# rshbvl

lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: משום דעברי אשמעתא דמר
txt:
<span class='five'>משום דעברי אשמעתא דמר. </span>שלא סמכתי על שמועתך שאמרת דמותר לצורבא מרבנן לקבלה אף על גב דלא אתו לידיה דכהן: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: כי אמרי אנא באחר
txt:
<span class='five'>כי אמרי אנא באחר. </span>היכא דמזכי ליה כהן אחר שאינו כפוף לו אבל שמעא דבעל הבית על כרחו מזכי ליה לאדם חשוב שהוא בא בביתו של בעל הבית אי נמי אימר דאמרי אנא דיכול לזכות מתנתא לאחר אף על גב דלא אתו לידיה: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: דלא אפשר ליה
txt:
<span class='five'>דלא אפשר ליה. </span>כלומר לאיש שהוא עני ודחוק אבל רבא אפשר ליה ולא דחיקא ליה מילתא: כיון דלא עבר רב ספרא אשמעתיה דרב יוסף מאי טעמא אקריוה בחלמיה: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: כלפי רבא
txt:
<span class='five'>כלפי רבא. </span>כלומר על רבא שלא ידע להבין בטעמו של רב יוסף הקרוהו לרב ספרא כך: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: נזוף הוה
txt:
<span class='five'>נזוף הוה. </span>אני שמעתי משום דהטיח כלפי מעלה במסכת תענית <span class='mareimakom'>(דף כד:)</span> דבעא מיטרא ללא צורך משום יקרא דאמיה דשבור מלכא ואמרינן התם דאיתחזי ליה אבוה בחלמיה וא'ל מי איכא דמיטרח קמי שמיא אשני דוכתיך אשני דוכתיה למחר אשכחיה לפורייה דמרשם בסכיני שנועדו מלאכי חבלה להורגו בלילה ולי נראה נזוף משום האי מעשה: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: כזורק אבן למרקוליס
txt:
<span class='five'>כזורק אבן למרקוליס. </span>זו היא עבודתו כדאמרינן במסכת ע'ז <span class='mareimakom'>(דף מט:)</span>: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: a
trm: עם העובד כוכבים
txt:
<span class='five'>עם העובד כוכבים. </span>או המוכר פסולי המוקדשין שנפדו ושחטן ומכרן והן פטורין מן המתנות כדאמר במתניתין דצבי ואיל כתיב בהו: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: דיתיב עובד כוכבים אמסחתא
txt:
<span class='five'>דיתיב עובד כוכבים אמסחתא. </span>כשהטבח מוכר הבשר דמוכחא מילתא דעובד כוכבים שותף הוא ואין כאן חשד ומתניתין בדלא יתיב: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: אפ'ה דיתיב כהן אמסחתא לא הוי ידעי אינשי דכהן שותף בה דאמרי בשרא קזבין
txt:
<span class='five'>אפ'ה דיתיב כהן אמסחתא לא הוי ידעי אינשי דכהן שותף בה דאמרי בשרא קזבין. </span>בשר הוא רוצה לקנות: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: אלא
txt:
<span class='five'>אלא. </span>לא תוקמה דיתיב עובד כוכבים אמסחתא אלא הכי תוקמה דיתיב עובד כוכבים אכספתא על הארגז שנותן בה הטבח המעות כשמקבלם תמיד מן הלוקחים דהא ודאי מוכחא שפיר דעובד כוכבים שותף בה: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: אבע'א
txt:
<span class='five'>אבע'א. </span>לעולם כדאוקימנא מעיקרא דיתיב עובד כוכבים אמסחתא וכהן נמי דיתיב אמסחתא ולא דמו דסתם עובד כוכבים מפעא פעי תדיר הוא צועק אל תתנם בכך אלא בכך והכל יודעין שיש לו חלק בה אבל כהן צנוע הוא וסומך על הטבח ואין הכל יודעין שהוא שותף: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: באותן הנמכרים בתוך הבית
txt:
