל חלבו דגידו שרי והא דקאמר לעיל למעוטי חלבו וגידו כלומר היינו חלבו דגידו אי נמי וגידו נקט לקנוקנות דשרי ב] הא פליג ר'מ ואסר אפי' חלב דגיד וקנוקנות דשליל מדקתני כל מקום שהוא משמע אפילו דשליל וקתני חותך שומנו מעיקרו וגם מחטט אחריו משמע דאסר אפילו קנוקנות וכי קאמר חלבו דגיד הוה מצי למיפרך מ'מ אמאי נקט רבי אושעיא אלא על עסקי שחיטה בלבד כיון ג] דפליג נמי בחלב כליות ודקרב  ודגיד דשליל אלא דעדיפא פריך דבחלב גיד נמי פליגי ומהאי טעמא נמי לא קאמר למעוטי דמו דהוי לכ'ע בכרת משום דאלא על עסקי שחיטה קאמר ואכתי תקשה לן הא פליגי נמי בחלבו וגידו ולכך הוצרך לומר דאלא על עסקי אכילה בלבד אתמר והא דפליגי באותו ואת בנו בכלל אכילה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>רובעו. </span>דס'ד דגרע מבהמה מפרכסת דחייב רובע כדאמרינן בפ' העור והרוטב (לקמן דף קכא:) אי נמי התם הני מילי כגון ישראל בטמאה ועובד כוכבי' בטהורה אבל הכא דבשחיטה זו משתריא באכילה סלקא דעתך לא מחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דגמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגמר </span>שה שה מפסח. </span>פירש בקונטרס דפסח פסול משום יוצא דופן ואי אפשר לומר כן דא'כ לר'מ היאך פודין בו דאמר לעיל דאליבא דר'מ שה מעליא הוא ופודין בו אלא מיפסיל מטעם שחוטה  דאין פודין בשחוטה כדאמר בפ'ק דבכורות (דף יב.) :  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>בינייהו דג מקרטע. </span>לאו בין רבי עקיבא וב'ה קא בעי דמחלוקתן מפורש בהדיא דלב'ה דוקא משימותו אלא בין בית שמאי לרבי עקיבא קאמר דתרוייהו מחיים מטמו ומפרש דאיכא בינייהו דג מקרטע פירוש שקופץ ומדלג בחוזק דלבית שמאי טמא ולרבי עקיבא טהור כיון דאם זורקו במים הוא יכול לחיות ומקרטע לשון כח וחיות גדול כמו שהביא בערוך מדאמר בילמדנו בפרשת בהעלותך וכיון שהוא יוצא ורואה את הנר מיד הוא מתחיל שמח ועומד ומקרטע לפניו תדוץ דאבה (איוב מא) מתרגמינן קדמיה מקרטע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה. </span>והא דשרי רבי יהודה לעיל חלבו של בן תשעה חי ה'מ לאחר שחיטה דניתר בשחיטת אמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>חלב ושתי כליות. </span>ואם תאמר מאי קאמר בת'כ שהביא בקונטרס יכול לא יהא בעונש ואזהרה אבל יהא בעמוד והקרב והא ההוא קרא דהחלב אשר על הקרב דממעט מיניה שליל לענין הקרבה כתיב וי'ל דהא דקאמר בת'כ ולא חלב שליל לאו משום דלימעוט מההוא קרא אלא משום דמשתרי מן כל בבהמה ואין חשוב חלב ובתר הכי קאמר דדלמא אע'ג דנפקא לן מכל בבהמה דאינו בעונש ואזהרה מ'מ הוי בעמוד והקרב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>המתיר אוסר. </span>והא דתנן קרעה טעון שחיטה אתיא אפילו לדברי המתיר דהכא דוקא לדברי המתיר אסור דמהני שחיטת טרפה לענין טומאה והוי כחציו שחוט ותו לא מהניא ביה שחיטה אבל התם לא נשחטה אמו כלל וכן הא דאמרינן לעיל (דף עד.)  גבי בעיא דהושיט ידו למעי בהמה ושחט בה בן ט' חי מהו או דילמא אפילו לרבנן ד' סימנין אכשר ביה רחמנא לא דמי להא דאסרינן הכא לרבנן משום דהכא כחציו שחוט כדפרישית ואפילו לרבא דאמר הכא ד' סימנין אכשר ביה רחמנא איכא למיבעי לעיל דדילמא שאני התם דלא יצא לאויר העולם ואסור אפילו לרבי מאיר וה'נ בין לרבי יוחנן בין לר'ל דפליגי בתלש חלב מבן ט' חי מיתוקמא ההיא בעיא לעיל דאפילו לרבי יוחנן דאמר חדשים גרמי היינו לחלב שנתלש ויצא לאויר העולם ד] ואין איסור חלב חל עד שיולד כדמוכח בפ' גיד הנשה (לקמן דף קג.) ובסוף פ' דם שחיטה (כריתות דף כג:) ואפי' לר'ל דאמר חדשים ואוירא גרמי אפשר דבמעי אמו מהני ביה שחיטה כי היכי דמהניא ליה שחיטת אמו :  וליטעמיך</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליטעמיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליטעמיך </span>הא דתני רבי חייא כו'. </span>תימה כיון דשמיע ליה ברייתא לימא ברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בן </span>פקועה הבא על בהמה מעלייתא הולד אין לו תקנה. </span>מה שפירש בקונטרס דהרי הוא כמי שאין לו אלא סימן אחד מצד אמו ובהמה בחד סימן לא מתכשרה וגם פירש דהאי בתרא לא מצטרף לקמא שאין לך שהייה גדולה יותר מזו וגם פירש דלרב משרשיא לית ליה הא דאמרינן לעיל ד' סימנים אכשר ביה רחמנא והכל מגומגם דאפילו היתה הבהמה ניתרת בסימן אחד אין להכשיר דחשיב כל סימן וסימן כחציו שחוט ואין (ג) רוב סימן שיהא ראוי לשחיטה ואפילו לא היתה השהייה פוסלת בשחיטה אין שייך להתיר כיון דחצי הגוף של ולד הבא מכח אמו לא נשחט כלל ואפילו מ'ד לעיל ד' סימנין אכשר ביה רחמנא מודה הכא דהתם שחיטת טרפה לא הויא שחיטה אבל כאן הוי כאילו נשחט חציו ומודה נמי לסוגיא דריש פרקין (לעיל דף סט.) גבי מהו לחוש לזרעו של עובר  (ד) דמשמע ב] דעובר היוצא אין לו תקנה בשחיטה דהתם הסימנין כשחוטין ושוב אינן בני שחיטה להתיר כלום ולפירוש הקונטרס כולה ההיא סוגיא דלא כוותיה וזה דוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דנפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנפל </span>דובא עליה כו' זיל שחטיה. </span>אע'ג דסבר כרבנן לא אסר משום דרוסת הזאב דדוקא בשחיטה גזרו דמיפרסמא אבל טרפות דידיה לא מיפרסמא כל כך ובקונטרס פירש נמי ולא היה עוד יכול לחיות ואפילו הכי שרי וכן נראה דלא על חנם השמיענו דנפל דובא עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמר רבין אמר רבי חנינא הלכה כר'ש שזורי. </span>לא מייתי לה אלא משום ולא עוד דאי לאו הכי מאי אלימא דרבין מדזעירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>כי האי סבירא לי. </span>וכן קי'ל דפסיק כאן הלכה למעשה ואהאי סמכינן להדליק בשבת בכל שמנים אע'ג דר'ש שזורי קאמר בפ' במה מדליקין (שבת דף כו.) בעיטרן ובנפט דוקא דאי אף בעיטרן קאמר היינו ת'ק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>בחול שואלו ואוכלו על פיו. </span>בירושל' מפרש שאימת דימוע על ע'ה דכיון שהופרש חמור בעיניו יותר כשחוזר ומתערב ובטעמא דת'ק דלא שרי אלא בשבת פליגי בירושלמי חד אמר מפני כבוד שבת וחד אמר מפני שאימת שבת עליו והוא אומר אמת ופריך אי אימת שבת עליו הא דתניא מוצאי שבת לא יאכל עד שיעשר ואי אומר אמת אמאי לא יאכל מפני ג] שאין שבת עליו באימה ולמ'ד מפני כבוד שבת ל'ל שואלו ע'י עילה (עולה) ועוד פריך תנינא שואלו בחול לא יאכל בשבת ולמאן דאמר מפני כבוד שבת אמאי לא יאכל בשבת וקאמר לא אמרו אלא בשוגג אבל במזיד אסור דתנינא ושכח לעשרו:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לדידך מאי כו'. </span>תימה דלמא סובר כמ'ד צומת הגידין הוי דאגרמא ולבר דהיינו כשיוצא מן העצם אבל למעלה מן הארכובה לא מיטרף משום צומת הגידין וי'ל מדפריך ליה עולא מכלל דהוה פשיטא ליה דצומת הגידין הוי דאגרמא ולגיו ועוד דרב יהודה דקאמר בסמוך היכא דפרעי טבחי והיינו דרבא בריה דרבה בר רב הונא דקאמר עילוי ערקומא שהוא עדיין יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי מן הארכובה ולמעלה קתני. </span>לעולא ניחא דמצי לפרש מן הארכובה ולמטה מיד אף על גב דלא בכל מקום כשרה כמו כנגד צומת הגידין מכל מקום כיון דמיתוקם למטה מיד ולמעלה מיד ניחא:  מר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>בר רב אשי אמר כו'. </span>פי' בקונטרס דכמר בר רב אשי קיי'ל בכל דוכתי בר ממכתב אודיתא ומיפך שבועה וכן יש בסדר תנאים ואמוראים ור'ח פי' דקיי'ל כוותיה בכל דוכתין בר ממיפך שבועה וחיורי וסימן כולו הפך לבן וחיורי היינו הך דשמעתין וכן פי' רבינו תם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איפסיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איפסיק </span>חד מינייהו טרפה. </span>לא שייך למתני גבי יתר עליהן עוף (לעיל נו.) משום דכשנפסק אחד מהן סוף כולן ליפסק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>לאו זה וזה אסור. </span>והא דקתני רישא נחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה ה'ה נמי נשבר העצם ואין רוב בשר קיים ואגב סיפא נקט נחתכו דלמטה אפי' נחתכו לגמרי כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>עוביו ואמרי לה רוב הקיפו. </span>זימנין דמשכחת לה זה בלא זה שאין העצם עגול לגמרי אלא מרחיב מצד אחד ומיצר מצד אחד ובקונטרס פירש בענין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>ליחוש לה חדא דא'ר יוחנן כו'. </span>תימה דהתם גבי פסח פליגי משום דמר אזיל בתר השתא ומר אזיל בתר סוף כדמפרש בכיצד צולין (פסחים פד.) ומה שייכא ההיא פלוגתא הכא לענין הגנה וי'ל משום דברייתא קתני אם עור ובשר חופין את רובו משמע דאי חשיב בשר מגין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גידין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גידין </span>שסופן להקשות. </span>בפרק כיצד צולין (שם דף פד.) פי' בקונטרס גידי צואר ואין נראה דהכא מייתי לה אגידי רגל ועוד דגידי צואר לעולם קשין הן ואין רגילות לאכלן כלל כמו עצמות כדאמרינן בכיצד צולין (שם פג:) הגידין והנותר והעצמות ישרפו לששה עשר ופריך הני גידין היכי דמי אי גידי בשר ליכלינהו ואי דאייתור היינו נותר אלא פשיטא גידי צואר משמע שהם רגילים להיות נותר בכל שעה :  אל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אל </span>תקניטני. </span>דאותביה ריש לקיש לר' יוחנן מההיא דאלו שעורותיהן כבשרן כו' וא'ת לדידיה גופיה תקשה ליה דהא קסבר דבתר בסוף אזלינן בהך גידין שסופן להקשות וי'ל דלא דמי פסח דלאכילה לטומאה דאפי' עור ששלקו מטמא טומאת אוכלין כיון דחזי לאכילה כדאמר בסמוך ואע'ג דודאי אין נמנין עליו בפסח והכי נמי גידין שסופן להקשות וכן בפרק כיצד צולין (פסחים פד.) דפריך מההיא דר' יוחנן דאמר עור הראש של עגל הרך אין מטמא טומאת אוכלין אההיא דגידין שסופן להקשות מכ'ש פריך ובירושלמי אההיא דראשו של עגל הרך א'ר יוחנן לא שנו אלא לטומאה אבל ללקות לא ור'ל אמר משנה שלמה היא זו בין לטומאה ובין ללקות ומסיק התם מיחלף שיטתיה דר'ל תמן לא עביד לה בשר גבי גידין שסופן להקשות דאמר אין נמנין וכאן עביד ליה בשר א'ר בון טעמא דריש לקיש ואכלו את הבשר בשר ולא גידין משמע לפי הירושלמי דבכל מקום אזיל בתר השתא בר מגבי פסח דכתיב קרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בלשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלשון </span>יחיד כו'. </span>היה שונה במשנה דברי ר'ש ולא כמו שפי' בקונטרס משום דאתיא כיחידאה דבפרק החולץ (יבמות דף מב:) פריך והא א'ר יוחנן הלכה כסתם משנה אע'ג דאתיא כר' יהודה וא'ת וממאי דמההיא דפסח הדר ביה ודלמא מההיא דלקמן הדר ביה וי'ל דמסתמא הדר ביה לגבי חבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נתמסמס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתמסמס </span>מהו. </span>הא דאמר באלו טרפות (לעיל נג:)  נתמסמס הבשר רואין אותו כאילו הוא אינו היינו כגון בריאה ובגידין שהטרפות תלוי בהן אבל הכא שהטרפות תלוי בעצם אע'ג דנתמסמס הבשר שמא עדיין מגין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקנה </span>משכא דידיה. </span>בקונטרס גרס בדלי'ת ור'ח ור'ת גרסי ברי'ש פי' רירים ליחה שלו שאז מדבק בו העור ומעלה בו ארוכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עור </span>ששלקו מטמא טומאת אוכלין. </span>וא'ת א'כ יאכל עור בפסח דהא תנן (פסחים דף פד.) כל הנאכל בשור גדול בשלקא נאכל בצלי בגדי הרך וי'ל דבעינן שיהא נאכל בשלקא שלא ע'י הדחק:  בנבלתה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בנבלתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בנבלתה </span>ולא בעור ולא בעצמות. </span>וא'ת אמאי לא מייתי מתני' דהעור והרוטב (לקמן קיז:) דתנן בהדיא דהעור אינו מצטרף לטמא טומאת נבלות וי'ל דמייתי מהכא משום דרבה בר רב חנא קאמר עלה לא נצרכה אלא עשאן לציקי קדרה דאמתני' לא מצי למימר דמתני' איצטריך לאשמועינן משום צירוף דאין מצטרפין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>בעור. </span>כשאין עליו כזית בשר דהכי אמר בהעור והרוטב  (לקמן קכו:) והתם נמי דרשינן בנבלתה ולא בקולית סתומה ושקולין הן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המפלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המפלת </span>מין בהמה וחיה. </span>לא הוי מצי למינקט נפל משום דתוך שלשה תולין בו את השליא כדאמר רבא בפ' המפלת (נדה דף כו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הריני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הריני </span>מטיל עליה חומר ב' ולדות. </span>בקונטרס פי' דאתא כרבנן אבל מתוך הלשון דחומר שני ולדות משמע כר'מ דחשיב ולדות בהמה חיה ועוף וכגון דהך בהמה הויא זכר דאי הויא נקבה לא נפקא מינה מידי בחששא של שליא אם לא היכא דחד קודם שקיעת החמה וחד לאחר שקיעה כדאמרינן גבי סנדל בפרק המפלת (שם דף כה:) אי נמי י'ל דאתיא מתני' כרבנן דלא חשבינא ליה ולד וחומר שני ולדות הוי משום שליא גופה ולא משום בהמה ונותנין לה חומר זכר ונקבה ומיהו אי כרבנן אתיא הוה ליה למימר תשב לזכר ולנקבה ולנדה דשמא אין כאן ולד אחד ולפירוש הקונטרס אתי שפיר הא דלא קאמר ולנדה דהיינו חומר שני ולדות דקאמר וא'ת לפי מה שפירש דנקט בהמה וחיה דוקא אבל הפילה נפל לא חיישינן לולד אחר כיון דילדה כי אורחא הא מתני' ילדה כי אורחא וחיישינן באינה קשורה לולד אחר ומאי סייעתא מייתי לר' אלעזר אדרבה קשיא ליה מהך ברייתא דנקט חיה ועוף דווקא וסייעתא לר' יוחנן וי'ל דאין הדבר תלוי בכי אורחיה אלא פשיטא ליה למסדר הש'ס דבצורת האדם תלוי הטעם שרגילה שליתה להתעכב אבל אחר בהמה וחיה ועוף לא שנא במעי אשה ולא שנא במעי בהמה אין השליא רגילה להפרד מן הולד אפי' ילדה הבהמה בר קיימא וא'ת דהכא קתני שמא נימוח משמע דספקא הוא וא'כ אמאי אסורה השליא באכילה כשיצתה מקצתה ויש עמה ולד והא ספק ספיקא הוא שמא אין כאן ולד אחר ואפי' את'ל יש כאן שמא אין באותו מקצת רובא ולד ובספ'ק דבבא קמא (דף יא.) משמע דבספק ספקא שרי דדייקינן מיניה דאין מקצת שליא בלא ולד הא יש מקצת שליא בלא ולד הוה ליה למשרי מספק ספיקא וי'ל דבברייתא דקתני שמא היינו בשליא הבאה אחר הולד ולעיל איירי בשליא הבאה קודם ולד אי נמי אסורה באכילה משום דגזרינן מקצתה אטו רובא כדמסיק בב'ק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סמוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמוך </span>מיעוטא דנדמה למחצה דנקבות כו'. </span>והא דתנן בפ'ג דבכורות (דף כא:) בהמה גסה ששפעה חררת דם הרי זה תקבר ונפטרה מן הבכורה ולא אמרינן ישליכנה לכלבים מהאי טעמא דהכא דהתם לא אמרינן תקבר אלא כדי לפרסם דנפטרה מן הבכורה כדאמר התם ומה שאין דוחה לומר שם כן אלא משום קושיא דפריך אר' חייא דאמר וכי מאחר דאינה מטמאה במגע ובמשא אמאי תקבר ומשני כדי לפרסמה כו' בלאו הכי נמי היה צריך לטעם פרסום אלא דאדרבי חייא לא ניחא ליה כל כך שתקבר מטעם פרסום כיון דאפילו ילדה דבר הקדוש לא בעי קבורה משום דבטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רובא </span>בר מיקדש הוא. </span>משום דאיכא נדמה דלא קדיש קאמר רובא ולא כולה וא'ת א] והא בולד קדשים הכל קדוש כדמוכח בתמורה בסוף פרק (כל הקרבנות) (דף יז.) דקאמר אבל כלאים טומטום ואנדרוגינוס אי אתה מוצא אלא בולדות קדשים אלמא כלאים הנולד מבהמה קדושה קדיש וכ'ש נדמה כדמוכח במרובה (ב'ק עח.) דקאמר השתא כלאים מרבה ליה נדמה מבעיא וי'ל דסוגיא דהתם כמאן דאמר ולדות קדשים במעי אמן הן קדושים והכא למאן דאמר בהויתן הן קדושים והא דנפל קדוש הכא היינו משום דילפינן מבכור דקדוש בבכורה כדדרשינן בכריתות מדכתיב שגר אי נמי אפילו למאן דאמר במעי אמן הן קדושים נקט הכא רובא משום דאיכא דמות דיונה דלא קדיש: [וע' היטב תוספות זבחים פד: בד'ה ומוציא ועוד שם קיד. סד'ה וקסבר]   הדרן עלך בהמה המקשה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אותו </span>ואת בנו נוהג בין בארץ בין בח'ל. </span>איידי דבעי למתני בחולין ובמוקדשין בפני הבית ושלא בפני הבית שהם לצורך קתני נמי בארץ ובח'ל ואע'ג דהוי שלא לצורך דחובת הגוף היא כיון דאיכא דוכתא דהוי לצורך כגון בראשית הגז דהכי אמרינן בשילוח הקן (לקמן קלח:) דבארץ ובח'ל בכולהו שלא לצורך לבד מראשית הגז ובפני הבית ושלא בפני הבית בכולהו הוי שלא לצורך לבד מאותו ואת בנו דאיצטריך דה'א כיון דבענין קדשים כתיב לא לנהוג אלא בזמן דאיכא קדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>לאותו ואת בנו שנוהג במוקדשים. </span>וא'ת ואמאי ס'ד דלא איירי קרא במוקדשין הא סתמא כתיב ואין לומר דאיצטריך שאם צריך לפסח ואין לו אלא אותו שנשחט בו ביום אביו או בנו דס'ד דאתי עשה דפסח ודחי לאו דאותו ואת בנו ולהכי איצטריך דלא דחי דכי האי גוונא אמרינן לקמן בשילוח הקן (דף קמא.) גבי לדבר מצוה מנין דהא במחוסר זמן איכא לאו ועשה ובלאו קרא לא דחי ליה עשה ונראה דמעיקרא קשיא ליה משום דשור הפסיק הענין דמשמע למעוטי מוקדשין דליכא למימר משום דלא תימא במוקדשין דוקא בא להפסיק דא'כ ליכתביה בעלמא שלא בענין דקדשים וממילא הוה מוקמינן לקרא בכל מילי ולפי המסקנא צ'ל דלשום דרשה נכתב שם וא'ת בפ' הזרוע  (לקמן דף קל.) דדריש מקרא דאין מתנות נוהגים במוקדשים שהיה בדין שינהגו מק'ו ופריך בגמרא קרא ל'ל אי משום ק'ו איכא למיפרך כו' מכל מקום בלא ק'ו אי לאו דמיעט קרא במוקדשים (לא) הוי מוקמינן לקרא בכל מילי וי'ל משום דקרא דמתנות לענין חולין כתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מה קדשים כלאים כו'. </span>וא'ת תקשה ליה נמי מה קדשים שלא בפני הבית לא דכה'ג אשכחן בפ' שילוח הקן (לקמן דף קלח:)  ס'ד אמינא הואיל דלענין קדשים כתיב לא לנהוג אלא בזמן שיש קדשים וי'ל נהי דהוה צריך למיתני מ'מ לא איצטריך קרא להכי דאע'ג דשלא בפני הבית אין קדשים קריבין מ'מ מקדש קדישי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>שה כתיב ואמר רבא זה בנה אב. </span>בלא רבא הוה מצי למיפרך והא שור ושה כתיב דאין אתה יכול להוציא כלאים מביניהם ואית לן למעוטי כלאים כדמוכח במרובה (ב'ק עז:) גבי כי יגנוב איש שור או שה וטבחו אלא דעדיפא פריך וא'ת ואמאי לא גמרינן שור שור משבת ויהא אותו ואת בנו נוהג אף בחיה כדאשכחן בשור שנגח את הפרה (שם נד:) וי'ל כיון דלא מצינו למילף אף בהמה טמאה דומיא דשבת לא ילפינן כלל ועוד דאי משבת ילפינן א'כ שה דכתב רחמנא למה לי ועוד דומיא דקדשים דלא שייך בחיה ומהאי טעמא נמי הוה ממעטינן כלאים אי לאו דכתיב או:  זה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>בנה אב כל מקום שנאמר שה אינו אלא להוציא כלאים. </span>פירש בקונטרס דילפינן כולהו משה כשבים ושה עזים וקשה לפירושו דבמרובה (ב'ק עח.) מסיק דבנין אב דרבא איצטריך לפדיון פטר חמור כדתנן אין פודין לא בעגל ולא בכלאים ופריך התם ולר'א דמתיר בכלאים מפני שהוא שה למאי אתא ומשני לטמא שנולד מן הטהור ועבורו מן הטמא ודלא כר' יהושע דאי כר' יהושע משה כשבים ושה עזים נפקא משמע בהדיא דבנין אב דרבא לא הוה משה כשבים ושה עזים ונראה דמשה דפסח עביד בנין אב תדע מדמסיק במרובה דלפטר חמור אצטריך בנין אב דרבא ובסוף פ'ק דבכורות (דף יב.) יליף לה משה שה של פסח אבל קשה דמאי שנא דהכא קרי ליה בנין אב ובבכורות עביד ליה ג'ש נאמר כאן שה ונאמר להלן שה ועוד דמאי שנא דנקט רבא כלאים טפי מעגל וחיה טרפה ושחוטה דכולהו מפיק התם משה כדקאמר התם מה להלן פרט לכל השמות הללו וליכא למימר דטרפה ושחוטה נפקא ממשמעותיה דשה ולאו דוקא נקט פרט לכל השמות דה'נ עגל וחיה נקט התם אע'ג דודאי נפקי ממשמעותיה דשה אלא ניחא ליה לכלול כולם יחד דהא פר אפי' שחוט קרוי פר כדאמרי' בפרק הוציאו לו (יומא דף מט:) ושה נמי הוי נמנין עליו אפי' אחר שחיטה אי לאו דכתיב מהיות משה מחיותיה דשה כדאמר התם וטרפה נמי חשיבא שה דמחייב במרובה (דף עז:) במוכר טרפה בד' וה' אע'ג דשה כתיב התם והכי נמי תנא אותו ואת בנו נוהג בטרפה ואפי' ר'ש לא פליג אלא משום דהויא שחיטה שאינה ראויה וע'ק דבאותו ואת בנו ובתשלומי ד' וה' נמעט טרפה מבנין אב ונ'ל דטרפה ושחוטה נפקי מג'ש דשה שה מפסח כדאמר בבכורות (דף יב.) ועגל וחיה ממשמעות דשה וכלאים מבנין אב דרבא דמגזרה שוה לא מסתבר למעוטי כלאים כמו טרפה ושחוטה דאית לן למימר תפדה תפדה ריבה כיון דשה גמור הוא בין דאזלת בתר אב בין דאזלת בתר אם אבל מבנין אב ממעט שפיר דהכי כתיב שה תמים וגו' ומן העזים תקחו דמשמע עד שיהא אביו כבש ואמו כבשה ומיותר הוא דלגופיה לא איצטריך דמשאר קדשים נפקא דממעטינן כלאים מאו כשב אלא ללמד בעלמא אתי דכל מקום שנאמר שה אינו אלא להוציא כלאים ואע'ג דכתיב נמי בהאי קרא תמים דנפיק משאר קדשים לשום דרשא נכתב והא דלא ממעטינן באותו ואת בנו ובתשלומי ד' וה' טרפה בגזרה שוה דשה שה מפסח אפשר דאינו מופנה והשתא ניחא נמי כי בעי במרובה לר' אלעזר דמתיר בכלאים בנין אב דרבא למאי הלכתא  (א) לקדשים ולא קאמר לטרפה ושחוטה דהנהו מגזירה שוה נפקי וא'ת ובמרובה דקאמר ובנין אב דרבא למאי הלכתא אי לקדשים בהדיא כתיב בהו משמע דאי לא כתיב בהו כלאים בהדיא הוה ניחא והא עיקר בנין אב לא אייתר בפסח אלא משום דמקדשים נפקא וי'ל דכן דרך הש'ס שעושה כאילו קים ליה בפסח ממקום אחר וכענין זה יש בריש קדושין (דף ג:) ובפרק נערה (כתובות דף מו:) גבי קדושי הבת לאביה דקאמר וכי תימא נילף מבשת ופגם ואע'ג דבשת ופגם גופיה לא קים לן דהוי דאביה אלא מקדושין בפ' אלו נערות (דף מ: ושם ד'ה דאי) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>לרבות את הכלאים. </span>אף על גב דמאו כשב ממעטינן כלאים התם מענין דקרא והכא מענין דקרא כדאמר במרובה (ב'ק עז:) וא'ת והיכי פריך לעיל ואימא במוקדשין אין בחולין לא היכי מצי למימר הכי א'כ אמאי איצטריך או לרבות כלאים דכלאים בקדשים ליכא כדקאמר אי מה כלאים בקדשים לא וי'ל דאי הוה מוקמינן קרא דאותו ואת בנו דוקא במוקדשים א'כ לא הוה דרשינן או לרבות כלאים אלא הוה מוקמינן לדרשא אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיפרוט לך הכתוב יחדו. </span>וא'ת ולר' יאשיה אמאי כתיב קרא (דברים כב) יחדו בלא תחרוש וי'ל דאיצטריך דה'א דאסור אע'פ שאינם קשורים וכן גבי לבישת כלאים אי לא כתיב יחדו ה'א דאפי' מלבושים אחד של צמר ואחד של פשתים לא ילבש אע'פ שאינם תפורים יחד דמיחדו דרשינן דתוכף תכיפה אחת אינו חבור ור' יונתן לא משום דפרט הכתוב יחדו בהני דריש דהא אצטריך כדפי' אלא מסברא דנפשיה קאמר הכי ולהכי לא קאמר כדרך שפרט לך הכתוב בכלאים כדאמרינן בפרק כל שעה (פסחים דף כא:) כדרך שפרט לך הכתוב בנבלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>כשחייב באם על הבנים בנקבות ולא בזכרים. </span>דאם דקרא משמע ליה דוקא ולא משום שאורחה להיות רובצת מדכתיב (דברים כב) שלח תשלח את האם דה'ל למכתב שלח תשלחנה כיון דכתיב כבר לא תקח האם לכך משמע ליה דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שבנו כרוך אחריו. </span>וא'ת א'כ ל'ל דמייתר קרא גבי שלוח הקן נילף ק'ו מאותו ואת בנו שעשה בו מזומן כשאינו מזומן ויש לומר דאי לאו דחזינן בשלוח הקן דאם דוקא לא הוי דרשינן באותו ואת בנו שבנו כרוך אחריו:  ולחנניה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולחנניה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולחנניה </span>כתיב אותו וכתיב בנו. </span>וא'ת ולשתוק מאותו ומבנו ולכתוב בן וי'ל דלא מדכתיב את בנו ולא כתיב בן קדריש אלא בן נמי משמע דכרוך אחריו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא אתי צד סוס ומשתמש כו' קמ'ל. </span>לא דמי לחציו עבד וחציו בן חורין (חגיגה דף ב:) דאסור בחציה שפחה וחציה בת חורין משום דאתי צד עבדות ומשמש בצד חירות דהכא כלאים אמר רחמנא דוקא תרי מיני וכל פרדות הבאין מסוס וחמור מין אחד הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עייל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עייל </span>לי הנך דדמיין להדדי. </span>משמע דרבי אבא סבר כרבי יהודה וכן אביי דאמר עבי קליה בר חמרא וכן רב פפא דאמר רברבן אודניה וזוטרא גנובתיה בר חמרא כולהו סבירא להו כרבי יהודה ובפרק ב' דייני גזרות (כתובות דף קיא:) אמרינן הלכה כרבי יהודה בפרדות ושור או שה דאותו ואת בנו מתרגמינן תורתא או שיתא (ויקרא כב) משמע דאין נוהג בזכרים והיינו דלא כחנניה ומיהו שמואל פסק כחנניה ועוד דסתם מתניתין (א) דסוף פרק אלו מומין  (בכורות מה:) אלו כשרים באדם ופסולים בבהמה אותו ואת בנו מוקי לה התם כחנניה ועוד דחנניה כרבי יונתן ובפרק השואל (ב'מ דף צה:) אמר דאביי סבר לה כרבי יאשיה ורבא סבר לה כרבי יונתן וקי'ל כרבא לגבי דאביי ומיהו אפילו קיימא לן כרבי יהודה בפרדות כדפסיק בס'פ בתרא דכתובות (דף קיא:) אין להתיר אותו ואת בנו בזכרים דהא מסקינן הכא דרבי יהודה ספוקי מספקא ליה וא'ת דמסקינן בשמעתין בסמוך דבין לרבי אליעזר ובין לרבנן ספוקי מספקא להו אי חוששין לזרע האב אי לאו ואמאי מספקא להו והא אמרינן לקמן בפרק הזרוע (דף קלב.) גבי מתנות לר' אליעזר מבעי ליה אם שור אם שה לחלק ורבנן נפקא להו לחלק מאת זובחי הזבח ולר' אליעזר מאת זובחי הזבח אתא לכדרבא דהדין עם הטבח וא'כ מדבעי להו קרא לחלק מכלל דאין חוששין לזרע האב כדמשמע לעיל וי'ל דודאי אי חוששין לזרע האב לא צריך קרא לחלק אבל משום דמספקא להו שמא אין חוששין קבעי קרא לחלק משום דילמא אין חוששין ואתא קרא לחלק ואי חוששין לרבנן אתא קרא דמאת זובחי הזבח לכדרבא דהדין עם הטבח ולר' אליעזר אתא אם שה לחייב במתנות כדדרשי רבנן ומשום דמספקא ליה לרבי אליעזר אי אתא לחלק או לחייב במתנות פטר ר' אליעזר דהמוציא מחברו עליו הראיה וא'ת הא דקאמר רבי יוחנן התם דדרשי רבנן אם שה לרבות את הכוי דחייב במתנות היכי דמי אי בצבי הבא על התיישה כדמסיק בשמעתין דבהכי פליגי והתם נמי בריש ההוא שמעתא אמרינן הכי א'כ סברי דחוששין לזרע האב ואתא קרא לרבויי דחייב בכל המתנות דאי אין חוששין א'כ לא צריך רבוי וא'כ לא צריך קרא לחלק ונראה לפרש דלרבי יוחנן כוי דהתם לא מיתוקם אלא בתייש הבא על הצבייה ובין חוששין לזרע האב ובין אין חוששין איצטריך קרא לחייב בכל המתנות וא'ת דמשמע התם דלא פטר ר' אליעזר אלא ממתנות וכסוי אבל אהא דאמרו רבנן חלבו אסור כחלב בהמה לא פליג מדלא קאמר נמי מותר ואמאי והא אפילו חוששין לזרע האב הא אית ליה לר'א דשה ולא מקצת שה וא'כ תייש הבא על הצבייה לישתרי חלבו וכי תימא דקסבר ר' יוחנן דלרבי אליעזר נמי אמרינן שה ואפילו מקצת שה א'כ אמאי פטר הכא באותו ואת בנו וי'ל דסבר ר' יוחנן דפליגי הכא באותו ואת בנו למלקות ובצבי הבא על התיישה דלרבנן אפילו למלקות אמרינן שה ואפילו מקצת שה ור'א פטר ממלקות דמספקא ליה אי אמרינן שה ואפילו מקצת שה אבל מודה דאיכא איסורא אי נמי לעולם סבירא ליה דשה ואפילו מקצת שה לא אמרינן ושאני חלב דרבי קרא כדדרשינן בריש פרק בתרא דיומא  (דף עד.) כל חלב לרבות כוי וחצי שיעור ומיהו קשה בתייש הבא על הצבייה אמאי פטר ר' אליעזר מכסוי והא דלמא אין חוששין לזרע האב והוי כולו צבי וצ'ל דרבי אליעזר פוטר לא קאי אלא אמתנות וכן משמע לשון המשנה במסכת בכורים (פ'ב מ'י) דתנן ר' אליעזר פוטר שהמוציא מחבירו עליו הראיה וכן כתב רבינו תם בפרדות כרבי יהודה ואותו ואת בנו נוהג בזכרים לאיסורא ולא למלקות:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>דשחטה לה ולברה והאמר רב חסדא הכל מודים בהיא צבייה כו'. </span>תימה ודלמא דשחיט ליה לתייש ובנו ופליגי אם חוששין לזרע האב ונוהג בזכרים אי לא והא דפליגי בכוי לאשמועינן דבנו ואפילו כל דהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אליעזר סבר אין חוששין כו'. </span>ה'מ למימר לכולי עלמא חוששין ובשה אפילו מקצת שה פליגי ואפילו בצבי הבא על התיישה שילדה בת ובת ילדה בן אלא דניחא לאוקומי פלוגתא בחוששין לזרע האב דמצינו פלוגתא דתנאי אבל בשה ואפילו מקצת שה לא אשכחן פלוגתא דתנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>לרבנן בין לרבי אליעזר לשחוט וליכסי צבי ואפילו מקצת צבי. </span>הקשה הרב רבי שמואל מוורדו'ן הא גבי מתנות כי אמרינן שה ואפי' מקצת שה לא חשיב משום הכי כולו שה להתחייב בכל המתנות אם כן הכא נמי לא חשיב כאילו הוא כולו דם צבי אלא חציו ובפרק קמא דביצה (דף ח:)  אמרינן לא כוי בלבד אמרו אלא אפילו שחט בהמה חיה ועוף ונתערבו דמם זה בזה אסור לכסות ביו'ט וי'ל דאמרינן התם בד'א בשתי דקירות אבל בדקירה אחת חייב לכסות והכא נמי כיון שכל משהו שבו חציו דם צבי חייב לכסות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומדלרבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומדלרבנן </span>מספקא להו מכלל דלר' אליעזר פשיטא ליה אלא הא דתניא כו'. </span>משמע משום דלרבי אליעזר פשיטא ליה קשה ליה מהך ברייתא דמתנות ותימה דאפי' מספקא ליה נמי יכול להקשות כל כמה דלא מוקמינן פלוגתייהו בשה ואפילו מקצת שה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>ליה אייתי ראיה. </span>ואע'ג דרב אסי קאמר בפ'ק דב'ק (דף ט.) ובפרק בית כור  (ב'ב קז.) גבי אחין שחלקו ובא ב'ח וטרף חלקו של אחד מהם דנוטל רביע בקרקע ורביע במעות משום דמספקא ליה אי יורשין הוו אי לקוחות הוו ונוטל מספיקא מחצה ממה שהיה לו ליטול ולא מצי אמר ליה אייתי ראיה דיורשין הוו ושקול יש מקומות שתקנו חכמים מחמת הספק שיטול מחצה ובהמוכר את הבית (שם ע.) מפורש באורך :  כוי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כוי </span>בריה בפני עצמה היא. </span>אמתניתין דכסוי הדם (לקמן פג:) קאי דתנן ונוהג בכוי מפני שהוא ספק ואין שוחטין אותו בי'ט ואם שחטו כו' ולא אכוי שנחלקו בו ר' אליעזר ורבנן קאי כדפירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>הכריעו בו חכמים אם מין בהמה או מין חיה. </span>וא'ת ולבדוק בסימנין דקרנים וי'ל דאפשר דלא היו יכולין לברר בקרניו שפיר אם חדודות וכרוכות יפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>איל הבר. </span>וסבר רב נחמן ות'ק דברייתא שהוא ודאי חיה ושוחטים אותו בי'ט ומכסין דמו ופליגי אמתניתין (לקמן דף פג:)  אבל אין לומר דלדידהו בהמה הוה דאם כן ת'ק היינו רשב'ג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>מינא דתאו הוא. </span>וקסבר רב אחא דתאו מין חיה הוא כרבי יוסי דאמר בסמוך שור הבר מין חיה דאי כרבנן דאמרי מין בהמה הוא א'כ כי הוי נמי מין תאו הוי כשר לגבי מזבח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדחשיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדחשיב </span>ליה בהדי חיות ש'מ דחיה הוא. </span>משמע דאי לאו דחשיב ליה בהדי חיות הוי בהמה לכ'ע משום דנקרא שור וקשה קצת דאיל הבר הוי חיה כדפי' לעיל אף על גב דנקרא איל:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חולין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חולין </span>בחוץ שניהם כשרים. </span>ס'ד דמיפסל שני משום לא תאכל כל תועבה כדאמר בפרק כל הבשר  (לקמן דף קטו.) :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הראשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הראשון </span>חייב כרת ושניהם סופגין את הארבעים. </span>דלא כר' יצחק אתיא דאמר בפרק אלו הן הלוקין (מכות דף כג.) חייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתתם ועוד הוה מצי למתני חולין וקדשים בחוץ ובפנים וכן קדשים וחולין וחולין וקדשים בפנים ובחוץ וכן קדשים וחולין ואי בכל הני דתני יש חדוש איכא למימר דלא תנא להני משום דליכא בהו שום חדוש ואי ליכא חדוש בכל הני דתני צ'ל תני ושייר:  קדשים</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדשים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדשים </span>שחיטה שאינה ראויה היא. </span>וא'ת והא בפרק כסוי הדם (לקמן דף פה.) מפרש טעמא דר'ש דיליף מטבוח טבח והכן ופריך ולילף משחוטי חוץ ומשני דנין חולין מחולין ואין דנין חולין מקדשים א'כ הכא דבקדשים נילף קדשים מקדשים וי'ל כיון דעיקר אותו ואת בנו בחולין כתיבא דשור הפסיק הענין על כרחך שחיטה דכתיב ביה בשחיטה הראויה איירי משום דילפינן חולין מחולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחיטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחיטה </span>שאינה ראויה היא דכל כמה כו'. </span>פי' הקונטרס לא מיבעיא דלענין מלקות דלא בעי למילקי משום שחיטת שני אם אותו ואת בנו נוהג בקדשים דהשתא הוי מחוסר זמן ופסול אלא אפילו אי אין אותו ואת בנו נוהג בקדשים משום דשחיטת ראשון אינה ראויה דאינה מותרת בלא זריקה שני אמאי פסול דהשתא לא הוי מחוסר זמן ומאי סופג נמי דקאמר ומטעם זה מחק ספרים לקמן שהיה כתוב בהן אין מלקות דאותו ואת בנו נוהג בקדשים משום התראת ספק דלמה לי טעם דהתראת ספק תיפוק ליה משום דלא הוה ראויה משום שהוא מחוסר זמן ואין נראה דכיון דאסר הכתוב אותו ואת בנו בקדשים מוי'ו מוסיף על ענין ראשון (לעיל דף עח.) הרי גזירת הכתוב דלילקי אע'ג דלאו שחיטה ראויה היא דהוי מחוסר זמן כיון דליכא פסול אחרינא כמו שחוטי חוץ דחייב אפילו לרבי שמעון אף על גב דלשאר מילי חשיבא שחיטה שאינה ראויה ועוד דבהדיא תנן בפרק בתרא דזבחים (דף קיב:) אותו ואת בנו קדשים ומחוסר זמן רבי שמעון אומר הרי הן בלא תעשה משום דחשיבא שחיטה ועובר בלאו דלא תשחטו לכך נראה דלא מוכח הכא אלא מן הראשון דשחיטת קדשים אינה ראויה היא והרי כאילו מיקטל קטליה לקמא והשני כשר גמור הוא ולא מצי למיפרך לרבי אושעיא ואפילו לרב המנונא דבסמוך מפרק בתרא דזבחים דמשמע דלר'ש אותו ואת בנו נוהג בקדשים דאיכא לאוקומי כשהראשון הוה חולין ושני קדשים דהוי שחיטת ראשון שחיטה ראויה: (ג) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכמה </span>דלא זריק דם לא מישתרי בשר. </span>ואפילו שחט שני אחר שנזרק דם הראשון חשיב שחיטה ראשונה אינה ראויה כיון דבשעת שחיטה אכתי לא היתה ראויה ואע'ג דלרבי שמעון כל העומד ליזרק כזרוק דמי היינו דווקא לאחר שנתקבל בכוס כדאמר בפ'ק דפסחים (דף יג:) ועוד כיון דעל ידי שחיטה גרידא לא משתרי בשר אלא משום דכזרוק דמי לא חשיבא שחיטה ראויה ואם תאמר דבמרובה (ב'ק עו.) משמע דשחיטת קדשים הויא שחיטה ראויה אפילו נשפך הדם דפריך אמתניתין דמחייב רבי שמעון ארבעה וחמשה בקדשים שחייב באחריותן שחיטה שאינה ראויה היא ומוקי רב דימי בשוחט תמימים לשם בעלים בפנים דהא חזרה קרן לבעלים כשנשפך הדם ופריך וכי שחיטה מתרת זריקה מתרת ומשני כל העומד ליזרק כזרוק דמי ולכך הויא שחיטה ראויה ורבי אושעיא גופיה אית ליה בפרק המנחות והנסכים (מנחות קב.) דלרבי שמעון כל העומד ליזרק כזרוק דמי גבי נותר וי'ל דדוקא להחשיב נותר אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים אית ליה לרבי אושעיא דכזרוק דמי אבל לשוייה שחיטה ראויה משום דכזרוק דמי לית ליה וההיא דמרובה הוה משני רבי אושעיא כר'ל בשוחט בעלי מומין בחוץ ומשום דכל העומד לפדות כפדוי דמי ואע'ג דלית ליה כל העומד ליזרק כזרוק דמי היינו משום דזריקה תלויה בשחיטה ושחיטה צריכה לזריקה אבל פדייה אינה תלוייה בשחיטה דאף קודם שחיטה יכול לפדותה ובמסקנא דהכא הויא נמי שחיטת קדשים (ד) שחיטה ראויה משום דכזרוק דמי כמו במרובה (ב'ק עו:) דמסיק דאותו ואת בנו נוהג בקדשים אלא דליכא מלקות משום דהתראת ספק היא (ה) שמא לא יזרוק הדם ואז הוי שחיטה שאינה ראויה ואע'ג דבמרובה אמרינן דשחיטה ראויה היא אפילו נשפך הדם דכל העומד ליזרק כזרוק דמי הכא דמחוסר זמן הוא ואינו ראוי לזרוק דאסור לזרוק לא הוי כזרוק והכי אמרינן בהמביא אשם תלוי (כריתות כד:) אימור דאמר רבי שמעון כזרוק דמי במידי דעומד לזרוק ובפרק המנחות והנסכים (מנחות דף קב:) בשלמא פרה מצוה לפדותה פירוש בשמצא נאה הימנה ולכך כפדוי דמי אלא מנחות (ו) מצוה לפדותם ואם תאמר אמאי לא פריך לרבי אושעיא כדפריך לקמן לרב המנונא וי'ל דרבי אושעיא לא אמר אלא דמתניתין דקדשים בפנים לא אתיא כרבי שמעון והש'ס הוא דקאמר שני אמאי סופג ופסול אבל לרבי אושעיא אפשר דלא דייק אלא מסופג את הארבעים לחוד אמאי סופג והא התראת ספק היא כמו שישאר במסקנא לכך לא פריך אלא לרב המנונא דאמר בהדיא דאין אותו ואת בנו נוהג בקדשים משום דשחיטת קדשים הוי שחיטה שאינה ראויה ור'ת לא גריס הכא ופסול אלא אמאי סופג ותו לא ומכח התראת ספק מדקדק כמו שהוא לפי המסקנא ואם תאמר ולימא דסופג ארבעים לאו משום לאו דלא תשחטו אותו ואת בנו אלא משום לאו דמחוסר זמן דלא תעשון דאמר בפרק בתרא דזבחים (דף קיד:) דלקי לרבי שמעון וי'ל דלא חשיב בכל מתניתין דקתני והשני סופג הארבעים אלא לאו דאותו ואת בנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולילקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולילקי </span>נמי משום מחוסר זמן. </span>תימה היכי לילקי הא הוי לאו שבכללות שאין לוקין עליו כי ההיא דלא יאכל כי קדש הם דדרשינן מיניה כל שבקדש פסול בא הכתוב ליתן לא תעשה על אכילתו וקרי ליה בפרק כל שעה (פסחים דף כד.) לאו שבכללות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנח </span>למחוסר זמן שהכתוב נתקו לעשה. </span>פירש בקונטרס דלא דמי לעשה דשלוח דהוי מעיקרא אבל האי עשה על כרחך אחר הלאו הוא דהלאו הוי תוך שבעה והעשה אחר כך משמע שרוצה לפרש כמו שאר ניתק לעשה שבש'ס ותימה דלא דמי לנותר וגזלה דהתם אחר שעבר הלאו בא העשה לתקן מה שעבר אבל כי ההיא דהכא לא מצינו ומיהו מצינו לעשה כה'ג בפרק אמר להם הממונה (יומא לו:) דא'ר ירמיה בלאו דנבלה קמיפלגי אי הוה ניתק לעשה במאי דאמר קרא לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה אבל אינה ראיה חדא דאביי פליג עליה ואמר דלכולי עלמא לאו מעליא הוא ואפילו לרבי ירמיה דאיכא מאן דקרי ליה ניתק לעשה היינו התם דנכתב לעשה מיד אחר הלאו אבל עשה דמיום השמיני אינו נכתב מיד אחר הלאו דלא ירצה ונראה לפרש הנח למחוסר זמן דהכתוב נתקו מלאוי דלא ירצה ולא הוי בכלל שאר פסולים דהוו בלאו דלא ירצה אלא נתקו לעשה ולית ביה אלא עשה דמיום  השמיני</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יום </span>להרצאה. </span>וא'ת מביום צוותו נפקא (מגילה דף כ:) ביום ולא בלילה וי'ל דמההוא קרא לא הוה פסלינן לילה שאחר שבעה אלא כמו שאר לילות ואם עלה לא ירד להכי צריך קרא דהכא דהוי מחוסר זמן ואם עלה ירד ותימה דר'ש הוא דאית ליה (ה) בהמזבח מקדש (זבחים פד.) ואי רבי אפטוריקי כר'ש מאי פריך מיניה דסוגיא דהכא דפריך ולילקי נמי משום מחוסר זמן לא פריך אלא לרבנן דלר' שמעון הכי נמי דלקי כדאמר בפ' בתרא דזבחים (דף קיד:) ושמא ר' זירא דהכא סבר ליה כרב נחמן בר יצחק דאמר התם דלר' שמעון נמי לא לקי ועוד י'ל דנפקא מיניה הא דפסול משום מחוסר זמן דפסול אף בבמה אבל פסול לילה ליכא בבמה לשמואל בשילהי זבחים (דף קכ.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עולה </span>לאו בת אכילה היא. </span>תימה א'כ היכי משכחת לר'ש טומאה בעולה ובאימורים דהוי אוכל שאי אתה יכול להאכילו לאחרים כיון דאכילת מזבח לא שמה אכילה וכ'ת דחיבת הקדש משויא ליה אוכל אם כן למה ליה לר'ש גבי פרה טעמא דהואיל והיתה לה שעת הכושר תיפוק ליה דחיבת הקדש משויא ליה אוכלא דע'כ מהניא ביה חיבת הקודש כדאמר בהמנחות והנסכים (מנחות קב:) אלא ודאי לא מהני ביה חיבת הקדש אלא לענין דאף על גב דכשרוף דמי משויא ליה אוכל אבל לא מהני לעשות אוכל האסור כמותר ויש לומר דלענין טומאה מודה דאכילת מזבח שמה אכילה אבל לענין שחיטה ראויה לא הויא שחיטה ראויה אלא הראויה לאדם דומיא (בראשית מג) דטבוח טבח והכן:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span> ד] דאילו אתרו ביה פטור כו'. תימה מנלן הא בשלמא חייבי מיתות שוגגין וממון נפקא לן (כתובות דף לה.) מדתני דבי חזקיה דלא חילקת בין שוגג בין מזיד לפוטרו ממון אלא מלקות מנליה וכ'ת דיליף מממון כי היכי דלא חילקת בממון הכי נמי במלקות אם כן מאי קאמר בסמוך אי אשמועינן בהא בהא קאמר ר'ל דפטור פי' בקונטרס גבי מלקות אבל גבי ממון אימא דחייב והא במלקות לא ידעינן דפטור אלא מממון ועוד קשה לפי' הקונטרס דקאמר ואי איתמר בהא בהא קאמר רבי יוחנן משמע דלריש לקיש לא מצי למיעבד צריכותא הא איכא למעבד צריכותא איפכא דהוה אמינא דוקא מממון פטור משום דחד בגופיה וחד בממוניה לא עבדינן אבל במלקות אימא דמודה דחייב דמיתה אריכתא היא כדקעביד לה באלו נערות (כתובות דף לז:)  לרבי מאיר דאית ליה תרי קראי למיתה וממון ומיתה ומלקות אלא משום דגבי מזיד איכא קראי דלא עבדינן תרתי לא בגופיה ולא בממוניה צריך לעשות בהם צריכותא אחרינא ונראה לפרש אי איתמר בההיא דאלו נערות דפטר ריש לקיש בחייבי מיתות שוגגין ודבר אחר ה'א דווקא התם פטר מדתנא דבי חזקיה אבל במלקות אימא לא ואי איתמר בהא בהא קאמר רבי יוחנן אבל בהא דממון אימא מודה לריש לקיש מדתנא דבי חזקיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>פרה </span>מטמאה כו'. </span>מה שהקשה בקונטרס למה לי קבלת טומאה והלא היא עצמה מטמאה אדם ובגדים אין נראה קושיא זו דהא אין מטמאה אלא מתעסקים בה בלבד כדתנן במסכת פרה (פ'ח מ'ג) השורף את הפרה ופרים והמשלח את השעיר מטמא בגדים והן עצמן פרה ופרים ושעיר אין מטמאין בגדים והרי זה אומר מטמאיך לא טמאוני ואת טימאתני ומיהו יש לומר דדעת הקונטרס היא כיון דמטמא אדם ובגדים דהיינו מתעסקין בה אם כן כיון דסופו לטמא טומאה חמורה מטמאה טומאת אוכלין ומיהו י'ל דאע'פ שסופו לטמא טומאה חמורה לא היה מטמא טומאת אוכלין ומשקין דמה שסופו לטמא טומאה חמורה לא מהניא אלא לענין דלא צריך הכשר מים ושרץ אבל לא מהניא להחשיבו אוכל להכי צריך טעמא דשהיה לה שעת הכושר כיון דחשיבא אוכל מטמא אוכלין ומשקין בלא הכשר מים ושרץ משום דסופו לטמא טומאה חמורה וגרסינן מטמא ולא מיטמא דלענין טומאה  (א) חמורה עצמה אין נפקותא ה] ובמרובה (ב'ק דף עז. ) מפורש באורך וכן יש בתוספתא [פרה פ'ו] בהדיא דפרה ופרים מטמא אוכלין ומשקין ומפי' הקונטרס נמי משמע דגרסינן מטמא ואע'ג דהקשה למה לי קבלת טומאה לא משום דגרסינן דמיטמא אלא שר'ל אי מחמת עצמה מטמאה למה לי שעת הכושר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>והיתה לה שעת הכושר. </span>תימה דמשמע דהשתא לאו בת פדייה היא והא אית ליה לרבי שמעון בשבועות (דף יא:) דפרה קדשי בדק הבית היא ואית ליה לרבי שמעון נמי דקדשי בדק הבית לא הוו בכלל העמדה והערכה ונראה לפרש דמיירי לאחר הזאה דאין סברא שתהא בת פדייה אחר שהוזה כבר דמה ואפילו הכי מטמאה טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר קודם הזאה וא'ת והא כל העומד להזות כמוזה דמי וי'ל דקודם קבלה לאו כמוזה דמי כדפרישית לעיל וא'ת ואמאי לא אמרינן דכל הקדשים יקבלו טומאה מחיים כיון דמצוה לשוחטן ונימא דכל העומד לישחט כשחוט דמי וי'ל דאפילו נשחט לא אמר כזרוק דמי עד שיתקבל בכוס כ'ש כשעדיין לא נשחט ומיהו שעיר המשתלח קשה לר'י שיטמא מחיים טומאת אוכלין למאן דשרי אברים בהנאה לרבי שמעון דכיון דעומד לדחות לצוק כדחוי דמי וי'ל מידי דהוה אבן פקועה ודגים שהן מותרין בלא שחיטה ואפילו הכי חיותה מטהרתה לרבנן דפליגי ארבי יוסי הגלילי בפרק בהמה המקשה (לעיל דף עה.) :  והתנן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>נמצא ההורג. </span>וא'ת והיאך מדקדק מכאן דלא מיתסרא מחיים דילמא היינו טעמא דאדעתא שימצא ההורג לא אקדשוה כי ההיא דתנן בפ' בתרא דכריתות (דף כג:) המביא אשם תלוי ונודע לו שלא חטא אם עד שלא נשחט כו' וירעה עד שיסתאב אשם ודאי אינו כן אלא (ב) עד שלא נשחט יצא וירעה בעדר כו' עגלה ערופה אינה כן ומפרש בגמ' טעמא דאשם תלוי משום דלבו נוקפו וגמר ומקדישו מספק אבל אשם ודאי כי אקדשיה אדעתא דחטא אקדיש ואגלאי מילתא למפרע דהקדש טעות הוה ודילמא היינו טעמא נמי דעגלה ערופה ולא משום דלא מיתסר מחיים ולעולם אם נשחטה אסורה וי'ל דסברא דגמרי ומקדשי דלא מסקי אדעתייהו שימצא ההורג וא'ת ואמאי לא משני דעד שלא תערף היינו עד שלא נראה לעריפה קודם ירידתה לנחל איתן כדמשני בפ' בתרא דכריתות (דף כה.)  וי'ל דסמיך אמאי דדייק התם (ג'ז שם)  מסיפא דלא מיתסר מחיים דקתני סיפא משנערפה תקבר שמתחלה לא באה אלא על הספק כפרה ספקה והלכה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עגלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עגלה </span>ערופה אינה משנה. </span>וא'ת ולמה דחק לומר אינה משנה לימא תנאי היא כדאמרינן בפ' בתרא דכריתות (דף כה.) דתנאי פליגי בהכי וי'ל דכך היתה קבלה בידם הקשה ה'ר משה מבונדי'ש אמאי לא קאמר דשוחט דמתני' היינו עורף ופטור לר'ש משום דלא חזיא לאכילה ולרבנן חייב משום דעריפה זו היא שחיטה כדאמרי' בריש פ' שני שעירי (יומא דף סד.) גבי שעיר המשתלח דחייתו לצוק היינו שחיטתו וחייב משום אותו ואת בנו ובפ' חטאת העוף (זבחים דף ע:)  אמרינן דעריפה מטהרת מידי נבלה ותירץ ר'ת דא'כ לא הוה ליה למיתני השוחט אלא העורף ודוחק הוא דדלמא תנא שוחט משום אחריני פרת חטאת ושור הנסקל כדאמרינן בפ'ב  (לעיל דף כט.) דסיפא בקדשים ואיידי דסליק מבהמה תנא שחיטתו כשרה ולא קתני מליקתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי ינאי גבול שמעתי בה. </span>רבי ינאי לטעמיה דאית ליה בפ'ב דקדושין (דף נז.)  דכפרה כתיב בה כקדשים ולהכי מיתסרא מחיים כמו שאר קדשים דמיתסרי מחיים א] וערפו שם דדרשינן  (כריתות דף ו.) מיניה שם תהא קבורתה איצטריך לאחר עריפה דלא נימא דשריא משום שנעשית מצותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לישני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לישני </span>כאן קודם ירידה כאן לאחר ירידה. </span>תימה הא על כרחך מתני' דכריתות (דף כג:)  מוכחא דלא מיתסר מחיים כדדייק התם (בפ'ב) מסיפא דקתני דכפרה ספקה והלכה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמר </span>קיחה קיחה. </span>מסקנא לא קיימא הכי בפרק ב' דקדושין (דף נז.) אלא מסיק דר'ל כתנא דבי רבי ישמעאל דיליף הכי נאמר מכשיר ומכפר בפנים פי' מכשיר בפנים אשם מצורע מכפר שאר קרבנות ונאמר מכשיר ומכפר בחוץ פירוש מכשיר צפורי מצורע מכפר עגלה ערופה ושעיר המשתלח ובפרק בתרא דכריתות (דף כה.) מוקי לה נמי רב המנונא דאמר עגלה ערופה מיתסר מחיים כתנא דבי ר' ישמעאל ותימה היאך משמע ממילתיה דר' ישמעאל דמיתסר מחיים וי'ל דדייק משום דלא איצטריך למילף מכשיר ממכפר אלא ליאסר מחיים דלאחר שחיטה ידעינן מוזה אשר [לא] תאכלו לרבות השחוטה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סומכוס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סומכוס </span>אומר משום ר'מ סופג שמונים. </span>ארישא נמי פליג כדפי' בקונטרס וכה'ג אמר בפ' קמא דיבמות (דף ט:) חלוק היה ר'ש אף בראשונה וסיפא נקט משום רבותא דרבנן דאע'ג דאיכא שתי שמות דאותו ואת בנו ובנו ואותו לא לקי אלא ארבעים כיון דנפקי תרוייהו מחד קרא דלא תשחטו:  הזורע</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הזורע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזורע </span>כלאים כלאים לוקה. </span>תימה דמשמע הכא דבחד כלאים לא לקי אלא חדא ואמאי לא לקי נמי משום לא תסיג גבול רעך (דברים יט) דלענין איסור כלאים דריש לה בשבת בפ' ר' עקיבא (דף פה.) וי'ל דכיון דאתא נמי לאזהרה דמסיג גבול אין לוקין עליו משום כלאים כמו שאין לוקין על השגת גבול דניתן להשבון ועוד דהוי לאו שבכללות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנינא </span>נזיר שהיה שותה כו'. </span>אע'ג דהך דהזורע כלאים ברייתא היא ובכמה ברייתות שונה מה שבמשנה מ'מ היה לו לשנות באותו ענין ששונה במשנה וכה'ג אשכחן בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עד.) גבי אבא שאול היה קורא לשתוקי בדוקי דפריך תנינא מה טיבו של עובר זה כו' ופי' שם בקונטרס דהכי פריך תנינא כלומר התם הוה ליה למיתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>פשיטא בבת אחת ובהתראה אחת. </span>פי' או בהתראה אחת ואפי' בזה אחר זה דאפילו בהא פטרי רבנן כמו נזיר שהיה שותה כל היום דאינו חייב אלא אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולאפוקי </span>מדרבי יאשיה דאמר אינו חייב עד שיזרע חטה ושעורה וחרצן במפולת יד. </span>נראה דאינו חייב משום כלאי הכרם קאמר אבל מודה דמשום כלאי זרעים מיחייב בתרי מינין בחטה ושעורה לחודיה וכן משמע דכי קאמר קמ'ל דכי זרע חטה וחרצן ושעורה וחרצן נמי חייב ולא נקט חטה ושעורה משמע דמודי בה ר' יאשיה ועוד נראה לפרש דקרי תרי גווני כלאים כלאי זרעים וכלאי הכרם חטה ושעורה וחטה וחרצן ובחד גוונא מודי רבי יאשיה ובחד פליג אבל חטה וחרצן ושעורה וחרצן כולה חד גוונא הוא ויש ספרים שכתוב בהם בהדיא או שעורה וחרצן ואפילו לספרים דכתיב בהם ושעורה יש לפרש כמו או שעורה ולהכי לא מצי לאוקומי כלאים ג] בבת אחת כמו חטה ושעורה וחרצן דלקי תרתי לאפוקי מדרבי יאשיה דהא לרבי יאשיה נמי לקי תרתי וכן משמע בירושלמי במס' כלאים בפ'ט דקאמר על דעתיה דר' יאשיה כתיב שדך לא תזרע כלאים ולאיזה דבר נאמר לא תזרע כרמך פי' כיון דבלא חרצן מיחייב משום שדך דאי לא מחייב ר' יאשיה בכלאי זרעים בלא כרם מאי קא בעי ומשני משום שדך לוקה ומשום כרמך לוקה וטעמא דר' יאשיה דבכלאי הכרם לא מחייב אלא בג' מינים ובכלאי זרעים מחייב בב' מפרש ר'י משום דזריעת כלאים משמע שני מיני זרעים וחרצן לאו מין זרע הוא אבל אין לפרש דמשמע ליה לא תזרע בהדי כרמך כלאים אבל שדך בלא שום זרע קרוי שדה דהא לא שייך לפרש כן גבי בהמתך ומיהו ר' יהודה במס' כלאים (פ'א מ'ט)  לא מחייב בכלאי זרעים עד שיזרע חטה ושעורה וכוסמת או שני חטים ושעורה או שני שעורים וחטה דבעי כלאי זרעים בהדי שדך והא דאמר בריש פרק בתרא דבכורות  (דף נג:) יצהר ותירוש אין מעשרין מזה על זה דאמר קרא כל חלב יצהר וכל חלב תירוש ודגן אמרה תורה תן חלב לזה וחלב לזה אין לי אלא תירוש ויצהר תירוש ודגן דגן ודגן מנין אמרת ק'ו ומה תירוש ויצהר שאין כלאים זה בזה אין מעשרין כו' ולרבי יאשיה מייתי לה הכי ומה תירוש ויצהר שאין כלאים זה בזה (אפי' ע'י דבר אחר) אין מעשרין מזה על זה תירוש ודגן דגן ודגן שהם כלאים ע'י דבר אחר כו' לא נקט דבר אחר אלא משום תירוש ודגן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דרבי יהודה התראת ספק היא. </span>וא'ת והא מסיקנא בפ' גיד הנשה (לקמן דף צא.) דמפשט פשיטא ליה לרבי יהודה דשל ימין וי'ל דהכא בעי למימר דתפשוט מהכא דלא מספקא ליה ומסיק דלעולם לא תפשוט וסבר לה כאידך כו':  וכדברי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכדברי </span>רבי יוסי הגלילי אף ערב יום הכפורים בגליל. </span>תימה דבריש כתובות (דף ה.) פריך יום הכפורים שחל להיות בשני בשבת ידחה גזירה שמא ישחוט בן עוף ואמאי לא פריך משאר ימים טובים דהוי לכ'ע ואומר ר'ת דבשאר ערב י'ט שוחטין בהמות כדאמר הכא אבל ערב יוה'כ לא היו אוכלין אלא בשר עוף ודגים כדאמר בב'ר גבי ההוא דזבן נונא והא דלא חשיב הכא ערב יו'ט ראשון של חג אומר ר'ת משום דכולי עלמא טרידי בסוכה ולולב ואין להן פנאי להרבות בשחיטה כל כך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>רבי יהודה. </span>תימה למאן מודה דאימתי דרבי יהודה לפרש הוא כדאמרינן בסנהדרין בפרק זה בורר (דף כה. ) :  הדרן עלך אותו ואת בנו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כסוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסוי </span>הדם. ונוהג בחיה ובעוף. </span>למעוטי בהמה קא אתי דלא תימא שיהא בכלל חיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במזומן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במזומן </span>ובשאינו מזומן. </span>פי' בקונטרס דמשום שלוח הקן איצטריך למיתני דתנן לקמן דאינו נוהג אלא בשאינו מזומן וקשה לפירושו דאם כן בכל הני פירקין הוה ליה למיתני באותו ואת בנו  (לעיל דף עח.) ובגיד הנשה (לקמן דף פט:) ובכל הבשר (לקמן דף קג:) ונראה לפרש דאיצטריך למיתנייה הכא משום דכתיב (ויקרא יז) (כי) [אשר] יצוד דלא תימא דוקא באינו מזומן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במוקדשין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במוקדשין </span>מ'ט לא. </span>בקדשי מזבח נמי קא בעי כדמוכח הסוגיא ואף על גב דהנוחר והמעקר פטור מלכסות (לקמן דף פה.)  היינו משום דאסור באכילה אבל הכא משתרי באכילה במליקתו וגבי כסוי הדם לא כתיבא שחיטה אלא שפיכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריך </span>שיתן עפר למטה ועפר למעלה. </span>עפר שלמעלה מצוה שיתן הוא דהא כסהו ונתגלה פטור מלכסות וכסהו הרוח ונתגלה חייב לכסות (לקמן דף פז.) אבל עפר שלמטה ג] אין צריך שיתן הוא אם יש עפר הרי כאילו נתן הוא העפר והא דאמרינן לעיל בפ'ב (דף לא.) דמזמני לכולה בקתא היינו במקום שהיה הקרקע קשה היה חופר משום דבעינן שיהיה עפר תיחוח ומיהו לעיל פירש בקונטרס שהיה מזמינו בפה לכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קא </span>מוסיף אבנין. </span>והא דאמרינן בפ' קדשי קדשים (זבחים דף סא:)  שכשעלו בני גולה הוסיפו על המזבח ד' אמות מן הדרום התם קרא אשכח ודריש מה בית ששים א] ד] אף מזבח ששים ור'ת מפרש קא מוסיף אבנין ולא הוה מרובע והתם יליף דריבוע מזבח מעכב ואין נראה דאכתי כשבא לכסות ידביק עפר גם סביב המזבח עד שיהא מרובע ועוד דקרא דרבוע יהיה הוה ליה לאתויי ולא קרא דהכל בכתב וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחט </span>חיה ואחר כך בהמה פטור מלכסות. </span>תימה דליגרריה ולכסייה וכן בהמה ואח'כ חיה דליגרריה ולכסייה כדם הניתז ושעל הסכין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבי זירא כל הראוי לבילה כו'. </span>מלתא דר' זירא בפ' המנחות והנסכים  (מנחות דף קג:) גבי הא דתנן הרי עלי ס'א עשרונים כו' כדפירש בקונטרס ותימה מאי פריך והא תנן אם לא בלל כשר דנהי דכשר מ'מ מצוה לבלול לכך יביא בשני כלים דוקא דהא כי אמר הרי עלי להביא בכלי אחד תנן התם לעיל דלא יביא בשני כלים אבל סתם יביא כמו שירצה וי'ל דהא סיפא דס'א קאי אהך דקתני רישא מתנדב אדם מנחה של ששים עשרון ומביא בכלי אחד ואם אמר הרי עלי ס'א כו' כלומר מנחה של ס'א דהשתא כיון דקאמר מנחה לקרבן גדול קא מיכוין והוי כאילו אמר בכלי אחד לכך פריך כיון דאם לא בלל כשר צריך להביא בכלי אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בילה מעכבת בו. </span>תימה והלא שנה הכתוב בלילה בכמה מקומות ובשנים עשר נשיאים תנא ביה י'ב זימנין ואמר בהקומץ רבה (מנחות דף יט.)  בכל מקום שהחזיר הכתוב בתורה מנחה אינה אלא לעכב ושמא יש שום דרש דדרשינן מיניה דבילה לא מעכבא או שמא כולהו צריכי ואע'ג דבילה לא מעכבא מ'מ סברא הוא דכל הפחות דראוי בעינן כיון שהזכיר הכתוב בילה וכן לענין כסוי דהכא וכן בקריאת חליצה בפרק מצות חליצה (יבמות דף קד.) ובקריאת ביכורים בפרק הספינה (ב'ב דף פא:) ובפרק נערה בנדרים (דף עג.) דחרש לא מצי מיפר אפילו לא הוי ושמע אישה דוקא מ'מ ראוי לשמוע בעינן דסברא הוא בכל כי הני ה] שיש שום דרשה בהן דלא הוי דוקא ולא מעכבא מ'מ ראוי בעינן וכן בפ'ק דקדושין (דף כה.) גבי בית הסתרים דבעי ראוי לביאת מים משום דהזכיר ביאת מים דכתיב כל בשרו אף על פי שמיעט בית הסתרים כדדרשינן מה בשרו מאבראי מ'מ כיון דאיכא כל דמרבה אפילו טמון לכל הפחות י'ל לענין הכי מרבה דבעינן ראוי לביאת מים והא דאמרינן דטמאין משלחין קרבנותיהן אע'ג דאינו סומך ולא אמרינן דניבעי ראוי לסמיכה שמא יש שום יתור דלא בעינן אפילו ראוי אי נמי הא חזי בימי טהרה ומה שיש מקומות שחשו על הסמיכה ויש מקומות שלא חשו מפורש בכל הגט (גיטין דף כח: ד'ה והא) מיהו בנגמר הדין  (סנהדרין דף מה:) גבי נקטעה יד העדים פטור ואיכא דמחייב התם [דלא] בעי קרא כדכתיב צריך ליתן טעם למה (בעי) :  וליפרקינהו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליפרקינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליפרקינהו </span>וליכסינהו. </span>תימה מנלן שצריך לפדותו ולחייבו בכסוי ועוד דמתניתין ואין נוהג במוקדשין קתני ואי פריק להו אין זה מוקדשין וי'ל דהכי פריך כיון שסופו לפדותו משום הפסד קדשים לכשיפדה הוה למפרע שחיטה ראויה א'כ ליכסינהו ואפילו קודם פדייה ועוד דאית ליה לר'ש כל העומד לפדות כפדוי דמי ואפילו לא יפדם לבסוף הויא שחיטה ראויה ו] משום  (ב) שחיטת קדשים דהויא שחיטה ראויה לר'ש אפילו נשפך משום דכל העומד לזרוק כזרוק דמי כדאמרינן במרובה (ב'ק דף עו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעינן </span>העמדה והערכה. </span>וא'ת והא כל זמן שמפרכסין בני העמדה והערכה נינהו כדאמר לעיל בפרק ב' (דף ל.) וכ'ת בעינן העמדה והערכה הא תנן שחט בה שנים או רוב שנים ומפרכסת הרי היא כחיה לכל דבריה ודוחק לומר דהכא איירי בעוף דאין בו חיות כל כך דהכשרו בסימן אחד דאין סברא לחלק ומפרש ה'ר שמעיה דשחט בה שנים או רוב שנים היינו כדאמרינן בהעור והרוטב (לקמן דף קכא.) דישראל בטמאה ועובד כוכבים בטהורה כדפירש ר'ח לעיל בפ'ב  (דף ל.) והתם דוקא מפרכסת היא כחיה דע'י שחיטה אינה ניתרת באכילה והויא כחיה עד שתמות וכן הא דקאמר התם בפ'ב מדמי פסח מי אידחו וחשובה מפרכסת כחיה כשלא גמר שחיטה איירי דבשחיטה פורתא לא משתריא באכילה אבל הכא דבשחיטה זו משתרי באכילה לאו בני העמדה והערכה נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>זה שמחוסר שפיכה גרירה וכיסוי. </span>ולא דמי לדם הניתז  (לקמן דף פז:) דהתם אם לא היה ניתז לא היה צריך גרירה אבל כאן אי אפשר בלא גרירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>חיה שאינה קדש. </span>וא'ת והא אפילו קדשים טעונים כסוי דתנן בפרקין (לקמן דף פה.) קדשים בחוץ רבי מאיר מחייב ויש לומר דאינה קדש בפנים קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשרה </span>מנה יקח ליטרא דגים נ' מנין יקח ליטרא בשר. </span>במקומם היו דגים בזול יותר מן הבשר כדפירש בקונטרס אבל במדרש אומר ז] אורחים יום ראשון אווזין ותרנגולים יום ב' דגים יום שלישי בשר [רביעי] קטנית:  הרוצה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרוצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרוצה </span>שיתעשר יעסוק בבהמה דקה. </span>וא'ת דאמרינן בפרק מקום שנהגו (פסחים דף נ:) העוסק בבהמה דקה אינו רואה סימן ברכה ואומר ר'ת דהתם בישוב ומשום עין הרע אבל הכא איירי בחורשין דלא שלטא בהו עינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזוגיתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזוגיתא </span>חיורתא. </span>וא'ת משמע דזכוכית לבנה היתה בימי ר' יוחנן וכן בריש אין עומדין  (ברכות דף לא.) ההוא דתבר זכוכית לבנה בחתונת בנו ובפ' עגלה ערופה  (סוטה דף מח:) תנא משחרב בהמ'ק בטלה שירא פרנדא וזכוכית לבנה וי'ל דלא לגמרי בטלה אלא דאינה מצויה כמו בזמן בית המקדש וכן צריך לומר גבי שירא פרנדא דאמר בפרק במה מדליקין (שבת דף כ:) דרבין ואביי הוו יתבי קמיה דרב נחמיה ריש גלותא חזייה דהוה לביש מטכסא אמר ליה רבין לאביי היינו כלך דתנן אמר ליה אנן שירא פרנדא קרינא ליה ומיהו ר'ת מפרש דאכלך דמתניתין קאי דקרי ליה שירא פרנדא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתורי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתורי. </span>ר'ח גריס בתוורי פירוש בקרים שאינם מעמיקים המחרישה כראוי ומפסיד כל מה שזורע : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כסוי </span>שאין ודאו דוחה שבת. </span>להנך תרי טעמי דמפרש בפרק קמא דביצה (דף ח:) דכוי אין מכסין דמו ביום טוב משום דאפר כירה דעתו לודאי ואין דעתו לספק אי נמי משום התרת חלבו אי אפשר ליישב ק'ו זה דמה שאין ודאי דוחה שבת לא הוי משום מוקצה דאפי' הכינו מבעוד יום אין מכסין ולא שייך נמי שם התרת חלב כיון שהיא ודאי חיה אבל (א)  טעמא דמפרש התם דבדקר נעוץ בודאי התירו ביו'ט ואע'ג דאיכא איסורא מדרבנן בחופר גומא וא'צ אלא לעפרה אבל בספק לא התירו אתי ק'ו דהכא שפיר דכיון דלא התירו בודאי שידחה שבת כ'ש דאין ספק דוחה יו'ט ומיהו סוגיא דביצה מוכח דאפילו ספק נמי שרי בדאיכא דקר נעוץ וי'ל בדוחק ק'ו הכי כיסוי שאין ודאו דוחה שבת אפילו הזמינו לכך מ'מ אסרו משום טורח אינו דין שאין ספקו דוחה יו'ט משום איסור גומא דרבנן או משום מוקצה דאין דעתו לספק אבל באפר שהכינו אין לאסור ספק ביו'ט מק'ו דשבת דאין לדמות טורח יו'ט לדשבת וללישנא דמשום התרת חלבו ואסר אע'ג דהכינו אע'ג דליכא ק'ו מ'מ יש לחוש שיטעו הרואים ויעשו ק'ו משבת כיון דאין ודאו דוחה שבת אפילו בהכינו כ'ש שספק אין דוחה יו'ט ומדמכסים אותו ודאי חיה היא ויתירו חלבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תקיעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תקיעת </span>שופר בגבולין תוכיח שאין ודאה דוחה שבת כו'. </span>וא'ת והא טעמא דשופר בשבת משום שמא יעבירנו ארבע אמות ברה'ר והא לא שייך בי'ט וי'ל דשייך נמי בי'ט דאם אשה היא זה הטומטום אסור להוציא לצרכה דהא לא מיחייבא ואין להתיר מטעם הואיל והותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך דהיינו דוקא היכא דהוי צורך היום קצת אבל הכא ליכא צורך היום כלל אי נמי ה'ק שאין ודאה דוחה שבת ב] משום גזירה דרבנן שמא יעבירנו וספיקה דוחה יום טוב אף על גב דאיכא נמי איסורא דרבנן בתקיעה שהיא חכמה ואינה מלאכה ונדחה איסור זה מספק. [וע'ע תוספות ר'ה כט: ד'ה רדיית] :  מה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>למילה שכן אינה נוהגת בלילות כבימים. </span>ואם תאמר כיון שאין הפירכא מעין ק'ו שתלוי בדחייה נשים הפירכא בתוך הק'ו כמו בכיצד הרגל (ב'ק דף כד:) דבעי למילף שיהא קרן ברשות הניזק משלם נזק שלם משן ורגל ולא פרכינן מה לשן ורגל שכן היזקו מצוי משום שאין הפירכא מעין ק'ו דהוי מתשלומין וי'ל דהתם סברא בעלמא היא אבל חומרא וקולא דכתיבא כמו שאינה נוהגת בלילות כבימים דהכא פרכינן אע'ג דלא הוי מעין ק'ו וכן בפרק קמא דזבחים  (דף י.) דיליף שוחט ע'מ לזרוק שלא לשמו פסול מק'ו דשוחט על מנת לזרוק חוץ לזמנו ופריך מה לחוץ לזמנו שכן בכרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשים </span>סומכות רשות. </span>היינו באקפויי ידא כדאמר באין דורשין (חגיגה דף טז:) אבל בכל כחה מודה רבי יוסי דאסור ומייתי הכא כי היכי דשרי רבי יוסי לסמוך לנשים באקפויי ידא אע'ג דנראה כעבודה בקדשים ה'נ תקיעה דליכא אלא איסורא דרבנן שרי רבי יוסי בנשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנין </span>שחיטה משחיטה ואין דנין שחיטה מטביחה. </span>הקשה הר'ר נתן דגבי תשלומי ד' וה' (ב'ק דף עא.) מחייבי רבנן בשחיטה שאינה ראויה כגון שחט בשבת או לעבודת כוכבים בטובח ע'י אחר ובשוחט ונמצאת טרפה והתם הוה ליה למילף טביחה מטביחה דוטבחו כתיב וי'ל דהתם דנין טביחה בעבירה משחיטה דעבירה ואין דנין טביחה דעבירה מטביחה דהיתר והכא איצטריך למימר דנין שחיטה משחיטה אפי' אם נמצאת הראשונה טרפה דהוי שחיטת היתר אבל אם נמצאת השניה טרפה שהיא שחיטת עבירה לא היה צריך לטעמא דשחיטה משחיטה א'נ י'ל דנין דבר הנאמר בסיני מדבר הנאמר בסיני ולא מטבוח טבח והכן שלא נאמר בסיני ואע'ג דהוי טביחה מטביחה והכא נמי מצי לשנויי הכי אלא דבלאו הכי משני שפיר וא'ת דבריש פ'ב דיבמות (דף יז:) אמרינן דנין אחים מאחים ואין דנין אחים מאחיך אע'ג דאחים דבני יעקב לא נאמר בסיני וי'ל דכיון דילפינן הכא דשמה שחיטה תו אית לן למימר בכל דוכתי דשמה שחיטה וליכא למימר דאדרבה נילף טביחה מטביחה התם דלא שמה שחיטה וכן נאמר בכל דוכתי דהא כיון דאיכא למימר הכי ואיכא למימר הכי אית לן למימר דנין דבר הנאמר בסיני מדבר הנאמר בסיני אבל אי לאו דילפינן הכא שחיטה משחיטה הוה ילפינן בארבעה וחמשה (ב'ק דף עא.) טביחה מטביחה אע'ג דלא נאמר בסיני כדאיתא נמי ביבמות וא'ת ור'מ למה ליה למילף משחוטי חוץ נילף מגופיה דאותו ואת בנו נוהג בקדשים אע'ג דלאו שחיטה ראויה היא דהא הוי מחוסר זמן וי'ל דניחא ליה למילף משחוטי חוץ משום דמגופיה איכא למידחי דלא אסר רחמנא אותו ואת בנו בקדשים אלא כשראשון קדשים ושני חולין דשחיטה ראויה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>דנין חולין מקדשים. </span>ומ'מ בקדשים נמי פטר בשחיטה שאינה ראויה משום דעיקר קרא דאותו ואת בנו בחולין כתיב ותימה דבפרק תמיד נשחט (פסחים דף סג.) תנן רבי שמעון אומר השוחט פסח בי'ד על החמץ לשמו חייב שלא לשמו פטור ומפרש בקונטרס משום דהוי פסול ור'ש לטעמיה דאמר שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה והשתא התם הוה ליה למילף משחוטי חוץ דשמה שחיטה דהויא קדשים מקדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>שמעון אשר יאכל כתיב. </span>אבל אם לא אשר יאכל מטביחה לא גמר משום דלא דמי שפיכה לטביחה כמו שחיטה לטביחה ב] הקשה הר'ר אליעזר ממי'ץ אימא דהאי אשר יאכל אתא למעוטי אוכל שאין אתה יכול להאכילו לאחרים כדדריש רבי שמעון מכל האוכל אשר יאכל בפרק המנחות והנסכים (מנחות דף קא:) ובפרק העור והרוטב  (לקמן דף קכט.) ומרבינן אפילו עוף טמא כיון דמותר בהנאה וי'ל דהתם כתיב מכל האוכל דמרבה כל אוכל אפילו אסור בהנאה ואתא אשר יאכל למימר שיהא מותר בהנאה אבל הכא לא כתיב כל אשר יאכל משמע המותר לישראל לאכול:  אימא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>תהני ליה שחיטת אמו. </span>דוקא נקט בן ט' חי אבל מת או בן ח' פשיטא דהוי ירך אמו שהיא טרפה ואע'ג דאמר באלו טרפות (לעיל דף נח.) דולד טרפה לא הוי ירך אמו היינו לפי שהוא חי ואין חיותו תלוי באמו וא'ת והיכי ס'ד דמשום דרבי סבר לה כר'מ באותו ואת בנו דתיהני ליה שחיטת אמו הא בכסוי הדם סבר לה כרבי שמעון וי'ל דבכל מילי סבר לה כר'מ דאשכחנא במרובה  (ב'ק דף ע.) דסתם לן כר' מאיר בתשלומי ארבעה וחמשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>דאמר רב יהודה וכי ימות מן הבהמה כו'. </span>והא דלא מייתי מתניתין דבהמה המקשה (לעיל דף עב:) לא אם טיהרה שחיטת טרפה אותה כו' משום דהוה מצי למיפרך בן ח' חי יוכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סלקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלקא </span>דעתך אמינא הואיל וא'ר שמעון מותר בהנאה. </span>לא מצי למינקט שוחט טרפה והיא אותו ואת בנו וסד'א דכיון דפטור הוא לאו שחיטה היא כלל ולא מיטהרה מידי נבלה דאיכא למימר דלענין שוחט הוא דלא הויא שחיטה אבל לענין גופה הויא שחיטה לכך מייתי ראיה דאף לענין גופה שתחשב חולין בעזרה לאסור בהנאה לא הויא שחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>והתנן רבי שמעון אומר כו'. </span>משנה היא בפ' בתרא דתמורה  (דף לג:) וממתני' דהכא דפטרינן חולין בעזרה מכסוי לא מייתי משום דלא נזכר בה ר'ש אלא וחכמים פוטרים ורבי קתני לה אבל ממתני' דמרובה  (ב'ק דף ע.) דפטר רבי שמעון חולין בעזרה מארבעה וחמשה הוה מצי למידק דאי לא הויא דאורייתא הוה חייב כדמוכח התם בגמרא (דף עב:)  שמא הכא בעי לאוכוחי דאסור בהנאה וה'ק מכלל דסבר רבי שמעון דחולין בעזרה אסורים בהנאה דאורייתא לכך לא מייתי ההיא דמרובה (שם דף ע.) דמהתם לא הוה מצי למידק איסור הנאה אלא איסור אכילה וא'ת ומאי קשה ליה דקא מתמה וסבר רבי שמעון חולין שנשחטו בעזרה דאורייתא וי'ל משום דאיכא ברייתא בהאיש מקדש (קדושין דף נח.) דקאמר רבי שמעון דהמקדש בחולין שנשחטו בעזרה מקודשת ומכח ההיא דמייתי מוקי התם בטרפה ואין נראה דא'כ הוה ליה לאתויי הכא ההיא ברייתא ולאוקמי בטרפה כדמוקי התם ונראה לר'ת דקש'ל הך מתניתין גופה דמייתי דקתני וכן חיה משמע דחיה הוי דרבנן מדקתני וכן וא'כ בהמה נמי דרבנן וקתני וכן משום דגזרינן חיה אטו בהמה דאי מדאורייתא חיה נמי דאורייתא ומאי וכן ומשני אין והתנן כלומר ומטונך דמההיא גופה יש לדקדק שהיא דאורייתא דאי דרבנן הוי חיה גזירה לגזירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>דגזרינן חיה אטו בהמה. </span>בהאיש מקדש (שם דף נח.)  