<span class='five'>באותן הנמכרים בתוך הבית. </span>בכור ומעשר דהתם תנן חוץ מן הבכור והמעשר שהנאתן לבעלים שאין דמיהן קדש דכתיב בהו לא תפדה ולא תגאל דהיינו אין קדושה לדמיהן לפיכך לא התירו לו בשביל הנאתו לזלזל בהן למוכרן בשוק כדרך חולין אלא בתוך הבית ואע'פ שמפסיד בדבר שאין עליהם קופצין כל כך והיינו מוכחא מילתא אבל פסולי המוקדשים שדמי פדיונן נכנסו בקדושתן אי לא שרית ליה למוכרן בשוק לא פריק להו מעיקרא אלא בזול ואיכא פסידא דהקדש והנהו צריך לרשום: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: אפילו אחד ממאה ביד
txt:
<span class='five'>אפילו אחד ממאה ביד. </span>אפילו אין לכהן או לעובד כוכבים חלק בזרוע אלא אחד ממאה פטור טבח ובכהן או עובד כוכבים שמכרו בהמה לטבח ישראל קאמר ובכולהו גרסינן פטור סתמא: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: בכלל ופרט
txt:
<span class='five'>בכלל ופרט. </span>בויקח קרח לכל קדשי בני ישראל לך נתתים והדר מפרש כל חד וחד וזה יהיה לך מקדש הקדשים מן האש וגו': 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: וברית מלח
txt:
<span class='five'>וברית מלח. </span>כתיב בסיפיה ברית מלח עולם הוא כשם שברית מלח אינה שובתת כך זו לא תשבות: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: לוג שמן של מצורע
txt:
<span class='five'>לוג שמן של מצורע. </span>מה שנשאר ממתנותיו נאכל לכהנים כדאמרינן במנחות <span class='mareimakom'>(דף נח.)</span> ובזבחים <span class='mareimakom'>(דף מד:)</span> לכל קרבנם דכתיב בויקח קרח לרבות לוג שמן של מצורע דקרוי קרבנם דכתיב ביה והקריב אותם לאשם ואת לוג השמן וכתיב בויקח קרח בקדש הקדשים תאכלנו אכולהו לכל קרבנם ולכל מנחתם ולכל חטאתם ולכל אשמם וגו': עומר לא חשיב ליה בהדי שאר מנחת צבור מפני שהיא מנחת צבור הנקמצת ונאכלת ואין לך עוד בצבור: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: בכורים
txt:
<span class='five'>בכורים. </span>אינם נאכלים אלא בירושלים דכתיב <span class='mareimakom'>(דברים יב)</span> לא תוכל לאכול בשעריך וגו' ואמר מר <span class='mareimakom'>(מכות דף יז:)</span> ותרומת ידך אלו הבכורים: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: ומורם מתודה
txt:
<span class='five'>ומורם מתודה. </span>חזה ושוק וד' חלות כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא ז)</span> והקריב ממנו אחד מכל קרבן תרומה לה' לכהן הזורק וגו' מארבעת מינים חלות ורקיקים ורבוכה וחמץ אחת מכל מין: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: ומורם מאיל נזיר
txt:
<span class='five'>ומורם מאיל נזיר. </span>זרוע בשלה וחלה ורקיק כדכתיב בפרשת נשא שמניפין אותן והני חד חשיב להו משום דדמו אהדדי דתרווייהו מורם מקדשים קלים נינהו וחזה ושוק של שאר שלמים נמי בכלל זה הן והאי דנקט תודה משום דאית ביה מורם אחרינא ותנינהו לכולהו בחדא שמא: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: ועורות קדשים
txt:
<span class='five'>ועורות קדשים. </span>של עולה חטאת ואשם כדכתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span> עור העולה אשר הקריב ובתורת כהנים נמי  מרבה עור חטאת ואשם: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: שדה אחוזה
txt:
<span class='five'>שדה אחוזה. </span>שהקדיש ולא גאלה ומכרה גזבר לאחר והרי היא יוצאה ביובל ומתחלקת לכהנים של אותו משמר שאירע בו יובל שנאמר <span class='mareimakom'>(שם כז)</span> והיה השדה בצאתו ביובל וגו' לכהן תהיה אחוזתו: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: וגזל הגר
txt:
<span class='five'>וגזל הגר. </span>האשם המושב לה' בפרשת נשא וגזל הגר שנשבע לו לשקר ואח'כ הודה לאחר מיתת הגר כדפי' לעיל בפרקין <span class='mareimakom'>[קלא.]</span>: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: ת'ש עובד כוכבים וכהן שמסרו צאנן לישראל לגזוז
txt:
<span class='five'>ת'ש עובד כוכבים וכהן שמסרו צאנן לישראל לגזוז. </span>שעשאוהו שלוחן לגזוז את צאנן: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>ואיידי דתנא לה גבי מתנות השוחט לכהן ולעובד כוכבים פטור תנייה נמי גבי ראשית הגז: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: הלוקח גז צאנו של עובד כוכבים
txt:
<span class='five'>הלוקח גז צאנו של עובד כוכבים. </span>אפילו קודם שנגזזו פטור וזה חומר וכו' דהלוקח מתנות מן הכהן א] חייב קודם שחיטה וכל בהמה לכהן חייב במתנות שלא זכה בה קודם שחיטה: 


lvr: 53
pgn: 133
dfh: b
trm: ש'מ
txt:
<span class='five'>ש'מ. </span>מדקתני זה חומר אלמא בתר חיובא אזלינן דהאי לא קנה אלא מתנות וקאמר חייב:  ורמינהו


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: ורמינהו
txt:
<span class='five'>ורמינהו. </span>כהן שמכר בהמה לישראל ואמר לו ע'מ שהמתנות שלי נותנן ישראל לכל כהן שירצה דכיון דכולה בהמה זבין ליה לא מצי לאתנויי ליה האי אמתנות שאינן שלו אלא של כהנים נינהו ואין לו בהן אלא טובת הנאה מ'מ ש'מ דחייב במתנות: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: חוץ שיור
txt:
<span class='five'>חוץ שיור. </span>לשון שיור משמע ששייר המתנות ולא מכרן לפיכך פטור הלוקח שהרי של כהן הן ודכוותה בישראל הוה מחייב הלוקח דכיון שהוא שחטה עליה רמיא למיתבינהו: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: על מנת לאו שיורא הוא
txt:
<span class='five'>על מנת לאו שיורא הוא. </span>אלא תנאה הכל מכר לו ע'מ שיתנם לו והוא אין בו כח להתנות: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: לא שנו
txt:
<span class='five'>לא שנו. </span>היכא דלקח הימנו במשקל דקתני נותנן לוקח לכהן והוא חוזר ותובע דמים מן הטבח: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: אלא
txt:
<span class='five'>אלא. </span>כששקלן לוקח לעצמו דכיון דטבח לא נגע בהן אינו בעל דברים של כהן לפיכך זה הלוקח נותנן והוא שואל לו הדמים שעל הטבח היה מוטל ליתן: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: אבל שקלן לו טבח הדין
txt:
<span class='five'>אבל שקלן לו טבח הדין. </span>של כהן ומחלוקתו ותביעתו אף על הטבח הוא והטבח חוזר עליהן אם יש בעין נותנן לכהן והכי מפרש לה בריש הגוזל בב'ק <span class='mareimakom'>(דף קטו.)</span> דאף עם הטבח קאמר ר' יהודה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: הדין עמו
txt:
<span class='five'>הדין עמו. </span>דינו של כהן ותביעתו עם הלוקח הוא הואיל וישנה לגזלה בעין במקום שהוא שם ילך: רב אית ליה דרב חסדא: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: רצה מזה גובה
txt:
<span class='five'>רצה מזה גובה. </span>דכיון דקודם יאוש אכלו זה האחרון הוה ליה איהו גזלן עלייהו דהא כל מקמי יאוש ברשותייהו דמרייהו קיימי כל היכא דאיתנהו: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: והכא