מייתי נמי מהך מתניתין דסבר ר'ש דחולין בעזרה דאורייתא ואין מאריך שם כמו כאן ופירש ב] בקונט' דדייק מדהויא בשריפה דאי דרבנן לא היה טעון שריפה ואי אפשר לומר כן דבהדיא מדקדק כאן מכח חיה וא'ת דהכא משמע דאפילו הויא דאורייתא הויא חיה דרבנן והתם מייתי קרא לאסור בהמה חיה ועוף ג] וי'ל דרבי שמעון פליג אההיא ברייתא ועי'ל דלא פליגי ונפרש כאן כפירוש הקונטרס דהתם ואשריפה קאי הכא דאי אמרת בשלמא דאורייתא בין בהמה ובין חיה ועוף היינו דגזרינן הכא בחיה שריפה אטו בהמה אע'ג דבהמה גופה לא הויא בשריפה אלא גזירה אטו קדשים שיצאו לחוץ שהם בשריפה ובחיה ליכא למטעי אטו קדשים ולא חשיבא גזירה לגזירה כיון דאסירא מיהא דאורייתא והויא כולה חדא גזירה אבל אי דרבנן אמאי חיה בשריפה:  סיפא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>נמי כיון דאמרי רבנן אסור לשחוט אחריהם אמרי שחיטה מעלייתא היא. </span>תימה דמשום גזירה דלמא אתי למיכל נבלה יש לי להתיר לאו דאותו ואת בנו מספק מה לי לאו דאותו ואת בנו ומה לי לאו דנבלה ולא דמי לרישא דפטרינן לכסות מספק דשב ואל תעשה בעלמא הוא ודלמא אתי למיכל ויש לומר דאי לאו דרוב מעשיהם מקולקלים לא היו פוטרים מלכסות משום גזרה דלמא אתי למיכל אלא שלא נחמיר להטעין כסוי אמרי' דפטור משום דדלמא אתי למיכל וכיון דרוב מעשיהם מקולקלין יש לנו להתיר נמי לשחוט אחריהם דלמא אתי למיכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דר' מאיר הואיל ורוב מעשיהן מקולקלין. </span>הקשה הר'ר שמואל מוורדין ורבנן מאי טעמייהו אם רוב מעשיהם מתוקנין א'כ יהא מותר לאכול משחיטתם ועוד השוחט אחריהם אמאי אינו סופג ארבעים ואי פלגא ופלגא אם סמוך פלגא דמקולקלין לחזקה דעומד בחזקת איסור ואיתרע ליה מחצה דמתוקנים אם כן יהא מותר לשחוט אחריהם וגם יתחייבו על שחיטתן משום נבלה וי'ל דמספקא להו לרבנן אי רוב מעשיהם מקולקלין אי רוב מעשיהם מתוקנין והשתא לא מהניא חזקה מידי ולרבי מאיר פשיטא ליה דרוב מעשיהם מקולקלין ואם תאמר ואף על גב דרוב מעשיהם מקולקלין מ'מ רבי מאיר כיון דחייש למיעוטא אמאי לקי משום נבלה ואמאי מותר לשחוט אחריהם וי'ל דסמוך חזקה לרוב מקולקלין והוה ליה מיעוטא דמתוקנין מיעוטא דמיעוטא ולמיעוטא דמיעוטא לא חייש רבי מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>תינוקות מטפחים. </span>פי' בקונטרס מטפחים באשפות אבל בעיסה ודאי נגע שהרי העיסה בידו ור'ת מפרש דרוב תינוקות מטפחים בעיסה דטיפוח שייך באוכלים ומשקין כדאמרינן בע'ז בפרק רבי ישמעאל  (דף ס:) או שהיה מטפח ע'פ חבית וכן איתא בירושלמי בהדיא מפני שדרכו של תינוקות לטפח בעיסה אבל תינוק ודאי טמא דסתם תינוקות ודאי טמאים דאמרי' בתוספתא (דטהרות פ'ג) שסתם תינוקות טמאים מפני שנשים נדות מגפפות ומנשקות אותם ור'מ דמטהר משום דאית לן למתלי באדם טהור שבא לשם ונטל מן העיסה ונתן לו כדי שלא יטמא העיסה וכי האי גוונא אמר במס' טהרות בפ'ג (מ'ז) לעיל מהך תינוק דהכא תינוק שנמצא בצד בית הקברות ושושנים בידו אע'פ שאין השושנים אלא ממקום הטומאה טהור שאני אומר אדם טהור נתן לו אע'פ שסתם תינוק טמא היינו ממגע נדה והתם טהור מטומאת מת קאמר אי נמי מיירי בתינוק שהוא טהור בודאי שהניחתו אמו מלוכלך כדתניא (בתוספתא שם) תינוק שהניחתו אמו ובאה ומצאתו כמו שהוא טהור בד'א שהניחתו מלוכלך אבל הניחתו נקי טמא מפני שנשים נדות מגפפות ומנשקות אותו ואף על פי שלא נמצא בצק בידו מטמאים חכמים דתניא בתוספתא (שם) תינוק שנמצא עומד בצד קופה של בצק או בצד חבית של משקין רבי מאיר מטהר וחכמים מטמאין שדרך התינוק לטפח אמר רבי יוסי אם יכול לפשוט ידו וליקח טמא ואם לאו טהור ולא נקט הכא בצק בידו אלא לרבותא דר'מ דאפילו הכי תולין באדם טהור:  סמוך</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סמוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמוך </span>מיעוטא לחזקה ואיתרע ליה רובא. </span>וביבמות בפ' בתרא (דף קיט.) משמע דהוה ליה פלגא ופלגא וטעם דספק טומאה לטהר ואע'פ שבטומאה נמי איכא איסור אם היה תרומה מפרש רבינו חיים משום דתינוק הוי דבר שאין בו דעת לישאל גמרינן מסוטה לטהר אפילו ברה'י ואע'ג דליכא חזקה כגון הכא דכי סמכינן מיעוטא לחזקה הוי פלגא ופלגא וא'ת אמאי קא'ר יוחנן בפרק עשרה יוחסין  (קדושין דף פ.) דלרבנן עשו תינוק כמו שיש בו דעת לישאל והא לרבנן בלאו הכי אתי שפיר דמטמו דלא חיישי למיעוטא ורובא וחזקה רובא עדיף וי'ל דרוב תינוקות מטפחין לא הוי רוב גמור ומשום דנראה כאילו הוא רוב עשאוהו כמו שיש בו דעת לישאל ולהכי קא'ר יוחנן דאין שורפין עליו תרומה וקדשים ואי הוי רוב גמור אמאי אין שורפין כמו בהנהו דפרק כל היד (נדה דף יח.) דא'ר יוחנן בשלשה דברים הלכו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי לשרוף עליו כו' והתם נמי קאמר אי למעוטי הך דתינוק הא א'ר יוחנן חדא זימנא דאין שורפין עליו תרומה וקדשים והיינו טעמא דהתם הוי רוב גמור וא'ת למה ליה למימר לר'מ סמוך מיעוטא לחזקה בלא חזקה נמי הוא מטהר דכיון דחייש למיעוטא אם כן הוי ספק ויש לטהר כיון דהוי דבר שאין בו דעת לישאל וליכא למימר אף על גב דהוי ספק מ'מ לא גמרינן מסוטה לטהר אלא בפלגא ופלגא דנהי דמסוטה לא נילף נילף מדרב גידל דדריש (סוטה דף כט.) אשר יגע בכל טמא ודאי טמא הא ספק יאכל ומוקי לה באין בו דעת לישאל וי'ל דבלא חזקה נמי טהור ולא נקט סמוך מיעוטא לחזקה אלא לומר דחזקה לא הויא בהדי רובא דאי הויא בהדי רובא הוי מיעוטא דמיעוטא ולמאי דפריך לעיל בפ'ק  (דף יא) לר'מ דלא חייש למיעוטא אלא מדרבנן להחמיר אתי שפיר דבלא חזקה לא הוה חייש למיעוטא לטהר אבל עם החזקה חייש למיעוטא מן התורה לכך מטהר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>(יאמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>(יאמרו </span>ספק איסור להתיר). </span>וא'ת בפ' אין מעמידין  (ע'ז דף לד:) אסר ר'מ גבינות בית אונייקי ומפרש טעמא בגמ' מפני שרוב עגלים שבאותה עיר נשחטין לעבודת כוכבים ופריך מאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי דהא ר'מ חייש למיעוטא ומאי קושיא אם אין רוב נשחטים א'כ מיעוטא דנשחטים מיעוטא דמיעוטא דאיכא לגבינה חזקת היתר דמסייע לרוב ומיהו איכא למיפרך מאי איריא רוב אפילו פלגא ופלגא נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לחלק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לחלק </span>מדמו נפקא. </span>ואע'ג דבפרק אותו ואת בנו (לעיל דף עט.) מספקא ליה לרבי יהודה אי חוששין לזרע האב או לא הכא דאיצטריך לחלק היינו משום דשמא אין חוששין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>לכו למישתי. </span>פירש בקונטרס וכן רבינו חננאל אם לא תברכו בורא פרי הגפן אבל על ידי ברכת בורא פרי הגפן שרי למישתי קודם ברכת המזון והשתא מייתי שפיר דכי היכי דהב לן ונבריך הוי גמר וצריך לברך אם רוצה לשתות הכי נמי כסוי הוי גמר וצריך לברך על השחיטה וכן בערבי פסחים (דף קג.) מייתי ראיה מהך עובדא למאן דמברך אכסא קמא ואכסא דברכתא וכן בפרק כל הבשר (לקמן דף קז:) אמרינן דשמש מברך על כל פרוסה ופרוסה אין נראה דצריך לברך בכל פעם בהמ'ז אלא ברכת המוציא ודאי צריך לברך והא דאמר להו רב ייבא אסור לכו למישתי אע'פ שלא היה יודע אם רוצים לברך בורא פרי הגפן תחלה מכל מקום היה מורה להם שלא יטעו וישתו בלא ברכה והא דאמר בערבי פסחים דבשלא הניחו זקן או חולה כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחלה התם עצה טובה קמ'ל דשמא ישהו הרבה עד שיהו רעבים ושוב לא יוכלו לברך ברכת המזון על אותה סעודה כדאמר בברכות (דף נא:) וכן משמע דלא הויא אלא עצה טובה דאם צריכין לברך ברכת המזון כשיצאו א'כ כשיחזרו פשיטא דטעונין ברכה לכתחלה וא'ת דאמרינן בפרק כיצד מברכין (שם דף מב.) רבה ורבי זירא אכלו סליקו תכא מקמייהו אייתו לקמייהו כו' רבה אכל אמר אנא אתכא דריש גלותא קא סמכי ורבי זירא לא אכל והשתא אמאי לא אכל כיון דלא בעי ברכת המזון אלא ברכה שבתחלה וי'ל דבאותו מאכל היה מעורב בו לחם והיה קשה לו ליטול את ידיו ולברך ברכת המוציא והא דתניא בתוספתא דברכות (פ'ד) בעל הבית שהיה אוכל קראו חבירו לדבר עמו אין צריך לברך למפרע הפליג צריך לברך למפרע וכשהוא חוזר מברך לכתחלה לא לאחר שהפליג קאמר דצריך לברך למפרע כדמשמע לישנא אלא הפליג היינו שקראו להפליג ולילך עמו רחוק ואינו יודע מתי יחזור לכך צריך לברך למפרע קודם שיצא שמא ישהה עד שיהא רעב וכן משמע בפרק שלישי  (ביומא דף ל.) דאמר דיבר עם חבירו והפליג צריך נטילת ידים משמע אבל בהמ'ז לא צריך אלא נטילה והמוציא ומיירי כשיצא לא ידע שיפליג ואין הלכה כאותה ברייתא אלא כרב חסדא דתניא כוותיה בערבי פסחים (דף קב.) דבדברים הטעונים ברכה לאחריהן במקומן אין צריך לברך אפילו ברכה לכתחלה דלקבעיה קמא הדר והך ברייתא אתיא כרבי יהודה דמצריך שיניחו שם זקן או חולה:  משתא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משתא </span>וברוכי בהדי הדדי לא אפשר. </span>מכאן היה אומר הר'ר יום טוב שאם עמד מאכילתו והתפלל כשחוזר ובא לאכול צריך לברך ברכת המזון וליטול ידיו ולברך המוציא משום דמיכל וצלויי בהדי הדדי לא אפשר ואין נראה דלא דמי כלל משום דהכא הב ונבריך הוי גמר דבר והוי הפסק וכן כסוי אי לאו דאפשר בהדי הדדי אבל תפלה לא הוי גמר לסעודה דאטו אם בירך בסעודה על הרעמים או אפילו בפה'ג יצטרך ליטול ידיו ולברך המוציא משום דמיכל וברוכי בהדי הדדי לא אפשר ובהדיא אמרינן בערבי פסחים (דף קב.) דאם הניחו מקצת חבירים ועקרו רגליהן לילך לבהכ'נ כשהם חוזרין אין טעונין ברכה לא למפרע ולא לכתחלה אף על פי שהתפללו בנתיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומכסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומכסי </span>בחדא ידא. </span>יש להסתפק אם סח בין שחיטה לשחיטה אם צריך לחזור ולברך כמו  גבי תפילין דאם סח בין תפילין לתפילין דמברך שתים לרש'י להניח על של יד ועל מצות על של ראש ולדברי ר'ת מברך על של ראש שתים או שמא אין צריך לחזור ולברך כמו באמצע סעודה שיכול לדבר וא'צ לחזור ולברך המוציא ומיהו אם אומר מענין שחיטה כמו תביא עוף לשחוט או הסכין פשיטא דאין צריך לחזור ולברך כמו (ברכות דף מ.) טול ברוך גביל לתורי ואם צריך לחזור ולברך כמו בתפילין אז אסור לדבר בין שחיטה לשחיטה כמו בתפילין כדאמר בהקומץ רבה (מנחות דף לו.) דעבירה היא בידו וחוזר עליה מעורכי המלחמה ואין ראיה מתפילין דהתם היא מצוה אחת ואין לו להפסיק אבל בשחיטה אי בעי שחיט אי בעי שביק ליה ומ'מ נראה דאיסורא הוא להביא עצמו לידי לחזור ולברך כדמוכח בפרק אלו נאמרין (סוטה דף מא.)  דתנן נוטל ס'ת וקורא בו אחרי מות ואך בעשור ובעשור שבחומש הפקודים קורא על פה ופריך בגמרא ונייתי ס'ת וניקרי ביה  ומשני ר'ל משום ברכה שאינה צריכה ונראה היכא דצריך לחזור ולברך כגון שהסיח דעתו מלשחוט שצריך לכסות קודם מה שכבר שחט דהא אשכחן ר' יהודה שמצריך לכסות בין חיה לעוף אף על פי שא'צ לחזור ולברך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחייבו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייבו </span>ר'ג ליתן עשרה זהובים. </span>ולא היה יכול לפטור עצמו במה שהיה נותן לו עוף אחר לשחוט דזאת מצוה אחרת היא ומצוה ראשונה הלכה לה והוי מעוות לא יוכל לתקן ומיהו לא דיינינן השתא ליחייב עשרה זהובים דבמלתא דלית בה חסרון כיס לא עבדינן שליחותייהו כדאמר בהחובל (ב'ק דף פד:) ואחד שעמד במקום חבירו לקרוא בתורה פטור בלאו האי טעמא ואפילו תפס מפקינן מיניה משום דכולם חייבים בקריאת התורה וכן פירש ריב'א ואפילו עמד במקום כהן דהא דדרשינן (נדרים דף סב.) וקדשתו לכל דבר שבקדושה ב] לפתוח ראשון ולברך ראשון אסמכתא היא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>ארבעים זהובים אתה נוטל. </span>שתיה לא שייכא לשכר ברכה אלא היה רוצה לסלקו מברכת המזון לפי שהיה צדוקי וא'ת או נ' זהובים ה'ל למימר דהא איכא ברכת בפה'ג שלאחר בהמ'ז וי'ל דסבר כמ'ד בערבי פסחים (דף קג: ושם ד'ה לאו) דאין צריך לברך אכסא דברכתא אלא אכסא קמא ותו לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רואין </span>אותו כאילו הוא מים. </span>בפ' התערובות (זבחים דף עח:) אמר דלאו רואין לדם קדשים קאמר אלא רואין ליין ולדם בהמה וחיה קאמר דרואין כאילו הוא מים כדפירש בקונטרס והקשה הר'ר שמואל מוורדו'ן דבפ' הקומץ רבה (מנחות דף כב.) מפרש טעמא דרבנן ור' יהודה מדכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר גלוי וידוע שדם הפר מרובה מדם השעיר מכאן לעולין שאין מבטלין זה את זה ור' יהודה אומר מכאן למין במינו שאינו בטל והשתא היכי מוכח דאפילו מבטלין עולין זה את זה ומין במינו בטל הכא לא בטיל שאפילו היה דם הפר ג]  היה ניכר אדמומית דם השעיר וי'ל דאם דם הפר היה מים לא יהיה בדם השעיר מראית דם גמור אלא יהיה דיהה מראהו ובטל כדאמרי' בפ' התערובות (זבחים דף עח:) דלי שיש בתוכו יין לבן וחלב ר' יהודה אומר רואין ליין וחלב כאילו יין אדום ואם דיהה מראיהן ד] (כשר אבל) דם לתוך מים ראשון ראשון בטל וה'נ אמרינן בפ'ה דע'ז (דף עג.) כי אתא רב דימי א'ר יוחנן המערה יין נסך מחבית לבור אפילו כל היום כולו ראשון ראשון בטל ובפרק בתרא דנדה (דף עא:) גבי דם תבוסה היכא דפסק שאין הולך בלא הפסק אמרינן ראשון ראשון בטל וקשיא דאמר בפרק הלוקח בהמה (בכורות דף כב.) הלוקח ציר מעם הארץ משיקו במים וטהור ממה נפשך אי רובא מיא נינהו סלקא ואי רובא ציר נינהו ציר לאו בר קבולי טומאה הוא ואי משום מיעוטא דמים דבציר בטלי ברובא וקאמר רב דימי בשם  ריש</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנתמדו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנתמדו </span>מאליהן. </span>הוא הדין דהוי מצי למימר שתמדן במי פירות דלא מכשרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דאיכא כזית. והוא דאיכא רביעית. </span>אצללתא דדמא קאי כדפירש בקונטרס וקמ'ל דאע'פ שכולו דם לא מחייב כרת עד דאיכא כזית דם גמור ולא מטמא באהל עד דאיכא רביעית דם גמור דאי בדם שעם מי גשמים פשיטא דצריך כזית ורביעית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>התם. </span>תימה אי משנה היא הא דקאמר לעיל (במתניתין) תנא ומטמא באהל וקאמר עלה והוא דאיכא רביעית הו'ל לאתויי מתניתין דהכא ונראה דברייתא היא וה'נ אשכחן בהחולץ (יבמות דף לו:) דקאמר תנן רשב'ג אומר כל ששהה ל' יום כו' ואינה משנה בשום מקום ובפרק רבי אליעזר דמילה (שבת דף קלה:) גרסינן בכל הספרים תניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>משקה המת טהורין. </span>דלא גזרו עליהן כמו שגזרו על של הזב כדמפרש במסקנא משום דזב לא בדילי מיניה וא'ת והלא כשיוצאין מן המת נוגעין בו ומקבלים טומאה ממנו במגע דמדאורייתא דמעת עינו ודם מגפתו וחלב האשה חשיבי משקין כדיליף בפ' דם הנדה (נדה דף נה:) מקראי ועוד קשה דקאמר התם דמטמא טומאת משקים ברביעית והלא משקין מטמאין בכל שהוא כדמוכח בפ'ק דפסחים (דף יד.) גבי מימיהם של כהנים לא נמנעו לשרוף את הבשר שנטמא בולד הטומאה עם בשר שנטמא באב הטומאה אע'פ שמוסיפין על טומאתו כו' דמוקי לה דאיכא משקה בהדי בשר דקא מטמא בשר מחמת משקין ומסתמא אין באותם משקים רביעית ואמרינן נמי בההוא פירקא (שם דף יז:) ומים נמי לא אמרן אלא רביעית דחזי להטביל בהן מחטין וצנורות אבל בציר מרביעית טמאים ובברכות בפרק אלו דברים (דף נב.) שמא יטמאו משקין שאחורי הכוס מחמת ידים ויחזרו ויטמאו את הכוס וי'ל דהכא מיירי כשיצאו ממנו דרך שפופרת ובעודן בגופו לא מקבלי טומאה דאין תורת משקין עליהם עד שיצאו לחוץ וכי נפקי דרך שפופרת טהורות מה'ת כיון שלא נגעו בו אלא מדרבנן גזרו ביצאו מן הזב היכא דאיכא רביעית אע'ג דלא נגעו בו אי נמי הנהו קראי דנדה אסמכתא בעלמא נינהו ומן התורה אין עליהן תורת משקין ולכך לא גזרו אלא ברביעית וא'ת דאמרינן בפרק אמרו לו (כריתות דף יג.) האשה שנטף חלב מדדיה לתוך התנור טמא ופריך במאי מתכשר א'ר יוחנן בטיפה המלוכלכת על פי הדד והשתא כיון דצריך הכשר אלמא חשיבא אוכל לפי שמיוחד לאכילת תינוק אם כן תנור אמאי טמא הא אין אוכל מטמא כלים אלא על כרחך מטמא מחמת הטיפה המלוכלכת ע'פ הדד שמתערבת עם שאר חלב שנוטף בתנור ששם משקה עליה ומשקין מטמאין כלי גזירה משום משקה דזב וזבה כדאמר בפרק קמא דשבת (דף יד:) אלמא מטמאה הטיפה לתנור אע'ג דלית בה רביעית וכן באין דורשין (חגיגה דף כ.) באשה שבאתה לפני ר' ישמעאל ואמרה לו מפה זו ארגתי בטהרה ומתוך הדברים שבדקה אמרה לו נימא נפסקה וקשרתיה בפה הרי אע'פ שלא היה ברוק שבפיה רביעית נטמא מידים שהיו מסואבות וטימא את המפה וי'ל דתרומה וקדשים מטמו בפחות מרביעית ודוקא לחולין הוא דבעי רביעית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משקה </span>טבול יום משקין היוצאין ממנו כמשקין שנוגע בהן. </span>אומר ר'ת דהני משקין שנגע בהן דקאמר לא מיתוקמא אלא במשקין דתרומה דאילו חולין לא מיטמא ואפילו במעשר נמי שרי כדאמרינן (יבמות דף עד:) טבל ועלה אוכל במעשר ובמשקין דקדש נמי לא קאמר דתנן בפ'י דנדה (דף עא:) בראשונה היו אומרים היושבת על דם טוהר מערה מים לפסח פירוש אבל לא נוגעת דחולין שנעשו על טהרת הקדש כקדש דמו כדמפרש בגמ' חזרו לומר הרי היא כמגע טמא מת לקדשים פירוש דוקא לקדשים ולא לחולין דלאו כקדש דמו אלמא טבול יום הוה ראשון לקדשים כאילו נגע לטמא מת דיושבת על דם טוהר היא טבולת יום ארוך וא'כ משקים קודש שנגע  בטבול</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבנן </span>סברי דמו כל דמו. </span>ואע'ג דאמרינן בפרק זה בורר  (סנהדרין דף כה.) דאימתי דרבי יהודה לפרש היינו דוקא במשנה אבל בברייתא לא דבכל הספרים גרסינן בסוף חלון (עירובין פא:) כל מקום שאמר רבי יהודה במשנתינו אימתי וכו' ואומר ר'ת דהכא הלכה כרבי יהודה דמתניתין כוותיה אתיא דאע'ג דבברייתא על כרחך בא לחלוק במתניתין אתא לפרש ומיהו לרמי בר חמא (ורב חסדא) משמע בזה בורר (סנהדרין דף כה.) דאף במשנה הוי אימתי לחלוק היכא דמוכח והכא מוכח כיון דבברייתא בהדיא פליגי רבנן ולרבי ירמיה בפ'ק דגיטין (דף ז: ושם ד'ה אומר) הוי לחלוק אע'ג דלא מוכח גבי ספינה דמשני הא רבי יהודה והא רבנן והיא משנה במסכת חלה (פ'ב מ'ב) וי'ס דגרסי בברייתא קמייתא וכסהו מלמד שדם הניתז ושעל אגפיים חייב לכסות אמר רבי יהודה כו' תניא אידך וכסהו מלמד שכל דמו חייב לכסות מכאן אמרו כו' רשב'ג אומר כו' ולפי גירסא זו יכול להיות דברייתא באה לפרש והא דקאמר ורבנן סברי אדרבנן דרשב'ג קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יהודה סבר דמו ואפילו מקצת דמו. </span>תימה דבפ'ק דבכורות (דף ג.) סברתם הפוכה ב] דרבנן סברי בכור אפילו מקצת בכור כתיב כל עד דאיכא כוליה ורבי יהודה סבר בכור כוליה בכור כתיב כל דאפילו כל דהו ואומר ר'ת דהכא הוי כמו התם דמשום דדם כוליה דם משמע קא'ר יהודה דמו מקצת דמו דוי'ו דדמו אתא לאפוקי ממשמעותיה דדם כדאמרינן התם כתב כל דאפילו כל דהו וקשה לפירושו דהא לעיל קאמר רבי יהודה דמו לחלק ועוד לפי מה שפוסק ר'ת הכא כרבי יהודה קשה הלכתא אהלכתא דאמרינן בבכורות (שם:) לית דחש להא דרבי יהודה דאמר שותפות עובד כוכבים חייב בבכורה (א) לכן נראה שאין לדמות הדרשות אלא מה שהש'ס מדמה כי ההיא דבתולה מקצת בתולים דמדמה בפרק אלמנה נזונית (כתובות צז:) לפלוגתא דמקצת כסף ככל כסף דהוו ענין אחד דכשנתמעטו בתוליה ונשארו מקצתן כאילו נשארו כולן וכן כסף אשה בכתובתה כשנשאר מקצתה יש לה מזונות כאילו נשאר כולה אבל שה (ב) מקצת שה דפליגי רבי אליעזר ורבנן ופלוגתא דרבי יהודה בן בתירא ורבנן בכל נפש וחמש ולא חצי חמש וחמשה בקר ולא חמשה חצאי בקר אין לדמותם יחד ועוד יש לתרץ דלא תקשה דרבי יהודה אדרבי יהודה דבכורות דהתם דווקא משמע ליה בכור כוליה בכור דקרא מסתמא משתעי בסתם בהמות דכולה דישראל בבהמת ישראל א'נ משום דכתיב כל בכור בישראל משמע כוליה דישראל כדאמר בפרק מצות חליצה (יבמות דף קב.) בישראל עד שיהא אביו ואמו מישראל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חרסית.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חרסית. </span>פי' בקונטרס במרובה (ב'ק דף סט.) לבנה כתושה וא'א לומר כן דהכא חשיב תרוייהו וכאן פי' בקונטרס חרסית שחיקת חרסין וגם על זה קשה דברייתא בגמרא חשיב תרווייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כל </span>דבר המגדל צמחים כו'. </span>לאו לפלוגי אתא אלא לעשות כלל לדבר ואם תאמר והא חרסית אין מגדל צמחים כדמשמע במרובה (שם) דאמר סימנא כי חרסית דליכא הנאה מינה ואומר ר'ת דלעולם מגדל וליכא הנאה מינה דקאמר היינו שאינו מוציאה כדי נפילה ואין ראיה מן המדרש דקאמר אם חרסית היא פירותיה רזין דהא קאמר נמי ואם צונמא היא פירותיה שמנים וצונמא לאו בר זרעים היא כדקאמרינן באלו עוברין (פסחים דף מז:) אלא כעין חרסית וכעין צונמא קאמר:  שחיקת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחיקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחיקת </span>כלי מתכות. </span>וא'ת והא מגדל צמחים הוא דתנן בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מג:) רבי יוסי אומר שוחק וזורה לרוח אמרו לו אף היא נעשית זבל ובשל מתכות איירי דמייתי עלה קרא דעגל וי'ל דבפ'ע אין מגדל צמחים אלא שמועיל לזבל ור'ת תירץ דע'י שרפה מגדל צמחים דהתם ע'י שרפה איירי דכל עבודה זרה תחלתה בשרפה דומיא דעגל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלל </span>הצריך לפרט. </span>פי' בקונטרס לפי שיש לפרש הכלל בשני דרכים כמו בכלי או בדבר המתערב ובא הפרט ומפרשו וכן בסוף פרק שני דבכורות (דף יט.)  תניא מכלל שהוא צריך לפרט ומפרט שהוא צריך לכלל כיצד קדש לי כל בכור יכול אפילו נקבה ת'ל זכר אי זכר יכול אפילו יצאה נקבה לפניו דהוה ליה בכור לזכרים ת'ל פטר רחם אי פטר רחם יכול אפילו אחר יוצא דופן ת'ל בכור והשתא זכר לאו פירוש הכלל הוא דכלל ופרט גמור הוא דבכור כלל זכר פרט ואין בכלל אלא מה שבפרט אלא פרט דפטר רחם הוא מפרש את הכלל שיש לפרש כלל לכמה צדדין בכור לכל הולדות או בכור לרחמים אע'פ שאינו בכור לולדות כגון שיצא דרך רחם אחר יוצא דופן או בכור לזכרים אע'פ שיצאת נקבה לפניו דרך הרחם בא הפרט דלא הוי בכור ביצאה נקבה לפניו אלא שיהא בכור לרחמים ולאביי דאית ליה התם בכור לדבר אחד לא הוי בכור עד שיהא בכור לכל הולדות מכ'מ צריך לפרט הוא דאי לאו פרט הוה אמינא דאפילו יוצא דופן חשיב בכור כיון דהוי בכור לולדות אע'ג דלא הוי בכור לרחמים ועוד נראה לפרש דלאביי בכור ופטר רחם תרווייהו כלל ותרווייהו פרט דתרווייהו צריכי להדדי ובכל אחד אתה מוצא כלל הצריך לפרט ופרט הצריך לכלל שכל אחד סותם דבר אחד ומפרש דבר אחד דבכור משמע אפילו יוצא דופן ופטר רחם ממעט ליה ופטר רחם משמע ליה אפילו יוצא אחר יוצא דופן ובכור ממעט ליה ורבינו תם מפרש דהכא והתם חשוב כלל ופרט גמור כמו בעלמא דבכור משמע בין הכי ובין הכי ואתא פרטא למעוטי וכסהו נמי משמע בין כסוי כלי בין כסוי עפר במה שירצה ופרטא משמע עפר דוקא ומה שחושבו צריך לפרט לאו אכפיית כלי דהך ברייתא קאי אלא אהא דדרשינן לעיל (דף פג:) מבעפר צריך שיתן עפר למעלה ולמטה דמוכסהו לא משמע למטה אלא למעלה ומשום הכי חשיב ליה צריך לפרט ובבכורות לאו לפרש כלל הצריך לפרט אתא אלא לפרושי פרט הצריך לכלל כדקתני סיפא אי פטר רחם יכול אפילו יוצא אחר יוצא דופן ת'ל בכור אע'ג דקתני מכלל שהוא צריך לפרט ומפרט שהוא צריך לכלל כיצד דמשמע דאתא לפרושי תרוייהו עיקרא דמלתא לא נקטיה אלא משום פרט הצריך לכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בדבר שזורעין בו ומצמיח. </span>למעוטי עפר מדבר קאתי דלא שמעינן ממתני' דצמחין גדלין בו מאליהן אלא דמה שזורעין בו אינו מצמיח א'נ אי ממתניתין ה'א דמכסין בו כיון דהוי ממין המגדל צמחים וא'ת ומאי פריך רבי יוסי לרבנן בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מג:) מואת חטאתכם אשר עשיתם וגו' שאני התם דבמדבר הוו דמה שזורעין בו אינו מצמיח וי'ל דשמא אז כשבאו שם ישראל היה מצמיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שוחק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שוחק </span>דינר זהב ומכסה. </span>ולעיל דאמר אין מכסין בשחיקת כלי מתכות היינו בכל שאר מתכות חוץ מזהב דאיקרי עפר מדכתיב ועפרות זהב לו ואע'ג דלא מגדל צמחין כיון דאיקרי עפר מכסין בו דאי הוה מגדל צמחין לא צריך לטעמא דאיקרי עפר וכן אפר טלית וחטאת וא'ת וכיון דעפר דקרא איירי אפילו בעפר דלא מגדל צמחין אם כן יש לרבות מוכסהו אפילו הנך דלא מגדלי צמחין דאין למעטן מפרט דעפר וי'ל דעפר דקרא לא איירי אלא בסתם עפר דמגדל צמחין ומרבויא דוכסהו מרבינן כל מידי דמגדל צמחין או מידי דאיקרי עפר אע'ג דלא מגדל צמחין ועפרות זהב ואפר טלית אע'פ שנקראו עפר לא הוה מרבינן להו אי לאו רבויא דוכסהו והשתא א'ש הא דאיבעיא לן בסוטה בפרק היה מביא (דף טז.) אין שם עפר מהו שיתן אפר לב'ה דחשיבי ליה עפר לגבי כסוי ת'ש דאמר רבי יוחנן משום רבי ישמעאל בג' מקומות הלכה עוקרת את המקרא בכסוי התורה אמרה בעפר והלכה בכל דבר רבי ישמעאל פליג אברייתא דהכא דמפיק בכל דבר מוכסהו ואיהו אית ליה דהוי מהלכה וקאמר ואם איתא לחשוב נמי האי ואי ממשמעות עפר נפיק היכי קאמר ליחשוב נמי האי בין הנהו דהלכה בכל דבר אלא ודאי מוכסהו נפיק לברייתא דהכא ולרבי ישמעאל מהלכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצינו </span>אפר שקרוי עפר. </span>וא'ת דהכא פליגי ב'ש ובפ'ק דביצה (דף ב. ושם) תנן ומודים שאם שחט שיחפור בדקר ויכסה שאפר כירה מוכן הוא ואומר ר'ת דאפר כירה שבא מן העצים מגדל צמחין ולא דמי לאפר אוכלין וטלית דלא מגדל צמחין ורבינו שמואל מפרש דפריך התם בגמרא אפר כירה מאן דכר שמיה וקאמר חסורי מחסרא והכי קתני ואפר כירה מוכן הוא ומילתא באפיה נפשיה היא ולא אתיא כב'ש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונקרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונקרת </span>פיסולין. </span>פירש בקונטרס עפר שמנקרים מן הרחיים ואין זה שחיקת אבנים דהא בברייתא לעיל חשיב לה שחיקת אבנים והאי הוסיפו קאי אברייתא דלעיל ולא אמתניתין מדלא חשיב הכא כל הנהו דחשיב בברייתא דלעיל:  יצא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>זה שמחוסר תלישה כו'. </span>מכאן נראה לפסול גט שנכתב על הקלף ואח'כ חתכו דהתם נמי דריש וכתב ונתן מי שמחוסר כתיבה ונתינה יצא כו' דטפי נראה חבור גט המחובר לקלף גדול מחבור עפר לעיר הנדחת דחשיב הכא מחוסר תלישה ושם בפ'ב דגיטין (דף כא:) כתוב באורך כל הצורך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>תקע לא יצא נטל לא יצא. </span>ה'ל לאתויי מתני' דלולב הגזול (סוכה דף כט:) של אשרה ושל עיר הנדחת פסול אלא ניחא ליה להביא הך ברייתא דקתני בה שופר ולולב וא'ת דבפרק ראוהו ב'ד (ר'ה דף כח.) אמר רב שופר של עבודת כוכבים לא יתקע בו ואם תקע בו יצא וכן בפ' מצות חליצה (יבמות דף קג:)  אמר רבא החולצת בסנדל של עבודת כוכבים חליצתה כשרה ולא אמרינן דמכתת שעוריה וי'ל דהכא בעבודת כוכבים של ישראל דאין לה ביטול אבל דעובד כוכבים דיש לה ביטול לא מכתת שיעוריה וכי האי גוונא משני פרק לולב הגזול (סוכה דף לא:) אהא דאמר רבא לולב של עבודת כוכבים אם נטל יצא ופריך ממתניתין דלולב של אשרה פסול ומשני באשרה דמשה וא'ת עבודת כוכבים דעובד כוכבים מכי אגבהה הויא דישראל כדאמר בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מב.) גזירה דלמא מגביה לה והדר מבטל לה וי'ל כגון שהגביה השופר והסנדל על מנת שלא לקנותו דהא תנן במנעל שאין שלו חליצתה כשרה ולולב איירי בי'ט שני ובסוכה הוה מצי לשנויי דמתניתין בי'ט ראשון ולא הוה צריך לאוקמה באשרה דמשה אלא משום דקתני אשרה דומיא דעיר הנדחת דאפי' בי'ט השני ור'ת מפרש דכולהו בעבודת כוכבים דעובד כוכבים וכאן קודם ביטול והתם לאחר ביטול ולאחר ביטול נמי לכתחלה לא יטול ולא יתקע ולא יחלוץ דמאיס לענין מצוה לפי שהיה עליה שם עבודת כוכבים אפי' את'ל דשרי לכסות בעפר עבודת כוכבים לכתחלה כמו בשל עיר הנדחת לא דמי כיסוי לחליצה דלענין כסוי לא חיישינן ממאי דמאיס והא דמשני בסוכה באשרה דמשה ולא משני בדעובד כוכבים וקודם ביטול משום דמכי נקצץ הלולב מן הדקל נתבטל ובפרק מצות חליצה (יבמות קג:) דמפליג בין סנדל של עבודת כוכבים לסנדל של תקרובת עבודת כוכבים דאין לו ביטול ולא מפליג (א) בנטל עבודת כוכבים גופיה בין אחר ביטול לקודם ביטול ויש לומר מילתא אגב אורחיה קא משמע לן דתקרובת עבודת כוכבים אינה בטלה עולמית וההוא דראוהו ב'ד קשה טפי דמפליג התם רבא בין שופר של עבודת כוכבים לשל עיר הנדחת דבשל עבודת כוכבים גופיה היה יכול לחלק לפירוש רבינו תם בין אחר ביטול לקודם ביטול ומיהו על כרחך צריך לאוקמה לאחר ביטול כדברי ר'ת לספרים דגרסי רב יהודה דאי קודם ביטול הא רב יהודה אית ליה התם דבשופר של שלמים לא יצא משום דמצות ליהנות ניתנו אך נראה דרבא גרסינן ולא רב יהודה דהא מפרש התם טעמא דבשופר של עיר הנדחת לא יצא משום דכתותי מכתת שיעוריה ולרב יהודה הוה ליה למימר משום דמצות ליהנות ניתנו:  הדרן עלך כסוי הדם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גיד הנשה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גיד הנשה. </span>מוקדשין פשיטא. </span>כולהו נמי פשיטא אלא דצריך שיהא אחד לצורך ואגביה תני כולהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתי </span>איסור מוקדשין וחייל על איסור גיד. </span>ואע'ג דתנן  (לקמן דף ק:) ואינו נוהג בטמאה דאין איסור גיד חייל על איסור טומאה איסור מוקדשין דחמיר דאית בהו כרת אם אכלו בטומאה כדפרש'י לקמן (דף צ.) חייל טפי אאיסור גיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>קסבר אין בגידים בנותן טעם. </span>ולא היה יכול להקשות והתנן (לקמן דף ק:) אינו נוהג בטמאה דמשמע אין גיד הנשה נוהג בטמאה דאין איסור גיד חל על איסור טומאה אלמא דיש בגידין בנ'ט דהוה מצי למימר דטעמא כדאמר רבי שמעון בגמרא (שם דף קא.) מי שגידו אסור ובשרו מותר ומה שמקשה רבי יהודה והלא אף לבני יעקב נאסר שפיר פריך דכיון דלבני יעקב נאסר אף בטמאה לא מסתבר למימר דאחרי כן כשנאסרו בטמאה פקע ממנו איסור גיד הנשה א'נ אפילו היה יכול לדקדק משם דיש בגידין בנותן טעם ניחא ליה למיפרך מירך שנתבשל בה גיד הנשה ששנויה קודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסור </span>גיד איכא איסור מוקדשין ליכא. </span>והכי פירושו איסור גיד הנשה לבדו נוהג במוקדשין ולא איסור אחר וא'ת ולימא דקסבר יש בגידין בנותן טעם ואפילו הכי לא אתי איסור מוקדשין וחייל אאיסור גיד דלית ליה איסור חל על איסור אף באיסור חמור ואיסור כולל וכי תימא משום דמתניתין כר'מ דאמר דנוהג בשליל ובסוף פירקין (דף קא.) מחייב רבי מאיר שתים באוכל גיד הנשה של נבלה אלמא אית ליה איסור חל על איסור דהשתא נמי דקאמר אין בגידין בנותן טעם לא אתיא כרבי מאיר דהא רבי מאיר סבר יש בגידין בנותן טעם מדמחייב באוכל גיד משום נבלה וי'ל דאין נראה לו שתחלוק הך סתמא דמתניתין אסתמא דכריתות פרק אמרו לו (דף יג:) דיש אוכל אכילה אחת וחייב עליה ד' חטאות ואשם אחד דסברה דאיסור חל על איסור באיסור כולל אי נמי לא בעי לשנויי הכי משום דאכתי תקשה ליה דא'כ אין מוקדשין נוהג בגיד מבעי ליה והשתא דקאמר דקסבר אין בגידין בנותן טעם הוה מצי למפרך אין מוקדשין נוהג בגיד מבעי ליה אלא דעדיפא מיניה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יש בה בנותן טעם אסורה. </span>תימה דילמא אסורה משום שמנו של גיד אבל בגידין אין בהן בנותן טעם ולפירוש הר' (א) מאיר אתי שפיר דפירש דאין להחמיר ולאסור בשומן שבגיד כיון שהגיד עצמו אינו אוסר ור'ת מפרש דלשמנו של גיד לא הוה קרי גיד סתמא וקשה לפירושו דלקמן (דף צא.) גבי ההיא דגידין ישרפו לששה עשר מוקי לה רב אשי בשומן של גיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בולדות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בולדות </span>קדשים עסקינן. </span>דבהדי הדדי קאתו וא'ת והיכי אתו בהדי הדדי הא איסור גיד אינו חל עד שיהא בן ט' חדשים כדאמר לקמן בפרקין (דף צב: ) א'ר אושעיא מחלוקת בבן ט' חי והלך רבי מאיר לשיטתו כו' וי'ל דהא דשרי ר'מ בגיד בשליל בן ח' היינו לאחר שנשחטה האם דניתר בשחיטת האם אבל כל זמן שלא נשחטה האם איכא איסור גיד בשליל ומיהו קשה דבפרק בהמה המקשה (לעיל דף עה.) איפליגו רבי יוחנן וריש לקיש בתולש חלב מבן ט' חי אבל מבן ח' חי משמע דלכולי עלמא אין בו איסור חלב וה'נ אין (ב) איסור גיד כי היכי דליכא איסור חלב וא'כ איסור מוקדשין קדים ויש לומר דדוקא איסור חלב אין בו משום דכתיב (ויקרא ז) כל חלב שור וכשב ובן ח' לא מיקרי שור וכשב אבל איסור גיד יש בו אי נמי ניחא ליה למיפרך ממתניתין דנזיר דמשמע בהדיא דלאו בהדי הדדי אתו וא'ת ואמאי לא פריך ממתניתין דאינו נוהג בטמאה אלמא דאיסור טומאה קדים וי'ל דהמ'ל דטעמא משום דבשרו אסור כדקאמר רבי שמעון כדפי' לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מדקתני סיפא דנוהג בשליל מכלל דרישא כו'. </span>תימה מאי פריך הא סיפא בשליל שנשחטה אמו ורישא בשלא נשחטה ועוד דמאי קא משני דבר זה מחלוקת רבי יהודה ורבנן והלא אף רבי יהודה מודה דאסור כי לא נשחטה האם דדוקא בנשחטה פליגי דהא רבי יוחנן אית ליה בפרק בהמה המקשה (גם זה שם) דתלש חלב מבן ט' חי דחלבו כחלב בהמה אע'פ שאם נשחטה האם הכל מותר אפילו חלבו וגידו מכל בבהמה תאכלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבי יוחנן לא נצרכה אלא לנפל כו'. </span>תימה דבנזיר פרק כהן גדול (דף נ.) גרסינן בכל הספרים כדא'ר יוחנן כו' משמע דרבי יוחנן לא אמר אההיא דנזיר ונראה דהכא נמי גרסינן כדא'ר יוחנן ודר' יוחנן אפשר דאיתמר אמתניתין דאהלות (פ'ב מ'א) דתנן אלו מטמאים באהל המת כו' ורבינו שמואל מיישב גירסת הספרים דהתם גרסינן כדאמר והכא גרסינן ואמר דהתם על פירכא דעל כזית מגלח על כולו לא כל שכן אמר רב יוסף לא נצרכה אלא למת שאין עליו אפילו כזית בשר והדר פריך ואכתי על אבר ממנו מגלח על כולו לא כל שכן ומשני כדאמר ר' יוחנן לא נצרכה פירוש כדאמר רבי יוחנן על פירכא קמייתא דעל כזית כו' דכיון שלא נתקשרו איבריו עדיין מסתמא אין עליו כזית הכא נמי כו' והכא דלא מייתי אלא פירכא קמייתא קאמר וא'ר יוחנן משום דאפירכא קמייתא איתמר מילתיה דרבי יוחנן:  אלמא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>איסור מוקדשין קדים. </span>אומר ר'ת משום דמתחלה הכל הוא בשר והבשר עצמו מתקשה אחרי כן ומתלבן ונעשה גיד א] ובקונטרס פי' לקמן דמתחלה כשהגיד נוצר אינו על הכף ולא חייל עד שיבא ויתקשה על הכף ואע'ג דהשתא ר'ל דאין איסור גיד חל על איסור מוקדשים על איסור אבר מן החי דלא חמיר כמוקדשים חייל ועוד דאי אפשר לאיסור גיד להיות בענין אחר ועוד דאין איסור אבר מן החי חל עד שיולד דאמר בסוף פרקין (לקמן דף קג.) כגון שנטרפה עם יציאת רובה דאיסור טרפה ואיסור אבר מן החי חייל בהדי הדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מתניתין דלא כרבי יהודה דקתני נוהג בשל ימין כו'. </span>ה'מ למימר מדקתני נוהג בשליל ופליג ר' יהודה אלא רישא דמלתא נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קדשים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדשים </span>דאיסור כרת מי שמעת ליה. </span>משמע דאפילו בשלמים ולאחר זריקה דשרי אף לזרים בעי למימר דלא חייל כלל איסור גיד ושרי באכילה אע'ג דלאחר זריקה פקע איסור קדשים מדלא אשכחן דחייל אלא במבכרת ותימה כיון דהשתא ליכא איסור קדשים אע'ג דיכול לבא לידי איסור כרת כגון אם אוכלו בטומאת הגוף אמאי לא יחול איסור גיד דאין כאן איסור חל על איסור כדאמר בפרק ארבעה אחין (יבמות דף לב.) דאחות אשה מתלא תלי וקאי כו' וי'ל כיון דמחיים לא חייל איסור גיד דאיכא איסור מוקדשין דיכול לבא לידי כרת על ידי פיגול ונותר וטמא תו לא חייל איסור גיד לאחר שחיטה וזריקה דבעינן שיחול מחיים איסור גיד דומיא דיעקב שנשה לו גידו מחיים וא'ת ונימא מגו דאיתוסף איסור גיד לבני נח איתוסף נמי לישראל וי'ל דהא דנאסר לבני נח היינו דוקא לבני יעקב דקודם מתן תורה איקרו בני נח ואפילו נאסר מתחלה לכל אומות העולם הא אמר בפ' ארבע מיתות (סנהדרין דף נט.)  כל מצוה שנאמרה לבני נח ולא נשנית בסיני לישראל נאמרה ולא לבני נח וא'כ לאחר מתן תורה שרו לכולהו לבר מישראל וא'ת ונימא מיגו דאיתוסף איסור גיד לגבוה דאסור להעלותו איתוסף נמי להדיוט איסור אכילה וי'ל דאיכא למאן דאמר בסמוך מחוברין יעלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במבכרת עסקינן דברחם קדוש. </span>ובהדי הדדי קאתו וקמ'ל דלא מבטל איסור קדשים החמור איסור גיד הקל מלחול עמו וא'ת והא איסור גיד לרבי יוחנן קדים דאמר (לעיל דף עה.) תלש חלב מבן תשעה חי דחלבו כחלב בהמה והדר אתא איסור מוקדשין דחמיר וחייל עליה וא'כ לרבי יוחנן מוקדשין נוהגין בגיד מבעי ליה ונראה דלר' יוחנן לא חייל איסור גיד ואיסור חלב עד שיצא לחוץ ממעי אמו לאויר העולם וכן משמע דבסוף פירקין (לקמן דף קג.) קאמר רבי יוחנן גופיה כשנטרפה עם יציאת רובה דאיסור אבר ואיסור חלב ואיסור טרפה בהדי הדדי קאתו אלמא דליכא איסור חל במעי אמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרשו </span>ירדו רבי היא דתניא כו'. </span>תימה אמאי מייתי הך ברייתא קמייתא ונראה דאי לאו ברייתא קמייתא המ'ל דרבנן סברי שיש לרבות כל מה שנוכל לרבות ואפילו פרשו דאיסורא ולית לן למעוטי אלא פוקעים גרידא שהוא סוף העלאה ורבי סבר דרבויא ומיעוטא אית לן לאוקומי בתחלת העלאה ולא נמעט כמו כן אלא דבר אחד דהיינו פרשו דאיסורא אבל מחוברים דאיסורא ופרשו דהיתירא יעלו ולהכי מייתי ברייתא קמייתא דגידים דהיתירא נמי כשפרשו ירדו דומיא דעצמות דהיתירא ועל כרחך רבי היא אלמא לא מרבי רבי כל מה שיכול להרבות דהא אוקי נמי מיעוט בפרשו דהיתירא והכי נמי לרבנן לא מרבי כל מה שיכולין להרבות אלא ממעטין דאיסורא אפילו במחוברין:  של</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>של