txt:
<span class='five'>והכא. </span>בגזל מתנות כהונה קמיפלגי מר סבר מתנות כהונה נגזלות ונתחייב גזלן בגזלתו לשלם דתורת גזל עליהן: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: ומר סבר אינם נגזלות
txt:
<span class='five'>ומר סבר אינם נגזלות. </span>אין כח לגזלן וכל זמן שהן בעין כל מקום שהולכין החוב מוטל על מי שהם אצלו לתתו לכהן והראשון לא נעשה גזלן עליהן: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: העליונים
txt:
<span class='five'>העליונים. </span>חטין העליונים שעל פי החור איכא למימר לקט הן שנשרו מן השבלין בשעת קצירה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: שספק לקט לקט
txt:
<span class='five'>שספק לקט לקט. </span>אלמא לרבי מאיר גבי מתנות עניים וה'ה למתנות כהונה ספיקא לחומרא וסתם מתני' ר'מ היא וקתני ספיקא לקולא: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: אל תקניטני
txt:
<span class='five'>אל תקניטני. </span>דהא דקתני ספק לקט לקט יחידאה היא שאיני שונה אותה כמו ששנית דברי ר'מ אלא דברי ר' יהודה בן אגרא משום ר'מ: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: אל תשנה אותה אלא בלשון בן תדל
txt:
<span class='five'>אל תשנה אותה אלא בלשון בן תדל. </span>אפי' אין אתה שונה אותה אלא בשם שוטה שבעולם ששמו בן תדל אפילו הכי קשיא לך דהא טעמא קאמר למילתיה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: צדק משלך ותן לו</span>: <span class='five'>פרה
txt:
<span class='five'>צדק משלך ותן לו</span>: <span class='five'>פרה. </span>כשנולד לך ספק זה במתנותיה ואתה מעמידה על חזקתה הראשונה הרי היא פטורה שהרי בחזקת של עובד כוכבים היתה עומדת: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: קמה
txt:
<span class='five'>קמה. </span>כשנולד לך ספק בלקט ואתה מעמידה על חזקתה חזקת חיוב הוא דמעולם היא עומדת לכך דשל ישראל היא: חיוב חלה הכל הולך אחר גלגולה משגלגל בה הוי חיובה וגלגול העובד כוכבים פוטר דכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר טו)</span>  עריסותיכם אם עד שלא נתגייר נתגלגלה פטור אם ספק חייב גרסינן: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: חלה
txt:
<span class='five'>חלה. </span>ספק איסורא שיש בה עון מיתה הלכך לא סמכינן אחזקה אבל מתנות אין בהן קדושה אלא דין ממון והמוציא מחבירו עליו הראיה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: קרבן אשתו
txt:
<span class='five'>קרבן אשתו. </span>ספק ילדה כשהיתה עובדת כוכבים ספק משנתגיירה מביאה קרבן דספק איסור כרת הוא לאכול בקדשים עד שתביא כפרה דמחוסר כפורים אסור בקדשים וענוש כרת: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: ובכור בהמה טהורה
txt:
<span class='five'>ובכור בהמה טהורה. </span>ספק כרת לשוחטו בחוץ וצריך להמתין עד שיסתאב דתו לית ביה אלא דין ממון ואוכלו הוא במומו: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: a
trm: ובכור
txt:
<span class='five'>ובכור. </span>פטר חמור כמאן דאמר בבכורות <span class='mareimakom'>(דף ט:)</span> אסור בהנאה עד שיפדנו וצריך להפריש עליו טלה לפדיונו לאפקועי איסוריה ומעכב הטלה בידו והוא שלו דשה של פדיון לא רמיא קדושה עליה אלא ממונא דכהן הוא וכיון דספק הוא המוציא מחבירו עליו הראיה:  ראשית