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>של </span>שלמים מכבדו לאמה. </span>פירש בקונטרס דגרסינן חטאת ואשם משום דשלמים נאכלים בכל העיר ומה טיבו בעזרה ונראה משום דשוק וחזה ניתן לכהנים ששם גיד הנשה שהשוק הוא ברגל ולא ביד כדתנן לקמן בהזרוע (דף קלד:) והם היו רגילין לאכול מתנותיהם בעזרה א'נ בשלמים של כהנים שכל קדשיהם היו רגילין לאכול בעזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלשה </span>מקומות דברו חכמים לשון הואי. </span>אבל ההיא דתמיד (דף ל.) קסבר דאין זה הואי כדמפרש במסכת תמיד משום שאין עניות במקום עשירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלש </span>מאות כהנים מטבילין אותה. </span>וא'ת דאמר סוף פ'ק דביצה (דף יד:) מפני מה אמרו וילון טמא מפני שהשמש מתחמם כנגדו והאי פרוכת ליכא למיחש שיתחממו כנגדו דאסור ליהנות ממנו ואמאי מטבילין אותה וליכא למימר דכיון שנארגה היו מטבילין אותה כדאמר בפ' חומר בקדש (חגיגה דף כג.)  דכלים הנגמרים בטהרה צריכין טבילה לקדש דהתם לא מיירי אלא בכלים המקבלין טומאה דמשום חומר הקדש החמירו להטבילן כאילו נטמאו אבל פרוכת דלא מקבל טומאה לא ועוד דבמסכת שקלים בפרק כל הרוקין  (דף יב:) משמע בהדיא דפרוכת מקבל טומאה דתנן פרוכת שנטמא באב הטומאה מטבילין אותה בחוץ נטמא בולד הטומאה מטבילין אותה בפנים וי'ל דמקבל טומאה לפי שהוא אהל כדאמר בפרק קמא דסוכה  (דף ז:) וסכות על הארון דכייף ליה מיכף עילויה דארון ומיהו יש ספרים דגרסי בפרק קמא דביצה (דף יד:)  מפני מה וילון אסור וכן גרסינן בהלכות גדולות פירוש מפני מה אסור לעשות וילון מכלאים:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר לא נצרכא אלא לשמנו של גיד. </span>לא קאי אדרב חסדא דמוקי לה כר' יהודה ולפי מה שאמר לקמן דלר' יהודה שמנו של גיד אפילו מדרבנן שרי לא אתיא אלא כרבי מאיר והא דלא קאמר רב אשי אליבא דר'מ משום דבברייתא דמייתי לא הוזכר בה ר'מ וכן רבינא דמוקי לה בגיד החיצון דהוי מדרבנן לכאורה לא אתי כרבי יהודה דלקמן מפיק לה מהירך דפשיט ליה בכוליה ירך לאפוקי חיצון דלא ורבי יהודה דריש הירך המיומנת שבירך אם לא נאמר דתרתי שמעת מינה דבלאו הכי דריש ליה לקמן  (דף צו:) לדרשה אחריתי ונימא דכולהו מפיק מינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אי אמרת ספוקי מספקא ליה כו'. </span>ולא בעי לאוקומי שאכל שניהם בבת אחת דהשתא לא הויא התראת ספק כי היכי דלא נפשוט בעיא דאכל שני זיתי חלב בהעלם אחד דס'פ אותו ואת בנו (לעיל דף פב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>דאמר גיד הנשה נאסר לבני נח. </span>וא'ת דילמא לא נאסר ואפילו הכי היו מקיימין כמו שחיטה דקאמר ליה פרע להם בית השחיטה וי'ל מדקאמר והכן משמע דבלאו הכי לא משתרי אי נמי פרע להו בית השחיטה היינו נחירה שנצטוו על הנחירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכאן </span>לתלמיד חכם שלא יצא יחידי בלילה. </span>אומר ר'ת דדוקא נקט תלמיד חכם משום דמזיקין מתקנאים בהם כדאמרינן ג' צריכין שימור מלך ות'ח וחתן והא דאמרן בריש פסחים (דף ב.) לעולם יכנס אדם בכי טוב כו' דמשמע כל אדם מדלא נקט תלמיד חכם התם מיירי ברחוק מן העיר מפני המכשולות והליסטים:  מהכא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהכא </span>וישכם אברהם בבקר. </span>ברוב ספרים כתיב ויחבוש את חמורו וקשיא דהיינו קרא דעקדה ושם לא היה יחידי דהיו שני נעריו עמו ויצחק בנו ועוד דאפילו היה יחיד אין לחוש מן המזיקין דשלוחי מצוה אינן ניזוקין ועוד דמקרא דעקדה יליף בריש פסחים (דף ד.) גבי בדיקת חמץ דלא אמרינן זריזין מקדימין למצוה טפי מצפרא מדלא השכים אברהם טפי מצפרא והיכי מוכח התם דילמא שאני התם דהוי משום שלא יצא יחידי בלילה ולכך לא הקדים לכך נראה דהכא גרסינן וישכם אברהם בבקר אל המקום וגו' (בראשית יט) ולא גרסינן ויחבוש את חמורו ומייתי קרא מסדום שהלך להתפלל על הפיכת סדום שהיתה בבקר והיה לו להקדים להתפלל בלילה אלא שלא רצה לצאת יחידי בלילה והלך יחידי להתפלל עליהם ולא רצה שיהא שום אדם עמו בשעת תפלה אי נמי לא היה שום אדם רשאי לראות בהפיכת סדום ובפסחים מייתי קרא דעקדה שלא היה יחידי אלא דלא היה צריך להקדים טפי מצפרא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתיב </span>ויקח את האבן. </span>לפי פשוטו יש לפרש שלקח אבן אחת מאבני המקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עולין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עולין </span>ומסתכלין בדיוקנו של מעלה ויורדים. </span>משמע שאותם שעולים הם שיורדים ולעיל משמע שאחרים היו דקאמר עולין תרי ויורדין תרי כי פגעי בהדי הדדי הוו ארבעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קוביוסטוס.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קוביוסטוס. </span>פירש בקונטרס גונב נפשות וקשה לפירושו דאמר בבכורות (דף ה.)  דאמר קונטריקוס הגמון לר' יוחנן בן זכאי משה רבכם גנב היה או קוביוסטוס היה או שאינו בקי בחשבונות היה נתן מחצה ונטל מחצה ומחצה שלם לא החזיר ומה שייך שם גונב נפשות ויש מפרשים דקאי אשאלה ראשונה דקאמר בפרטן של לוים אתה מוצא כ'ב אלף וג' מאות ובכללן אי אתה מוצא אלא כ'ב אלף אותן ג' מאות להיכן הלכו ועל זה אמר ליה קוביוסטוס כלומר גונב לוים ומה שלא אמר ליה בשאלה ראשונה משום דהמתין עד שסיים כל שאלותיו אבל עוד קשה דאמר בפרק המוכר פירות (ב'ב דף צב:)  ובפרק קמא דקדושין (דף יא.) סמפון בעבדים ליכא נמצא גנב או קוביוסטוס הגיעו פירוש דרובא הכי איתנהו והשתא וכי רוב עבדים הם גונבי נפשות לכך נראה כמו שפירש ר'ח קוביוסטוס משחק בקוביא והא דקאמר הכא יעקב למלאך וכי קוביוסטוס אתה שאתה מתירא מן השחר לפי שדרך משחק בקוביא חייב לכמה בני אדם ומטמין עצמו מפני נושהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מסייע </span>ליה לרב חננאל. </span>פירוש במה שאומר שהמלאכים אומרים שירה אי נמי הא דקאמר שלא הגיע זמני מיום שנבראתי לומר שירה עד עכשיו הכי נמי קאמר רב חננאל שאינם רשאין להרבות בשירה דקאמר אחד אומר קדוש ותו לא וכן מסתמא לא היו אומרים שירה אלא פעם אחת:  ברוך</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ברוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברוך </span>אופנים הוא דאמרי ליה. </span>אבל קדוש אומרים שרפים כדכתיב  (ישעיה ו) שרפים עומדים ממעל לו וגו' וכתיב בתריה וקרא זה אל זה ואמר קדוש קדוש קדוש וכו' ומה שאנו אומרים בתפלת יוצר והאופנים וחיות הקדש כו' דחיות נמי אומרים ברוך דעדיפי משרפים וקרא נמי מוכח דחיות ואופנים אומרים ברוך דבתר קרא דברוך כתיב וקול כנפי החיות משיקות אשה אל אחותה וקול האופנים לעומתם קול רעש גדול ובכל דוכתא משמע דהאופנים בתר חיות גרירי דכתיב (יחזקאל א) ובלכת החיות ילכו האופנים אצלם ובהנשא החיות מעל הארץ ינשאו האופנים וכתיב נמי כי רוח החיה באופנים ואם תאמר דילפינן השתא לפירוש זה דחיות ושרפים אין הכל אחד ובפרק אין דורשין (חגיגה דף יג:) אומר פסוק אחד אומר שש כנפים לאחד ופסוק אחד אומר ארבע כנפים לאחד ומאי קושיא הא האי קרא דשש כנפים בשרפים כתיב והאי בחיות כתיב וי'ל דמסתבר ליה שאין משונים בכנפיהם וכה'ג פריך בפ' בא לו (יומא דף עב:) כתיב ועשית לך ארון עץ וכתיב ועשו ארון עצי שטים אע'פ שהיה ארון אחר מסתמא כמו שהיה זה כך היה זה וכן בהמוכר פירות (ב'ב דף צט.) למ'ד פניהם איש אל אחיו והכתיב ופניהם אל הבית מכרובים של שלמה אכרובים של משה פריך דמסתמא לא נשתנו זה מזה:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>חלבו דשליל. </span>וא'ת ומאי שנא דבגיד דשליל פליגי ובחלבו דשליל מודו וי'ל משום דלא מקרי חלב כיון דאינו בעמוד והקרב כדאמר בפ' בהמה המקשה (לעיל דף עה.) מה חלב ושתי הכליות האמורים באשם מוצא מכלל שליל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבי אלעזר אמר רבי אושעיא כו'. </span>הוצרך לאתויי דרבי אלעזר דאי לאו דרבי אלעזר הוה אמינא חלבו דקתני בברייתא היינו חלבו דגיד דעלמא ולא חלבו דשליל לכך מייתי דר' אלעזר דהלכו לשיטתם משמע דאכולה מילתא קאמר בגיד ובחלב דבתרוייהו דפליגי בהו הלכו לשיטתם ועוד דאי אגיד לחודיה קאי אמתני' הוה ליה לרבי אלעזר למימר מילתיה אע'ג דלא הוזכר במתניתין רבי מאיר מכל מקום שמעינן ר'מ מר' יהודה אלא להכי אמרה אברייתא דאכל מילתא דפליגי קאי דבחלב נמי הלכו לשיטתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גוממו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גוממו </span>עם השופי. </span>פי' הקונט' חלב הגבוה וגיד הנראה על השופי גוממו ומשליכו מפני מראית העין שלא יראה כאוכל גיד אבל עיקרו ושרשיו של שומן ושל גיד מותרין ולפי זה לא פליגי בחלבו דבין לרבי מאיר ולר' יהודה כל מקום שהגיד אסור חלבו נמי אסור וכל שכן דפריך טפי שפיר לשמואל דאמר חלבו מותר לדברי הכל דהכא אפילו רבי יהודה דמיקל קאסר חלבו אבל הלשון קשה דקאמר אלא חלבו דגיד והא מיפלג פליגי משמע דלרבי יהודה אפילו במקום שהגיד אסור חלבו שרי כמו שאמר שמואל אלא דרבי מאיר פליג ולכך נראה דגוממו אגיד לחודיה קאי ולא אחלבו [ולמאי] דבעי לאוקומי ברייתא דנהגו בו איסור כר' יהודה מה שלא א'ר יהודה גוממו אלא אגיד משום דחלבו תלוי במנהגא היכא דאחמור אחמור כדאמר (נדה דף סו.) גבי חומרא דרבי זירא דשבעה נקיים [אי] נמי נאמר דגוממו דרבי יהודה נמי קאי אחלב למאי דבעי למימר דהך ברייתא כרבי יהודה אבל לר'מ סלקא דעתך דאסור מדאורייתא מדמחמיר לחטטו ולשרש אחריו דקאמר חותך שמנו מעיקרו ולבסוף מסיק ברייתא כר'מ ומ'מ לא אסיר מדאורייתא לר'מ אלא דישראל קדושים הם אבל לרבי יהודה שרי לגמרי והא דתנן נאמנים עליו ועל החלב היינו בסתם חלב ולא בחלבו של גיד דכיון דלרבי יהודה שרי לגמרי לא שייך ביה נאמנות ולקמן (דף צג:) אפרש בע'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עולא </span>אמר עץ הוא והתורה כו'. </span>פלוגתא דיש בגידים בנ'ט ופלוגתא דר'מ ורבי יהודה דפליגי בחטיטה לא הוי כפלוגתא דרב ועולא אלא קסבר רב דהא דפליגי תנאי ביש בגידין בנותן טעם בקנוקנות הוא דפליגי אבל גיד לכ'ע עץ הוא ורב ודאי סבר כמאן דאמר דיש בהן בנ'ט דלמ'ד אין בגידין בנ'ט מה לי גיד ומה לי קנוקנות וכן פלוגתא דר'מ ורבי יהודה דפליגי בחטיטה וההוא תנא דפליג ארבי יהודה ואית ליה דלא אסרה תורה אלא שעל הכף בלבד כל זה יעמיד רב בקנוקנות ועולא סבר דכל הנך פלוגתא בגיד עצמו ולא בקנוקנות דקנוקנות שרו לכולי עלמא דגיד אמר רחמנא ולא קנוקנות ועולא ודאי סבר כמ'ד אין בגידין בנ'ט מדקאמר עץ הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כוותיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כוותיה </span>דעולא מסתברא. </span>בשאלתות דרב אחאי בפרשת וישלח דאע'ג דקאמר מסתברא כעולא אסרינן קנוקנות מדרבנן משמע דלעולא אפילו מדרבנן שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי כוותיה דרבי אסי מסתברא. </span>משמע דהכי הלכתא דלובן כוליא שרי ואין צריך לגמום אלא מה שחוץ לכוליא ובקונטרס נמי כתב דהמיקל לא הפסיד ובשאלתות נמי בפרשת וישלח הביאו דברי המתיר ולא דברי האוסר וגרס רבה מחטט ליה ולא גרסינן רבא דא'כ היה הלכה כרבא לגבי אביי ובכל הספרים כתיב רבה ומיהו כתב בקונטרס דבלובן כוליא הלך אחר המחמיר לשרש אחריו כיון דלא אתמר הלכתא כאביי והמחמיר יחמיר והמונע לא הפסיד ובחלב שהבשר חופה אותו משמע מתוך פירוש הקונטרס שפשוט לו שהוא מותר אף על גב שבלובן כוליא לא פסק בהדיא שיהא מותר ושמא סובר דכולהו אית להו דשמואל דאמר חלב שהבשר חופה אותו מותר וצריך ליתן טעם דמ'ש זה מזה דאי דרשינן שעל הכסלים אמר רחמנא ולא שבתוך הכסלים הכא נמי אמר רחמנא שעל הכליות ולא שבתוך הכליות ואף על גב דחוטין שבחלב אסורים מדרבנן יש לגזור בהו טפי בחוטי חלב אטו חלב מבלובן כוליא ויש לסתור מכאן דברי ר'א ממי'ץ שהיה אומר דשומן שעל יותרת הכבד אסור אף לאחר שיטול הקרום מעליו מדתניא בתורת כהנים כי כל אוכל חלב מן הבהמה אשר יקריבו ממנה וגו' אין לי אלא חלב תמימים שהם כשרים ליקרב חלב בעלי מומין מנין תלמוד לומר מן הבהמה חלב חולין מנין תלמוד לומר כי כל אוכל חלב אם כן למה נאמר אשר יקריבו ממנה  לומר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משה </span>מי אמר רחמנא לא תאכל בישרא. </span>דס'ד דאסר להו אפילו חתכו ומשום חלב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חתכיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חתכיה </span>ומלחיה אפילו לקדרה שפיר דמי. </span>מכלל דעד השתא משמע דלא הוה מיירי לקדרה אלא לצלי ואפילו הכי קאמר דאסור לפי שלא חתכה והא דקאמר לקמן גבי בשרא דאסמיק שפדיה בשפודא מידב דאיב דמא וכן ביעי וכן מיזרקי ופירש בקונטרס בלא חתכיה ומלחיה לא בעי למימר שלא עשה לא חתיכה ולא מליחה דהא חתיכה בעי אף לצלי כדמשמע הכא אלא ר'ל שלא עשה שתיהם אלא חתיכה לבדה ובקונטרס נקט לשון הגמ' דקאמר חתכיה ומלחיה ולצלי אין צריך חתכיה ומלחיה ודוחק לחלק דהתם מיירי במיזרקי בפני עצמן כשהוא חוץ לצואר לכך לא בעי חתיכה לצלי שדרך מקום חתך שלהם יצא הדם אבל הכא מיירי שהחוטין שלימין בתוך היד לכך  (לא) בעי חתיכה לצלי ואם היינו אומרים כן היה קשה לפירוש ר'ת דפירש שכמו שנהגו העולם לבשל כבד בקדרה אחר צליה כן מותר לבשלו בקדרה אחר מליחה כששהה שיעור מליחה משום דמליח הרי הוא כרותח והיינו כרותח דצלי מדנתן ה'ג שיעור לשהיית מליחה כשיעור צלייה והשתא לא יתכן דאם לא היה צריך כאן חתיכה לצלי אם כן לא היה ראיה מצלי למליחה דהא צלי מפלט טפי ממליחה דלצלי לא בעי חתיכה ויהא מותר לבשלו בקדרה ועם המליחה בעיא חתיכה לקדרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמשה </span>חוטי איתא בכפלי. </span>פירש בקונטרס שמחוברים בראשי צלעות שתחת החזה וצריך ליזהר אותם הקונים חלק של פנים לחטט אחריהם עד החזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעי </span>לחטוטי בתרייהו. </span>חטיטה לא הוי אלא מדרבנן חדא דהא חלב אמר רחמנא ולא חוטין ועוד שעל הכסלים ולא תוך הכסלים ומ'מ צריך לחטט אחריהם מדרבנן ולא דמי לבשר החופה את החלב דשרי דהכא בהמה בחייה פרוקי מיפרקא ונמשכין החוטין בהליכתה ומתגלים אי נמי כיון דבלאו הכי רובן גלוים אף מה שבתוך הבשר אסור מדרבנן:  מדלא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדלא </span>קא בריין הני אבר מן החי נינהו. </span>מן התורה לא הוי אבר מן החי כיון שמחוברים הם מעט הם ניתרין בשחיטה כאברים המדולדלים ואין בהם אלא מצות פרוש בלבד כדאמר בפרק בהמה המקשה (לעיל דף עד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>אל תטוש. </span>סבר כרב אשי דאמר בפ'ק (לעיל דף יח:)  דהיכא דדעתיה לחזור נותנין עליו חומרי מקום שיצא משם א'נ ככ'ע ואת לא תיכול במקומו קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>בכיבשא. </span>יש שנותנים תרנגולת במים אחר שחיטה וטומנין אותה ברמץ להסיר הנוצה אע'ג דברישא בכיבשא לא שרי אלא היכא דאותביה אנחיריה היינו משום דיש בראש עצמות הרבה ודברים המעכבים את הדם מלצאת אבל בתרנגולת האש מישאב שאיב דמא ובה'ג כתוב האי מאן דמטוי רישא צריך לאתנוחי לבית השחיטה מתתאי כי היכי דנידוב דמא ואי אישתלי והפכיה מוקרא הוא דאסור באכילה ורישא גופה שרי משמע דלא אסור אלא משום קרום של מוח שיש בו דם ולכך גם המוח אסור שמתבשל בדם הקרום אבל תרנגולת דליכא למימר הכי שריא ונראה דגם חוטין שבלחי אסורין אם לא חתכן מתחלה שגם הם אסורין משום דם כדאמר לקמן (דף קלג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>גידים הם. </span>כאן פי' בקונטרס דקרי ליה פנימי משום דמובלע הרבה עד סמוך לעצם וחיצון משום דסמוך לבשר ואינו מובלע כל כך ובריש פירקין פירש בענין אחר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נאמנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נאמנין </span>עליו ועל החלב. </span>בסתם חלב איירי דחלבו של גיד שרי ר' יהודה לגמרי ולא שייך למימר ביה נאמנות כדפירשתי ועוד דאי בחלב דגיד איירי הוה ליה לאקשויי ממתני' לשמואל דשרי לדברי הכל והכא אסר לד'ה ולשנויי דמותר דקאמר שמואל מן התורה קאמר כדמשני לעיל אברייתא ועוד דהול'ל עליו ועל חלבו אי אחלבו דגיד קאי אלא בסתם חלב איירי ופליגי דרבי מאיר סבר דאין נאמנין בגיד הנשה דצריך חטיטה ואיכא טירחא ובחלב נמי אע'ג דליכא טירחא כולי האי כמו בגיד החמירו עליה שלא להאמינו כיון דחמיר איסוריה ואיכא ביה נמי טירחא לכך אין נאמנין ולרבי יהודה נאמנין בגיד משום דלא בעי אלא גמימה ובחלב נמי אע'ג דאיכא ביה טירחא טפי מבגיד לרבי יהודה מכל מקום לית ביה טירחא כמו בגיד לרבי מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזרו </span>לומר נאמנין. </span>אגיד קאי ולא אחלב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלב </span>מאן דכר שמיה. </span>לעיל (דף פט:) דקאמר רבי יהודה אינו נוהג בשליל וחלבו מותר לא פריך הכי משום דחלבו מותר מילתא באפי נפשיה היא כדמפרש שמואל (לעיל צב:) אבל הכא חדא מילתא היא ונאמנין עליו ועל החלב דנאמנין קאי אתרוייהו ומשמע דבתרוייהו קאתי לפלוגי עליה דרבי מאיר:  חיתוכא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חיתוכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיתוכא </span>דעובד כוכבים מידע ידיע. </span>פירש בקונטרס דחיתוך דעובד כוכבים בירך אינו עשוי כשל ישראל שהוא פורעה כדרך שהגיד מונח ועל דא סמיך רבי בשולח ירך על יד עובד כוכבים לחבירו ולא עשה בו חותם דכשרה היא אם חתוכה כדרך שישראל חותכה אחר חטיטת גיד עכ'ל ותימה דאם כן לוקמיה אף כשאין מכריזין וחתוכה לא לישדר ליה דלמא אתי ליזדבוני לישראל דכיון דחיתוך דישראל מידע ידיע לא יחוש ישראל הבא לקנותה שמא טרפה היא דאם כן למה פתחה וחתכה כדרך שעושין כדי ליטול הגיד וכי תימא דחייש ישראל שמא אחר כך נודע לו שהיא טרפה דא'כ מטעם זה נאסור בשולח ירך לחבירו ע'י עובד כוכבים שמא נזדמנה לעובד כוכבים ירך אחרת שלא נודע לישראל שהיתה טרפה עד אחר שניטל גידה והחליפה בזאת וי'ל דכולי האי לא חיישינן דלא שכיח שיזדמן כך ליד עובד כוכבים אבל היכא דישראל שלח לעובד כוכבים חייש ישראל במקום שאין מכריזין אע'פ שניטל גידה דלמא דלכך שלחה לעובד כוכבים לפי שנודע לו אחר ניקור דטרפה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טרפה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טרפה </span>הואי ויהבה ניהליה במר דשחוטה. </span>וא'ת לעולם אימא לך דמותר לגנוב דעתו של עובד כוכבים ואיקפד משום דאמר לו לעובד כוכבים שחוטה היא ואיכא למיגזר שמא יתננה לו בפני ישראל ויקנה ממנו וי'ל דמ'מ איכא למידק מיניה דאסור לגנוב דעתו דאי שרי ליכא למיחש שמא יקנה ממנו ישראל דיחוש דלגנוב דעתו של עובד כוכבים אומר כן:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי אין רישא וסיפא במקום שאין מכריזין. </span>תימה לאביי ורבא ורב אשי ברישא היכי משדר ליה חתוכה הא לעיל אמרי' חתוכה אסור גזירה שמא יתננה לו בפני ישראל אי נמי משום דגניב ליה דעתיה וי'ל דלית להו להנך שינויי אלא שינוייא קמא דאוקי במקום שמכריזין וחיתוך דעובד כוכבים מידע ידיע ובחנם פירש בקונטרס אמילתיה דרב אשי דפליג תנא דמתני' אתנא דברייתא דיכול לומר רב אשי  (א) בשינויא קמא דלעיל כדפרישית והא דקתני מציעתא דאין מוכרין נבלות וטרפות לעובד כוכבים מפני שמטעהו דוקא במכירה הוא דאסור לפי שהעובד כוכבים נתן מעות בתורת שחוטה אבל בשולח דורון לא חיישינן וסיפא דחייש שמא ימכרו לו נבלות וטרפות לא שימכרו בתורת שחוטה אלא שמא ימכרו לו ויודיעוהו שהיא טרפה והעובד כוכבי' לא יגיד לו ולהא חיישי אמוראי דהכא והא דקתני ואחד שמא יחזור וימכרנה לישראל לאביי ורבא איירי במקום שמכריזין ולא הכריזו אבל במקום שאין מכריזין לא חיישינן דלמא הדר זבין לה ישראל מיניה אפילו במכירת טבח באיטליז דאיכא ישראל טובא ורב אשי חייש כיון דטובא ישראל קיימי התם דילמא חד מינייהו הדר זבין לה מיניה כדפירש בקונטרס ומיהו לההוא שינוייא דמשני לעיל גזירה שמא יתננה לו בפני ישראל קשה רישא דהך ברייתא ודוחק לומר דפליג ומפרש ר'ת דלעיל במתניתין איירי באומר הישראל לעובד כוכבים שהיא מנוקרת והתם הוא דאסור משום דגונב דעתו אבל שלימה הא חזי ליה עובד כוכבים שלא ניטל הגיד אע'פ שישראל אמר לו שניטל יודע עובד כוכבים שהוא משקר ולכך חיישינן נמי בחתוכה שמא יתננה לו בפני ישראל ויקנה ישראל מן העובד כוכבים אף במקום שאין מכריזין ויאכלנה בגידה ולא חייש דלמא טרפה היא מאחר שאומר ישראל בשעה שנותנה לעובד כוכבים שתקנה וטרח בה ליטול הגיד עד שראוי לעצמו דאפי' יהא מותר לגנוב דעת העובד כוכבים מ'מ לא מסיק אדעתיה שלהטעותו אומר לו כן והא דדייק מדאיקפד שמואל דאסור לגנוב דעתו יודע היה שמואל שבצנעא נתן לו ולא היה לו לחוש שמא ראה ישראל אחר אלא משום גניבת דעתו וברייתא דקתני ובעובד כוכבים בין חתוכה ובין שלימה א'צ ליטול הימנה גיד הנשה התם כשנתן לו סתם ולא אמר לו שהיא מנוקרת דאיהו דאטעי אנפשיה וגם ליכא למיחש דלמא חזי ליה ישראל וזבין ליה מן העובד כוכבים דבמקום שאין מכריזין איירי וחייש שמא אחר שניטל הגיד נודע לו שהיא טרפה ולכך נותנה לעובד כוכבים אבל היכא דאמר לעובד כוכבים שהיא מנוקרת לא חייש דלמא טרפה היא דאי טרפה היא מאי נפקא מיניה דניקור הרי אינה ראויה לעצמו ומציעתא דאין מוכרין נבלות וטרפות לעובד כוכבים היינו כשאומר לו דכשרה היא ולכך אסור משום דמטעהו וגם משום שמא יקנה ישראל ממנו במקום שמכריזין ולא הכריזו אבל במקום שאין מכריזין לא חיישינן דאפילו ראהו שאמר לו הישראל כך קא חשיב ישראל הרואה דלהשביח מקחו אומר לו כן דכשרה דמיה יקרים דראויה לימכר לישראל אבל כשאומר דניטל גיד הימנה לא שייך טעם זה דלא עדיפא בהכי ורב אשי סבר דאפילו במקום שאין מכריזין חיישינן דישראל השומע לא אסיק אדעתיה דלהשביח מקחו אומר כן וא'ת ולפלוג וליתני בדידה בגיד ובמקום שאין מכריזין דבהכי איירי רישא לאביי דכשאומר לו שהיא מנוקרת אין לשלוח עד שיטול הימנה גיד הנשה מפני שני דברים אחד מפני שמטעהו ואחד שמא יחזור וימכרנה לישראל וי'ל דנקט נבלה וטרפה לרבותא דקא ס'ד דלא אסור מפני שמטעהו כשמוכר לו בחזקת שחוטה לפי שיודע דלהשביח מקחו אומר כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינהו </span>דקא מטעו אנפשייהו כי הא. </span>פי' בקונטרס והא דקתני לעיל מפני שמטעהו במוכר לו בחזקת שחוטה וכן הפותח חביות המכורות לחנוני כשאומר לו בשבילך אני פותחן דודאי גונב דעתו ואין נראה דהא אלא אם כן הודיעו קתני דמשמע אפילו בסתם אסור ולא שרי אלא בכה'ג ועוד דמאי פריך מרב יהודה דפתח ליה לעולא דהא ודאי שלא היה מטעהו רב יהודה לומר לו בשבילך אני פותחן לכך נראה דהתם בסתם ואסור משום דאין לאורח לאסוקי אדעתיה דמכורות לחנוני אבל הכא איבעי [להו] לאסוקי אדעתייהו דטרפה היא ומר זוטרא איבעי ליה לאסוקי אדעתיה שלא לקראתו היו באים אלא לצורך עצמם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>קא מטעינן ליה. </span>וא'ת והא אין זה טעות כיון דבלאו הכי היו באים לכבודו כדקאמר ליה טפי הוה טרחנא דכה'ג אמרינן לעיל שאני עולא דחביב ליה לרב יהודה וי'ל דלא דמי כלל דלעיל נהי דליכא פסידא כל כך במה שפותחן כיון שהיו מכורות לחנוני מ'מ בעבורו פתחן וכיון דאפילו לא היו מכורות היה פותחן בעבורו לא הוצרך להודיעו כלל אבל הכא לא באו כלל בעבורו:  אנן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנן </span>נאסור את כל המקולין. </span>מקולין הם אותם עובדי כוכבים שלוקחין בשר מן הטבח להשתכר בו וקאמר דאין לנו לאסור מליקח בשר היום משאר מקולין ולחוש שכמו שמכרה לזה טרפה למוכרה במקולין אע'פ שלא הכריזו כן מכר לאחרים המוכרים במקולין או כמו שמכר זה הטבח טרפה כמו כן עשו שאר טבחים זה אין לחוש ושרו שאר מקולין הואיל ורוב טבחי ישראל לבד מההוא עובד כוכבים דזבנה מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>לטעמיה דאמר מקולין וטבחי ישראל בשר הנמצא ביד עובד כוכבים מותר. </span>ולא חיישינן שמא יביא עובד כוכבים מנבלה שבביתו למכור במקולין או אם מכר אחד מן הטבחים טרפה לעובד כוכבים הבא לקנות ממנו לאכילה ולא כדי למכור במקולין אין לאסור בשביל כך מקולין דעובדי כוכבים דבתר רוב בשר אזלינן שקונים מטבחים ישראל כדי למכור במקולין שהיא כשירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דאיכוון לצעוריה הא לאו הכי אסור והתניא כו'. </span>פירוש דשרינן בשר הנמצא ביד עובד כוכבים דאזלינן בתר רובא ולא חיישינן שמא הביא נבלה מביתו למכור במקולין הכא נמי ניזיל בתר רובא ולא ניחוש לשאר מקולין ומשני שאני התם דאיתחזק איסורא פירוש הוחזק שיש איסור במקולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב בשר שנתעלם מן העין אסור. </span>ואפילו בעיר שיש בה רוב טבחי ישראל דחיישינן שמא עורבין אייתו נבלה מרובא דעלמא וחלפוה (א) וחומרא בעלמא הוא משום עובדא דהוה כדלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ספקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספקו </span>אסור. </span>דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי והא דקיי'ל  מדאורייתא חד בתרי בטיל היינו היכא שמעורב ואינו ניכר האיסור אבל הכא ידוע האיסור בדוכתיה וחנות המוכרת בשר נבלה ובדבר חשוב אפי' מעורב לא בטיל ואמר כל קבוע כו' כדאמר בפ' התערובת (זבחים עג.) גבי תערובת בעלי חיים דחשיבי ולא בטלי דפריך ונמשוך ונקריב חד מינייהו ונימא כל דפריש מרובא פריש ומשני נמשוך בתמיה הוה ליה קבוע וכל קבוע כו' ועיקר הטעם אינו משום קבוע אלא משום דבעלי חיים לא בטלי כמו דבר שדרכו לימנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובנמצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובנמצא </span>הלך אחר הרוב. </span>וא'ת דבמקום שמכריזין והכריזו משום טרפה אחת אסרינן כל המקולין של עובדי כוכבים ולא אזלינן בתר דישראל דהוי רובא וכשר וכן במקום שאין מכריזין לא אזלינן בתר רוב כשרים ומיהו איכא למימר דהתם משום דמקולין הוו להו קבוע אבל קשה דבשר הנמצא ביד עובד כוכבים שלא במקולין אסור ביום שהכריזו ולא אמרינן הלך אחר הרוב אע'ג דשרינן הכא נמצא ביד עובד כוכבים דמסתברא דהא דאמר רבי לעיל מקולין וטבחי ישראל בשר הנמצא ביד עובד כוכבים מותר היינו במקום שמכריזין ולא הכריזו אבל הכריזו אסור אף על גב דקתני נמצא דמשמע שלא במקולין ועוד דאסרינן במקום שאין מכריזין לקנות מן העובד כוכבים במקולין אע'פ שרוב טבחי ישראל דחיישינן דלמא אתרמי לטבחי ישראל טרפה ולא אזלינן בתר רוב בהמות דכשרות אע'ג דלקמן שרי כבדי וכולייתא דשדו עורבי במעלי יומא דכפורי משום דהיתרא שכיח טפי ולא חיישינן דלמא של טרפות הן כדפירש בקונטרס התם לקמן משום דרוב בהמות אינן טרפות ונראה דתקנתא בעלמא הוא שעשו חכמים במקום שאין מכריזין שלא לקנות מן העובדי כוכבים לכתחלה אע'פ שרוב טבחי ישראל וכן במקום שמכריזין והכריזו שלא לקנות משום עובד כוכבים כי ההיא דאמר (נדה דף סא:) בגד שאבד בו כלאים לא ימכרנו לעובד כוכבים דלמא אתי לזבוני לישראל אע'ג דמן הדין לא הוה לן למיחש דאזלינן בתר רובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי כשנמצא ביד עובד כוכבים. </span>וא'ת דאמר בפ'ק דפסחים (דף ט: ושם ד'ה היינו)  תשעה צבורים של מצה ואחד של חמץ ואתא עכבר ושקל כו' היינו תשעה חנויות דספקו אסור פירש ואתא עכבר ושקל היינו סיפא והשתא כי שקל נמי עכבר מן הצבורים לישתרי כי הכא דשרינן נמצא ביד עובד כוכבים דמה לי נמצא בפי עכבר ומה לי נמצא ביד עובד כוכבים דאזלינן בתר הרוב ויש לומר דהתם איירי שראינו שלקח מן הצבורים שנולד הספק במקום הקביעות ובפ' התערובת  (זבחים דף עג:) דפריך ונכבשינהו (ב) וניניידו ונימא כל דפריש מרובא פריש ומאי קושיא והלא כיון דחזינן בשעה שפירש דמתייליד ספקא במקום קביעות הוי כמחצה על מחצה יש לומר דהתם פריך שנעשה בענין זה שלא נראה בשעה שיפרוש וא'ת דהתם משני גזירה שמא יקח מן הקבוע אמאי לא אסרינן הכא נמי גבי נמצא ביד עובד כוכבים משום גזירה שמא יקח מן הקבוע וכ'ת דהתם נמי אם פירשו מעצמם שרו אלא דלכתחלה הוא דאסור לעשות כן גזירה שמא יקח מן הקבוע דא'כ אמאי ירעו עד שיסתאבו כיון דפירשו מעצמם מותרים ותו הא דאמרינן התם כוס של עובד כוכבים שנפל לאוצר מלא כוסות כולן אסורים פירש א' מהם לרבוא ומרבוא לרבוא מותרין למה לי נתערב ברבוא כיון דפירש הוא מותר דמרובו פריש אלא משמע דאסור גזירה שמא יקח מן הקבוע ואין סברא לחלק בין קדשים ועבודת כוכבים לשאר איסורים וי'ל דהכא לא שייך כלל למיגזר שמא יקח מן הקבוע כיון שהאיסור ידוע במקומו ואין חנות המוכרת נבלה מעורבת אלא ידועה במקומה אבל כשהאיסור מעורב אי שרי ליה כי פריש אתי ליקח מן הקבוע ודוקא התם שהאיסור מעורב בהיתר ור'ת היה מתיר כשנכנס זאב בעדר ודרס שנים או שלשה טלאים כל חד וחד מטעם כל דפריש מרובא קפריש ואין נראה אלא דוקא כשהאיסור ידוע כדפירשתי:  אסיק</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסיק </span>תרין אמר רב עבדי נמי הכי אסרינהו ניהליה. </span>ואי לא אסיק אלא חד לא היה אוסר שהרי ראה שלא היה שם עורב והא לא הוה (ב) למיחש שמא שלו נאבד במים וזהו אחר אבל השתא דאסיק תרי אסרינן אע'פ שרוב טבחי ישראל הוו שם דחייש שמא עורב הביא מרובא דעלמא והיינו דקאמר דאיסורא שכיח טפי כלומר במקומות הרחוקים שיכולים עורבין להביא משם ולקמן דשרי רב כהנא כבדי וכולייתא דמייתו עורבין ושדו משום דהיתרא שכיחא (ג) התם בכל מקומות שסביב שהיו עורבין יכולים להביא משם היו רוב טבחי ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>עלים רב עיניה מיניה. </span>לא היה יכול לדקדק מכאן דסבר רב דבשר שנתעלם מן העין אסור דדלמא רוב טבחי עובדי כוכבים היו שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאליעזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאליעזר </span>עבד אברהם. </span> ואם תאמר אליעזר היאך ניחש למ'ד בפ' ארבעה מיתות (סנהדרין דף נו:) כל האמור בפרשת מכשף בן נח מוזהר עליו וי'ל (ד) דההוא תנא סבר שלא נתן לה הצמידים עד שהגידה לו בת מי היא ואע'ג דכתיב (בראשית כד)  ויקח האיש נזם זהב וגו' והדר כתיב ויאמר בת מי את אין מוקדם ומאוחר בתורה וכן מוכח כשספר דכתיב ואשאל אותה ואומר בת מי את: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכיונתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכיונתן </span>בן שאול. </span>וא'ת היאך ניחש ויש לומר דלזרז את נערו אמר כן ובלאו הכי נמי היה עולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תריסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תריסר </span>גמלי. </span>ור'ח גריס גוילי כלומר תריסר גוילין כתובין שאלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בחרוזים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחרוזים </span>הרי זה סימן. </span>משמע דאין דרך לחרוז בשר וא'ת דבתוספתא [ב'מ פ'ב] קתני מצא חרוזין של דגים ושל בשר הרי אלו שלו ויש לומר דהכא סמכינן בדבר מועט :  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>מהדרינן בטביעות עינא. </span>תימה דשאני התם דחשדינן ליה דילמא משקר שאינה שלו דהא לצורבא מרבנן מהדרינן בטביעות עינא וי'ל דהכא מיירי בטביעות עין כל דהו והא דמהדרינן לצורבא מרבנן בטביעות עינא (ב) דהיינו בטביעות עין גמור דכל הני אמוראי דהכא לא היה להם טביעות עין גמור דאי לאו הכי מה היה להם לישאל אי הוו ידעי בודאי לא הוו מסופקים כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פלניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פלניא </span>דהאי סימניה והאי סימניה קטל נפשא לא קטלינן ליה. </span>וא'ת והלא משיאין אשה על פי סימנים להך לישנא דאמר רבא סימנין דאורייתא בפ' בתרא דיבמות  (דף קכ.) ואם לאחר שנשאת באו עדים שזינתה קטלינן לה דסמכינן אסימנין להחזיקה בחזקת אשת איש מן השני ואפילו נתברר ע'י עדים שבעלה הראשון כבר היה מת בשעת הזנות ולא אמרינן שמא בעלה היה חי בשעת קידושיה ואין קידושיה קדושין וי'ל דבכי האי גוונא נמי לא סמכינן אסימנין למיקטלה ולהחזיקה באשת איש מן השני אלא אמרינן שמא היה חי בעלה ולא הוו קידושיה קידושין וכן אם נשאת על פי עד אחד וזינתה לא קטלינן לה אע'פ שבעלה הראשון נודע שהיה מת כבר בשעת הזנות דלא לכל דבר מהימנינן ליה דאין האחין יורדים לנחלה על פיו וגם צרתה אסורה וא'ת והיאך מחזירין שטר חוב בסימנים והא אי אתו סהדי ואמרי פלוני דהאי סימניה והאי סימניה לוה מפלוני לא מפקינן וי'ל דלא דמי  (ג) שטר שאין אדם מוחזק בו שיאמר שלי הוא מהדרינן שפיר אבל ממון שביד הבעלים אין להוציא ע'י סימנין דה'נ לא הוה מפקינן חפץ מיד בעלים אי אתו סהדי ואמרי ההוא חפץ דהאי סימניה והאי סימניה  דפלניא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דשייר דרבנן לר' יהודה. </span>לכאורה משמע דלרבי יהודה נמי אית ליה דאורייתא ודרבנן ולר'מ הוי דאורייתא כל כמה שאוסר רבי יהודה כדאמרן בסמוך דשקל דאורייתא לר'מ ולרבי יהודה דרבנן נמי לא שייר אבל אין נראה לומר כן דאם כן הוו שלשה מחלוקות בדאורייתא דר' יהודה פליג אההוא תנא דאמר לא אסרה תורה אלא שעל הכף בלבד כדאמר בסמוך ולא מסתברא לומר כן דבשלמא רבי יהודה ות'ק דידיה פליגי בדרש דעל כף הירך כדשמואל אלא רבי מאיר ורבי יהודה במאי פליגי וא'ת ומנא לן דשקל בר פיולי דאורייתא לר'מ דילמא סבר ר' מאיר דלא אסרה תורה אלא שעל הכף בלבד וליכא אלא שני מחלוקות ויש לומר כיון דמחמיר ר' מאיר בחטיטה לא מסתברא דמיקל בדאורייתא טפי מדרבי יהודה ותנא קמא דר' יהודה ודאי אין מחמיר בחטיטה כיון דמיקל בדאורייתא וא'ת והא שמואל סבר כר' מאיר דאמר ליה חות ביה טפי וקאמרינן לקמן דשמואל קאמר לההוא שמעתא דלא אסרה תורה אלא שעל הכף בלבד ויש לומר דשמואל אליבא דתנא דמתניתין דאמר אכלו ואין בו כזית חייב קאמר ולא אסרה תורה כו' וליה לא סבירא ליה וכה'ג אמר שמואל בפרק אלמנה ניזונת (כתובות דף צו.) דמציאת אלמנה לעצמה והיינו כאנשי יהודה כדמוכח התם ובפרק נערה שנתפתתה (שם דף נד.) שמעינן ליה לשמואל שפוסק בהדיא דהלכה כאנשי גליל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריך </span>שיטול את כולו. </span>לענין חטיטה סתם כר' מאיר ולענין דנאמנים סתם כרבי יהודה לעיל (דף פט:) דקתני וחכמים אומרים נאמנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דרבנן בריה היא. </span>ובסוף פירקין (דף קב:) נמי אמרינן כי האי גוונא אכל צפור טהורה בחייה בכל שהוא במיתתה בכזית אכל צפור טמאה בין בחייה בין במיתתה בכל שהוא דאבר מן החי ועוף טמא חשיבא להו בריה וא'ת מאי שנא דאבר מן החי ועוף טמא וגיד ושרץ חשיבי טפי בריה מנבלה טהורה במיתתה בכזית ולא חשיבא בריה וכן טבל לא חשבי ליה רבנן בריה במכות (דף יז.) ויש לומר דהיינו טעמא דהני דכי אמר רחמנא לא תאכל גיד ולא תאכל עוף טמא וכן באבר מן החי כאילו פירש בין גדול ובין קטן דכולהו מיקרו גיד ועוף ובלבד שיהיו שלמים אבל נבלה חתיכה נמי משמע נבלה וכן טבל דאי הוה כתיב אל תאכל חטה של טבל אז הוה חשיב בריה וכן משמע פרק שלישי דשבועות (דף כא:) דקאמר היכן מצינו באוכל כל שהו שחייב ופריך ולא והרי מפרש פירוש שבועה שלא אוכל כל שהוא ומשני מפרש נמי כבריה דמי משמע דטעמא דבריה הוי כאילו פירש הכתוב שלא תאכל בין גדול ובין קטן וא'ת דתנן בפרק אלו הן הלוקין (מכות יג.) כמה יאכל מן הטבל ויהיה חייב ר' שמעון אומר בכל שהוא וחכמים אומרים בכזית אמר להם ר'ש אי אתם מודים באוכל נמלה כל שהוא שחייב אמרו לו מפני שהיא כברייתה אמר להם אף חטה כברייתה ומסיק בגמרא דלר'ש כל שהוא למכות אפילו קמח ולדבריהם דרבנן קאמר אודו לי מיהת דחטה אחת כברייתה בכל שהוא ורבנן בריית נשמה חשיבא דחטה לא חשיבא והשתא קשה הרי גיד ואבר מן החי דחשיבי בריה אלמא לא תליא מילתא בנשמה ואפילו הוה נשמה בחטה לא חשיבא בריה כדפרישית דלא דמי למפרש דלא תאכל טבל כתיב ולא כתיב לא תאכל חטה של טבל ונראה לפרש דרבנן לדברי ר'ש קא מהדרי ליה לדידן אפילו הוה חטה נשמה לא חשיבי ליה בריה דלא דמי למפרש כדפרישית אלא לדידך דחשבת ליה בריה אלמא לית לך טעמא דמפרש מ'מ לא דמי לנמלה דלנמלה איכא נשמה וקשה היכן מצינו כזה שמשיבין טעם לדבריו והם עצמם אינם סוברין שיהיה הדבר תלוי בנשמה וי'ל דכי האי גוונא אשכחן בפרק התערובת (זבחים עז. ) דתניא אברי תמימים שנתערבו באברי בעלת מום ר' אליעזר אומר יקרבו ורואה אני את בשר בעלת מום כאילו הם עצים וחכ'א לא יקרבו וע'כ ר' אליעזר גופיה לית ליה האי טעמא דהא ברובע ונרבע מודה דלא יקרבו ולא קאמר רואה אני אותם כאילו הם עצים אלא עיקר טעמא כדמפרש בגמ' מום בם לא ירצו הא ע'י תערובות ירצו ולדבריהם דרבנן קאמר להו כדאמר התם ומיהו שם מיושב יותר דמתוך הברייתא אומר כן הגמרא אבל בפרק בתרא דמכות (דף יז.) מי דוחק הש'ס לומר דרבנן משיבין תשובה לר'ש לדבריו מה שאינן סוברין כיון דאינו לא במשנה ולא בברייתא וא'ת ור'ש דחשיב חטה בריה היאך תרומה עולה בק'א הא אמרינן לקמן (דף ק.) דבריה לא בטלה גבי גיד וכי תימא דהתם היינו טעמא דכשנולד נולד האיסור עמו כמו גיד ושרצים ואבר מן החי ועופות טמאים אבל תרומה מותר עד שימרח אכתי ערלה וכלאי הכרם לא ליבטלו. [וע'ע תוס' זבחים עב. ד'ה וליבטלו] :  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יהודה אכילה כתיב ביה. </span>וא'ת והרי נמלה ושאר שרצים דכתיב בהו אכילה ומחייב בכל שהוא כדתנן בפרק בתרא דמכות (דף יג.) ולא פליג ר' יהודה וי'ל דאכילה דהתם איצטריך דאי איכא ד' או חמשה זיתים דחייב בחד זית אבל הכא אמרינן דלר' יהודה מאשר על הכף נפקא והכי אמרינן במעילה פרק קדשי מזבח  (דף טז:) אכל שרצים לוקה עליו בכזית דאכילה כתיב בהו וא'ת דאמרינן באלו הן הלוקין (מכות טז:)  ריסק תשעה נמלים ואחד חי והשלימו לכזית לוקה שש חמש משום בריה דשרץ ואחת משום נבלה למה לי שיהא חד חי דהויא בריה בלאו הכי נמי כיון שיש בהם כזית לוקה ה' משום שרץ כיון דאכילה כתיב ביה כדפרישית ואחד משום נבלה וי'ל דודאי אלאו דשרצים דכתיב בלשון אכילה לקי משום כזית שרץ אלא יש לאו דשרץ דלא כתיב בהו אכילה כגון אל תשקצו (ויקרא יא) וההיא לא לקי אלא בחי משום בריה וא'ת ואכתי ל'ל חי אפילו מת נמי חשיב בריה כדאמרינן בס'פ (לקמן קב:) טמאה בין בחייה בין במיתתה בכל שהוא וי'ל דלא נקט חי לאפוקי מת אלא פירוש חי שלם לאפוקי ריסק כדאמר גבי כלים שבירתן זו היא מיתתן וא'ת הא אמרינן בסוף פרקין (שם.) אבר מן החי צריך שיאכל כזית דאכילה כתיב ביה דלמא הא דכתיב ביה אכילה למימר דמחייב בכזית אע'ג דאית ביה ד' או ה' זיתים וי'ל דלעולם לא מחייב עד שיאכל אבר שלם דהיינו בשר גידים ועצמות מדלא אשכחן בס'פ (לקמן דף קג:) לריש לקיש דפטר חלקו מבפנים דמחייב אלא בגרומיתא זעירתא והיינו טעמא דלא תאכל הנפש עם הבשר דדרשינן מיניה (לקמן דף קב:) אבר מן החי דאסור משמע עד שיאכל אבר שלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דפשיט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דפשיט </span>איסוריה בכוליה ירך. </span>לשון איסוריה לא אתי שפיר דלא אסרינן אלא שעל הכף בלבד ובספר רבינו גרשום כתיב דמשיך בכוליה ירך ויש לישב לשון איסוריה דהכי קאמר דפשיט גיד של איסור בכוליה ירך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יש בה בנ'ט הרי זו אסורה. </span>לאו בגיד לחודיה משערינן דבכדי קליפה שסביביו מסייע לגיד לאסור דמשעה שנמלח נאסר כדי קליפה סמוך לו ולפירוש רבינו אפרים שמפרש דלא אמרינן חתיכה עצמה נעשה נבלה אלא בבשר בחלב אתי שפיר. משמע קצת דאין הרוטב מסייע לשאר חתיכות אם יש בהם לבטל הגיד אלא הירך לבדו מדלא קאמר אם יש בהן וברוטב בנותן טעם כו' והאי לפירוש הקונטרס ניחא דפירש פרק כל הבשר (לקמן דף קח.) גבי טיפת חלב כו' דקאמר בגמרא לא שנו אלא שניער וכסה אבל לא ניער וכסה חתיכה עצמה נעשה נבלה כו' ופירש בקונטרס דכי ניער הקדרה מוליך הוא הטפה בכל הקדרה ומסייע כל מה שבתוכה לבטל הטפה וכן כי כסה הקדרה עולות הרתיחות משוליה לפיה ומוליכות הטפה בכל הקדרה משמע שר'ל שאפילו החתיכה שנפלה הטפה עליה היא מקצתה בתוך הרוטב אי לא ניער וכסה אין מסייע הרוטב והחתיכות אחרות לבטלה ומיירי הכא בשלא ניער וכסה ולר'י נראה דכשהחתיכה שנפל האיסור עליה היא מקצתה ברוטב לא בעינן ניער וכסה והתם איירי כשהחתיכה כולה חוץ לרוטב דאז אין מתפשט אלא בניער וכסה והוה מצי למימר לא שנו אלא בחתיכה מקצתה ברוטב אלא מילתא דפסיקא ליה נקט כשניער וכסה דאז בכל ענין הרוטב מכסה כל החתיכות ואפילו היתה כולה חתיכה חוץ לרוטב והכא דקאמר אם יש בה בנ'ט היינו על ידי שלא היה בה עם הרוטב ששים לבטל טעם הגיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>נצלה קולף ואוכל עד שמגיע כו'. </span>וא'ת מאי קמ'ל פשיטא דלא מצי למימר הוא הדין נצלה דא'כ למה לי נתבשל דמשעת מליחה נאסר דמליח הרי הוא כרותח דצלי כדאמר בסמוך ובלא מליחה אי אפשר לבשל דאין הבשר יוצא מידי דמו עד שימלחנו יפה יפה וי'ל דקמ'ל דלא נאמר נתבשל דמתניתין היינו נצלה דאשכחן דקרי לצלייה בשול דכתיב (ד'ה ב' לה)  ויבשלו (את) הפסח וכן הא דתנן (לקמן דף קט:) הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו קורעו לאחר בשולו ובעי למידק מינה בריש כיצד צולין (פסחים עד:) דכבולעו כך פולטו אלמא לאחר בשולו דקתני היינו לאחר צלייתו דאי בקדרה הכל אסור אם אין פי קנה חוץ לקדרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שמגיע לגיד. </span>לאו דווקא עד שמגיע לגיד ממש דהא צריך שיניח כדי קליפה סמוך לגיד ואפילו כדי נטילה צריך שיניח כדאמר בפרק כיצד צולין (שם דף עה:) נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו ולא סגי בקליפה אם לא נחלק דשמא רוטב מתפשט יותר מגיד ומיהו לא אשכחן בשום מקום שיהא סגי לצלי בקליפה דלא מצינו קליפה נזכרת לענין צלי אלא בכיצד צולין (שם דף עו.) בחם לתוך צונן דשמואל אמר קולף דתתאה גבר אדמיקר ליה בלע ואפשר דרותח דצלי בלע טפי ולקמן בפרק כל הבשר (דף קיב.) דאמר רב ההוא בר גוזלא דנפל לגו כדא דכמכא דצלי בעי קליפה התם אפילו בצונן איירי ומשום דבר יונה רכיך טובא ובלע וגבי צורר אדם בשר וגבינה במטפחת אחת ואינו חושש ובלבד שלא יהיו נוגעות זו בזו ואמרינן (לקמן דף קז:) בגמרא וכי נוגעות זו בזו מאי הוי צונן וצונן הוא ומשני נהי דקליפה לא בעי הדחה מי לא בעי לאו משום דצלי סגי ליה בקליפה אלא ה'ק נהי דקליפה לא בעי כמו בחם לתוך צונן הדחה מי לא בעי וכן הא דאמר לעיל בפ'ק (דף ח:) דלמ'ד בית השחיטה רותח קולף שאני התם דשמנונית שעל הסכין דבר מועט הוא כדאמרינן פרק כיצד צולין  (פסחים דף עה:) סכו בשמן של תרומה אם חבורת כהנים יאכלו ואם של ישראל אם צלי הוא יקלוף את החיצון ומפרש אפילו למאן דאמר תתאה גבר שאני סיכה דמשהו עבדי ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>מריש אזנו. </span>שרחוק מן החלב ולאו דווקא משום דראש הגדי למטה בשעה שצולין אותו בשפוד בתנור דכן דרך כדמשמע בריש כיצד צולין (שם עד.) שתוחבו לתוך פיו עד בית נקובתו וצד העב של שפוד הופך למטה כדי שלא יפול ומידב דאיב החלב על הראש אלא אפילו היה הראש למעלה אסור דמפעפע חלב למעלה דהא צונן לתוך חם אסור למאן דאמר תתאה גבר ולא סגי בקליפה ומה שנהגו כשמולחים בשר הרבה ומניחין בגיגית ופעמים חתיכה אחת חציה לתוך הציר וחציה חוץ לציר וחותכין מה שבתוך הציר ומשליכין דאסור ומה שחוץ לציר מותר ולא אמרינן שיפעפע הדם למעלה ויאסור כל החתיכה כדאמר גבי חלב י'ל דאין דרכו של דם לפעפע אלא אדרבה אמרינן דדם משרק שריק כשנופל על הבשר ולא מיבלע דרך הליכתו כ'ש דלא מפעפע למעלה ואפילו יש שומן בבשר שבתוך הציר לא אמרינן דנעשה נבלה מחמת הדם וחוזר ואוסר מה שחוץ לציר דמפעפע לפי מה שמפרש הרב רבינו אפרים דלא שייך חתיכה עצמה נעשת נבלה אלא בבשר בחלב ובלאו הכי נמי כיון דלא אפשר האיסור להתפשט חוץ לציר שרי דלא אמרינן חתיכה עצמה נעשית נבלה ואוסרת את כל החתיכות אלא במקום שהאיסור מתפשט בכל החתיכה דומיא דטפת חלב תדע  דבכל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>חלב דמפעפע. </span>לכך אסור אפילו הראש והא דאמרינן  נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו ותו לא היינו משום דרוטב אינו מפעפע כל כך דציר בעלמא הוא ולא שומן וא'ת אם כן במתניתין איכא שומן הגיד דמפעפע ואפילו נצלה נמי ליתסר כוליה ונראה לר'ת דשמנו של גיד אינו מפעפע והרב (א) ר'מ מפרש כיון דשומן הגיד לא מיתסר אלא מדרבנן דגזרו ביה אטו הגיד כשאין הגיד אוסר גם בו לא החמירו ולפירושו למאי דקיימא לן  (לקמן דף צט:) דאין בגידין בנ'ט אפילו נתבשל לא אוסר כמו שאין הגיד אוסר ורבינא דאסר בסמוך גבי הנהו אטמהתא צ'ל דסבר דיש בגידין בנ'ט כתנא דמתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>כחוש הוה. </span>מפרש ר'ת כחוש הוה ולכך שרי דחלב כחוש אינו מפעפע ועי'ל כחוש הוה ויש בו מעט חלב ובטל בששים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כוליא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כוליא </span>בחלבא הוה ושריא. </span>לפי שהיה הקרום מפסיק ונראה שצריך להסיר מן הכוליא כדי קליפה לפי שהקרום עצמו מובלע מן החלב כדאמרינן לעיל (דף צג.)  תלתא קרמי הוה וא'ת ליתסר כוליא משום דמפעפע בה לובן כוליא דרבי יוחנן גופיה אסר לעיל (דף צב:) לובן כוליא כדאמרינן דממרט ליה וי'ל כיון דלא אסור אלא מדרבנן אינו אוסר את הכוליא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשר בחלב מאן טעים ליה. </span>והא דלא פריך אמתניתין (לעיל דף צו:)  דירך שנתבשל בה גיד הנשה מאן טעים ליה משום דמשערינן ליה כבשר בלפת אבל קשה דאמתני' דפרק כל הבשר (לקמן דף קח.) דטפת חלב שנפלה על חתיכת בשר אם יש בה בנ'ט וכו' הוה מצי למפרך וכן אמתני' דפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עג.) יין במים ומים ביין בנ'ט וי'ל דהתם קל לשער בס' אבל הכא אין קל לשער מה שבלוע בקדרה אלא על ידי טעימה אי נמי דמשמע ליה דהך ברייתא על ידי טעימה איירי דומיא דתרומה דטעם לה כהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סמכינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמכינן </span>אקפילא. </span>אע'ג דעובד כוכבים הוא כיון דקפילא הוא לא משקר שלא יפסיד אומנתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא כו' ואמור רבנן בס'. </span>לקמן בפ' כל הבשר (דף ) פסק הקונטרס כרבי יהודה דמין במינו לא בטיל מדקם ליה רבי בשיטתיה דקאמר נראין דברי רבי יהודה ורב ושמואל נמי דאמרי תרוייהו כל איסורים שבתורה במינו במשהו ותניא כוותייהו במסכת עבודה זרה בפרק בתרא (דף עג.) ואע'ג דאיפליגו עלייהו רבי יוחנן ור'ל התם ותניא נמי כוותייהו שמעינן נמי לאביי ורבא דבתראי הוו דקמו כרב ושמואל דאיתמר חלא לגו חמרא כו' במסכת עבודה זרה פרק בתרא (דף סו.) ובמסכת פסחים (דף ל.) נמי פסיק רבא הלכתא חמץ בזמנו בין במינו בין שלא במינו במשהו כרב וטעמא דרב מפרש התם דרב לטעמיה דאמר כל איסורין שבתורה במינו במשהו ושלא במינו גזר רב אטו במינו בחמץ משום דלא בדילי אינשי מיניה ואתו לזלזולי ביה עד כאן לשון הקונטרס ור'ת אומר דכל זה אינו ראיה דאין הלכה לא כרבי יהודה ולא כרבי ולא כרב ושמואל דהלכה כרבי יוחנן לגבי רב כדאמר בריש ביצה  (דף ד:) וגבי שמואל כדאמר במי שהוציאוהו (ערובין מז:) ורבי יהושע בן לוי נמי אית ליה לקמן (צח.) בשמעתין דמין במינו נמי בטיל דיליף מזרוע בשלה דהוי מין במינו ורבי יהושע בן לוי בר סמכא הוא והלכה כמותו בכל מקום ואפילו לגבי ר' יוחנן כדמשמע בפרק בתרא דמגילה  (דף כז.) דאמר רב פפי משמיה דרבא מבי כנישתא לבי רבנן שרי מבי רבנן לבי כנישתא אסור ורב פפא משמיה דרבא אמר איפכא וקאמר התם כוותיה דרב פפי מסתברא דאמר רבי יהושע בן לוי בית הכנסת מותר לעשותו בית המדרש ואע'ג דרבי יוחנן פליג עליה כדאיתא התם מייתי ראיה מר' יהושע בן לוי ומיהו ר'ת בעצמו היה דוחה דהא דפליג רבי יוחנן התם דקאמר את הבית הגדול בית שמגדלין בו תפלה אף שמגדלין בו תפלה קאמר להכי מייתי מרבי יהושע בן לוי דלרב פפא דאמר איפכא לא הוי לא כרבי יהושע בן לוי ולא כרבי יוחנן ומ'מ יש ראיה דבסדר תנאים ואמוראים פוסק הלכה כרבי יהושע בן לוי בכל מקום וההיא דחמרא לגו חלא וחמרא חדתא בעינבי אומר ר'ת דאיכא לאוקומי בטבל ויין נסך דמודי בהו רבי יוחנן כדאמרינן במסכת עבודה זרה (דף עג:) תדע דהא רבא גופיה אית ליה הכא דמין במינו דליכא למיקם אטעמיה בס' ורבינו אפרים היה דוחה דהכא איירי בחמרא חדתא בעינבי וקרי ליה מין במינו לפי שטעמם שוה ויש להם דין מין בשאינו מינו דהא רבא אזיל בפרק בתרא דמסכת ע'ז בתר שמא ואין נראה לומר כן דכיון דאזל בתר שמא לא היה קורא אותו מין במינו ובהקומץ רבה (מנחות כג.) נמי קאמר רבא קסבר רבי יהודה כל מין ומינו ודבר אחר כו' מכלל דרבא גופיה לא סבירא ליה הכי ובפרק כל שעה (פסחים דף ל.) דאמר רבא הלכתא חמץ בזמנו בין במינו בין שלא במינו במשהו כרב לא גרס ר'ת במשהו כרב וכן משמע בה'ג שלא היה כתוב בספרים (ב) כרב שכתב שם מדלא יהיב רבא שיעורא למילתיה ש'מ דאסור במשהו כרב ועל פי ה'ג מוגה בספרים אלא גרסינן אסור פי' בנותן טעם כרבי יוחנן דהתם ושם מפורש אמאי לא פסיק בהדיא כר' יוחנן וכן פסק בשאלתות דרב אחאי דרבא כרבי יוחנן ומ'מ לא היה ר'ת פוסק הלכה למעשה לחמץ בפסח וכשהיו מוצאין חטה בתרנגולת רותחת בפסח היה מצריך להשהותה עד אחר הפסח ואור'ת דאע'ג דתנן באהלות (פי'א מ'ז) בעופות ובדגים כדי שתפול לאור ותשרף דברי ר'ש אפי' ילפינן איסור מטומאה דחשיב כמעוכל הא פליג התם ר' יהודה בן בתירא וקאמר בעופות ובדגים מעת לעת ובשל תורה הלך אחר המחמיר ואפי' גרס במשהו כרב דילמא שאני חמץ דחמיר טפי דעובר בבל יראה ולא בדילי מיניה ואע'ג דקא מפרש התם טעמא דקאמר רב לטעמיה כו' רבא פסיק כרב ולא מטעמיה וטעמיה דרב משום דסבר בעלמא דמין במינו במשהו וגזרינן בפסח שלא במינו אטו מינו אבל לרבא אע'ג דבכל איסורין הוי בנותן טעם אפי' במינו מחמיר לאסור בפסח במשהו אפי' שלא במינו ועוד דבספרים ישנים לא גרסינן רב לטעמיה אלא ה'ג והא רב ושמואל דאמרי תרווייהו כל איסורין שבתורה שלא במינו בנותן טעם ומשני רב גזר בחמץ שלא במינו אטו מינו והא דלא חשיב חמץ בפסח בהדי טבל ויין נסך בברייתא דמסייע לרבי יוחנן משום דטבל ויין נסך הוי שלא במינו בנותן טעם וחמץ אפי' שלא במינו במשהו ואף רבי יהודה גאון פסק דוקא בחמץ קאי רבא כרב אבל בשאר איסורין הילכתא כרבי יוחנן ור'ל ועוד הביא ר'ת ראיה דבפרק התערובת (זבחים עט:) בשמעתא דחרצן סבר רבי אליעזר בן יעקב דמין במינו בטל ומשנת ראב'י קב ונקי וסתמא דגמרא נמי קאמר הכי בשלהי ביצה (דף לח:) גבי ר' אבא דאמר מי שנתערב לו קב חיטים כו' דקאמר שפיר עבידו דאחיכו עליה דמ'ש חיטים בשעורין דלא דמין בשאינו מינו בטיל חיטין בחיטין נמי נהי דלר' יהודה לא בטיל לרבנן מיבטל בטיל משמע דהכי הלכתא ולהכי אחיכו עליה אע'ג דר' יהודה מיירי התם מכלל דרישא רבנן מ'מ רבנן התם לא איירי במין במינו ובה'ג של אספמיא פוסק דחתיכה בחתיכות בנ'ט ומילתא דרבא דאמור רבנן בס' אייתו לפסק הלכה ובקונטרס גופיה פסק בפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף סו.) גבי פלוגתא דאביי ורבא דהלכתא כר' יוחנן דסבר בנותן טעם ויין נסך דקאמר התם במשהו אומר ר'ת דדוקא ביין שנתנסך לפני עבודת כוכבים דהא אמתניתין דיין ביין ומים במים קאי ומים במים אי אפשר להיות אלא בנתנסך ובתשובת הגאונים [בכתב יד] רבינו יוסף ט'ע מצא ר'ת יין נסך שנתנסך לפני עבודת כוכבים אסור בהנאה ואינו בטל אפילו באלף כמו ששנינו ואלו אסורין ואיסורן בכל שהוא וכו' מכלל דסתם יינם ושאר איסורין חוץ מטבל ויין נסך בין במינו בין שלא במינו בנותן טעם וקשה מתוספתא דקתני אגרדמין עובד כוכבים שטעם מן הכוס והחזיר לחבית אסור קדח במינקת ונפלה ממנו טיפה אסור מפני שטיפת יין אסורה ואוסרת בכל שהוא משמע דסתם יינם אוסר בכל שהוא וי'ל דאתיא כר' יהודה דאמר מין במינו לא בטיל וההיא דקנישקנין דקדים ופסיק עובד כוכבים אסור בפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עב:) אע'ג דלא מיתסר אלא טיפה הנוגעת בפיו דקסבר נצוק אינו חבור מדשרי בקדים ופסק ישראל יש לפרש דהאי אסור דקאמר היינו דאסור לכתחלה לעשות דאין מבטלין איסור לכתחלה אי נמי למ'ד מין במינו בכל שהוא קאמר דאסור:  איכא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>דאמרי בקדרה עצמה. </span>תימה אם שיעור עובי הקדרה כחמשים זיתים ונתן בה מים כשיעור עשרה זיתים ובשל באותן המים כזית חלב היאך יתבטל אותו כזית חלב במים הא פשיטא שיש במים טעם חלב ונראה לפרש דהכא מיירי כגון דליתיה לאיסורא בעיניה דנבלע בה בקדרה כזית חלב והיא היתה כבר בלועה מהיתר ואח'כ חזר ובשל היתר דמשערינן בקדרה עצמה לבטל האיסור שנבלע בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>איסורין שבתורה משערינן אותן כאילו הן בצל וקפלוט. </span>מדלא נקט כבשר בלפת כדקתני במתניתין (לעיל דף צו:) גבי גיד הנשה משמע דאין שיעורן שוה דגיד לא יהיב טעמא כולי האי הוא דמשערינן כבשר בלפת אבל שאר איסורים דיהבי טעמא טפי משערינן בבצל וקפלוט ומדאמר רב נחמן גיד בששים משמע דבשר בלפת הוה שיעורה בששים ולפי זה פליג רבי יוחנן אדרבא דלעיל דאמר כל איסורין שבתורה בששים וכרבא קיי'ל דהוא בתרא וכן פסקינן בפ' בתרא דמסכת ע'ז (דף סט.)  גבי עכברא בשיכרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכחל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכחל </span>מן המנין. </span>וא'ת כיון דכחל עצמו אסור כדאמרינן בסמוך א'כ נימא חתיכה עצמה נעשה נבלה וליבעי ששים לבד מכחל וי'ל דהאי דאסור לאו משום שיהא טעם חלב בכחל יותר מבשאר בשר אלא לפי שיש בו גומות והחלב כנוס לתוכו ויש באותו חלב טעם בשר ואי אפשר להפרישו מן הכחל מאחר שנתבשל דתו לא מהניא ליה קריעה וא'ת ומה טעם הכחל עצמו אסור והלא כל החלב הכנוס לתוכו בגומות נפלט לחוץ ונתפשט ונפלט בשוה לכל החתיכות כדאמר דמשערינן בכוליה ופריך נמי אלא מעתה נפל לקדרה אחרת לא יאסור משמע דפשיטא ליה שיוצא כולו כמו שאפרש בסמוך וי'ל לפי שמתחלת בשולו קודם שיצא החלב לגמרי נאסר החלב שבכחל מפני טעם הבשר שבו ואז לא היה יכול לצאת בקריעה הילכך אף לאחר שנגמר בישולו שכבר יצא כולו תו לא לישתרי דאפשר לסוחטו אסור ואפילו למ'ד אפשר לסוחטו מותר הכא גזרינן שמא יאכלנו קודם שיצא כולו ואע'ג דגבי בישרא דאסמיק  (לעיל דף צג:) שרינן כי שפדיה בשפודא לבתר שנצלה לגמרי ולא גזרינן דלמא אתי למיכל קודם גמר צלייתו שאני התם שדרך הדם לצאת על ידי מליחה וצלייה ולכך צולהו כדי להוציא דמו גם לבסוף פירש כל הדם לגמרי ונופל לחוץ אבל הכא כשיצא נמי כל החלב מ'מ נשאר הוא בקדרה אלא שמתבטל ואי שריא לבסוף אתי למיכליניה קודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכחל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכחל </span>עצמו אסור. </span>יש ספרים דגרסי אסור היכא דלא קרעיה ובשליה בהדי בשר וא'ת כי בשיל ליה נמי לחודיה ליתסר משום טעם בשר הכחל (ג) שבחלב שבגומות וי'ל משום לישנא קמא דרב בפ' כל הבשר (לקמן דף קט:) דאמר לא קרעו אינו עובר עליו ומותר לכך צריך להעמיד כשנתבשל עם הבשר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה נפל לקדרה אחרת לא יאסור. </span>דכיון דבכוליה משערינן א'כ נפיק כוליה אבל אי במה דנפיק מיניה משערינן א'ש דאוסר קדרה אחרת דלא נפיק כוליה וא'ת ודלמא הא דמשערינן בכוליה משום דמספקא לן אי נפיק כוליה ולכך נפל לקדרה אחרת אוסר משום דדלמא לא נפיק כוליה וי'ל דזה פשוט לו ואין ספק בדבר וידוע היה להם אם יוצא כולו או מקצתו ועוד דמספק לא היה אוסר קדרה אחרת כיון דחלב שחוטה דרבנן ועוד נראה לפרש דאלא מעתה קאי אהא דאמר וכחל מן המנין אלמא לא חשבינן ליה חתיכה דאיסורא ולא אסיר אלא משום חלב הכנוס בגומות שבתוכו וא'כ נפל לקדרה אחרת לא יאסור דכל מה שסופו לצאת מן החלב יצא בקדרה ראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפל </span>לקדרה אחרת אל יאסור. </span>הא לא פריך הוא גופיה לא ליתסר כדפי' לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביצה </span>בס'. </span>וה'ה בשאר איסורין וביצה איצטריך ליה משום דאיכא ביצה טמאה דלא אסרה כדאמרי אינשי דמיא בעלמא הוא:  בביצת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בביצת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בביצת </span>אפרוח. </span>וה'ה (ב) בשאר בנמצא בה דם דשדא תיכלא בכולה ונראה דטמאה שהיא קלופה אפשר דאסורה ובירושלמי גבי גיעולי ביצים משמע דיש חילוק בין קלופות לשאין קלופות ושמא לענין זה נמי יש חילוק והא דלא משני הכא הא בקלופה הא בשאינה קלופה משום דסתם ביצים מבשלים אותן בקליפתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פירושי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פירושי </span>קא מפרש. </span> ז] הכא לא פריך א'ה אסורות אסורות למה לי וכן בכמה דוכתין ובכמה דוכתין פריך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דנפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנפל </span>בדיקולא דבשרא. </span>בערוך חברו בהדי היא ניימא ודיקולא שפיל פירוש קלתא וכתוב בתשובת הגאונים דהכי קאמר דנפל ליורה גדולה שיש בה שיעור דיקולא וקשה כיון דלאו לדיקולא נפל מאי קאמר סבר רב אשי לשעוריה במאי דבלעה דיקולא ובקונטרס פירש דיקולא קלחת וקלחת הוא כלי שמבשלין בה בשר כדאמר בהמוכר את הספינה  (ב'ב עד.) כל שלשים יום מהפך להם גיהנם כבשר בקלחת ואפשר דקרי ליה דיקולא משום הרתיחות שעולות בתוכו שנקראים דיקולי כדאמר פרק כל שעה (פסחים דף לט:) אמר רב יוסף לא ליחלט איניש תרתי חיטי בהדי הדדי דילמא אזל חדא (ג) בצדי דחברתה ולא סליק ליה דיקולא דמיא מד' רוחתא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעיא </span>להו בששים ואחד כו'. </span>ומדלא פירש בהדיא בששים והיא מותרת ליכא למיפשט מידי דשמא רבי יהושע בן לוי עצמו הוא מסופק ומיהו קשה דלקמן קאמר רבי יהושע בן לוי כל איסורין שבתורה בששים משמע ח] בששים של היתר כמו גיד בששים ואין גיד מן המנין ויש לומר דהתם משמיה דבר קפרא קאמר לה אבל הכא מדקאמר בששים אסור משמע שפיר דבששים של היתר נמי אסור להכי אית לן למימר דלדידיה הוה מספקא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>איסורין שבתורה בששים. </span>פירש בקונטרס דאף כי לא יהיב טעמא בעי ששים ואין נראה ומה שהביא ראיה מלקמן אפרש לקמן בעזרת הש'י:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בשלה אלא שלימה. </span>פירש בקונטרס דלא נתפרש באיזה לשון ונראה לפרש דמשמע בשלה כמו בשל לה למ'ד דגושה ומפיק ה'א כמו שיש לה כלומר כמו שהיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכולי </span>עלמא בהדי איל מבשל לה. </span>דאין מקרא יוצא מידי פשוטו אבל לאיכא דאמרי דבקדרה אחרת מבשל לה לתנא קמא מוציא אותו מידי פשוטו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר מחתך לה והדר מבשל לה. </span>פירש בקונטרס דהיינו ת'ק ושלימה דקאמר היינו דאין מחתכין לחתיכות והשתא לא הוי מר סבר קמא ללישנא קמא כמ'ס קמא דאיכא דאמרי דהוי ר'ש ונראה לפרש מר סבר מחתך לה והדר מבשל לה היינו ר'ש בן יוחאי אבל ת'ק סבר דמבשל והדר מחתך והיינו שלימה דקאמר שתהא מחוברת לאחר בישול והשתא הוי מר סבר קמא ר'ש בן יוחאי כמו לאידך לישנא ומיהו ללישנא בתרא צריך לומר שלימה היינו שלא יחתכנה חתיכות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאן </span>דאמר בששים סבר בשר ועצמות כו'. </span>לאו דרשא גמורה היא למילף מינה לענין מין בשאינו מינו דטעם כעיקר דאורייתא דהכא מין במינו הוא דמדאורייתא בטילה ברובא אלא בששים ומאה קבלה היתה בידם ואסמכוה אהאי קרא ומכל מקום פריך שפיר מהא דתניא זהו היתר הבא מכלל איסור דמשמע שיש כאן היתר דבעלמא אסור כיוצא בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>למעוטי כל איסורין שבתורה. </span>וא'ת ומאי קושיא דילמא היינו דוקא לענין שאין מבטלין איסור לכתחילה והכא שרי וי'ל דלשון זהו היתר הבא מכלל איסור משמע מכלל דבר האסור לאכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>חזית דגמרינן מהא כו'. </span>ואף על גב דלחומרא מקשינן כיון דאיכא לאוקומי קרא דדם הפר בעולין כרבנן בהקומץ רבה (מנחות דף כב:) אית לן למילף מזרוע בשלה אע'ג דלקולא וכן בסמוך פריך (ג) דאדרבה ניגמר מהכא לקולא דאיכא לאוקומי קרא דחטאת ודמשרת להיתר מצטרף לאיסור וצריכי כדאמר בפרק שלשה מינין (נזיר דף לז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לחומרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לחומרא </span>גמרינן דמדאורייתא ברובא בטיל. </span>וא'ת הא תינח במינו אבל בשאינו מינו לא בטיל דטעם כעיקר דאורייתא וי'ל דלאו דרשא גמורה היא כדפרישית ולענין מין במינו גמרינן לחומרא ובשאינו מינו קים להו דביותר מששים למר ומאה למר פוסק הטעם ואסמכינהו נמי אהאי קרא ועוד דזימנין פוסק בפחות מששים או ממאה א'כ הא דילפינן לאסור עד ששים ומאה חומרא בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר לא נצרכא אלא לטעם כעיקר דבקדשים אסור. </span>פירש בקונטרס דזהו למעוטי שאר קדשים אבל חולין שפיר ילפינן מיניה למאה וששים דמדאורייתא בטלי ברוב וילפינן מהכא להחמיר דלא ליבטל אלא במאה וששים משמע דר'ל דטעם כעיקר דקאמר לאו ו] לטעם גמור הוא דהא בטיל במאה וששים אלא טעם כל דהו קאמר וגם צ'ל דכה'ג אסור בקדשים ואע'ג דלא הוי אלא משהו וכי פריך וליגמר מיניה היינו דלישתרו אף ז] בשר קדשים בק' וס' כזרוע בשלה והשתא תימה כיון דהכא לא איירי בטעם גמור אלא בכל שהוא מי דחקו לפרש דרבא אית ליה טעם כעיקר בחולין לאו דאורייתא כיון דהכא לא איירי בטעם גמור אלא בכל שהוא כדפרישית ועוד תימה דעל כרחיך אין כל שהוא אוסר בקדשים דלא אסר במשהו אלא עולין דוקא לרבנן ומין במינו לר' יהודה כדאמרינן בהדיא בהקומץ רבה (מנחות דף כב. כג.) וכן בפ' התערובת (זבחים עח.) אמר ר'ל הפגול והנותר והטמא שבללן זה בזה ואכלן פטור וקאמר שמע מינה נותן טעם ברוב לאו דאורייתא אלמא משמע דאפילו כדי נתינת טעם לא אסר במינו וזרוע בשלה וחטאת דשמעתין במינו עסקינן ועוד אמר בהקומץ רבה (מנחות דף כג:) שתי מנחות שנקמצו ונתערבו דבטל ברוב לרבנן דאמרי מין במינו בטיל אלמא אין כל שהוא אוסר בקדשים וכן בכמה דוכתין ונראה לפרש דהכא איירי בטעם גמור דבקדשים אסור מקרא דחטאת והוא הדין דבחולין אסור מקרא דמשרת אלא נקט קדשים משום דבזרוע בשלה דהוי קדשים קאי והכא שרי דפעמים שהזרוע ומקצת מן האיל היו חוץ לרוטב ונותן הזרוע טעם במה שחוץ וזימנין נמי שיש משמנונית הזרוע הרבה על אותו מקצת עד שלא יהא רוב באותו מקצת לבטלו ובכל ענין שיבשל התיר הכתוב ורבא לא פליג אר' יוחנן דמשרת אתא לטעם כעיקר ודרשה גמורה היא ולא אסמכתא דמדר'ע נשמע לרבנן דדריש לה להיתר מצטרף לאיסור דלקי והוא הדין דלרבנן דמוקי לה לטעם כעיקר נמי לקי והא דאמר אביי בפרק כל הבשר (לקמן דף קח.) ש'מ טעמו ולא ממשו בעלמא דאורייתא דאי דרבנן מבשר בחלב מאי טעמא לא גמרינן להו דחדוש הוא אי חדוש הוא אע'ג דליכא נותן טעם נמי אמר לך רבא דרך בישול אסרה תורה פירוש לעולם דרבנן התם דיחוי בעלמא הוא כלומר מהכא לא תידוק ובפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף סז.) דאמר רבי יוחנן טעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו והיינו במינו דמדאורייתא ברובא בטל וטעמו וממשו דקאמר התם דלוקין כגון שהאיסור בעין ומכירו וכי קתני טעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו ה'ה אפילו טעמו וממשו אם אין מכירו אלא מילתא דפסיקא נקט בכל ענין אי נמי נקט ולא ממשו לרבותא דאפ'ה אסור  ועוד</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גלי </span>רחמנא גבי חטאת כו'. </span>הקשה ר'ת דהאי קרא דחטאת מייתי הכא לטעם כעיקר ובפ' אלו עוברין (פסחים דף מה.) מוקי להיתר מצטרף לאיסור לכ'ע וטעם כעיקר מפיק ליה ממשרת ולר'ע מגיעולי עובדי כוכבים לכך נראה לר'ת דגרסינן הכא לא נצרכא אלא להיתר מצטרף לאיסור דבכל ענין התיר הכתוב ואפילו יש חצי זית בעין משמנונית של זרוע על חתיכת האיל שחוץ לרוטב ומיהו א'צ להגיה הספרים דאיכא למימר דנקט הדרשה הפשוטה דאי לאו קרא דמשרת ודגיעולי עובדי כוכבים דאתו לטעם כעיקר הוה מוקמי קרא דחטאת לטעם כעיקר ולא להיתר מצטרף לאיסור וכי האי גוונא איכא בכמה דוכתין ועוד י'ל דסוגיא דהכא אתיא כי סוגיא דנזיר פ' שלשה מינין (דף לז: ) דגרסינן התם ורבנן תיפוק להו דהיתר מצטרף לאיסור מחטאת ומשני התם נמי לטעם כעיקר הוא דאתא ואע'ג דמשרת נמי אתי לטעם כעיקר מצרך צריכי דאי כתב רחמנא חטאת הוה אמינא נזיר לא אתי מיניה דנזיר מקדשים לא ילפינן ואי כתב רחמנא נזיר הוה אמינא חטאת מנזיר לא ילפינן דחמיר איסורו דאפי' חרצן אסיר ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תאכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תאכל </span>כחמור שבה. </span>רבינו חננאל גריס תאכל כחמור שבהן משמע דאיכא חומרא בשלמים דליכא בחטאת כגון שבשל שלמים דאתמול בקדירה דחטאת דהיום דרמינן עלייהו חומרא דחטאת לאסור לזרים לנשים ולעבדים וחומרא דשלמים שאין נאכלין אלא עד הלילה וחטאת של היום זמן אכילתה עד למחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נצרכא אלא למקום חתך. </span>דבעלמא אסור כגון שהוציא העובר את ידו לחוץ דנפקא לן בפ' בהמה המקשה (לעיל דף סח:) דמקום חתך אסור מדאצטריך פרסה החזיר אכול מקום חתך מכלל דאי לא החזירה אסור ונראה דשאר קדשים כגון חזה ושוק ואימורין שרי נמי מקום חתך שלהם דהא לא אשכחן קרא בזרוע בשלה יותר מבשאר קדשים ואי ילפי בהו מעובר דאסור מקום חתך בזרוע בשלה נמי ליתסר אלא בכולן לא אסר הכתוב מקום חתך דזרוע בשלה וחזה ושוק ואימורים צוה הכתוב להסיר ולא מקום חתך והא דקאמר הכא דבעלמא אסור היינו באבר שיצא לחוץ והכא שרי בכל הקדשים ולכך לא פריך הכא מאי חזית דגמרת כו' כדפריך אאינך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בהם בנותן טעם אע'פ שאין בהן כדי להעלות מותר. </span>פי' בקונטרס וכי בעינן מאה ואחד היינו היכא דאיסור בעיניה אבל הכא דליתיה בעיניה לא בעינן מאה ואחד אלמא צ'ל לפירושו דהכא מיירי כגון שהסיר הגריסים מתוך העדשים דאז אי אפשר להסירם שאינו מכירן ואיכא ממשות האיסור היה צריך מאה ואחד וקשה לפירושו אמאי נקט רישא שאור של חטים שנפל לתוך עיסה של חטין דהוי מין במינו אפי' בשלא במינו נמי בעינן מאה ואחד היכא דאיתיה לאיסור בעיניה וי'ל דנקט מין במינו דאפילו הסיר אחרי כן השאור בעינן מאה ואחד לבטל אבל שלא במינו לא בעינן ונראה דא'צ לדחוק כן דשאינו מינו בטל בששים כשאר איסורין אפילו איתיה לאיסורא בעיניה כיון דאינו מכירו ובמינו הוא דבעינן מאה ואחד דהא דדרשינן בספרי את מקדשו ממנו ממנו שנפל לתוכו הרי הוא מקדשו במינו כתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>במאי לאו בששים. </span>וא'ת הא דבטל הכא בששים היינו דטעמיה כהן ואפי' בפחות היה בטל אי טעמיה כהן ואין נותן טעם ולא כמו שפירש בקונטרס לעיל אבל בסתמא בעינן מאה ואחד לבטלה דהא רישא נמי דקתני אם יש בהן בנותן טעם אסור אפי' יש בהן להעלות במאה ואחד על כרחך איירי בטעמיה כהן וי'ל דממשנה יתירה דייק דבסיפא הוה ליה למיתני אין בהן בנותן טעם מותר ותו לא ושפיר ידעינן דאבין יש לו להעלות במאה ואחד ובין אין לו להעלות במאה ואחד דארישא קאי אלא להכי הדר תנא לאשמועינן דבבציר ממאה ואחד יש שיעור לבטל נתינת טעם:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 99
dfh: b
trm: במאה.
txt:
<span class='five'>במאה. </span>פי' בקונטרס והכי קאמר אין בהן להעלות בק'א של היתר אלא מאה של היתר לבד האיסור מותר ופריך והא מדרישא מין במינו שאתה הולך בו כל שעה להחמיר אפ'ה בטיל במאה כי ליכא נותן טעם דקתני אין בהן להעלות כו' בין אין בו כדי להחמיץ אסור וס'ד מאה ואחד בהדי איסור קאמר אלמא במאה בטיל מכלל דסיפא בששים דחילוק זה ביניהם דזה אינו צריך ק'א כשאין נותן טעם וזה צריך וזה הפירוש דחוק מאד דמאי ס'ד דמסדר הש'ס שיהא לשון המשנה משונה סיפא מרישא דכיון שפירש ק'א דסיפא היינו מאה ואחד של היתר למה לא יהיה מאה ואחד דרישא דמין במינו מאה ואחד של היתר כמו שמתרץ לבסוף ולא היה לו לטעות בכך ועוד דפריך במאה ואחד אמאי לא בטיל מי דחקו להצריך מאה ואחד של היתר ונראה דמשום האי פירכא דחקו בקונטרס לפרש בק'א של היתר מדפריך עליה כיון דמוקמת בק'א של היתר אמאי לא בטיל ונראה לפרש לא במאה כלומר מאה עם האיסור והמקשה סלקא דעתיה דמאה בלא איסור קאמר לכך פריך מדרישא בק'א ואין להעלות בק'א אסור היינו במאה של היתר וחד של איסור כמו בכל דוכתין דתרומה עולה בק'א היינו עם האיסור כדדרשינן ממנו שנפל בתוכו הרי הוא מקדשו הוי סיפא בששים דאי בק'א מאי חומרא במין במינו ממין בשאינו מינו דתרוייהו בק'א של היתר בטלי בפחות לא בטלי ומשני דרישא בעי' ק'א עם האיסור וסיפא מאה עם האיסור ואין בו להעלות בק'א דרישא וסיפא הוי פירושו ק'א עם האיסור והא דפריך וכי יש בו להחמיץ בק'א אמאי לא בטלי מילתא באפי נפשה היא ולאו אמאי דמשני קאי ומשום דחמוץ אין בו נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם קשיא ליה אמאי לא בטיל בק'א דלא הוי אלא כמו העמדה דחלב בעלמא דתנן בפרק כל הבשר (לקמן דף קטז.) המעמיד בעור הקבה אם יש בה בנותן טעם אסורה משמע הא ליכא נותן טעם שרי אע'פ שהעמיד החלב משום דהעמדה לא חשיבא טעמא והוא הדין חימוץ ומשני שאור שאני דחמוצו קשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבי יהודה מין במינו לא בטיל. </span>הקשה ר'ת לישני הא דידיה הא דרביה משמיה דרבן גמליאל כדמשני בפ' התערובות (זבחים עט.) וי'ל דהכא אית ליה שינויא אחריתי וא'ת והלא סתם ציר יש בו מים כדאמרינן בהלוקח בהמה (בכורות כב.) הלוקח ציר מעם הארץ משיקו במים והוא טהור וא'כ (א) אמרת סלק את מינו כמי שאינו ושאין מינו רבה עליו ומבטלו וי'ל דהכא מיירי בציר שאין בו מים דקתני רישא דג טמא שכבשו עם דג טהור כל גרב שהוא מחזיק סאתים אם יש בו משקל עשרה זוזים ביהודה שהוא חמש זוזים בגליל דג טמא צירו אסור פי' דג טמא צירו אסור ובגרב עצמו של דגים אין נותן מים פן יתקלקלו הדגים אי נמי י'ל מדקאמר שיעורו קרוב למאתים אלמא כל המאתים מבטלים הרביעית דאי לא בטלי ליה אלא המים לחודייהו א'כ לא הוו קרוב למאתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>ציר דזיעה בעלמא הוא. </span>פי' לא אסור אלא מדרבנן ומיהו ציר שרצים אסור דאורייתא דתניא בהעור והרוטב (לקמן קכ.) הטמאים לאסור צירן ורוטבן וקיפה שלהן ודרשא גמורה היא דהא קאמר התם וצריכי דאי כתב שרצים כו' ובפ'ק (ב) דבכורות (דף ו:) דפריך טעמא דכתב רחמנא גמל גמל ולר'ש את הגמל הא לאו הכי הוה אמינא חלב בהמה טמאה שרי והתניא הטמאים לאסור צירן ורוטבן כו' אע'ג דבתורת כהנים דריש נמי גבי דגים שקץ לאסור צירן ורוטבן וקיפה שלהן אסמכתא בעלמא היא והא דפריך פרק כל הבשר (לקמן דף קיב:) לרב דאסר בשר שחוטה דאימלח עם בשר טרפה מהטמאים לאסור צירן ופריך ליה מדג טהור שמלחו עם דג טמא מותר פריך שפיר מדג אבשר דהא לכל הפחות צירו אסור מדרבנן אלא ש'מ דהא דשרי הכא בשמלחן זה עם זה משום דלא בלע הוא וקצת תימה כיון דצריך קרא בשרץ ובבהמה טמאה נמי דריש ליה בת'כ מדכתיב טמאים הם לכם ודגים דליכא קרא לא אסיר מדאורייתא היכי מייתי רבא התם ראיה מהטמאים לאסור ציר של טרפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בראשי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בראשי </span>לפתות. </span>פי' בקונטרס ירק של לפת ואין משמע כן בסנהדרין בפרק כ'ג (דף יט:) דקאמר שנעשה בשרו כראשי לפתות משמע שהן השרשין שבקרקע וכן בשבת (דף קיח:) אמרינן מכבדו בראשי שומין ודגים גדולים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>אין בגידין בנ'ט. </span>למאי דקיימא לן אין בגידין בנותן טעם גיד הנשה אסור בהנאה דהכי מפרש פרק כל שעה (פסחים דף כב.)  דפריך לרבי אבהו דאמר כל מקום שנאמר לא תאכלו כו' משמע נמי איסור הנאה ופריך והרי גיד כו' ומשני כשהותרה נבלה היא וגידה הותרה ומסיק דלמאן דאמר אין בגידין בנותן טעם ה'נ דאסור ואין לתמוה על מה שמוכרין ניקור בשר לעובדי כוכבים אע'פ שמעורב בו גיד דעובד כוכבים אינו נותן מעות אלא על דבר שיש בו טעם ולא על הגיד ומיהו ירך שלימה אסור לשלוח לעובד כוכבים לפי שמתכבד בו טפי כשהוא שלם ומתניתין (לעיל דף צג:) דשולח אדם ירך לעובד כוכבים כו' מוקי לה התם דלא כר'ש דאמר אין בגידין בנותן טעם וגיד הנשה אסור בהנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>אין בגידין בנותן טעם. </span>פי' הקונטרס דווקא בו אבל שמנו יש בו נותן טעם ואי לא ניטל שמנו אסור ולעיל (דף צז. ד'ה שאני) פירשתי בשם הרב (ג) ר'מ דלא החמירו בשומן יותר מבגיד גבי שאני חלב דמפעפע:  בריה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בריה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בריה </span>שאני. </span>ואפילו באלף לא בטיל וכן חתיכה הראויה להתכבד לא בטלה כדאמר הכא והיכא דפירש חד מינייהו נמי אסור גזירה שמא יקח מן הקבוע כיון שאין האיסור ניכר כדפרישית לעיל  (דף צה. ) ודבר שאינו לא בריה ולא חתיכה הראויה להתכבד בטל ברוב ואפילו איסור מדרבנן ליכא כדמשמע הכא ומיהו שמא לחד גברא היה אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>חתיכה הואיל וראויה להתכבד. </span>וא'ת אם כן אמאי אמר בפרק הערל (יבמות פא:) דחתיכה של חטאת טמאה (א) במאה של חטאות טהורות תעלה וכי תימא שאני חתיכה דנבלה דראויה להתכבד לפני אורחין עובדי כוכבי' אבל של חטאת טמאה אסור בהנאה ב] דהא חתיכת בשר בחלב תנן בפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עד.) דלא בטלה אע'ג דאסור בהנאה כדקאמר התם ויש לומר דכל דבר הראוי להתכבד אם היה מתבטל חשיב ולא בטיל אבל בהערל (יבמות פא:)  אפילו תתבטל בחטאות טהורות התם אינה ראויה אלא לכהנים ולא חשיבא דכהנים אין מחזיקין טובה זה לזה שכולן שוין דלכל בני אהרן תהיה איש כאחיו כתיב (ויקרא ז) אבל של חטאת בשל חולין קאמר התם דלא תעלה וא'ת דמשמע הכא דחתיכת נבלה לא בטלה ובפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עד.) משמע דבטלה דפריך האי תנא מאי קא חשיב אי דבר שבמנין קא חשיב ליתני נמי חתיכת נבלה ואי איסורי הנאה קא חשיב ליתני נמי חמץ בפסח ומשני דתרתי אית ליה דבר שבמנין ואיסורי הנאה ומפרש נמי התם דהרי אלו אסורין למעוטי דבר שבמנין ולאו איסורי הנאה אי נמי איסורי הנאה ולאו דבר שבמנין וי'ל דהתם לא קאמר אלא דלא איירי בהו תנא דמתניתין דהתם ולאו משום דסבר דבטלי והא דקאמר למעוטי היינו למעוטי דלא חשיב להו וכה'ג יש בריש פ'ק דבבא קמא  (דף ה:) דמנינא דמתניתין למעוטי דרבי חייא ודרבי חייא למעוטי דרבי אושעיא ולא משום דפליגי אבל קשה דכי פריך התם וליתני נמי חתיכת נבלה אמאי לא משני דלא תני לה משום דכבר תנא ליה הכא במתניתין כדמשני התם אהא דפריך התם וליתני נמי אגוזי פרך ורמוני באדן ומשני הא תנא התם הראוי לערלה וכו' וי'ל דהכי פריך התם וליתני נמי חתיכת נבלה ואי משום דכבר תנא ליה הכא א'כ לא ליתני חתיכת בשר בחלב כיון דכבר אשמועינן הכא דחתיכת איסור לא בטלה משום דהוי דבר שבמנין ומשני דההוא תנא תרתי אית ליה ג] ולפירוש זה צריך לפרש דדבר שבמנין ולא איסור הנאה בטל לההוא תנא ולכך לא נקט אלא חתיכת בשר בחלב ופליג אתנא דהכא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חתיכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חתיכה </span>עצמה נעשת נבלה. </span>פי' בקונטרס שנתבשלה תחילה עמה קודם שנתן שאר חתיכות בקדרה ולא היה בזו ששים באיסור ונתנה הנבלה טעם בה ואח'כ נתן שאר החתיכות בקדרה חתיכה זו שקבלה טעם הנבלה חתיכה עצמה נעשת נבלה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה וקשה לפירושו דא'כ גם הרוטב שהיה באותה שעה נאסר מתחלה ע'י טעם הנבלה ובסמוך משמע דמבטלינן לחתיכות ע'י רוטב דהוי שאינו מינו והלא רוטב עצמו נאסר מתחלה ונעשת נבלה ואוסר כל הרוטב שאחרי כן מפני שהוא מינו ויצטרך שיהא ששים בחתיכות שנתן אחרי כן לבטל הרוטב דמעיקרא אלא י'ל דמיירי כגון שיש חתיכה של היתר כולה חוץ לרוטב וחתיכת נבלה מונחת עליה חוץ לרוטב ונעשת חתיכת היתר נבלה לפי שבולעת טעם נבלה דאין בהן ששים לבטל הטעם ואחרי כן כשמנער הקדרה אוסרת כל החתיכות מפני שהן מינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשקדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשקדם </span>וסלקו. </span>את האיסור וא'ת למה לי שחתיכה של היתר קבלה טעם מן הנבלה אפילו לא נתנה טעם נמי דהא במינה אוסרת בכל דהו ואומר ר'ת דנהי דהיא גופה מיתסרא בכל שהוא מ'מ לא אמרינן שתעשה נבלה לאסור כל האחרות כיון שהיא עצמה לא נאסרה אלא ע'י כל שהוא ורבינו אפרים היה אומר מתוך כך דאפילו כי נתנה בה טעם אין ההיתר נעשה נבלה שיצטרך ששים כנגד כל החתיכה אלא כנגד האיסור הבלוע הלכך לרב דאמר הכא דמין במינו לא בטיל כשחתיכת היתר קבלה טעם מן הנבלה חשיב האיסור כאילו הוא בעין ואוסרת כל החתיכות במשהו אבל כי לא נתנה הנבלה טעם בה לא היתה אוסרת החתיכות מפני שהם מינה שהרי אין צריך לבטל אלא האיסור לבד וכיון שלא נתנה טעם בחתיכה הוי האיסור כמאן דליתיה דלא הוי כאילו הוא בעין ולא אסר אלא חתיכה ראשונה שאין ההיתר נעשה איסור ולא אסר שאר חתיכות ודוקא גבי טפת חלב אמרינן לקמן בפרק כל הבשר (דף קח.) דחתיכה עצמה נעשת נבלה וצריך ששים כנגד כל החתיכה ולא סגי בביטול טיפה לחוד משום דכל חד וחד באפיה נפשיה שרי וכי איתנהו בהדי הדדי אסור הלכך הבשר עצמו נעשה איסור ולוקה אם אכל חצי זית מבשר וחצי זית מחלב ולכך צריך ברוטב ששים לבטל כל החתיכה שנפלה עליה טיפת חלב אבל חתיכת היתר שבלעה טעם נבלה ונאסרה וחזרה ונתנה טעם ברוטב אין צריך אלא ששים לבטל האיסור שנבלע בחתיכה ואין צריך שיעור ששים של אותה חתיכה וקשה לפירושו לרבא דמשני אפילו תימא לא קדם וסלקו מאי מהני ליה חתיכה של היתר שנאסרה מתחלה ונעשת נבלה והלא לעולם אין צריך ס' ברוטב אלא כדי לבטל חתיכה של נבלה לבדה ולא בעינן ששים לבטל שתי חתיכות של נבלה ושל היתר שנאסרה על ידה וי'ל כגון שנתמעטה הנבלה הרבה מכמו שהיתה קודם שנבלע טעמו בחתיכה של היתר והשתא לפי שנתנה טעם בשל היתר צריך ס' כנגד כל מה שהיתה מתחלה ואין שיעור ברוטב לבטלה אבל לא נתנה בה טעם אין צריך ס' אלא כנגד מה שנשאר בנבלה ויש שיעור ברוטב לבטלה ורב דאתא לפלוגי אדרבה בר בר חנה לא היה צריך רב לומר אלא חתיכה של נבלה אוסרת כל החתיכות מפני שהן מינה אלא אגב אורחיה אשמועינן דדוקא נתנה בה טעם נבלה אבל לא נתנה בה טעם נבלה לא ורבינו אפרים עליו השלום היה מביא ראיה מהא דאמר לעיל (דף צח.) ההוא כזיתא דתרבא דנפל לדיקולא דבשרא ודיקולא הוא סל מלא חתיכות של בשר רותח ולא אמר שתעשה נבלה אותה חתיכה שנפל עליה כזית חלב ותאסור שאר חתיכות שאין בהן ששים כנגד כולה לפי שבאותה חתיכה עצמה לא היה בה כדי לבטל הכזית אלא משערינן הכזית בכל הבשר שבסל ואין משם ראיה כלל דדיקולא היינו קלחת וכדפירש הקונטרס וכדפירשנו לעיל ואפילו אם נאמר דדיקולא הוא סל כדמשמע הכא ובכל דוכתא אין ראיה משם דממה נפשך אם אין חלב מפעפע מחתיכה לחתיכה כמו שפירשנו לעיל א'כ אין אסור אלא החתיכה שנפלה עליה החלב והשאר מותרות ואם הוא מפעפע מחתיכה לחתיכה א'כ בדין הוא שכל החתיכות מסייעות לבטל ולא אמרינן שתעשה נבלה אותה חתיכה שנפלה עליה חלב מאחר שסופו להתפשט בכל החתיכות מידי דהוה אטיפת חלב שנפלה על חתיכת בשר דאם אין נ'ט מותר אע'פ שקודם שתתפשט הטפה נ'ט במקום נפילתה ולא אמרינן שיעשה אותה הבשר נבלה כיון דסוף הטיפה להתפשט בכל החתיכה מיהו לפי מה שפי' לעיל בשם הרב רבי אלעזר ממי'ץ דבחצי חתיכה אין שייך לומר שתעשה נבילה אין ראיה משם ואין ראיה לרבינו אפרים מהא דאמר (תרומות פ'ה משנה ו ) אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון ולא אמרינן שיעשה הכל תרומה דיש לחלק בין דבר יבש לדבר הנאסר ע'י בליעה ולפירושו ניחא הא דאמר גבי יין נסך בסוף מסכת ע'ז (דף עג:) יין נסך שנפל לבור  דאיכא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוי </span>מין ומינו ודבר אחר כו'. </span>אומר רשב'ם דכמו שצריך שיהיה ברוטב כדי לבטל החתיכה דאיסור כך צריך נמי שיהיה ס' בחתיכה של היתר לבטל מן הרוטב כשיעור ב' החתיכות דמכיון שנבלע הרוטב בחתיכת האיסור נעשה נבלה וכשנפלט אחרי כן ממנה אוסר שאר הרוטב מפני שהוא מינו דהכי אמרינן בפרק כל הבשר (לקמן דף קח.) גבי כזית בשר שנפל לתוך יורה של חלב אמר רב בשר אסור חלב מותר ואי אמרת אפשר לסוחטו אסור אמאי חלב מותר חלב נבלה היא פירוש דחלב שנבלע בבשר נעשה נבלה וכשנפלט אח'כ אוסר כל החלב מפני שהוא מינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סלק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלק </span>את מינו כמי שאינו ואת שאינו מינו רבה עליו ומבטלו. </span>הקשה רבינו אפרים דאמר בפרק הלוקח בהמה (בכורות כב.)  הלוקח ציר של ע'ה משיקו במים וטהור אי רובא מים טהר להו בהשקה ואי רובא ציר (ב) לאו בר קיבולי טומאה הוא והנך מיעוטא דמים בטלי ברובא וקאמר לא שנו אלא לטבל בו פיתו אבל לקדרה מצא מין את מינו וניעור והשתא היאך ניעור אמאי לא קאמר סלק את מינו כמי שאינו ושאינו מינו דהיינו הציר רבה על מים טמאים ומבטלן לעולם הציר שהוא רוב מבטל אותם מים הטמאים וי'ל דלא דמי דהכא אין מינו נאסר אלא מכח האיסור שנתערב בו ואי אפשר להבדילו ובכל מקום שישנו היתר הוא ולפיכך שייך לומר שם סלק אבל התם דמינו עצמו מטמא מחמת מגע מים טמאים אין שייך לומר סלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא אין בגידין בנ'ט. </span>לפי זה היה יכול להקשות ממתניתין דמאי קאמר ר' יהודה והלא מבני יעקב נאסר ועדיין בהמה טמאה מותרת להן דמשמע דמטעם זה יש לחול איסור גיד אאיסור טומאה כמו שפירש בסמוך במסקנא ואמר דיקא נמי דקתני כו' וכן היה יכול להקשות למאי דבעי מעיקרא למימר דטעמא דר' יהודה משום דאיסור חל על איסור בכל מקום ונראה להרב רבינו שמואל דיש ליישב דס'ד דר' יהודה דטעמא דת'ק כר' שמעון דבסמוך משום מי שגידו אסור ובשרו מותר יצא כו' ולהכי פריך ר' יהודה והלא אף לבני יעקב נאסר ועדיין בהמה טמאה בשרה מותרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בטמאה נוהג. </span>היה יכול להקשות דאמרינן בפרק בהמה המקשה (לעיל דף עה.) הפילה נפל חלבו כחלב חיה דחדשים קא גרמי לה אלא עדיפא מיניה פריך דאיכא למ'ד התם דאסור דאוירא גרים ובהמה טמאה כאוירא דמיא כיון דלא שייך בה כל בבהמה תאכלו ועוד יש לומר דילמא שאני חלב דרחמנא אמר כל חלב שור או כשב או עז ואין זה קרוי שור וכשב ועז אבל גיד אסר הכתוב כל מקום שישנו על הכף:  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>שמעון פוטר מאי קסבר אי קסבר איסור חל על איסור כו'. </span>המ'ל הא רבי שמעון לית ליה איסור חל על איסור אפילו באיסור כולל ואפילו חמור על קל גבי האוכל נבלה ביום הכפורים  אלא דבלאו הכי פריך שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>האי תנא דבאיסור כולל איסור חל על איסור לית ליה. </span>איסור כולל הוא זה כשנתנבלה וא'ת איסור מוסיף הוא דמגו דאיתוסף בה איסור לגבוה כשנתנבלה איתוסף נמי להדיוט וי'ל דסבר כמ'ד בריש פירקין (דף צ.)  דגיד נמי אסור לגבוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסור </span>כולל באיסור חמור אית ליה. </span>הא דאמרינן בפ' אמרו לו ב] (כריתות יד.) אקדשה מגו דאיתוסף בה איסור הנאה לא נקט לשון איתוסף משום דחשיב בכך איסור מוסיף דהא קרי ליה הכא איסור כולל אלא כלומר איתוסף בה חומרא זו ואין לומר דאיסור כולל דקאמר הכא לאו דוקא אלא איסור הנאה חשיב איסור מוסיף כיון דמעיקרא הוה שרי בהנאה דאם כן אדמייתי הכא רבי יוסי הגלילי דלא שמעינן אלא דלית ליה איסור כולל באיסור קל אבל הא דאית ליה באיסור חמור לא אשכחן אלא מסברא אמרינן דאית ליה משום דלא שמעינן ליה דפליג כי היכי דשמעינן ליה לרבי שמעון גבי האוכל נבלה בי'ה הוה ליה לאתויי רבי יוסי דאית ליה בפרק ד' אחין  (יבמות לב.) אשת איש ונעשית חמותו נידון משום אשת איש דלית ליה איסור כולל ואמרינן דמודה רבי יוסי באיסור מוסיף ועוד אי איסור הנאה איסור מוסיף הוא מאי פריך בסמוך ורבי יוסי הגלילי נהי דאיסור כולל לית ליה יבא איסור חמור ויחול על איסור קל ודילמא לית ליה איסור כולל אפילו באיסור חמור ואיסור מוסיף אית ליה אלא ודאי איסור הנאה לא חשיב איסור מוסיף אלא איסור חמור בעלמא וכן צריך לפרש בסוף פרק כל הבשר  (לקמן קיג:) גבי הא דפריך וסבר שמואל איסור חל על איסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שפיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפיר </span>קאמרי ליה רבנן לרבי יוסי הגלילי. </span>יודעין היו דלא איירי כשתחב לו חבירו לתוך פיו מדקאמרי ליה הכי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בנטמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בנטמא </span>הגוף ואח'כ נטמא הבשר כ'ע לא פליגי דחייב דאיסור כרת קדים. </span>ותו לא פקע ולא גרסינן דאיסור מוסיף הוא דלא איירי הכא לאיחיובי תרתי אלא לאיחיובי חטאת משום טומאת הגוף והא דקאמרי ליה רבנן כיון שנגע בו טמאהו היו סבורין רבנן דרבי יוסי הגלילי פטר משום דמחולל ועומד הוא וגמר מתרומה דפטרינן בפ' כל הבשר (לקמן דף קיג:) טמא האוכל תרומה טמאה משום דכתיב ומתו בו כי יחללוהו פרט לזו שמחוללת ועומדת וא'ת לרבנן דפרכי מכי נגע בו טמאהו היכי משכחת טמא שאכל תרומה שיהא במיתה הא מכי נגע בה טמאה וי'ל כגון שתחב לו חברו והכא לא פרכי ליה רבנן אלא משום דידעי דלא איירי בתחב לו כדפירשנו א'נ בשלא נכשרה או בנילושה במי פירות ועוד לפי האמת אפילו הוכשרה משכחת לה כגון שנטמא הגוף ואח'כ נטמאה התרומה כדאמרינן הכא ואיצטריך קרא דפטר במחוללת (א) שנטמא תחלה ואצטריך קרא לאשמועינן דילפינן מהתם בעלמא דאין איסור חל על איסור ולמ'ד איסור חל על איסור בעלמא שאני התם דגלי קרא וכן משמע לקמן בפ' כל הבשר (שם) [וע'ע תוס' סנהדרין פג: ד'ה פרט לזו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיסור </span>כולל לית ליה והתניא כו'. </span>פי' בקונטרס ואע'ג דאיסור בת אחת הוא מאן דלית ליה איסור כולל לית ליה איסור בת אחת ואין נראה לר'י דהא בפרק ארבעה אחים (יבמות לג:) פריך השתא באיסור כולל מחייב תרתי באיסור בת אחת מבעיא אלמא אפילו מאן דלית ליה איסור כולל מצי סבר איסור בת אחת לכך נראה לר'י דהשתא ס'ד דלאו איסור בת אחת הוא אלא חשיב שבת קדים משום דקביעא וקיימא אבל קשה דאי לא איסור בת אחת הוא א'כ שבת היא למה לי פשיטא דחייב משום דשבת קדים:  תלמוד</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תלמוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלמוד </span>לומר שבת היא יוה'כ הוא. </span>וא'ת ומאי פריך שאני הכא דגלי קרא וי'ל דפריך וליגמר מיניה וליכא למימר דאדרבה ניגמר מתרומה דפטרינן בפרק כל הבשר (לקמן דף קיג:)  מומתו בו כי יחללוהו דלחומרא מקשינן וילפינן מהכא והא דאמר התם בעלמא קסבר שמואל אין איסור חל על איסור וגבי בשר בחלב שאני דגלי קרא גדי לרבות חלב מתה ולא יליף מבשר בחלב לחומרא היינו משום דבשר בחלב חדוש הוא ואית ספרים דגרסי התם ונגמר מיניה חדוש הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>עקיבא אומר אינו חייב אלא אחת. </span>למאי דפירש בקונטרס שהוא איסור בת אחת וכן הוא במסקנא קשה דתנן בפרק דם שחיטה (כריתות כג.) חתיכת חלב חולין וחתיכת חלב קדש ואכל אחת מהם ואינו יודע איזה מהם אכל מביא חטאת ור' עקיבא אומר אף אשם תלוי אלמא אית ליה איסור חל על איסור וכ'ש איסור בת אחת ומיהו יש לומר דקדשים שאני כדאמר התם בסוף פרקא דאפילו מאן דאית ליה בעלמא דאין איסור חל על איסור בקדשים אית ליה אך הקשה הרב רבינו שמואל מוורדו'ן מהא דתנן בפרק כל הבשר (לקמן דף קיג.) רבי עקיבא אומר חיה ועוף אינם מה'ת שנאמר לא תבשל גדי ג' פעמים פרט לחיה ועוף ובהמה טמאה ופריך בגמרא (שם דף קטז.) הני הא אפקינהו לכדשמואל ומשני קסבר רבי עקיבא איסור חל על איסור וחלב מתה לא צריך קרא והכא משמע דאפילו בבת אחת לית ליה ואע'ג דאמר הכא איפוך לאו מכח קושיא זאת אמר הכי ועוד למאי ג] דפרישנא דהכא פריך משום דס'ד דלא הוי איסור בת אחת למאי דמסיק רבא דהוי בת אחת לא אמר איפוך וי'ל דהתם פריך משום שמואל דאי ס'ל כר'ע בחיה ועוף ובהמה טמאה היכי דריש ומשני דקסבר שמואל איסור חל על איסור בלאו קרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הזיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזיד </span>בשבת ושגג ביוה'כ פטור. </span>וא'ת והא לרבי עקיבא נמי פטור דהא אינו שב מידיעתו דמזיד הוא על השבת דחמיר דבסקילה וי'ל דאפ'ה חמיר ליה יוה'כ לפי שהוא יום כפרה ומחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יום </span>הכפורים דהאי שתא שבתא הוא. </span>ולא שייך כאן אתם ואפי' מזידים כיון דלא נקבע בעשור לחדש ודוקא אקביעות החדש אמרינן ליה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>מעשה. </span>פירש בקונטרס לאחר אותו מעשה שנאבק עמו לזמן מרובה בבואו מפדן ארם והקב'ה קראו ישראל והא דקאמר לעיל לא נקרא ישראל עד סיני היינו לענין מצות ופריך מההיא שעתא ליתסר מההיא דוישאו בני ישראל ומשני ההיא שעתא לא שעת מעשה היה דנשיית גיד ולא שעת מתן תורה ולא גרסינן מההוא מעשה ליתסר דמשמע מעשה דנשיית הגיד כמו לאחר מעשה דקאי אנשיית גיד ואם נאמר דלאחר מעשה קאי אברכה שברכו המלאך והסכים הקדוש ברוך הוא על ידו של מלאך וכן מההיא מעשה ליתסר מ'מ לא הוי כמו האי שעתא לאו שעת מעשה הוי דקאי אנשיית גיד:  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יהודה למה ליה קרא ליתי איסור אבר מן החי וליחול אאיסור טומאה שכן איסורו נוהג בבני נח. </span>פי' כדשמעינן ליה לעיל (דף ק:) גבי גיד דמההוא טעמא חייל אאיסור טומאה וא'ת ודילמא מהכא יליף וי'ל דלא מצי למילף מהכא דאיסור מוסיף הוא דאיתוסף ביה איסור אבר מן החי לבני נח אבל גיד לא נאסר אלא לבני יעקב ולא הוי אלא איסור חמור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>איצטריך לר' אלעזר. </span>וא'ת אי קסבר בהמה בחייה לאברים עומדת אם כן איסור בת אחת היא ואפי' למאן דלית ליה בחמור על קל מודה וי'ל דאיסור טומאה קדים בעוד שלא נקשרו ד] אברים בגידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>מאיר אומר אינו נוהג אלא בבהמה טהורה בלבד. </span>הקשה רבינו אפרים דתנן בריש מסכת טהרות י'ג דברים נאמרו בנבלת עוף טהור כו' והאוכל אבר מן החי ממנה סופג את הארבעים ומליקתה ושחיטתה מטהרת טרפתה מטומאתה דברי ר' מאיר וי'ל דדברי ר' מאיר לא קאי אכולה מילתא אלא לענין שחיטה ומליקה נקט ליה דפליג עליה ר' יהודה ה] בזבחים בס'פ טבול יום  (דף קה:) דהא דקתני נמי התם דמטמא טומאת אוכלין בכביצה לא אתי כרבי מאיר ולא אמרינן מדסיפא ר' מאיר רישא נמי ר'מ ומיהו לפי מה שרצה הש'ס לדקדק שם מדסיפא רבי מאיר רישא נמי ר' מאיר קשה דאדרבה מדמציעתא דאבר מן החי לאו ר' מאיר רישא נמי לאו ר' מאיר וי'ל דהוה מצי למימר וליטעמיך וק'ק לשון הגמרא התם דקאמר מאן שמעת ליה דאית ליה דמליקתה ושחיטתה מטהרת טרפתה מטומאה ר'מ אמאי צריך לדקדק בענין זה הא קתני בה בהדיא דברי ר'מ : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו בבני נח. </span>דאין שחיטתו מתירתו באכילה כל זמן שמפרכסת גבי נבלת עוף טהור דקתני רישא ושחיטתה מטהרת טרפתה מטומאתה ולא קתני דאין שחיטה מטהרתו כדקתני סיפא גבי טהורה דוקא הוא דאמר שחיטה מכשרה ליה לבני נח מגו דמכשרה לישראל דליכא מידי דלישראל שרי ולעובד כוכבים אסור ותימה דתקשה מהך משנה לרב אחא בר יעקב דאמר לעיל בפ'ב (דף לג.) דאין מזמנין עובד כוכבים על בני מעים ומיהו בלאו הכי אמר לעיל דתניא דלא כוותיה וקושית המשנה אינה פשוטה כל כך:  אכל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכל </span>צפור כו' הכא נמי במשהו בשר גידים ועצמות. </span>ובין הכל צריך שיהא כזית ולא הוי כמשהו דסיפא דהוי בריה והוי משהו ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>בו כזית ואכלו רבי פוטר. </span>פי' בקונטרס דקסבר דאין אבר מן החי בשלימה ומיהו אי איכא כזית הוה מחייב דלא גרע מבשר מן החי דמחייב בכזית דהא נמי בשר הוא וקשה לפירושו דאמר בסמוך אכל אבר מן החי ובשר מן הטרפה רבי יוחנן אמר חייב שתים וריש לקיש אמר אינו חייב אלא אחת ומוקי לה בבהמה אחת ונטרפה עם יציאת רובה וקסבר ר'ל דלאו לאברים עומדת ולא אתי איסור אבר מן החי וחייל אאיסור טרפה והשתא מ'מ ליחייב שתים משום טרפה ובשר מן החי דקאתו בהדי הדדי ויש לדחות כגון שאין באבר זה כזית בשר דלא מיחייב משום בשר מן החי והא דחייב משום טרפה היינו כשלקח בשר מטרפה אחרת והשלים לכזית ודוחק הוא ועוד דא'כ אמאי לא חייל עליה איסור אבר מן החי כיון דליכא מטרפה אלא חצי שיעור דבפ' בתרא דיומא (דף עג:) ופרק ג' דשבועות  (דף כא:) תניא שבועה שלא אוכל טרפות ונבלות שקצים ורמשים חייב ומוקי לה ר'ל במפרש חצי שיעור אלמא אע'ג דלא חייל איסור שבועה אכזית משום דמושבע ועומד הוא מ'מ חייל אחצי כזית ונראה לפרש כי היכי דלאו לאברים עומדת הכי נמי לאו לחתיכת בשר עומדת והא דנקט צפור שאין בו כזית לרבותא דרבי אלעזר נקט דאפ'ה מחייב ועוד נראה לר'י דאפילו למ'ד לאברים עומדת מודה דלאו לחתיכת בשר עומדת בחייה דאמר ר' יוחנן בסמוך אכל חלב מן החי מן הטרפה חייב שלשה ומוקי לה בנטרפה עם יציאת רובה ובהמה לאברים עומדת דאתי איסור טרפה וחלב ואבר מן החי בהדי הדדי והשתא אמאי נקט טרפה בלאו טרפה איכא ג' אבר מן החי ובשר מן החי וחלב אלא ודאי בהמה בחייה לאו לחתיכת בשר עומדת ולא אתי וחייל על שאר איסורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובשר </span>בשדה טרפה זה בשר מן החי. </span>מדכתיב בשדה דריש דמשמע שפירש ממקומו ואף על גב דאצטריך לבשר שיצא חוץ ממחיצתו כדאמר בפ' בהמה המקשה (לעיל דף סח:) כולהו דריש מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכל </span>אבר מן החי ובשר מן החי לר' יוחנן חייב שתים. </span>ואע'ג דאין לוקין על לאו שבכללות ה'מ היכא דלא מפרש בקרא כגון (שמות יב) אל תאכלו כי אם צלי אש ומכל אשר יעשה מגפן היין (במדבר ו) אבל ובשר בשדה טרפה דמפרשינן בשר וטריפה לא חשיב ליה לאו שבכללות כמו נא ומבושל וחרצן וזג דמפרשי בקרא לקי וכגון אלמנה וגרושה דלקי לכ'ע :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>יוחנן אינו חייב אלא אחת. </span>משום דמחד קרא נפקי ואף על גב דאנא ומבושל לקי שתים שאני התם דכתיב בוי'ו ובשל דקאי אאל תאכלו והכא נמי אי הוה כתיב בשדה וטרפה לא תאכלו היה לוקה שתים לרבי יוחנן משום בשר מן החי ובשר מן הטריפה:  מר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר רבי יוחנן בהמה בחייה לאברים עומדת ואיסור אבר ואיסור טרפה בהדי הדדי קא אתו. </span>משמע דאי לאו לאברים עומדת דאיסור טרפה קדים לא אתי איסור אבר וחייל עלה א] אע'ג דאיסור מוסיף הוא דאסור לבני נח ותימה דבפרק ג' דשבועות  (דף כא:) ובפ' בתרא דיומא (דף עג:)  גבי שבועה שלא אוכל נבלות וטרפות קאמר רבי יוחנן בכולל דברים המותרים עם הדברים האסורים אלמא אית ליה איסור כולל וא'כ כ'ש איסור מוסיף כדמוכח בפרק ארבעה אחין (יבמות דף לב:) וי'ל אף על גב שפירש רבי יוחנן מתניתין דהתם בכולל לדידיה לא ס'ל הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר לאו לאברים עומדת ולא אתי איסור אבר וחייל אאיסור טרפה. </span>וא'ת כמאן ס'ל אי כרבי אלעזר דאמר לעיל (דף קב.) כל שאתה מצווה על דמו אתה מצווה על אבריו אם כן ליחייב נמי הכא טרפה משום אבר מן החי ואי כרבנן דאמרי כל שבשרו מותר כו' אם כן למה לן טעמא דלאו לאברים עומדת וי'ל דדרשינן כל מין שבשרו מותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאיסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאיסור </span>חלב ואיסור אבר ואיסור טרפה בהדי הדדי קאתו. </span>פי' הקונטרס דכשנולדה חל איסור חלב דהא חלב שליל מותר מכל בבהמה תאכלו וקשה דהא א'ר יוחנן בפ' בהמה המקשה (לעיל דף עה.)  תלש חלב בן ט' חי חלבו כחלב בהמה א'כ איסור חלב קדים וי'ל דמ'מ איסור טרפה ואבר חיילי אאיסור חלב דקיל שהותר מכללו ובהדי הדדי קאתו לא נקט אלא משום טרפה ואבר ומיהו קשה דבסוף דם שחיטה (כריתות דף כג:) אמרינן דבקדשים איסור חל על איסור דכתיב כל חלב לה' לרבות אמורי קדשים קלים למעילה דאתי איסור מעילה וחייל אאיסור חלב ופריך למ'ד אף בקדשים אין איסור חל על איסור ל'ל כל חלב ומוקי לה בולדות קדשים וקסבר בהווייתן הן קדושין ובהדי הדדי קאתו והשתא אכתי לרבי יוחנן הא איסור חלב קדים דחל במעי אמו ונראה לפרש דדוקא נקט תלש חלב והוציאו ממעי אמו לחוץ הוא דמיקרי חלב והא דאמר חדשים הוא דגרמי ולא אוירא אוירא דבהמה הוא דלא בעי אבל אוירא דחלב בעינן והשתא ניחא הכא דכולהו בהדי הדדי קאתו והא דקאמר כשנטרפה עם יציאת רובה הוא הדין נטרפה במעי אמה דלא מיחייב משום טרפה עד שיולד כמו חלב אלא לא אתי אלא לאפוקי נטרפה לאחר יציאת רובה וא'ת לרבא דאמר לעיל כגון שתלש ממנה אבר וטרפה בו ולאו לאברים עומדת דהשתא בהדי הדדי קאתו משמע דאם נטרפה קודם שנתלש האבר לא אתי איסור אבר וחייל על איסור טרפה א'כ היכי משכחת לה שלש הכא לר' יוחנן כיון דלאו לאיברים עומדת ואין איסור אבר חל על איסור טרפה וי'ל כגון שתלש ממנה אבר וטרפה בו דמיגו דאתי איסור טרפה וחייל אאיסור חלב חייל נמי איסור אבר עליו ומ'ד שתים לית ליה האי מיגו אלא דוקא איסור טרפה דגלי קרא חייל ולא איסור אבר וא'ת לההוא לישנא דאמר לעיל דכ'ע לאו לאברים עומדת ולרבי יוחנן איסור אבר חייל אאיסור טרפה א'כ היכי משכחת לה דלא מיחייב אלא שתים באכל חלב מן החי ומן הטרפה וי'ל כגון שעם יציאת רובה נטרפה ואיסור אבר שבא לבסוף נהי דחייל אאיסור טרפה דקיל על איסור חלב דחמיר דבכרת לא חייל:  חלקו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלקו </span>מבחוץ. </span>פירש בקונטרס כזית אבר מן החי חלקו לשנים קודם שיתננו לתוך פיו ואכל זה לבדו ואח'כ אכל חציו השני משמע דאם נתן שני החלקים בפיו ובלען בבת אחת חייב לכ'ע ואין נראה דאם כן מאי קשיא ליה לריש לקיש היכי משכחת לה דמיחייב וכי אינו יכול לבלוע כזית בבת אחת והא אמרינן בפרק בתרא דיומא (דף פ.)  דבית הבליעה מחזיק כביצת תרנגולת דגדולה יותר מגרוגרת כדמוכח בפרק חלון (עירובין דף פ:) דאיכא כמה גרוגרות בסעודה של עירוב וגרוגרת גדולה יותר מכזית כדמוכח בפרק המצניע (שבת דף צא.) ואמרי' בפ' אמרו לו (כריתות דף יד.) דאין בית הבליעה מחזיק יותר משני זיתים משמע דשני זיתים מחזיק ועוד דכי היכי דאע'פ שחלקו מבחוץ והניחם בבת אחת לתוך פיו מיחייב לר' יוחנן דאזיל בתר אכילת פיו לפי שנהנה גרונו כזית בבת אחת ה'נ אפילו בלען בזה אחר זה יתחייב לריש לקיש דאזיל בתר אכילת מעיו כיון שיש כזית בבת אחת במעיו קודם שיתעכל דאינו ממהר להתעכל כדמוכח בסמוך ונראה לפרש דחלקו מבחוץ פטור ואפילו אכלו בבת אחת דבעינן שיהא מחובר בפיו ויהיה עליו שם אבר משום דהכא חדוש הוא כדפירש בקונט' דבעלמא לא מיחייב אגידין ועצמות והכא מיחייב ואין לך בו אלא חידושו אבל חלקו בפנים חייב דדרך הוא שנחלק בפיו בשעת לעיסה וריש לקיש פטר ואפי' חלקו בפנים ולכך דוחק הש'ס אליביה היכי משכחת לה שיתחייב בדרך אכילה ומשני בגרומיתא זעירתא דאין אדם לועסו אלא בולעו ומיהו לרבי אלעזר ודאי ו] חייב חלקו מבחוץ דאפילו אכל זה אחר זה מיחייב:  הדרן עלך גיד הנשה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הבשר אסור לבשל בחלב. </span>תימה דלא תני בארץ ובחו'ל בפני הבית ושלא בפני הבית בחולין ובמוקדשין כמו בהנך פירקין ובתוספתא תני להו ושמא מאי דשייר במתניתין פירש בברייתא ואשמעינן דחייל איסור בשר בחלב אאיסור מוקדשין ורשב'ם פי' דאיצטריך משום חו'ל דס'ד דאינו נוהג בח'ל משום דאיתקש לבכורים  (שמות כג) בחד קרא ראשית בכורי אדמתך לא תבשל גדי בחלב אמו ולפירושו ניחא הא דאמר בפ' ראשית הגז (לקמן דף קלו.) דארצך דבכורים אתא למעוטי חו'ל דאע'ג דהיא מצוה התלויה בארץ איצטריך משום דאיתקיש לבשר בחלב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסור </span>להעלות עם הגבינה על השלחן חוץ מבשר דגים וחגבים. </span>האי חוץ לא איצטריך דאפילו לבשל שרי אלא אגב רישא נקטיה:  הנודר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הנודר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנודר </span>מן הבשר מותר בבשר דגים וחגבים. </span>בגמרא מוקי לה כר'ע דכל מילי דמימליך עליה שליח בר מיניה הוא ובפ' הנודר מן הירק (נדרים דף נד:) פריך דבבשר דגים נמי מימלך ומוקי מתניתין דהכא במאן דכאיב ליה עיניה וביומא דהקזה דלא אכיל איניש דגים אבל עוף אכיל בשלקא ומיהו בפרק בתרא דמעילה (דף כ.)  לא קיימא שינויא דהקזה אלא מסיק במאן דכאיב ליה עיניה אבל בשאר ימים הנודר מן הבשר אסור נמי בדגים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>עוף אסור מדאורייתא. </span>ה'נ ה'מ למינקט חיה ונראה דהא דס'ד שהוא דאורייתא משום דסמיך אסיפא דגזר העלאה אטו אכילה כדדייק רב יוסף בסמוך אבל אין לומר דדייק מדקתני כל הבשר דמשמע ליה שכל הבשר שוה זה כזה בשר עוף כבשר בהמה דהא הנודר מן הבשר אין כל הבשר שוה דאפילו ר'ע מודה דלא מיתסר בבשר עוף מדאורייתא כדאמר בפרק הנודר מן הירק (נדרים דף נד.) דמודה ר'ע דלא לקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומנא </span>תימרא דלא גזרינן גזירה לגזירה. </span>בכמה מקומות אמר היא גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה בפ'ק דשבת (דף יא:)  ובפ' במה מדליקין (שם דף כא.) ובריש ביצה (דף ג.) והכא בעינן לאתויי ראיה לענין גזירה דהעלאה אטו אכילה ויש מקומות נמי דגזרינן גזירה לגזירה ולא חיישינן אין לדמות גזירות חכמים זו לזו אלא במקומות שהש'ס מדמה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלת </span>חוצה לארץ נאכלת עם הזר על השלחן. </span>אין המשנה שנויה כן אלא הגמרא מביאה בקיצור וכן היא שנויה בפ' בתרא דמס' חלה (משנה ח) אמר ר'ג שלש ארצות לחלה מארץ ישראל עד כזיב חלה אחת מכזיב עד הנהר ועד אמנה שתי חלות אחת לאור ואחת לכהן של אור יש לה שיעור ושל כהן אין לה שיעור מנהר (א) ועד אמנה ולפנים שתי חלות אחת לאור ואחת לכהן של אור אין לה שיעור ושל כהן יש לה שיעור וטבול יום אוכלה רבי יוסי אומר אין צריך טבילה ואסורה לזבים ולזבות ולנדות וליולדות ונאכלת עם הזר על השלחן וניתנת לכל כהן שירצה והכי פירושו מכזיב עד הנהר ועד אמנה שהיו סמוכים לארץ העמים ואין יכולין לשמור עצמם ופירותיהם בטהרה והיו חלותיהם טמאות וטעונות שרפה ולכך צריכין להפריש שתי חלות אחת לאור שהיא חלה דאורייתא דפירותיהן גדלין בארץ ישראל ולכך נמי יש לה שיעור כדמפרש בירושלמי מפני שהיא מדברי תורה ואחת לכהן מדברי סופרים שלא תשתכח תורת חלה ולפי שהיא מדברי סופרים אין לה שיעור מנהר ועד אמנה ולפנים שהוא חוצה לארץ שתי חלות ושתיהן מדברי סופרים אחת לאור משום דסמוכין לארץ ישראל ומתחזיא חלה דידהו כחלת ארץ ישראל גזרו עליה שלא לאוכלה כלל אפילו כהן טהור גמור כמו בחלת אור דא'י ואחת לכהן שלא תשתכח ויש לה שיעור לפי שהיא נאכלת וטבול יום אוכלה ואין צריך הערב שמש שלא החמירו בה כמו בתרומה דאורייתא רבי יוסי אומר אין צריך טבילה ואפילו בטומאה דקרי (ב) דבטומאה היוצא מגופו שרי רבי יוסי מדלא חשיב בעל קרי באיסורא דזבין וזבות ואסורה לזבין וזבות כו' בלא טבילה איירי מדקאמר עלה בירושלמי דלרבי יוסי נצרכה ונראה דלרבנן נמי דבעו טבילה דוקא לבעל קרי שטומאה יוצאה לו מגופו אבל טמא מת שרי בלא טבילה כרבי יוסי דאי מצרכי נמי טבילה בטמא מת תקשה להו כדמקשה גמ' בפ' עד כמה (בכורות דף כז:) וכי הזאה יש לנו ומה תועיל טבילה בטמא מת ומסתמא טמאי מתים היו כמה פעמים כי אי אפשר להם ליזהר מטומאת מת דנהי דמטומאת מת עצמו צריכין ליזהר מחמת כהונתם מטומאת חרב הרי הוא כחלל אין יכולים כלל ליזהר דבשום בית שהיה בו מת מעולם נעשה כחלל כל המתכות שבתוכו והוי כמאהיל על המת כדאמרינן בנזיר בפ' כ'ג (דף נג:) וגם לא היו צריכין ליזהר מטומאת חרב הרי הוא כחלל כיון שאין הנזיר מגלח עליה כדמוכח בריש תוספתא דאהלות וא'כ כולן צריכין הזאה ואין סברא כלל שתקנו חכמים חלת חו'ל שלא יאכלוה אא'כ ילך ויזה בא'י ולהכי מסתבר שבלא הזאה וטבילה היו אוכלין אותה אפילו לרבנן דרבי יוסי ובבבל וכן לדידן שרחוקין מא'י א'צ שתי חלות אלא אחת כדאמרינן בפ' עד כמה (בכורות דף כז.)  ונותנה לכהן קטן ואכיל לה דכי ליכא כהן קטן דוקא קאמר התם דמפריש אחרת ונותנה לכהן גדול וראשונה שורפה וחלה של אור מנהר ועד אמנון ולפנים אינה מותרת לכהן קטן אלא לעולם נשרפת דומיא דחלת אור א'י משום דסמוכין לא'י ומתחזיא כחלת א'י כדפרישית ומש'ה צריך לעולם שתים אבל ברחוקים כגון דבבל ודידן דלא מתחזיא חלה דידהו כחלת הארץ טמאה נותן לכהן קטן ומסתבר דאף לכהן גדול שטבל לקריו ולא בעינן הערב שמש דאין להחמיר בה מבחלה של כהן בסמוכין לא'י וכ'כ בה'ג בהלכות חלה אמר רבינא הלכה נדה קוצה לה חלה ואכיל לה כהן קטן או מאן דטביל לקריו ויש קצת תימה אמאי קאמר דנותנה לכהן קטן כיון דאפילו כהן גדול יכול לאוכלה אחר שטבל או לבטלה ברוב כמו תרומה דאמרינן בפ' עד כמה (שם) רבה הוה מבטל לה ברוב ואכיל לה בימי טומאה ונראה דדוקא חלת חו'ל לפי שאין לה שיעור ודבר מועט הוא קאמר דיכול ליתנה לכהן קטן כ'ש אם יש כהן גדול שטבל או רוצה לבטלה שיכול ליתנה לו וכן משמע דדבר מועט הוא דקאמר התם דשקל לה בריש מסיא אבל תרומה שהיא מתבואה או מיין ושמן אין ליתן לכהן קטן לפי שהוא מאבדה ועוד יש לה שיעור כמו בתרומת מעשר ולכך אין ליתנה לקטן אלא לכהן גדול שטבל או רוצה לבטלה ברוב וא'צ להפריש שניה דלא תשתכח כיון דמפרישין אחת כמו בחלה היכא דאיכא כהן קטן שלא מצינו בכל הש'ס שהיה צריך (ג) לפרש שתי תרומות אלא דוקא חלה כי ליכא כהן קטן או גדול שטבל שאז היא נשרפת ולכך צריך להפריש חלה שניה שלא תשתכח תורת חלה אבל תרומה דאין נותנין אותה אלא לכהן גדול שטבל או רוצה לבטלה ברוב א'צ להפריש שניה דלא תשתכח כיון שמפרישין אחת ומיהו נראה דגם בסמוכים לא'י שמפרישין לעולם שתי חלות לא היו מפרישין אלא תרומה אחת לכך נראה שבחלה יש לחוש יותר שלא תשתכח משום דשייכא בכל אדם המגלגל עיסתו אבל תרומה אין רגילין בה אלא בעלי קרקעות וממריחי תבואות  והיכא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וניתנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניתנת </span>לכל כהן שירצה. </span>פירש בקונטרס דאפילו אינו מחזיק בתורת ה' יתנו לו חלת חוצה לארץ ואין נראה לר'י דהא הוו דומיא דהנהו ששונה אחר משנה זאת ואלו ניתנין לכל כהן שירצה כו' וחשיב בהדייהו הזרוע והלחיים והקבה ואמרינן לקמן בפרק הזרוע (דף קל:)  שאינן ניתנות למי שאינו מחזיק בתורת ה' לכך נראה לרבינו יצחק דהכא מיירי בדליכא כהן חבר אי נמי איכא כהן חבר שהוא עשיר ואינו רוצה לקבל ואפילו רוצה לקבל כיון דאין צריך וזה ע'ה עני וצריך שמצווים להחיותו שאם לא יתנו לו יצטרכו לתת לו חולין וקמ'ל דיכול ליתן אע'פ שאין בקי בטומאה וטהרה ולא חיישינן שמא יאכלנו בימי טומאתו אבל חלת הארץ אינה ניתנת אלא לכהן חבר שישמרנה בטהרה אפי' ליכא עתה כהן חבר אל יתננה לכהן ע'ה אלא ימתין עד שיזדמן לו כהן חבר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתקיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה רב ששת. </span>לא אאביי קא פריך אלא ארב יוסף חבירו פריך כדפי' בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי היינו ת'ק. </span>אבית הלל לא פריך ב] היינו ת'ק דהכי קאמר דבר זה מחלוקת ב'ש וב'ה ואין זה סתמא ואח'כ מחלוקת דב'ש במקום בית הלל אינה משנה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עוף </span>וגבינה אין בשר וגבינה לא. </span>תימה דהיכי פריך מגבינה אחר בשר אבשר אחר גבינה דרב יצחק גבינה ואח'כ בשר אכיל ולא דמי כדאמר בסמוך ויש לומר דהכי פריך דברייתא דאגרא משמע עוף וגבינה נאכלין באפיקורן בלי נטילת ידים ובלא קינוח הפה אבל שאר בשר בעי נטילה וקינוח הפה והיכי דמי אי בשר תחלה אפילו בנטילה וקינוח לא סגי עד סעודה אחריתי כדאמר בסמוך אלא לאו אגבינה תחלה והא דנקט הכא בשר וגבינה לא דק אלא גבינה ובשר לא ואגב דמזכיר בברייתא עוף תחלה נקט נמי הכא בשר תחלה וברייתא נקט עוף תחלה דאפילו עוף תחלה נאכל באפיקורן ור'ת מפרש וכן הלכות גדולות דאכל בשר אסור לאכול גבינה היינו בלא נטילה וקינוח אבל בנטילה וקינוח שרי אכל גבינה מותר לאכול בשר אף בלא נטילה וקינוח ומר עוקבא דלא אכיל עד סעודה אחריתי היינו בלא נטילה וקינוח אי נמי מחמיר על עצמו היה ולפירושו קשה מאי פריך הכא ארב יצחק וצ'ל לפירושו דלענין נטילת ידים אין חילוק בין בשר תחלה לגבינה תחלה ולגבי קינוח דווקא יש חילוק והעולם נהגו שלא לאכול גבינה אחר בשר כלל ואפילו אחר עוף ואע'ג דתני אגרא עוף וגבינה נאכלין באפיקורן דמשמע עוף תחלה דילמא משום דסבר בשר עוף בחלב לאו דאורייתא ולא קיימא לן הכי ומיהו קשה ברייתא דאגרא כמאן אי כרבי יוסי הגלילי הא אף לכתחלה שרי לבשל ולאכול זה עם זה כדאמר לקמן (דף קטז.) דבמקומו של רבי יוסי הגלילי היו אוכלין בשר עוף בחלב ואי כר'ע הוה ליה למיתני חיה בהדי עוף ודוחק להעמידה כב'ש דאמרי העוף עולה ואינו נאכל ומיהו אשכחן נמי לרבי אלעזר בר' צדוק דתניא בתוספתא כב'ש אי נמי כר'ע ונקט עוף משום דשכיח והוא הדין חיה דהכי נמי קאמר לעיל הא עוף אסור מדאורייתא כמאן דלא כר'ע והוה ליה למינקט נמי חיה ור'ת מפרש טעמא דאגרא משום דעוף אינו נדבק בידים ובשינים וחניכים:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי לימא </span>ב'ש אומרים מקנח ולא בעי מדיח. </span>פירש בקונטרס שהקינוח יפה מן ההדחה ולא הוזכר כאן הדחה וב'ה אומרים מדיח ולא בעי מקנח ולא סגי ליה בקינוח אלא מדיח במים והוא עיקר ואינו צריך קינוח וקשה לפירושו דלא הוה ליה למימר ולא בעי אלא מקנח ולא מדיח מדיח ולא מקנח ועוד אמאי דחיק לאסוקי דלא פליגי לימא דלבית שמאי עדיף קינוח ובית הלל סברי דאף בהדחה לחודיה סגי כמו בקינוח לחודיה לכן נראה דפשיטא ליה למסדר הש'ס דהדחה עדיף מקינוח והכי פירושא בית שמאי סברי מקנח ולא בעי מדיח כלומר בקינוח סגי אע'ג דגרע ולא בעי מדיח דעדיף וב'ה סברי מדיח לחודיה בעינן והשתא הוה ליה למימר ולא סגי במקנח דגרע אלא איידי דנקט לב'ש ולא בעי נקט נמי לבית הלל והשתא הוה ליה למיפרך אם כן הוה ליה מקולי בית שמאי ומחומרי ב'ה אלא דאית ליה פירכא אחריתי ולא מצי לשנויי דבית שמאי תרתי בעי ונקט מקנח והוא הדין דבעי מדיח בהדיה ובית הלל סברי דסגי בחד או מדיח או מקנח דאם כן הוו להו לבית הלל למינקט מקנח דהוי רבותא טפי דגרע ממדיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מקנח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקנח </span>וה'ה למדיח. </span>תרווייהו בעינן כדפי' בקונט' וכ'פ ר'ח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לסעודתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לסעודתא </span>אחריתא אכילנא. </span>לאו בסעודתא שרגילין לעשות אחת שחרית ואחת ערבית אלא אפילו לאלתר אם סילק השולחן ובירך מותר דלא פלוג רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מים </span>ראשונים מצוה ואחרונים חובה כו'. </span>בברכות בסוף פרק אלו דברים (דף נג: ושם) דריש תרווייהו מקרא מוהתקדשתם אלו מים ראשונים והייתם קדושים אלו מים אחרונים ואסמכתא בעלמא הוא דהא טעמא דמים אחרונים הוי משום מלח סדומית כדאמר בסמוך ואנו לפי שאין מלח סדומית מצוי בינינו לא נהגו במים אחרונים והכי נמי כי דריש התם כי קדוש זה שמן שהיו סכין את ידיהן להעביר את הזוהמא הוי אסמכתא דלא מצינו בשום מקום שיהא שמן לא חובה ולא מצוה והא דאמר התם כשם שהמזוהם פסול לעבודה כך ידים מזוהמות פסולין לברכה היינו להם שהיה הדבר עליהם חובה ליטול אחר סעודה לפיכך נחשבות כמזוהמות וצריך להקדים וליטול קודם ברכה וא'ת למאי נפקא מינה הא דראשונים מצוה ואחרונים חובה מה לי מצוה מה לי חובה הא תרווייהו חובה כדקתני בברייתא ולא רשות ואומר רבינו תם דנפקא מינה לענין מלחמת הרשות דתנן בפ'ק דעירובין (דף יז.)  דפטורין מרחיצת ידים וקאמר רב חייא בגמ' לא שנו אלא מים ראשונים אבל אחרונים לא דאמר רב יהודה בריה דרב חייא מפני מה אמרו מים אחרונים חובה מפני שמלח סדומית כו' ובהלכות גדולות פירש דראשונים שהם מצוה משום סרך תרומה טעונין ברכה אבל אחרונים שהם לצורך אדם משום מלח סדומית אין טעונין ברכה ומכאן כתב רבינו יהודה בפרק במה מדליקין בתוספ' שאין לברך על קריאת שמע שלפני מטתו אשר קדשנו במצותיו וצונו לקרות שמע ואם תאמר אמצעיים כגון בין גבינה לבשר שהן לצורך מצוה יהיו טעונין ברכה וי'ל דאין זה כי אם הכשר אכילה כמו ניקור חלב ומליחת בשר:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא בין תבשיל לתבשיל. </span>אומר רבינו שמואל דמיירי בשניהם של בשר או שניהם של גבינה אבל בין תבשיל של בשר לגבינה שלפניו חובה אבל לגבינה של אחריו לא קאמר דאפילו בנטילת ידים אסור לאכול עד סעודה אחרת כדאמר לעיל אכל בשר אסור לאכול גבינה ואין נראה לר'ת דבין תבשיל לגבינה משמע תבשיל תחלה כדאמר לעיל כמה ישהה בין בשר לגבינה ולא כלום ופריך והא אמר רב חסדא אכל בשר אסור לאכול גבינה אלא כמה ישהה בין גבינה לבשר כו' ועוד בין תבשיל לתבשיל בשניהם של בשר או של גבינה למה יש לו ליטול כלל ומפרש ר'ת דבין תבשיל לתבשיל היינו בין תבשיל דבשר לתבשיל של גבינה דכיון דאין הבשר והגבינה בעין וליכא אלא טעם לא החמירו שיהא חובה ליטול ידיו בינתיים ואינו אלא רשות אבל בין תבשיל דבשר לגבינה שהגבינה בעין חובה ויתכן פירוש זה אף לדברי האוסרין לאכול גבינה אחר בשר באותה סעודה אפי' בנטילה וקינוח:  חזנהו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזנהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזנהו </span>דהוו שדו מיא מפומא דחצבא. </span>והא דאיעכב ולא עשה בעצמו כן או שלא הודיעם לפי שהיה ירא שיקפידו עליו שאר השדים אם היה מודיע אי נמי אין מועיל אא'כ שדי להו ההוא גברא גופיה דשתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמי </span>האור חזקיה אמר אין נוטלין מהם לידים. </span>והא דתניא לעיל (דף קה.)  מים ראשונים נוטלין בין בחמין בין בצונן מוקי (ב) חזקיה כלישנא קמא דר' ינאי דלעיל כשאין היד סולדת וכאן איירי כשהיד סולדת בהן ורבי יוחנן דשרי הכא בלשון בתרא דמוקי לה אע'פ שהיד סולדת מותר ובחנם פירש בקונטרס דחזקיה תנא הוא ופליג אברייתא דלעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דפסקינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דפסקינהו </span>בבת בירתא. </span>והא דאמרינן בפרק ג' מינין (נזיר לח.) דרביעית דמקוה בטלי בטלוה היינו לענין מחטין וצינורות אבל שרי להטביל בהן ידיו א'נ לגמרי בטלוה אף לידים והכא במחוברין למקוה וכן פירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מים </span>שנפסלו משתיית בהמה בכלים פסולין בקרקע כשרין. </span>בפ'ב דזבחים (דף כב.) אמרינן כל המשלים למי מקוה משלים למי (ג) באר ולרביעית אינו משלים למעוטי מאי אילימא למעוטי טיט הנרוק היכי דמי אי דפרה שוחה ושותה ממנו אפילו לרביעית נמי משלים פירש שם בקונטרס וכשרים הן לידים כדאמר בפרק כל הבשר מים שנפסלו משתיית בהמה בין בכלים בין בקרקע פסולין הא לא נפסלו כשרין ואגב ריהטא לא עיין כן ואם תאמר דהתם קאמר ואי דאין פרה שוחה ושותה ממנו אפילו למקוה נמי לא והכא משמע דלכ'ע טובל בהן כל גופו ונראה לפרש דהתם מיירי שנפסלו משתיית בהמה מחמת שהטיט עב כל כך שאינה יכולה לשתות דאז אין שם מים עליו אבל הכא איירי בצלולין הרבה אלא דמאיס ומסרחי ומחמת כך אין הפרה יכולה לשתות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצוה </span>לשמוע דברי חכמים. </span>וא'ת והלא משום סרך תרומה תקנוה וא'כ מאי ועוד וי'ל דתקנו משום נקיות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצוה </span>לשמוע דברי רבי אלעזר בן ערך. </span>פירוש דאסמיך ליה קרא דלאו דרשה גמורה (ד)  דעיקר קרא אתא לכדדרשינן בנדה  (דף מג.) מה ידיו מאבראי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמע </span>מינה שנים שאכלו מצוה ליחלק. </span>תימה לר'י מנא ליה דמצוה ליחלק דילמא רשות כמ'ד בריש פ' שלשה שאכלו (ברכות מה.) דאם רצו לזמן מזמנין דפלוגתא היא דרב ורבי יוחנן ועוד קשה דהתם לא פליגי אלא בפת שיש עליו תורת זמון בג' אבל פירות דאין מזמנין עליהן כלל כדאמר ש'מ דאין מזמנין על הפירו' פשיטא דמצו'  ליחלק</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>דבר שחוצץ בטבילה חוצץ בנטילת ידים לחולין. </span>הקשה הרב ר' אברהם בן הרב ר' משה דבתוספתא דמקוואות תניא בפרק ז' כל החוצץ בכלים חוצץ בנדה ובגר בשעת טבילה ובחולין אין חוצצין והכא קאמר דחוצצין וי'ל דהכא איירי לאכילה כדמוכח כוליה שמעתא והחמירו באכילה כמו בטבילה והתם בנגיעה ואיירי אף בחולין שנעשו על טהרת תרומה דלא החמירו וצריך ליזהר בשעת נטילה מטיט ובצק שתחת הצפורן דחוצצין בטבילה כדתנן במסכת מקואות (פ'ט מ'ב) וכל דבר שחוצץ בטבילה צריך כמו כן ליזהר בנטילה לאכילה אבל במיעוט שאינו מקפיד אין לחוש דבטבילה נמי אינו חוצץ כדאמרינן בפ'ק דעירובין (דף ד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב עד כאן לחולין ועד כאן לתרומה. </span>כדקתני בברייתא לחולין עד הפרק לתרומה עד הפרק כו' והיה מראה רב בידיו ופירש בקונטרס דעד הפרק לחולין הוא פרק ב' שבאמצע אצבעות ולתרומה עד הפרק שבגב היד ובקדוש ידים עד הפרק העליון מקום חבור היד והזרוע ולא רצה לפרש בקונטרס דפרק דחולין הוא פרק ראשון שבראש האצבעות לפי שאינו שוה בכל האצבעות כמו באגודל אבל פרק האמצעי שוה בכולם ושמואל אמר דפרק דחולין ודתרומה שוין לחומרא ולא פליג אברייתא אלא משום דכהן הוא ורגיל בתרומה לכך החמיר על עצמו להרגיל אף בחולין אבל לרב ששת קשה דאמר עד כאן בין לחולין בין לתרומה לקולא וי'ל דרב ששת מפרש הברייתא בפרק הראשון שבראש אצבעות לחולין ושני לתרומה שהוא פרק אמצעי ולא להקל על הברייתא קאמר אלא אדרב ושמואל דאמרי דפרק דתרומה הוא מקום חבור אצבעות ותפיסת היד ור'ת פירש ע'כ לחולין פרק ראשון כמו שפירש רב ששת ולפירוש זה קשה ברייתא לרב ששת דלפירושו צריך לומר דלרב ששת דחולין ותרומה בפרק ראשון לקולא ומיהו יש לדחות דלשמואל לחומרא היינו פרק שבגב היד כמו קדוש ידים ובא רב ששת להקל משמואל אבל אין לפרש כמו שפירש הרב ר' אברהם דחולין עד פרק שלישי דאצבעות ולתרומה כל פיסת היד פירוש עד הקנה ולקדוש ידים עד העצילה שקורין קוד'א בלע'ז והביא ראיה מספר הזהיר שכתוב שם אמר שמואל לחולין כל היד ואי אפשר לומר כן מדתניא בפרק האומר משקלי עלי  (ערכין יט:) משקל ידי ומשקל רגלי עלי ר' יהודה אומר ממלא אדם חבית ומכניס ידו עד העציל וברגל עד הארכובה ופריך וביד עד העציל ורמינהו קדוש ידים ורגלים במקדש עד הפרק ומשני דאורייתא עד הפרק בנדרים הלך אחר לשון בני אדם אלמא אין קדוש ידים עד העציל ומיהו יתכן פירושו לפי מה שמפרש שם דעציל היינו אישיל'א והוא בית השחי מקום חבור הזרוע והכתף וכן פירש בקונטרס בפרק הזרוע (לקמן קלד:) אבל קשה לר'ת דאמר בזבחים (דף יח:) ולא יחגרו ביזע אין חוגרין במקום שמזיעין לא למטה ממתניהם ולא למעלה מאציליהם אלא כנגד אצילי ידיהם והיינו כנגד קוד'א ששם דרך לחגור דאי במקום שחי אדרבה הוא מקום זיעה יותר ועוד דמה שייך לומר ולא למעלה דלמעלה הוי צואר ואיך יחגרו שם ועוד דבערכין (דף יט:) קאמר ביד עד העציל וברגל עד הארכובה משמע דעציל באמצע היד כמו הארכובה באמצע הרגל ועוד דבאהלות (פ'א מ'ח) כשמונה רמ'ח אברים קתני ל' בפיסת היד ששה בכל אצבע שנים בקנה ושנים במרפק אחד בזרוע וארבעה בכתף משמע דמרפק הוא קוד'א שכן הוא הסדר ומרפק ועציל הכל אחד דהא בערכין (דף יט.) קתני ר' יהודה במתניתין דהתם מכניס ידו עד מרפקו ותרגום כל אצילי ידים דיחזקאל (יג) כל מרפוקי ידיא ואין לפרש דקידוש ידים הוא עד בית השחי דהיינו עד הכתף דהא פריך בערכין ודאורייתא עד הפרק והא גבי תפילין כתיב ידך ותני דבי מנשה ידך זו קיבורת ומשני דאורייתא קיבורת כו' קידוש ידים ורגלים הלכתא גמירי לה משמע דפרק דקידוש ידים ורגלים אין מגיע עד קיבורת וקיבורת מפרש רבינו תם קבוצת בשר שבזרוע כמו (ב'ב דף ה.) קיבורא דאהינא שהוא לשון קבוצת תמרים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נוטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נוטל </span>אדם ידיו שחרית ומתנה עליהן כל היום. </span>תימה דאמרינן בערבי פסחים (דף קו:) הנוטל ידיו לא יקדש משום דקידוש מפסיק בין נטילת ידים לסעודה ואמר בפרק אלו דברים (ברכות נב:)  ב'ה אומרים מוזגין כוס ואח'כ נוטלין משום דתיכף לנטילת ידים סעודה והשתא הא מועיל תנאי אפילו כל היום ואומר ר'ת דהני מילי כשמתנה שחרית ועוד י'ל דאע'ג דמועיל תנאי לרב אף שלא בשעת הדחק היינו אם אין מים בסמוך לו אי נמי יש לו וצריך לדברים אחרים:  האי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>אריתא. </span>פי' בקונטרס צינור ששופכין לו מים מן היאור בדלי והוא מוליך מים בשדה אין ר'ל שיהא הצינור קרוי אריתא דהא יאורים מתרגמינן אריתי ובפ' הפרה (ב'ק נ:) אמר ההוא תורא דנפל לאריתא ומשמע שם שהוא עמוק עשרה טפחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>אתו מכח גברא. </span>פירש בהלכות גדולות שמותר להטביל ידים בתוך הכלי דחשיבא נטילה והביא ראיה מפ'ב דזבחים  (דף כא.) דאיבעיא להו מהו לקדש ידיו ורגליו בכיור ממנו אמר רחמנא ולא לתוכו משמע דבקידוש ידים מבעי ליה משום דכתיב ממנו אבל בנטילת ידים אפילו בתוכן מותר וקשה לפירושו דהכא אמר אינו נוטל ממנו דלא אתי מכח גברא משמע דבעינן כח גברא השופך ומיהו י'ל דבעינן נטילה מן הכלי בין טובל ידיו בתוך הכלי ובין שופך מן הכלי על ידיו יש כאן נטילה מן הכלי אבל הכא ידיו חוץ לכלי הן וכבר פסק כח הכלי כשהמים באים עליו הלכך אין כאן נטילה מן הכלי וגם טבילה אין כאן שהן שאובין והא דנקט דלא אתו מכח גברא לאו דוקא מכח גברא אלא משום דלא אתו מכח כלי דבעינן נטילה מן הכלי א'נ משום דתנן במס' ידים בפ'ק (מ'ה) הכל כשרין ליתן מים לידים אפילו חרש שוטה וקטן ומניח חבית בין ברכיו ונוטל ומניח חבית על צדו ונוטל הקוף נותן לידים רבי יוסי פוסל בשניהם פירוש בקוף ובחבית נוטה על צדו והמים נשפכים מאליהן דבעי רבי יוסי מכח גברא ות'ק לא בעי אלא שיהא כח כלי והשתא שמעתא דנקט כח גברא אתי כרבי יוסי אבל ההלכות גדולות אי אפשר להעמיד אלא כרבנן וצריך להחמיר כיון דסוגיא דשמעתין כרבי יוסי ואם אדם נוטל ידו אחת וחוזר ומשפשף בחברתה צריך לחזור וליטול כדאמרינן בפרק שני דידים (מ'ג) נטל ידו אחת ושפשף בחברתה טמאה ואם שרה פתו במים או הדיח בהן את הכלים פסולים לנטילה ואם הדיח בהן ידיו כשרין דהכי תנן במסכת ידים וצריך לשפוך מים על ידיו ג' פעמים פעם ראשונה כדי להעביר טיט ודבר החוצץ מעל ידיו ופעם שניה לטהר ידיו ופעם שלישית לטהר אותן מים וכן מוכח בכמה דוכתין במסכת ידים שצריך מים ראשונים ושניים ומיהו אם בפעם אחת שופך מים הרבה כשיעור רביעית ידיו טהורות דתנן במסכת ידים  (פ'ב מ'א) ידו אחת בשטיפה אחת ידו טהורה שתי ידיו משטיפה אחת ר'מ מטמא עד שיטול מי רביעית פירוש ואפילו באין משירי טהרה דלא בעו רביעית כשנוטל בשתי שטיפות והשתא דליכא אלא שטיפה אחת צריך רביעית בשטיפה זו אבל בנוטל ידו אחת לא צריך רביעית כי אתו משירי טהרה אלא שתהא אותה שטיפה מרובה כשתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בזיע דולא בכונס משקה מילף לייפי. </span>ואע'ג דלענין טבילת כל גופו לא מהני מתרי טעמי דנצוק אינו חבור וגם בעינן כשפופרת הנוד לענין עירוב מקוואות גבי רביעית ידים לא החמירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קפדיתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קפדיתו </span>אחזותא. </span>והא דתנן במסכת ידים (פ'א מ'ג) נפל בהן דיו או קנקנתום ונשתנו מראיהן פסולין דלמא הני מילי לתרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>היא שאני התם דקא אתו משירי טהרה. </span>משמע דמעיקרא בעי למימר דאפילו הראשון לא בעי שיעור ותימה דהא בהדיא קתני מי רביעית לאחד וי'ל דמתניתין לתרומה והוה דייק מיניה דכי היכי דאפילו לתרומה לא בעינן שיעור לשני ה'ה בחולין אף לראשון ומסיק דשאני התם דאתו משירי טהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מגופת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגופת </span>חבית שתקנה. </span>פי' בקונטרס שחקקה א] נראה דבלא חקיקה היא רביעית אלא שמשופעת היא ואינה יושבת אלא מסומכת כעין כסוי כוסות של כסף וכסוי קנקנים ותקנה היינו שהרחיבה מלמטה עד שיושבת שלא מסומכת וקודם שתקנה אין נוטלין ממנה דאין בית קבול שלה חשוב כיון שאם בא להושיב בלא סמיכה היו המים נשפכין ואין נשאר בהם רביעית ואמר לעיל כלי שאין מחזיק רביעית אין נוטלין ממנה וכן משמע במסכת ידים (שם מ'ב) דחשיב מגופת חבית בהדי דפנות הכלים דאין מחוסרין חקיקה אלא לפי שאין יושבין שלא מסומכין כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ברך אחריו. </span>סבר כרבי יהודה דבעי כביצה דדריש ואכלת ושבעת אכילה שיש בה שביעה דהיינו כביצה בפרק ג' שאכלו (ברכות מט:) ודוקא לאחריו אבל לפניו משמע דמברך וכן לר'מ דפוטר בפחות מכזית היינו דוקא לבסוף אבל בתחלה מברך אף בפחות מכזית ובהדיא מדקדק בירושלמי הכי ואע'ג דבריש כיצד מברכין (שם לה.) נפקא לן ברכה דלכתחלה מק'ו מברכה דלסוף כשהוא שבע מברך כשהוא רעב לא כ'ש מ'מ לא שייך לומר דיו ומברך בתחלה אמשהו ואע'ג דלא מברך בסוף דאותו ק'ו אינו אלא גילוי בעלמא דברכה דלפניו לאו דאורייתא כדתנן בפרק מי שמתו (שם דף כ:) בעל קרי על המזון מברך לאחריו ואינו מברך לפניו וכן בפרק היה קורא (שם טז.) תניא הפועלים שהיו עושים מלאכה אצל בעל הבית ואוכלין פתן אין מברכים לפניהם אבל מברכים לאחריהם שתי ברכות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו הא כביצה בעי נטילת ידים. </span>תימה היכי מצי למימר הכי הא ע'כ בתרומה אפי' כביצה לא בעי נטילת ידים דהא התירו מפה לאוכלי תרומה דרבי צדוק כהן הוה כדמוכח בפ' מי שמתו (שם כ:) גבי מדלגים היינו ע'ג ארונות כו' ובפ' כל פסולי המוקדשין (בכורות לו.) גבי ההוא בוכרא דהוה ליה לר' צדוק ובספ'ק דיבמות  (דף טו:) והיה אוכל חולין על טהרת תרומה וי'ל דהוה מצי למימר וליטעמיך. [ע' תוס' יומא עט: ד'ה הא ותוס' סוכה כז. ד'ה הא כביצה] :  בלם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלם </span>ליה אומצא. </span>פירוש ופת עמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>משום שיבתא. </span>פירש בקונטרס רוח רעה שורה על הידים שלא נטלו שחרית ורבינו תם מפרש דבלא נתינת פת לתינוק מותר ליטול ידיו שחרית ביום הכפורים דלא גרע ממלוכלכות בטיט ובצואה דאמרינן שרוחץ כדרכו ואינו חושש ואין לך מלוכלכות יותר מזה שאין יכול ליגע בפיו ובעיניו בחוטמו ובאזניו דבכולהו אמרינן בפ' שמונה שרצים (שבת דף קט.) דתקצץ ידו משום בת מלך ושיבתא דהכא יש לפרש כמו שפירש ר'ח שהוא רוח רעה השורה על האוכל כשבא ליתן הפת לתנוק בן ד' וה' שנים וחונקת אותו אם לא נטל ידיו באותה שעה אע'פ שנטל שחרית ומה שאין אנו נזהרים עכשיו מזה לפי שאין אותה רוח רעה מצויה בינינו כמו שאין אנו נזהרין על הזוגות ועל הגילוי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כעין </span>תפיסה אחת. </span>ואם יש דבר מפסיק לא הוי כעין תפיסה אחת כההיא דמסכת ע'ז בפרק רבי ישמעאל (דף נ.) גבי אבני מרקוליס דאמר כאן בתפיסה אחת כאן בשתי תפיסות והיכי דמי כגון דאיכא גובה ביני וביני ולפיכך נוהגין עכשיו כשזה אוכל בשר וזה אוכל גבינה על שלחן אחד מניחין לחם או קנקן או שאר כלים להפסיק בינתיים או אוכל על מפה אחרת דהוי כעין שתי תפיסות וי'מ דלא אסרו אלא בתפיסה אחת כלומר שהן בהוצאה אחת כגון אחים שקנו אתרוג בתפיסת הבית דיש נוחלין  (ב'ב קלז:) ופריך תפיסה אחת ס'ד מה לי בהוצאה אחת ומה לי בשתי הוצאות אם מכירין זה את זה ומשני כעין תפיסה אחת דהיינו שמכירין זה את זה ולפי' זה לא איירי כלל שיהא מותר לאכול על שלחן אחד בשביל הפסק שבינתיים:  טיפת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נראין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נראין </span>דברי ר' יהודה ואין נראין מבעיא ליה. </span>תימה לימא דכ'ע מין במינו לא בטיל וה'ק נראין דברי ר' יהודה לחכמים בשלא ניער בתחלה אלא בסוף שחכמים לא נחלקו עליו אלא כשניער מתחלה ועד סוף דכי האי גוונא משני לעיל בפרק קמא (דף יב.) גבי אבדו לו גדייו ותרנגוליו ובפרק המוכר את הספינה (ב'ב דף עט.) גבי בור ושובך ובכמה דוכתין ויש לומר דלא קאמר אלא היכא דלא אפשר ליה למימר בענין אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלב </span>קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו. </span>פירש בקונטרס במס' כריתות (דף כב.) מוקי לה בלב עוף דאין בדמו כזית אבל בבהמה חייב כרת אם לא קרעו לאחר בשולו ואי אפשר לומר כן דבהדיא אמרינן בהקומץ רבה (מנחות דף כא.)  דדם שבשלו אינו עובר עליו אם אכלו והא דמוקי לה בפ' דם שחיטה (כריתות דף כב.) בלב עוף משום דבכל ענין קתני מתניתין דאינו עובר עליו בין חי בין מבושל ומה שפירש בקונטרס דבשר הלב אינו נאסר שהלב חלק הוא ואינו בולע דהכי אמרינן בפסחים (דף עד:)  שאני לב דשיע אומר ר'ת דאין לסמוך על זה לעשות מעשה דדחייה בעלמא הוא בפ' כיצד צולין (פסחים דף עד:)  דהוה בעי למיפשט מיניה דאמרינן כבולעו כך פולטו מדקתני קורעו לאחר בשולו ודחי שאני לב דשיע אבל למאי דמסיק דכבולעו כך פולטו תו לא אמרי' דשיע ולא בלע וקורעו לאחר בשולו היינו לאחר צלייתו דשייך ביה כבולעו כך פולטו שהדם נופל לחוץ אבל בקדרה אסור ולא אמרינן דשיע ולא בלע:  אינו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>עובר עליו ומותר. </span>פירש בקונטרס דמותר אם בשלו משום דחלב שחוטה דרבנן הוא והאי כיון דאבלע ולא פירש אפילו איסורא דרבנן ליכא משמע שרוצה להעמיד כולה שמעתתא דכחל לצלי דאי לקדרה אמאי מותר הא יצא חלב וחזר ונבלע וכן פירש לקמן בהדיא גבי זויקו לה כחלי דפריך והא בשלו קתני בדיעבד ופירש בקונטרס והא ודאי בצלי הוא מדקתני מותר דאי בקדרה אמאי מותר הא יצא החלב וחזר ונבלע ולקמן בתר שמעתתא דכבד פי' בקונטרס והלכות כחל כבר אמרנו למעלה דלצלי בעי קריעה שתי או ערב ואי לא קרעו מותר כלישנא קמא דרב דהא תניא כוותיה ולקדרה קורעו שתי וערב וטחו בכותל ומה שכתוב בספרים בפ' גיד הנשה (לעיל דף צז:) כחל עצמו אסור היכא דלא קרעיה ובשליה בהדי בשרא ל'ג ליה דאפי' בשליה לחודיה אסור לפירוש הקונטרס לפי שפירש וחזר ונבלע ומיהא גם לפירוש הקונטרס היכא דאיכא ס' במים שנתבשל בהן הכחל לא היה נאסר הכחל היכא שבשלו לחודיה לפי שהחלב הנפלט נתבטל במים אבל היכא דבשלו עם בשר אסור משום טעם בשר הנבלע בחלב שבכחל וכן יש ספרים דגרסי בסמוך כחל שבשלו בחלבו מותר היכא דבשליה לחודיה בלא בשר ויש להעמידו לפירוש הקונטרס שיש במים ששים כדפרישית שמתבטל בהן חלב היוצא מן הכחל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>איסורא איכא. </span>וא'ת לפירוש הקונטרס דלמא הא איסורא איכא לקדרה אבל לצלי מותר וי'ל דא'כ ה'ל למתני דאם לא קרעו מותר דהוי חדוש וממילא הוה מוקמינן ליה בצלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לב </span>הוא דבעי קריעה אבל כחל לא בעי קריעה. </span>וא'ת אדרבה דוק מינה איפכא אינו עובר עליו הא איסורא איכא כדדייק לעיל דהכא לא שייך למימר איידי דבעי למימר בסיפא כדקאמר לעיל וי'ל דדלמא איידי דקתני במתניתין ואינו עובר עליו נקט נמי בברייתא הכי: (ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>כחל לא בעי קריעה. </span>מדלא קתני קורעו לאחר בשולו והוה מוקמינן לה בצלי כדקתני גבי לב וא'ת ומאי קסבר אי מהניא ביה קריעה אחר בשול אמאי מותר בלא קריעה יותר מקודם בשול דצריך קריעה ואי לא מהניא ביה קריעה היכי מייתי סייעתא לרב מהך ברייתא מדלא קתני קורעו לאחר בשולו הא אין קריעה מועלת לו כלום לאחר שנתבשל וי'ל דודאי ס'ד דמועלת לו קריעה לאחר בשולו והא דקאמר רב ואינו עובר עליו ומותר בלא קריעה במבושל ובחי קורעו היינו משום דכי נתבשל כבר פלט במקצת אבל חי שיש לו רוב חלב בעי קריעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>לב הוא דסגי ליה בקריעה. </span>פירוש משום דשיע ולא בלע אפילו לקדרה או לצלי משום דכבולעו כך פולטו כמסקנא דפסחים (דף עד:) אבל כחל לא סגי ליה בקריעה אפילו לצלי משום דכבולעו כך פולטו לא שייך בשאר איסורים אלא בדם לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נדה </span>דם טוהר. </span>בסלוק של פרשת פרה יסד ר' אליעזר הקליר מן הדם טחול הדם מטומאת נדה (אשה) טהרת בתולי אשה ומאשת איש יפת תואר לאיש וכנגד כותית לא פירש והכל עשה ע'פ הירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זויקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זויקו </span>לה כחלי. </span>פירש בערוך כמו זיקים מלאים ודמי לזויקני דארמאי בפ' שני דמסכת ע'ז (דף לא:) כלומר נפוחין וכן הכא כחל כמו נוד נפוח מלא חלב ולא נקרע ובקונטרס פירש שפודו תנו לה כחל בשפוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>לקדרה. </span>פירש בקונטרס דרב נחמן ס'ל כלישנא בתרא דרב וברייתא מוקי לה בצלי כדכתיב ויבשלו (את) הפסח בדברי הימים ואין זה דוחק דה'נ מוקמינן בפ' כיצד צולין (פסחים דף עד.) קורעו לאחר בשולו היינו אחר צלייתו ואינו רוצה לומר דסבר לגמרי כלישנא בתרא דהא מיקל טפי אפילו מלישנא קמא דשרי אפילו לכתחלה אלא בפירוש דמתניתין סבר כלישנא בתרא דכיון דשרי רב נחמן לצלי לכתחלה בלא קריעה א'כ הא דקתני קורעו היינו לקדרה כדקאמר הכא וכי קתני לא קרעו אינו עובר עליו ע'כ אינו עובר עליו ואסור כיון דמיירי לקדרה ורבינו תם פירש דהא דצריך קריעת שתי וערב וטחו בכותל לקדרה היינו קדרה עם בשר דלקדרה משמע עם בשר כדתנא אם (ג) בנותן טעם בקדרה אבל לקדרה בלא בשר או לצלי שרי לכתחלה בקריעה קצת וטעמא דהחמירו בה עם הבשר לפי דטעם החלב נכנס בבשר ומשתנה טעם הבשר ויש בו טעם בשר בחלב ולכך גזרו חכמים וכשאין הבשר עם הכחל בקדרה אף על פי שלא קרעו שתי וערב כיון שקרעו קצת לכתחלה מותר  דאין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>תנא דאתנייה לרב כחל אחוייה ליה לרב יצחק בר אבודימי. </span>וכן בפרק המוכר את הספינה (ב'ב דף פז.) איכא תנא דאתנייה לרב מידות אחוי ליה רב יצחק בר אבודימי והקשה רבינו שמואל דהא רב יצחק בר אבודימי היה רבו של רבא כדאמר בריש יבמות (דף ג.) ובריש פ' אלו הן הנשרפין (סנהדרין דף עו.) אמר רבא א'ל רב יצחק בר אבודימי אתיא הנה הנה וכו' ואיך יתכן דרב יצחק בר אבודימי שהיה רבו של רב שהיה חי עד רבא והלא ביום שמת רב יהודה שהיה תלמידו של רב נולד רבא וגרס התם רבינו שמואל איכא תנא דאתנייה רב מדות וקשה לר'ת דהכא בשמעתין אין שייך לומר כן דקאמר אני לא שניתי לו ומיהו יש לפרש לו כמו ממנו כמו (ב'מ דף לג.) תלמיד ורבו צריך לו אבל הא דקאמר ומתוך פלפולו של רבי חייא שנה לו כחל סתם לא אתי שפיר ואור'ת דשנים היו אחד היה בימי רבינו הקדוש דאמרינן פרק כירה (שבת דף מ:) דאמר רב יצחק בר אבודימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ ואותו יכול להיות שהיה רבו של רב וקשה קצת דאם רב יצחק בר אבודימי דהמוכר את הספינה היה רבו של רב היכי קאמר לרבי אלעזר התם הא איתמר עלה אמר ר' אבהו אמר ר' יוחנן והלא ר' יוחנן שהיה רבו של ר' אבהו היה קורא לרב רבינו כדאמרינן באלו טרפות (לעיל דף נד) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאתנייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאתנייה </span>לרב כחל. </span>פי' בקונטרס יש כאן מי ששנה לרב כחל שבשלו בלא קריעה אסור באכילה ולישנא בתרא דרב הוה שמיע ליה לר' אלעזר ונראה דלא קאי אהנהו לישני דלעיל אלא שמע שהיה רב אוסר כחל ואפילו בקריעת שתי וערב כדאמרינן בסמוך בסורא לא אכלי כחלי אע'ג דמתניתין שריא ליה בקריעה והיה תמיה ר'א והשיב לו רבי יצחק בר אבודימי דרב בקעה מצא וגדר בה גדר ורב יוסף קאמר דכחל מניקה שנה לו דאסור אפילו בקריעה ומתניתין כשאינה מניקה ור' חייא שנה לו כחל סתם והיה סבור שיבין רב מעצמו ולא הבין וטעה בדבריו והיה סבור שמכח שום ברייתא היה בא לחלוק על משנתנו לאסור כל כחל אפילו בקריעה ואנן דאכלינן כחלי אפילו של מניקה בקריעה סמכינן אלישנא דרב בקעה מצא ואין חילוק בין מניקה לשאינה מניקה וגם אעובדא דרבין ורב יצחק בר יוסף דאייתו קמייהו תבשיל דכחלי ואכל רב יצחק ומסתמא של מניקה היה מדלא רצה רבין לאכול ורב יצחק עיקר מדאמר אביי רבין תיכלא אמאי לא אכל וגם מעובדא דרמי בר תמרי דנקטינהו לכולהו כחלי ואפילו של מניקה ואכל:  טלית</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טלית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טלית </span>שאולה פטורה כל שלשים יום כו'. </span>מדאורייתא פטורה לעולם כדקאמר בראשית הגז (לקמן דף קלז.) כסותך ולא של אחרים אלא לפי שנראית כשלו חייבוהו חכמים משלשים יום ואילך דאין דרך לישאל יותר משלשים יום ומכאן מדקדק ר'ת דסתם שאלה שלשים יום כמו הלואה דאמרינן במכות (דף ג:) המלוה את חבירו סתם אין רשאי לתובעו פחות משלשים יום ונראה דאין ראיה מזה דה'נ אמרינן בהתכלת (מנחות דף מד.) השוכר בית בחוצה לארץ כל שלשים יום פטור מן המזוזה אע'ג דסתם שכירות לא הויא שלשים יום ולענין ברכה נראה שאין לברך על השאולה אע'פ שאומר ר'ת דנשים מברכות אסוכה אע'ג דפטורות דהוי אינה מצווה ועושה מדאשכחן רב יוסף דאמר מאן דאמר לי הלכה כרבי יהודה דאמר סומא פטור מן המצות עבידנא יומא טבא לרבנן ואם לא היה יכול לברך כל הברכות לא היה שמח בדבר מ'מ לא דמי לטלית שאולה דהתם אדם אחר היה חייב שאינו סומא או שאינה אשה אבל הכא כל אדם פטור כשאינו שלו ואעפ'כ המברך לא הפסיד וי'מ דאם היא של כלאים כגון תכלת דאסורה כיון דפטורה מדאורייתא ואומר ר'ת דאין לחוש מדאמרינן בריש התכלת (מנחות דף מ:) ותכלת אין בה משום כלאים ואפילו בטלית פטורה ומסיק כגון שהטיל למוטלת פירוש טלית שיש בה ציצית כבר ולא בעי למימר כגון שאחר כך הסיר הראשונים וקמ'ל דלא הויא פסולה משום תעשה ולא מן העשוי דאם כן למה ליה למימר אין בה משום כלאים לימא הטיל למוטלת כשרה אלא הא קמ'ל כל טלית דאשתרי בה כלאים דהיינו בתכלת מותר בכל ענינים בין להתעטף בין להציע תחתיו בין לו בין לחבירו בין לאשתו בין ביום בין בלילה דלגמרי שרא ביה כלאים והא דאמרינן בפרק במה מדליקין (שבת דף כה:) גזירה משום כסות לילה לא כמו שפירש בקונטרס שמא יתכסה בה בלילה אלא גזירה משום כסות המיוחד ללילה דלא אשתרי בה כלאים כלל דאימעיט מוראיתם ור' אלעזר ממי'ץ הקשה לו דאמר בריש ערכין (דף ג:) הכל חייבים בציצית כהנים לוים וישראלים ומפרש דכהנים אצטריך ליה דסלקא דעתך אמינא הואיל ואשתרי כלאים גבייהו לא ליחייבו קמ'ל נהי דאישתרי בעידן עבודה שלא בעידן עבודה לא אישתרי ולא אמרינן דאישתרי בכל ענין ואומר ר'ת דהתם נמי אישתרו בכל ענין אפילו שלא בעידן עבודה כדאמרינן בפרק בא לו (יומא דף סח.) גבי בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהם או לא ת'ש לא היו ישנים בבגדי כהונה שינה הוא דלא הא הלוכי מהלכי ועוד תניא התם גבי בגדי כהונה דלצאת בהם במדינה אסור פירוש משום איסור הקדש ובמקדש מותר בין בשעת עבודה בין שלא בשעת עבודה והא דקאמר נהי דאשתרו בשעת עבודה כלומר בגדים שלובשים בשעת עבודה שלא בשעת עבודה פירוש בגדי חול מי אישתרו בכלאים ומיהו משמע התם דלא שרו אלא דרך לבישה דבעי למידק התם דניתנו ליהנות בהם מדקתני פושטים אותם ומקפלים ומניחין אותם תחת ראשיהם ודחי לא תימא תחת ראשיהם אלא אימא כנגד ראשיהם וה'נ מסתברא דאי ס'ד תחת ראשיהם נהי דנתנו ליהנות בהם תיפוק ליה משום כלאים ולפי זה בטלית שאולה היה אסור להציעו תחתיו ומיהו נראה שיש לחלק בין טלית שכל עיקר לבישתה לצורך הנאתו ובין בגדי כהונה שעיקר לבישתן לצורך עבודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>מצות עשה שמתן שכרה כו'. </span>וא'ת והרי צדקה דכתיב פתוח תפתח את ידך וגו' כי בגלל הדבר הזה יברכך וגו' (דברים טו) ואמרינן בפ'ק דב'ב (דף ח:) דרבא אכפייה לרב נתן בר אמי ואפיק מיניה ארבע מאות זוז לצדקה ואומר ר'ת דאכפייה היינו בדברים כדאשכחן פ' נערה בכתובות (דף נג.) אכפייה ועל ועוד דבצדקה נמי איכא לאו לא תקפוץ ולא תאמץ (דברים טו) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כבדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבדא </span>מה אתון ביה. </span>אומר ר'ת דכולה הך שמעתא איירי בכבד שלא נמלח דאי בתר מליחה ושהייה במלח פשיטא דשרי לבשלה בהדי בשר שעל ידי מליחה יצא כל הדם שכך נוהגין העולם לבשל אחר צלייה והוא הדין דשרי אחר מליחה דשיעור מליחה פי' בה'ג דהוי כשיעור צלייה משום דמליח הרי הוא כרותח דצלי ופולט על ידי מליחה כמו שפולט על ידי צלייה אבל בלא מליחה מיבעיא ליה אי שרי לבשל עם בשר דשמא דם הכבד אע'פ שפירש מותר אע'פ שדם שאר האברים שפירש אסור כדאמרינן בפ' קמא דכריתות (דף ד:) חד לדם האברים ולכך אמרינן לקמן (דף קיג.) דאין מולחין בשר אלא בכלי מנוקב דם הכבד שמא שרי דהא כל הכבד דם הוא ושרייה רחמנא כדאמר לעיל (דף קט:) שרא לן כבדא ונראה דמדאורייתא פשיטא ליה דדם הכבד מותר אף על פי שפירש משום דכולו דם הוא כדפירשתי מדלא חשיב פרק דם שחיטה (כריתות דף כא:) דם הכבד דקתני דם הטחול ודם הלב ודם הכליות ודם האברים הרי אלו בלא תעשה אלא מדרבנן מבעיא ליה ואפילו נאסור מדרבנן דם היוצא ממנו על ידי מליחה לפי שהוא בעין גזירה אטו שאר דם כי היכי דגזרינן בדם מהלכי שתים דאמרינן (שם דף כא:) שבין השינים מוצצו שעל הככר גוררו מ'מ מיבעיא ליה בבשול לפי שאינו ניכר הדם כלל ולכך יהא מותר ולא נגזור בשול כבד אטו בשול בשר אחר בלא מליחה ועוד יש לומר בע'א דבלא מליחה פשיטא דאסור ועל ידי מליחה הוא דמבעיא ליה כיון שיש בכבד רוב דם שמא אינו יוצא כולו על ידי מליחה או שמא יוצא ומיהו קשה קצת דקאמר בסמוך למיסר חבירתה נמי לא תבעי לך דתנן הכבד אוסרת הא איכא לאוקמי בשלא נמלחה ולפירוש רבינו תם ניחא וי'ל דמשמע ליה דמיירי אחר מליחה כמו שדרך לבשל בשר ולקמן (דף קיא.) גבי בר שבא דאייתו לקמיה כבדא שליקא ולא אכל לפירוש ר'ת צריך לומר דיודע היה שלא נמלחה הכבד והא נמי דפשיט מההוא דקריבי קניא בקופיה יודע היה שלא נמלחה הכבד אף על פי שצ'ל כי הריאה והלב שהיו עם הכבד נמלחו ואין לתמוה על זה דכמה דברים היו עושין כדי להראות הלכה לתלמידים אי נמי כל שלשתן נמלחו אלא דלכבד לא מהניא מליחה אלא בקריעת שתי וערב וחתוכיה לתחת כדקאמר בסמוך ולקמן (שם) נמי דקאמר אבל  לטחול שומנא בעלמא הוא ומייתי מדשמואל דעבדי ליה תבשילא דטחלי ביומא דהקזה היו יודעים דבלא מליחה היו עושין לו דבמליחה כבדא נמי שרי א'נ התם קאי אקריעה שתי וערב הני מילי כבדא אבל טחלא לא בעי קריעה כי הא דשמואל כו' ויודעין היו דמטחול שלם עבדי ליה ורב אלפס כתב שמנהג בכל ישראל שלא לבשל כבד אפילו אחר מליחה בלא צלייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנן </span>הכבד אוסרת ואינה נאסרת מפני שהיא כו'. </span>משנה היא במסכת תרומות (פ'י מי'א) ותימה רב ספרא מעיקרא מאי סבר שלא הביא לו המשנה כמו שמביאה לבסוף דבסתמא גם מתחלה היה יודע דמשניות אפילו דזרעים ודטהרות היו שגורות בפיהם כדפי' בפרק תולין (שבת דף קלח:) גבי עתידה תורה שתשתכח מישראל הא נמי מתניתין היא השרץ שנמצא בתנור הפת שבתוכו שניה מפני שהתנור תחלה ויש לומר דגם בתחלה היה יודע המשנה אבל היה סבור שאביי הוה מסופק בשלוקה אם נאסרת או אינה נאסרת כמבושלת דפליגי בה תנאי בסמוך והיה מסופק היאך הלכה ועל כן הביא לו ראיה מר' זריקא ור' אסי שלקו ליה ואכיל והשיב לו אביי דלמיסר נפשה לא קמיבעיא ליה דאינה נאסרת כת'ק דרבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה וכסתם מתניתין דתרומות והשיב לו למה אין פשוט לך מתוך אותה משנה עצמה שאתה למד ממנה שאינה נאסרת אפילו בשליקה שאפילו בבישול אוסרת חבירתה:  כי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>הא דרב הונא חלטי ליה בחלא ורב נחמן חלטי ליה ברותחין. </span>וא'ת ותפשוט מינה דאסור מדהוו צריכי למחלטיה וי'ל דלדידהו נמי הוה מספקא להו ולכך היו מחמירין ודוקא לבשל עם הבשר הוו חלטי ליה שלא תאסור הבשר אבל בפני עצמה אינה נאסרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>בר שבא איקלע לבי רב נחמן אייתו ליה כבדא שליקא ולא אכל. </span>צריך לומר שלא היה נחלט ברותחין ולפי שלא היה בשר אחר עמו לא הוצרכו לחלטו אע'פ שפולט דם ואוסר הרוטב והכלים מזה לא היו חוששין כיון שהכבד עצמו מותר שאין לומר שנחלט וע'י כן היה רב נחמן מתירו אבל אם לא נחלט היה אוסרו ובר שבא היה סבור דחליטה אינה מועלת א'כ לא מייתי שפיר כתנאי דתנאים לא נחלקו בזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחתוכיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחתוכיה </span>לתחת. </span>לבשלו בקדרה אחר צלייתו או מליחתו איירי דאי לאוכלו צלי למה לי חתוכה דמה שפולט שריק ונופל ב] דמה שלא נפלט הוי דם האברים שלא פירש ושרי (א) פ' דם שחיטה (כריתות דף כא) ואי משום דם סמפונות הכבד צריך קריעה אף לצלי דהוי בכרת אע'פ שלא פירש א'כ בטחול נמי אי איכא סמפונות למה לא יצטרך קריעה ועוד דסברא הוא דאין בטחול סמפונות וא'כ מה בא להשמיענו אבל דטחלא לא ובה'ג כתב האי מאן דמצלי כבדא בשלומיה צריך לחתוכיה מ'ט דאזיל דמא ומכניס בסמפונות והיכא דלא קרעיה לקרעיה לאחר בשולו וחותך ויצא דם הכנוס בסמפונות ולא חיישינן שמא דם הסמפונות חזר ונבלע בכבד דהא מסקינן בכיצד צולין (פסחים דף עד:)  דכבולעו כך פולטו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>טחלא שומנא בעלמא הוא. </span>היינו דוקא גוף הטחול הוא שומן אבל דם היוצא ממנו אסור כדתניא פ' דם שחיטה (כריתות דף כא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כבדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבדא </span> עילוי בשרא א] אסור. לכתחלה אסור לכ'ע אע'ג דבשרא עילוי בשרא שרי אפי' למאן דלית ליה בפרק כיצד צולין (פסחים דף עד:) כבולעו כך פולטו משום דדם מישרק שריק בכבד שיש בו רוב דם שאינו יכול לצאת ע'י מליחה כמו בשאר בשר כדמשמע כוליה שמעתין לא שריק שפיר ולפירוש ר'ת לא ניחא כולי האי דבכולה שמעתין לא נסתפק בדם הכבד כ'א להקל ולהתיר בלא מליחה ולא להחמיר ואע'פ שדברנו לעיל שאינה בולעת מחמת שטרודה לפלוט לעולם מ'מ עיקר השמועה אינה מדבר זה ולכאורה משמע שמאותו טעם שדברנו בכח השמועה הוא בא לאסור כבדא עילוי בישרא ומיהו י'ל דקאי אמאי דאמרינן מקמי הך מילתא הני מילי כבדא שיש בו רוב דם אבל טחלא שומנא בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דמא </span>משרק שריק. </span>וא'ת למה לי האי טעמא תיפוק ליה דכבולעו כך פולטו וכ'ת דאצטריך להתיר אפילו למאן דלית ליה בכיצד צולין (גז'ש) כבולעו כך פולטו אכתי קשה דמסקינן התם דמולייתא שריא אפילו לכתחלה מהאי טעמא והכא פסקינן דאסור לכתחלה לכולי עלמא ואי משום דפעמים נצלה הבשר שלמטה מן הכבד תחלה והכבד עדיין פולטת ונופל על הבשר וכשמסירין הבשר הרי בלע ולא היה לו שהות לפלוט א'כ בשרא עלוי בשרא נמי ליתסר מהאי טעמא כשהתחתון נצלה קודם ומסירין אותו מן השפוד ויש לומר דכבד שיש בו שפע דם לא אמרינן כבולעו כך פולטו והא דאמרינן בכיצד צולין (גז'ש) דלב קורעו אחר בישולו משום דכבולעו כך פולטו אע'פ שיש בו שפע דם ג] הלב מתבשל ומתייבש במקומו בחלל הלב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>דאורייתא. </span>אע'ג דאמר בהקומץ רבה (מנחות דף כא.) דם שבשלו אינו עובר עליו מ'מ תחלה כשנפלט עד שלא נתבשל היה דאורייתא אבל חלב שחוטה תחלתו דרבנן ומיהו קשה לפי מה שפירש הקונטרס לעיל דדם כבד אפילו פירש לאו דאורייתא מדלא חשיב ליה בפרק דם שחיטה (כריתות דף כא:) בהדי לב וטחול וכליות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תותי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תותי </span>בשרא שרי. </span>וא'ת כחל היאך מותר תותי בשרא והלא שמנונית הבשר נוטף על הכחל ואי בקרעו שתי וערב וטחו בכותל א'כ עילוי בשרא נמי לישתרי דהא מותר לבשלו עם הבשר בקדרה וי'ל דהכא גרע טפי דאע'פ שקרעו עדיין נוטף החלב מן הכחל על הבשר וניכר שהוא בעין ויש ללמוד מכאן היתר פשוט דהיכא דקרעו שתי וערב וטחו בכותל דמותר לבשלו עם בשר בקדרה כדברי ר'ת ולא מצינו בקונט' שחולק עליו בזה דהא בהדיא שרי הכא תותי בשרא אע'פ ששמנונית הבשר על הכחל ומה שנזהרים שלא לחתוך כחל רותח בסכין של בשר מנהג של הבל הוא דאפי' בשפוד אחד שרינן הכא לכתחלה כשהכחל למטה ואפי' עילוי בשרא לכתחלה הוא דאסור מטעם דפרישית אבל בדיעבד שרי:  מליח</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מליח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מליח </span>אינו כרותח. </span>והא דתניא (לקמן דף קיג.) דטמא מליח וטהור תפל אסור היינו בדגים דרפו קרמייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי האי היתרא בלע כו'. </span> לא ר'ל משום דהוי נותן טעם בר נותן טעם כמו דגים שעלו בקערה דאביי לטעמיה דחשיב ליה חד טעמא משום חורפיה דצנון ואע'ג דלקמן אסר אביי אליבא דרב כהנא קאמר לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>היא שאני התם דנפיש מרריה. </span>כלומר מכאן אין להוכיח אבל הוא בפירוש אמרה כדמוכח בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבא </span>בר אבא. </span>אבוה דשמואל הוה כדאמרינן בפרק מי שמתו  (ברכות דף יח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרבי </span>חייא בר אבא ס'ל. </span>אין הלכה כן אלא כדפסקינן בפרק כיצד מברכין (שם דף מא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכתא </span>דגים שעלו בקערה. </span>של בשר מותר לאוכלן בכותח אם הקערה והדגים צוננים לא איצטריך לפסוק דליכא מאן דפליג אלא כשהאחד מהן רותח דבין עלאה גבר בין תתאה גבר קליפה מיהא בעי כדאמרי' בפ' כיצד צולין (פסחים דף עו.)  אדמיקר ליה בלע. בשם רש'י ב] פי' ריב'ן חתנו דוקא עלו שרו אבל נתבשלו אסור דכחד טעמא חשיב ובא מעשה לפניו בביצים שנתבשלו בקדרה של חלב ואסר לעשות מהם מולייתא של בשר ויש להביא ראיה לדבריו מצנון שחתכו בסכין דאסור לאוכלו בכותח משום דאגב חורפיה בלע טפי וחשיב כחד טעמא ונתבשלו לא גרע מצנון ומיהו לפירוש לשון אחר שפי' בקונט' דטעמא דאסור משום שהשומן קרוש על הסכין ואינו ניכר והוי טעם ראשון בצנון אין ראיה משם ומתוך לשון הקונט' משמע דאין חלוק בין עלו לנתבשלו דלעיל גבי נותן טעם בר נותן טעם פירש בקונטרס דאם היו מבושלים עם בשר ממש או לאכול חלב בקערה מודה שמואל דאסור דהוי נותן טעם ראשון משמע מתוך פירושו דמבושלים עם בשר הוא דאסור אבל מבושלים עם הקערה שרי  והא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אגב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגב </span>חורפיה בלע. </span>יש ליזהר שלא לחתוך שומין כרישין ובצלים בסכין חולבת משום דחריפי טובא והיכא דחתך ונתנן בקדרה מלאה מים רותחת מותר בששים לבטל טעם הבלוע בירק (ב) ונפלט מן הסכין אבל חתכו בסכין של עובד כוכבים נעשה הירק כולו נבלה וצריך ששים לבטל הירק וצריך עיון אם הסכין מקונח ואין בן יומו אי חורפא דידהו מחליא לשבח כדאמר גבי חלתית פרק אין מעמידין (ע'ז דף לט.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>לאנוחי כדא דמלחא בהדי כדא דכמכא א'ל אסור. </span>אין לאסור מטעם זה להניח בתבה אחת כד של בשר אצל כד של חלב דהתם נזהר יפה שלא יפול מזה על זה אבל הכא לא מסקי אדעתייהו ליזהר שלא יפול מן הכותח במלח ולא ידע וימלח ממנו בשר וכן דחלא כי דרך לתת חומץ בתבשיל וחיישינן שמא יפול מן הכותח לתוכו ויחזור ויתן לתוך התבשיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>מילי דאינו נאכל מחמת מלחו. </span>הר'ר יעקב ישראל התיר פעם אחת גיגית מלאה בשר שנמלחה יפה עם חתיכת נבלה ואמר דלא חשיב אינו נאכל מחמת מלחו אא'כ נמלח כעין עבוד כדאמר פרק כלל גדול (שבת דף עה:)  האי מאן דמלח בישרא בשבת חייב משום מעבד ומוקי לה דבעי לאורחא אבל לביתא לא משוי איניש מיכליה עץ ובקונטרס נמי פירש אינו נאכל מרוב מלח שבו עד ששורהו ומדיחו במים כעין בשר שמולחים להצניע וקשיא לר'ת דאטו הנהו אטמהתא דאימליחו בגידא דנשיא בי ריש גלותא בפרק גיד הנשה (לעיל דף צז:) דמייתי עלה מליח הרי הוא כרותח וכי נמלחו לאורחא וכן (לעיל דף קיא:) קערה שנמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח וההיא פינכא דהוה בי רבי אמי וכן רב מרי דאימלח ליה בשר שחוטה בהדי טרפה בסמוך אטו כל הני הוו לאורחא או להצניע כפי' הקונטרס ואור'ת דכל מליחות שאנו עושין לקדרה חשיבי אין נאכלין מחמת מלחן מדפירש בהלכות גדולות דשיעור מליחה כשיעור צלייה משום דמליח הרי הוא כרותח דצלי וכן משמע בהקומץ רבה (מנחות דף כא.) דקאמר טעמא דמעטיה קרא הא לאו הכי [הו'א] דם ליבעי מלח והא נפק ליה מתורת דם דאמר רב יהודה דם שמלחו אינו עובר עליו אלמא מליחת קדשים הוי אין נאכל מחמת מלחו מדפטר דם שמלחו כמו דם שבשלו דאמרינן התם דאין עובר עליו וקאמר התם רבה על מליחת קדשים וכן לקדרה אלמא למליחת קדרות צריך שלא יהו נאכלים מחמת מלחן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>גללי דמלחא ומשפייה. </span>שהדם נגרר אצל המלח בשולים ואפילו למ'ד (לעיל דף קח:) אפשר לסוחטו אסור יש להתיר כאן ולא אמרינן מיד כשנוטף השומן מן הבשר נאסר מחמת דם המעורב בו ושוב לא יועיל לו תרי גללי דמלחא דכיון שהדם נפרש ממנו לגמרי אין נשאר בו טעם ואפילו משהו דכך היו בקיאין בדבר (ג) המותר ולא דמי לאפשר לסוחטו דלעיל דהתם אין האיסור יוצא לגמרי אלא שמתבטל ועכשיו אין להתיר על ידי תרי גללי דמלחא לפי מה שפירש בהלכות גדולות דדוקא נקט תרי גללי אבל הרבה מלח פוסק כח הדם ואין אנו בקיאין בדבר שלא להרבות ושלא למעט:  דגים</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דגים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגים </span>ועופות שמלחן זה עם זה אסורין. </span>הדגים לבדן והקשה רבינו שמואל דא'כ הול'ל דגים שמלחן עם עופות אסורין וי'ל דא'כ הוה משמע אפילו העופות תפל והדגים מלוחים כמו דג טהור שמלחו עם דג טמא דבסמוך דמיירי בטהור מליח וטמא תפל וזה אינו כי בענין זה לא היו הדגים אסורין ונראה דאין העופות נאסרים מהדגים שנאסרו אפילו לאותו פירוש שבכל איסורין אמרינן חתיכה עצמה נעשית נבלה אם האיסור עצמו הולך ומתפשט ונאמר שגם מן הדם שנבלע בדגים נפלט מקצת עם ציר הדגים ונבלע בעופות אף על פי שכולה אין פולטין להיות מותרין על ידי כן כיון דכבר גמרו פליטתן דמ'מ אין סברא לאסור העופות דדם משרק שריק במליחה כמו בצליה ובדגים דרפו קרמייהו הוא דאמר א] לעיל דלא שריק דם עופות מינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודגים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודגים </span>רפו קרמייהו ופלטי ועופות קמיטי. </span>פירש בקונטרס אבל בשר ובשר כמו שזה שוהה לפלוט כך זה שוהה לפלוט ושניהם פולטין יחד וכל זמן שתחתון טרוד לפלוט אינו בולע וכמו כן פירש בסמוך (לקמן דף קיג.) גבי רב ששת דמלח גרמא גרמא דמסיק אלא לא שנא ופירש בקונטרס ל'ש ומותר דכל זמן שטרודים לפלוט אינן בולעים וכשנח זה כבר נח זה ולפירושו תימה כשמולחין הרבה חתיכות יחד זו אחר זו ומניחין שניה על הראשונה וכן שלישית וכן רביעית אפילו יש כמה חתיכות אע'פ שהראשונה גומרת פליטתה תחלה ופשטיה דאלא לא שנא  (נמי) משמע (שמותר למלוח כל אחד ואחד בפני עצמו וכן מפרש ר'ת אלא לא שנא) שאע'פ שהתחתון פולט תחלה אינו נאסר ולמה מותר כיון שפליטת התחתון קודמת ונראה דהיינו טעמא משום דדם מישרק שריק במליחה כמו בצליה וכי היכי דשרי בצלי בשרא עלוי בשרא אפילו לכתחלה אע'פ שכלה תחלה פליטתה בצד התחתון של צד האש משום דמשרק שריק הוא הדין נמי במליחה דשרי כה'ג ודגים דוקא משום דרפו קרמייהו אסירי משום דרכיכי ונבלע הדם בתוכן ולא שריק מינייהו ומיהו היכא דאיכא גומות בצד עליון של תחתונות דלא מצי שריק קשה למה יהא מותרין דמעשים בכל יום שמוצאין גומות [בחתיכות] התחתונות מלאות ציר ונוהגין בדבר היתר וי'מ משום דפליטת ציר מושכת הרבה אחר פליטת הדם וכל זמן שמושך פליטת הציר פולטות מה שבולעות מן העליונות אחר פליטת דמן ומה שנמצא בגומות ציר הוא ולא דם אבל בדגים אין לומר כן לפי שפליטת דם העופות מושכת אחר פליטת ציר הדגים וה'ר יוסף מאורלינ'ש היה אומר לפי שפליטת הדגים נגמר קודם התחלת פליטת העופות לכך אינן פולטין עוד מה שבולעין מן העופות אבל בשר ובשר כיון שלא נגמר פליטת דם תחתון קודם התחלת בליעתה מן העליון אין דרך פליטתה נסתמת דהואיל ופתוח לפלוט לא יסתם עד גמר פליטת החתיכה שעליה וכן אם מלחו שלישית ונתנו על העליונות קודם גמר פליטתה התחתונה פולטת עד שתגמור השלישית פליטתה וכן לעולם כל מה שיתנו עליה תבלע ותפלוט כיון שלא נחה רגע אחת וא'ת נהי דלפי שני הטעמים האלו אין לאסור מחמת פליטת חתיכה העליונה מ'מ נאסור מחמת דם הבלוע במלח שבין חתיכה לחתיכה שנמחה בציר שבגומות אחר פליטת כל הדם והציר דבשלמא בכל חתיכה מלוחה דעלמא אין המלח שעליה אוסרה לפי שמועט הוא הדם הבלוע במלח ואינו יכול עוד לזוז משם כלל אבל כאן שנמחה המלח בציר שבגומא ונעשה צלול היה לו לדם זה לאסור כדי קליפה ושמא לא אמרינן מליח הרי הוא כרותח אלא בשעת פליטה אבל אחר גמר פליטה לא חשיב כרותח דפסק כח המלח מחמת שהפליט את הבשר ויוצא כח המלח עם הדם אי נמי י'ל שהמלח שעל הבשר מעכב הדם הזה מליכנס בבשר ולפי אותן השני טעמים שפירשתי דכל זמן שהתחתונה פולטת ציר בולעת ופולטת דם העליונות עם ציר שלה ב] אז כל זמן שפתוחה לפלוט בולעת ופולטת צריך להמתין לתחתונה עד שתשהה העליונה שיעור צליה שעד אותה שעה אין התחתונה יוצאת מידי דמה ומיהו עדיין י'ל טעם אחר דכל זמן שהבשר טרוד לפלוט ציר אין בולע דם וזמן פליטת הציר אינו כלה כל כך מהרה ומכל מקום בשר שבתוך הציר כגון בכלי שאינו מנוקב אין להתיר מטעם זה דאין לו שם כח לפלוט מחמת שהוא שקוע בתוך הציר ובולע והיינו טעמא דשמואל דאמר לקמן (דף קיג.) אין מולחין אלא בכלי מנוקב דאע'ג דעדיין לא גמר הבשר פליטת דמו בולע כדפרישית והיכא דחציה של חתיכה בתוך הציר וחציה בחוץ מה שבתוכו אסור ומה שבחוץ מותר כדפרישית לעיל בפרק גיד הנשה (דף צו:) גבי גדי שצלאו בחלבו והיכא ששהה הבשר במלח כשיעור צליה על דף אחד ואח'כ הושם בגיגית ושהה שם כל הלילה ואחר כך נמצא הכלי מלא מיץ מן המליח שיצא מן הבשר אירע מעשה בביתו של רש'י והשיב דמאחר ששהה הבשר במלח כדי שיעור קודם שהושם בכלי אין המים הנמצאים בכלי מין דם אלא מוחל בעלמא וכן נראה ותדע שאותו המוחל הוא היתר מיד כששהה שיעור צליה הוא מותר להדיחו ולבשלו בקדרה אע'פ שלא נפלט ממנו המוחל היוצא אח'כ ואין לאסור נמי המוחל מחמת המלח שעל הבשר שנמחה בתוכו דאם מכח זה באנו לאסור בשר הנופל באותו מוחל לפי שיש בו רוב מלח שעל הבשר ואין נאכל מחמת מלחו ליחשב כרותח ואוסר את הבשר א'כ גם מטעם זה יאסר כל הבשר שבעולם כשמניחין אותו בתוך הכלי להדיחו שנמחה המלח שעל הבשר במים דמה לי מים מה לי מוחל כיון דשניהם של היתר אלא צריך לומר שהדם שבמלח מתייבש בו ואין בו כח ליבלע בבשר אלא עומד במקומו אע'פ שנמחה בתוך אותו מוחל כמו שפי' גבי אותן גומות שבבשר דמה לי גומא מלאה ציר ומה לי כל הבשר בתוך הציר או מטעם שפסק כח המלח מחמת שהפליט הבשר ולא חשיב כרותח כדפרישית לעיל ומ'מ אין להקל שכבר נהגו העם איסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הטמאים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הטמאים </span>לאסור צירן. </span>דרשה גמורה היא גבי שרצים ובהמה חוץ מגבי דגים כדפרישית בפרק גיד הנשה (לעיל דף צט:) גבי שאני ציר דזיעה בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורוטבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורוטבן </span>וקיפה שלהן. </span>וא'ת ותיפוק ליה ממשרת ליתן טעם כעיקר דמשם אתה דן לכל התורה כדאיתא פרק אלו עוברין (פסחים דף מד:) וי'ל דעיקר דרשה לא איצטריך אלא לצירן ושאר הוו אסמכתא בעלמא כדאמר פרק אלו מציאות (ב'מ דף ל:) גבי והתעלמת דעיקר קרא לזקן ואינו לפי כבודו אי נמי איצטריך נמי לרוטבן וקיפה ואשמעינן דמחוי כממש אם המחה השרץ וגמעו דהוי כאכילה דס'ד דבשתיה לא מיחייב כיון דאכילה כתיבא ביה והכי איתא בהעור והרוטב (לקמן דף קכ.) דמייתי לה אהמחה את החלב וגמעו ואם תאמר אם כן היכי דריש מינה דצירן אסור כיון דאיצטריך להכי ויש לומר דשקולים הם ומציר גופיה לא הוה שמעינן דלהוי שתיה כאכילה דהוי מצינן לאוקומי כשהקפהו ואכלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקיפה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקיפה </span>שלהן. </span>בהעור והרוטב (גז'ש) מפרש קיפה פירמא ופריך הוא עצמו ליטמא טומאת אוכלין אלא מאי קיפה תבלין והיה יכול להיות בין פירמא בין תבלין דאתא לאשמועינן דשתייתה כאכילתה וכן פירש בקונטרס פירמא בשר ותבלין הנקפה בשולי הקדרה ומיהו לא היה לו לומר הנקפה:  ולימא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>ליה מדשמואל. </span>אע'ג דברייתא עדיפא בברייתא לחוד לא סגי אלא מכח מילתיה דשמואל דמייתי בהדה אבל בדשמואל לחוד סגי ומשני הוה אמינא הני מילי דמן וכאן אין שייך לאסור משום דמשרק שריק או כבולעו כך פולטו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו שניהם מלוחין. </span>אלמא לא בלע ולא גרסינן וש'מ דצירן מותר דהא משנה שלמה היא במסכת ע'ז (דף לה)  דדג טמא צירו אסור ובסיפא דהך ברייתא נמי קתני טמא מליח וטהור תפל אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טהור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טהור </span>מליח וטמא תפל מותר. </span>גבי מליח כרותח לא שייך לא עילאה גבר ולא תתאה גבר ואפילו קליפה לא בעי אע'ג דאמרינן  (פסחים דף עו.) גבי עילאה ותתאה אדמיקר ליה בלע ויש ללמוד מכאן דא'צ להגעיל דפוסי גבינות העובדי כוכבים ומותר לעשות בהם גבינות לישראל ולמולחן בתוכן דהוי כמו טהור מליח וטמא תפל דאין שייך מליחה בעץ ולא נעשה עץ רותח ע'י מליחה ומעשים בכל יום דמלח בקערה שמשתמשין בה בשר לוקחים ממנו לתת ממנו בחלב והמחמיר תבא עליו ברכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מחזיקין דם בבני מעיים. </span> לאסור מטעם זה למלוח בני מעיים עם שאר בשר משום דלא טרידי לפלוט (ב) דבלעי דם כמו דגים דהכא דם משרק שריק אבל דגים רפו קרמייהו כדפי' לעיל (דף קיב: ד'ה ודגים) ואין להתיר מטעם שריקה אם היו שופכין דם על הבשר בשעת צליה דדוקא דם הנפלט נופל עם הציר ע'י צליה או ע'י מליחה כדאמר לעיל (דף קיא.) דשריק אבל היכא דהוי הדם בעיניה לא אשכחן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ל'ש. </span>ומותר בכל ענין אע'פ שמניח השניה על אותה שנמלחה תחלה כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשר </span>בהמה טהורה בחלב בהמה טהורה כו'. </span>הוא הדין בשר עוף לרבנן דאסור מן התורה דדוקא ר'ע הוא דאמר חיה ועוף אינם מן התורה ונפקא לן מדדריש לקמן את שאסור משום נבלה אסור לבשלו בחלב:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למאן דאמר שני כתובים כו'. </span>טובא כתיבי אלא כל הנהו דרבקה חשיב להו כחד וכן הנהו דיהודה כחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עזים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עזים </span>העזים. </span> תימה דבחד מיעוטא סגי וכן לקמן בסוף פרקין  (דף קיז:) גבי תרומת הדשן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>שמואל איסור חל על איסור. </span>בחנם מוחק בקונטרס זאת הגירסא דלהכי קאמר דקסבר שמואל איסור חל על איסור דאי הוה ס'ל בעלמא דאין איסור חל על איסור אלא הוה יליף מהכא לא הוה מפיק חלב ומתה תרוייהו מחד קרא אלא הוה מוקי קרא בדדמי ולמאי דמשני בסמוך דבעלמא קסבר אין איסור חל על איסור נפקי תרוייהו מחד קרא כדפירש בקונט' משום דתרוייהו מין גדי הם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>לאו גדי הוא. </span>ואם תאמר מכל מקום לא אמעיט אלא מגדי וי'ל דאפילו לא הוה כתיב אלא לא תבשל בשר בחלב אמו הוה ממעטינן דם דלא איקרי בשר כדאמר בפ' כל שעה (פסחים דף כג:) כשהותרה נבלה היא וחלבה וגידה הותרה אבל דמה לא קאמר שהותרה דלאו בכלל נבלה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושאני </span>הכא דרבי רחמנא גדי. </span>אי לאו גדי לא הוה ילפינן שיחול איסור בשר בחלב על איסור חלב מדאמרינן סוף פרק גיד הנשה  (לעיל דף קג.) יבא איסור נבלה ואיסור טרפה ויחול על איסור חלב דשאני נבלה דמטמאה וטרפה נמי משום דמחיים דכה'ג אמרינן בזבחים פרק חטאת העוף (דף ע.) והא דאמר בפ' גיד הנשה (לעיל דף קג.) דאיסור טרפה חל על איסור אבר מידי דהוה אאיסור חלב אע'ג דאבר מן החי מטמא מ'מ כיון דחלב בכרת ואפ'ה חייל עליה כל שכן אאבר מן החי:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דעל אכילה לא לקי. </span>תימה אימא איפכא כדאמר בסמוך כיון דאבשול לקי אאכילה נמי לקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המבשל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המבשל </span>במי חלב פטור. </span>איסורא מיהא איכא דהא כותח מנסיובי דחלבא עבדי ליה כדאמר בריש אלו עוברין (פסחים דף מב.) ואמרינן לעיל (דף קיא:) דאסור לאכול בשר בכותח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בחלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחלב </span>פרה ורחל מנין. </span>לא איצטריך ליה אלא לרבות בשאין מינו כגון פרה בחלב גדי או גדי בחלב פרה אבל פרה בחלב עצמה הא דרשינן לעיל (דף קיג:) כל מקום שנאמר גדי אפילו פרה ורחל במשמע ובחנם דחק בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>ורחל שנאסרו עמה בהרבעה. </span>וא'ת חיה ועוף יוכיחו לר' עקיבא או עוף לחודיה לר' יוסי הגלילי דנאסרו בהרבעה עם שאינו מינו כדאמרינן בסוף שור שנגח את הפרה (ב'ק דף נה.) ולא נאסרו בבשול וי'ל דעדיפא פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: a
trm: לאמו שכן נאסרה עמו בשחיטה.
txt:
<span class='five'>לאמו שכן נאסרה עמו בשחיטה. </span>תימה לרבנן חיה תוכיח דאין אותו ואת בנו נוהג בחיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>תלמוד </span>לומר בחלב אמו. </span>עוד דריש מינה בסמוך היא עצמה בחלבה אע'ג דשמואל דריש ליה למלתייהו לעיל (דף קיג:) הכא דריש מבחלב דתרי מינייהו מייתרי דהוה מצי למכתב באמו ואנא ידענא דבחלב אמו קאמר כיון דבחד מינייהו הוה כתיבא בחלב אמו ורבי יוסי הגלילי דממעט עוף שאין לו חלב אם מוי'ו דאמו קא דריש:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיפרוט לך הכתוב כדרך שפרט לך בנבלה. </span>בפרק כל שעה  (פסחים דף כא:) אמרינן דלא מתוקמא דרבי אבהו אלא כר'מ דלרבי יהודה איצטריך לדברים ככתבן ולר' יהודה נפקא לן מלכלב תשליכון אותו אותו אתה משליך לכלב ואי אתה משליך לכלב כל איסורין שבתורה וא'ת לר'מ נמי היכי יליף מיניה דלא תאכלו משמע איסור הנאה מדפרט היתר הא איצטריך קרא להקדים נתינת גר למכירת עובד כוכבים וי'ל דמסברא בלא שום קרא הוה ידעינן להקדים אלא השתא דכתיב נתינה ומכירה ללמד בעלמא איסור הנאה אי לאו דכתיב או להקדים ה'א דאתא קרא להשוותם וא'ת ולא ליכתוב אלא חד מינייהו או מכירה דעובד כוכבים או נתינה דגר ולא יצטרך או להקדים כיון דידעי ליה מסברא וי'ל דה'א דאתי קרא למעוטי נתינה דעובד כוכבים וא'ת ויכתוב נתינה דעובד כוכבים וי'ל דה'א דאתי למעוטי נתינה דגר דלא ליספו ליה אע'פ דלא קבל עליו אלא לאכול נבלות כדי שימהר להתגייר ודוקא נבלה בא'י שאין עובדי כוכבים מצויין שם ואם בא למוכרה לעובד כוכבים צריך ליתנה בדמים מועטין נתינת גר קודמת אבל פשיטא שאם יש חפץ לאדם למכור קודם ימכרנו לעובד כוכבים ממה שיתננו אפילו לישראל חברו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדרך </span>שפרט לך בנבלה. </span>לא גרס לגר בנתינה ולעובד כוכבים במכירה כדפירש בקונט' בפסחים (שם) דא'כ הוה משמע דאיירי אליבא דר' יהודה דאמר דברים ככתבן ודר' אבהו לא מתוקמא אלא כר'מ כדפרישית ואי גרס ליה יש לפרש דלישנא דקרא בעלמא נקט ולא משום דלהוו דברים ככתבן אי נמי נקט הכי משום דנתינת הגר קודמת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר דברים ככתבן. </span>ואסור ליתן לכנעני עובד כוכבים מתנת חנם ועל זה מביאה בפ'ק דמסכת ע'ז (דף כ.) וא'ת והתנן (לעיל דף צג:) שולח אדם לעובד כוכבים ירך שגיד הנשה בתוכה ושולח משמע בחנם ובפרק כל שעה  (פסחים דף כב.) משמע דאתיא אפילו כר' יהודה ויש לומר דתניא בתוספתא  אם היה שכנו מותר מפני שהוא כמוכרו לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>למה לי ש'מ לדברים ככתבן. </span>משמע דאי לאו או הוה אמינא תתננה ומכור אגר דלעיל ואעובד כוכבים והכי נמי אמרינן בריש איזהו נשך (ב'מ דף סא.) ובמרבית קאי אכסף ואאוכל דבתריה ותימה דבפרק קמא דקדושין (דף לב:) איכא פלוגתא דתנאי גבי קימה והדור דשיבה וזקן דאיכא למ'ד דלא קיימי אתרוייהו משום דכתיב מפני שיבה תקום והדרת פני זקן ויש לומר משום דאין לשון מפני נופל על והדרת ולא לשון פני נופל על תקום ואם תאמר דבפרק הוציאו לו (יומא נב.) קאמר איסי בן יהודה חמש פסוקים אין להם הכרע  שאת מחר ארור משוקדים וקם ואמאי לא קאי אלעיל ולתחת ועוד דאיסי גופיה סבר בקדושין דקימה והדור קיימי אתרוייהו ויש לומר דהכא ובאיזהו נשך (ב'מ סא.) ופרק קמא דקדושין (דף לב:) דאיכא תרי מילי קאי חד ודאי אלעיל וחד ודאי אלתחת אית לן למימר דתרוייהו קיימי אהכא והכא אבל התם אית לן למימר דקאי אחד דוכתא או אלעיל או  אלתחת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שתיעבתי לך הרי הוא בבל תאכל. </span>וא'ת היאך אנו אוכלין אילים אפילו סירסן עובד כוכבים מ'ש מבשר בחלב וי'ל מדאסר רחמנא מעוך וכתות לגבוה מכלל דלהדיוט שרי [א] וא'ת צורם אוזן בכור ליתסר אפילו צרמו עובד כוכבים וי'ל  (א) דשרי רחמנא קדשים שהוממו כצבי ואיל א'כ אינו דבר מתועב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>קדש ואין מעשיה קדש. </span>וא'ת ואימא למשרי בהנאה אבל באכילה אסירי כדפריך בסמוך גבי זרעים וי'ל דהיתר הנאה נפקא לן מלכם כדאמר במרובה (ב'ק דף עא.)  ובאלו נערות (כתובות לד.) אפילו לרבי יוחנן הסנדלר דאוסר במבשל בשבת וקצת תימה לרבי יוחנן למה ליה למימר מקדש דמעשה שבת אסירי תיפוק ליה מכל שתיעבתי והיתר הנאה מלכם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חורש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חורש </span>בשור וחמור וחוסם פי פרה ודש בה ליתסרו. </span>פי' השור והחמור ויש ספרים דגרסי השתא לגבוה שרו להדיוט מבעיא א] ולגבוה מנא לן דשרו דכתיב (ויקרא כב) ומיד בן נכר לא תקריבו את לחם אלהיכם מכל אלה מכל אלה אי אתה מקריב פי' מעוך וכתות ונתוק וכרות אבל אתה מקריב קדשים שנעבדה בהן עבירה וא'ת הזרעים והדישה ליתסרו דמקרא דאלה על כרחך לא מישתרו לגבוה אלא בעלי חיים דאי כל מילי א'כ כל מעשה שבת נמי תיפוק ליה מאלה ול'ל היא קדש וי'ל דלא שייך (ב) מכל שתיעבתי לך הזרעים והדישה דלא תחסום אסור משום בהמה וכן לא תחרוש ולא משום חרישה וזריעה דאפילו בלאו חרישה אסור להנהיג בשור וחמור  ב] וא'ת ובסמוך בסוגיין פריך שילוח הקן ליתסר תיפוק ליה דאף לגבוה שרי מהאי קרא דאלה וי'ל דקרא דאלה בבהמה כתיב ולא בעופות ועוף מבהמה לא אתי משום דאין גדלות וקטנות פוסל בבהמה כמו בתורים ובני יונה וא'ת למה לי קרא דאלה הא מדאיצטריך קרא בפרק כל האסורין (תמורה כח:) מן הבהמה להוציא הרובע והנרבע מכלל דשאר קדשים שנעבדה בהן עבירה לא אסירי מכל שתיעבתי וכי תימא דלא אתא מן הבהמה אלא לאשמעינן מכלל דלהדיוט שרי ולא מיתסר מכל שתיעבתי מ'מ נילף חורש בשור וחמור וחוסם פי פרה בק'ו מרובע ונרבע דבמיתה ושרי להדיוט וי'ל דאי לאו אלה הוה אסרינן להו מדכתיב מן הבקר כי היכי דממעטינן מיניה נעבד ואית ספרים דגרסי ומה שבת דחמירא אמרת היא קדש ואין מעשיה קדש הני לא כל שכן וכן גריס בקונטרס ופי' דבבשר וחלב לא אמרינן האי קושיא דמסתברא דכל שתיעבתי עליה רמינן דקא אכיל תועבה גופה אבל האי לא אכיל החרישה עצמה וכן חוסם לאו חסימה גופה קאכיל אלא הבא על ידה ממנה וילפינן משבת דאין הבא מכחה קודש וקשה דלמה לא יחשב בישול של שבת תועבה גופה כמו בישול של בשר בחלב ונראה דהיינו טעמא משום דבבשר בחלב הבישול ניכר אבל מעשה שבת אין ניכר שנעשה בשבת ואותו ואת בנו ושילוח הקן דפריך ליה מינייהו צ'ל דניכר בהם האיסור יותר ממה שניכר בחורש בשור וחמור וחוסם פי פרה ודש בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פן </span>תקדש פן תוקד אש. </span>וא'ת והא איצטריך לאשמועינן דמצותו בשריפה הא כלאי זרעים אין מצותן בשריפה אבל בהנאה אסירי וי'ל דבלאו הכי פריך שפיר א'נ ליכתוב פן תשרף ומדכתיב תקדש משמע דאתא לאסור הנאה כקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כלאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלאי </span>זרעים באכילה אסירי בהנאה שרו. </span>וא'ת לקמן (דף קטז.) גבי מעביר עציץ דלא מיתסר כי אם בהוסיף מאתים אבל לא הוסיף שרי באכילה מדכתיב תרי קראי המלאה והזרע נימא ה'מ בהנאה אבל באכילה אסירי מכל שתעבתי לך כדבעי למימר הכא וי'ל דמאחר דאשכחן כלאי זרעים דשרו באכילה דאיתקוש לבהמה וכלאי הכרם אסורין אם כן סברא הוא בלא הוסיף כיון דלא מיתסר לגמרי כשאר כל כלאי הכרם יש לו להתיר אף באכילה כמו בכלאי זרעים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדאסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדאסר </span>רחמנא כלאים לגבוה מכלל דלהדיוט שרי. </span>וא'ת ודלמא איצטריך קרא להקדישה ואח'כ הרביעה כלאים כדאמר פרק כל האסורים (תמורה כט.) גבי טרפה דאיצטריך לאסור לגבוה היכא דהקדישה ואח'כ נטרפה וי'ל דמ'מ הכא אי אתינן למיסר של הדיוט מכל שתעבתי לך כ'ש דלגבוה אסירא מכל שתעבתי לך אע'ג דהוקדש תחלה וכן י'ל גבי אותו ואת בנו בסמוך אי נמי מדגלי לך בטרפה שאין חילוק ה'ה בכלאים ומחוסר זמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדאסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדאסר </span>רחמנא מחוסר זמן לגבוה. </span>דכתיב ומיום השמיני והלאה ירצה דאמר לעיל בפרק אותו ואת בנו (דף פא.)  נתקו הכתוב ללאו דאותו ואת בנו לעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אמרה תורה שלח לתקלה. </span>תימה דשרינן הכא מהא סברא בלא שום קרא ובסוף פרק שני דקדושין (דף נז.) גבי צפרי מצורע דריש כל צפור טהורה תאכלו לרבות המשולחת וזאת אשר לא תאכלו לרבות השחוטה ופריך ואיפוך אנא ומשני רבא לא אמרה תורה שלח לתקלה והשתא למה לן קרא דכל צפור טהורה תאכלו להתיר דהכא שרינן מהאי טעמא שילוח הקן וי'ל דהתם כיון דכתיב לא תאכלו לאסור האחת הוה אמינא דאידך נמי אסירא משום דאתקוש צפרים אהדדי ולא הוה שרינן מטעם דלא אמרה תורה שלח לתקלה אי לאו דאיכא עדיין יתורא דכל צפור טהורה תאכלו ולא דמי לכל שתעבתי לך דהכא דלא כתיב בהדיא אשלוח הקן ומהך סברא איכא לאוקומי במילי אחריני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>ת'ל מבושל. </span>לית ליה לר'ל הנך דרשות דדרשינן בסוף פרק כל שעה (פסחים דף מא.) מינה צלאו ואח'כ בשלו או לשאר משקים כו':  בשני</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשני </span>מינין. </span>פי' בקונטרס מותרין באכילה כחולין ואסורין בגיזה ועבודה כקדשים ואין נראה דלא שייך משום הכי דמקרי שני מינים אלא נראה משום דאיתקש לצבי ואיל חשיב להו כשני מינין כדאמר פ' אלו הן הלוקין (מכות דף כב.) אמר רבי יצחק המרביע שור פסולי המוקדשין לוקה ור' אושעיא נמי קאמר המנהיג שור פסולי המוקדשין לוקה גוף אחד הוא ועשאו הכתוב ב' גופים פירוש שעשאו הכתוב כצבי ואיל ובהכי מיישב ר'ת הא דאמר בפ' כל פסולי המוקדשין (בכורות לג.) תלת צבי ואיל כתיבי חד לכדרבי יצחק ורבי אושעיא ופי' שם בקונטרס דלא אתפרש היכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונאמר </span>להלן לא יהיה קדש. </span>ואי לאו קרא דלא תאכלנו ה'א דהנאת הגוף בלא אכילה אסר הכתוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>ערלה. </span>ליכא למפרך מה לערלה שכן צריך מאתים לבטלה דמדרבנן הוא דצריך מאתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לחמץ בפסח שכן כרת. </span>וכרת גופיה לא שייך למילף שאין עונשין מן הדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כלאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלאי </span>הכרם יוכיחו. </span>מכלאי הכרם גרידא הוה מצי למילף במה מצינו אלא ניחא ליה למעבד תחלת הדין בק'ו ואין להקשות מה לערלה וחמץ וכלאי הכרם שכן בשריפה כדתנן בתמורה (דף לג:) א] דהיא גופה נילף ועוד דהיינו דוקא לרבי יהודה דאמר אין ביעור חמץ אלא שריפה אבל לרבנן לא הוי חמץ בשריפה הקשה ה'ר יעקב מאורליינ'ש מה לכולהו שכן לא הותרו מכללן תאמר בבשר בחלב שהותר מכללו אצל בהמה טמאה וחלב בהמה טמאה וטובא דאמר לעיל וי'ל דאין זה קרוי הותר מכללו דדוקא חלב דכתיב  (ויקרא ג) כל חלב דמשמע אפילו דחיה והדר שרא דחיה זה חשיב הותר מכללו אבל בבשר בחלב לא כתיב כל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חורש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חורש </span>בשור וחמור כו'. </span>אבל השתא עבדינן ק'ו דכשם שאסור באכילה אסור בהנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליפרוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליפרוך </span>מה לכולהו שכן גדולי קרקע. </span>ואע'ג דמכלאי הכרם איכא למילף במה מצינו ולא פרכינן כל דהו מ'מ אהא דיליף בק'ו משלשתן פריך:  חדא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>מתרתי אפילו כל דהו פרכינן. </span>משמע אע'ג דלא הדר דינא וא'ת א'כ מיד כשאמר חמץ בפסח יוכיח נפרוך שכן גדולי קרקע ושוב לא יוכל לומר כלאי הכרם יוכיח וי'ל דמתחלה היה יכול לומר חמץ בפסח וכלאי הכרם יוכיחו דהוו להו תלתא ועוד דהוה מצי למימר בשר תקרובת עבודת כוכבים יוכיח וכי תימא מה לתקרובת שכן מטמא הא דמטמא היינו מדרבנן כדפרישית בפ'ק  (לעיל דף יג: ד'ה תקרובת) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עיקרן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עיקרן </span>נאסר. </span>משמע שאף הקשים והעץ נאסרין וכן משמע בפרק כל שעה (פסחים דף כו:)  דאמרינן תנור שהסיקוהו בקליפי ערלה או בקשים של כלאי הכרם חדש יותץ ותימה דבפרק האשה שנפלו לה נכסים (כתובות דף פ.)  משמע דשרו גבי המוציא הוצאות על נכסי אשתו עבד רב יהודה עובדא בחבילי זמורות רב יהודה לטעמיה דאמר אכלה ערלה שביעית וכלאים הרי זו חזקה פירוש דאז אינו יכול לאכול אלא זמורות וי'ל דקשין ועץ שהיו קודם שנזרע כלאים מותר עד שיוסיף מאתים ורוב פעמים שהפרי הוסיף מאתים ונאסרו הקשין והעץ שהיו מקודם כבר גדולין ושוב לא יוסיפו מאתים אבל ודאי כל מה שגדל אחר שנזרע כלאים אסור אף הקשין והעץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והיתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והיתה </span>להם שעת הכושר קודם השרשה. </span>הקשה הרב רבי משה כהן דבפ'ק דמנחות (דף ו.)  אמר אי ממשקה ישראל ה'א (ב)  היכא דלא היתה להן שעת הכושר דומיא דערלה וכלאי הכרם והכא משמע דהיתה להן שעת הכושר וי'ל דהתם מיירי ביין שעושין ממנו נסכים למזבח דבעי שיהיה ממשקה ישראל ואותו לא היה לו שעת הכושר דמה שגדל לאחר זריעת הכלאים הוא אסור (ואותו לא היתה לו שעת הכושר) ומה שגדל קודם מותר ואינו נאסר כשהוסיף מאתים אלא משום תערובת שנתערב עם מה שגדל אח'כ והגרעינים שנזרעו הוא דהיתה להן שעת הכושר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>להלן אסור באכילה ומותר בהנאה. </span> א] אע'ג דאיכא למילף איסור הנאה בקל וחומר כדלעיל קא סבר אין ג'ש למחצה ויליף מיניה אף היתר הנאה וההוא דלעיל סבר דאהני ג'ש ואהני ק'ו אי נמי משום דבההוא קרא דטרפה איירי נמי בקדשים שיצאו חוץ למחיצתן כדאמר פרק בהמה המקשה (לעיל דף סח:) דאסירי אף בהנאה וגלי לן ק'ו דילפינן מינייהו ור'ש דהכא סבר דפשטיה דקרא בטרפה מיירי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המעמיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המעמיד </span>בעור של קבה אם יש בה כו'. </span>תימה דבגמרא מפרש טעמא דאסרו גבינות העובדי כוכבים מפני שמעמידין אותם בעור קבת נבלה מאי איריא נבלה אפילו כשרה נמי ויש לומר דמשום בשר בחלב לא היו אסורין מספק משום דליכא אלא איסורא דרבנן דדרך בישול אסרה תורה:  חיישינן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>שמא ינק מן הטמאה. </span>לא קיימא לן הכי דהלכה כשמואל דמשני מתניתין בשינויא אחרינא ואנו מעמידין בקבת עגלים שאנו לוקחים מן העובדי כוכבים ולא חיישינן שמא ינק מן הטמאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>קתני. </span>תימה מאי קא משמע לן דקבת עובד כוכבים נבלה הא שמעינן מפרק קמא במתניתין ולא הוה ליה למיתני הכא אלא קבת עובד כוכבים אסורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>אמר שמואל הכי. </span> בלאו הכי הוה מצי למיפרך ממתניתין על שמואל אלא הא עדיפא ליה דמדמפרש שמואל מתניתין אלמא סבר כוותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>לאחר חזרה. </span>ולפי זה שריא קבת נבלה אלא עכשיו נהגו העולם הדבר לאיסור ואין להקל ליקח קבת עובד כוכבים ובדיעבד מותר דאפילו לכתחלה שרי היכא דידעינן שלא נמלחה בעורה אם לא שמכוער הדבר הואיל והחזיקו בו איסור ומיהו היכא דנמלחה הקבה בעורה אסורה ודאי משום בשר בחלב: 


lvr: 53
pgn: 116
dfh: b
trm: הכי
txt:
<span class='five'>הכי </span>גרסינן ברוב ספרים והלכתא אין מעמידין בעור קבת נבלה אבל מעמידין בקבת נבלה ובקבת שחיטת עובד כוכבים ובקבת כשרה שינקה מן הטרפה וכ'ש בקבת טרפה שינקה מן הכשרה מ'ט חלב המכונס בה פירשא בעלמא הוא ולכאורה לגירסא זו קשיא מתני' דתנא כשרה שינקה מן הטרפה קבתה אסורה וכן ברייתא דלעיל בפירקין (דף קט:) קבה שבשלה בחלבה אסורה ואומר ר'ת דהני מילי חלב צלול שבתוך הקבה דלא חשוב פירשא אבל הקרוש שבתוך הקבה חשוב פירשא ואותו הקרוש לפי דבריו אפילו נמלח בתוך הקבה מותר:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומר </span>דכתב רחמנא למה לי ש'מ לצרף. </span>וא'ת לפי' ר'ת ורבינו שמואל דבעו כביצה לקבל טומאה מנלן צירוף בשומר להכניס דאימא קרא אתא להוציא וי'ל כיון דיד מכניס ומוציא ושומר מכניס ומוציא לענין צירוף שומר נמי לא שנא:  מעיקרא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעיקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעיקרא </span>כי כתיבא יד אהכנסה כתיבא. </span>הקשה רבי אליהו מנלן ידות בכלים דעלמא דמיד דזרעים ותנור ונבלה לא אתו דמה להנך שאין להם טהרה במקוה ונראה משום דדרשינן בתורת כהנים והנוגע בהן לרבות את הידות וההוא אפשר דלשאר כלים איצטריך ואי לא כתיב אלא ההוא קרא לחודיה הוה מוקמינן ליה בדמסתבר טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכשם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכשם </span>שאין מקבלין טומאה אלא לכשיתלשו. </span>וא'ת אדרבה יותר ראוי לתלות טומאה בהכשר דמה שאין מטמא זה תלוי בהכשר דמעיקרא לא הוכשרו וכ'ת דאפשר באילן מלא פירות שנתלש והוכשר וחזר ונטעו אי אפשר לומר כן דהא כשחזר ונטעו בטל ליה הכשר כשהשריש שאפילו טומאה בטלה כדאמרינן (תרומות פ'ט מ'ז) גבי גידולי תרומה וי'ל דפשיטא ליה שאין מקבלין טומאה אלא לכשיתלשו כדפי' בקונטרס שאם (ד) אומר מחוברין טמאין טימאת [את] הכל וקאמר דה'נ אין מקבלין הכשר אלא לכשיתלשו אפילו לקבל טומאה אחר התלישה וא'ת מההוא טעמא דפשוט לו בטומאה תפשוט לו בהכשר שאם אתה אומר כן הכשרת הכל במחובר וי'ל דאין זה תימה כל כך אם נאמר דהוכשר הכל במחובר ע'י גשמים שנופלין על הזרעים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>יד לפחות מכזית. </span>פי' בקונטרס כגון פול או חצי זית בשר ולו יד והרי הוא עם כביצה אוכלין ואין נראה דאפילו היה נוגע בחצי זית עצמו לא היה טמא מדאמרי' בפ'ק (לעיל דף כד:) התורה העידה על כלי חרס אפילו הוא מלא חרדל אלמא אי לאו אויר כלי חרס לא הוי כמו במחובר אע'פ שנוגעין יחד ותנן נמי בפרק בתרא דחגיגה  (דף כ:) הכלי מצרף כל מה שבתוכו לקדש אבל לא לתרומה ומבעיא לן בהקומץ רבה (מנחות דף כד.) אי דוקא דנגעי אהדדי או לא ואי נגיעה חשיב כמחובר א'כ פשיטא דבלא נגיעה איירי דבנגיעה לא היה צריך צירוף כלי ונראה לפרש שזה חצי זית מחובר עם כביצה אוכלין אבל אינו מחובר כל כך ואם היה מגביה אותו היה ניתק אותו כביצה אוכלין מאותו פחות מכזית דלא הוי יד לשאר אוכל אלא לפחות מכזית ולפי' הקונטרס שמפרש בעלמא דאוכל כל שהוא מקבל טומאה א'צ לומר שהוא מחובר עם שאר אוכלין אלא בעי אם מכניס טומאה לאותו חצי זית אבל להוציא אפילו היה זית שלם ונגע בו לא היה טמא דצריך כביצה ואפילו אם אין מקבל טומאה בכל שהוא מדאורייתא איכא למימר דמבעיא ליה אי מקבל טומאה מדרבנן דמדרבנן מקבל טומאה בכל שהוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>והבית </span> מאהיל עליה הבית טמא. ויד למת נפקא לן במה הצד מנבלה ותנור דמה נבלה שאין מטמא באהל כו' ואי פרכת מה לנבלה שכן אוכל תאמר במת שאין אוכל כדאמרינן בפרק דם שחיטה י] תנור יוכיח מה לתנור שכן מטמא מאוירו נבלה תוכיח הצד השוה שבהם שמטמא וידיהם כיוצא בהם כו' וא'ת לענין אהל נימא דיו וי'ל דמעיקרא ודאי לא אשכחן בטומאה חמורה ידות הוה פרכינן על נבילה דיו אבל השתא דאשכחן יד בטומאה חמורה דהוי כגוף לענין מת נמי משוינן יד כגוף:  ורב</div>                     </div>                 