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: ראשית הגז כו'
txt:
<span class='five'>ראשית הגז כו'. </span>כל הנך כולהו לא רמיא איסורא עלייהו אלא ממונא הילכך ספיקן לקולא: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: קמה אקמה רמי עליה
txt:
<span class='five'>קמה אקמה רמי עליה. </span> מתניתא אחריתי אשכח לר'מ דפטר בקמה של גר ספק נקצרה קודם שנתגייר ספק משנתגייר ורמייה אהא דקתני ספק לקט לקט ושני ליה בלשון בן אגרא אני שונה אותה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: אין מביאין
txt:
<span class='five'>אין מביאין. </span>אין צריך ישראל לטרוח ולהביא תרומה מן הגורן לעיר ליד כהן אלא כהן הולך ומביאה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: ואם אין שם כהן כו'
txt:
<span class='five'>ואם אין שם כהן כו'. </span>אלמא בעי לאפרושה ולאצנועה עד דמשכח כהן ה'נ בעי לאצנועה עד דמשכח עניים: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: הראש לא יפשיט את הלחי
txt:
<span class='five'>הראש לא יפשיט את הלחי. </span>כדמרבינן לקמן מקרא יתירא שאף הצמר שבראש כבשים הוא חייב ליתן לו וכ'ש העור: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: מעלים אותם בדמים
txt:
<span class='five'>מעלים אותם בדמים. </span>שם את דמי המתנות ואוכל המתנות ונותן דמיהם לכהן הבא ראשון: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: אלא תעזוב יתירא
txt:
<span class='five'>אלא תעזוב יתירא. </span>דכתיב בלקט למה לי חד בקדושים תהיו וחד בשור או כשב לאו לרבויי שאפילו במקום שאין עניים שעליו להצניעם עד שימצא עניים: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: חייב בפרט ובעוללות כו'
txt:
<span class='five'>חייב בפרט ובעוללות כו'. </span>אע'ג דהפקר פטור מכולם דבכולהו כתיב קצירך כרמך ולא של הפקר ובכולהו תנן כל שהוא אוכל ונשמר פרט לשל הפקר להכי אהני תעזוב יתירא דכתיב בכולהו לאתויי הפקר כי האי גוונא דהדר איהו וזכה ביה. בלקט ופאה כתיב תעזוב יתירא חד בקדושים תהיו וחד בשור או כשב ופרט בכרם היינו לקט. עוללות חד בקדושים תהיו וכרמך לא תעולל וחד במשנה תורה <span class='mareimakom'>(כד)</span> כי תבצור כרמך לא תעולל אחריך. שכחה חד גבי שכחת אילן וחד גבי שכחת כרם דאמרינן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קלא.)</span> אחריך זו שכחה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: ואיבעית אימא אדם חשוב
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא אדם חשוב. </span>כגון ממונה ראש ישיבה יכול לקדם ולזכות שהרי עליו לגדלו ולהעשירו אפילו משלו וכ'ש ממאי דאתי ליה מעלמא: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: והוא של נזיר
txt:
<span class='five'>והוא של נזיר. </span>וכן זרוע בשלה האמור בנזיר <span class='mareimakom'>(במדבר ו)</span> כך ניטלת: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: וכנגדו ברגל שוק
txt:
<span class='five'>וכנגדו ברגל שוק. </span>האמור בשלמים <span class='mareimakom'>(ויקרא ז)</span> נמי הוי שתי עצמות מן הפרק של ארכובה עד בוקא דאטמא דהיינו כל הירך: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: הפרק של לחי
txt:
<span class='five'>הפרק של לחי. </span>אצל הצדעים וחותך כלפי מטה עד פיקה של גרגרת עד שיפוי כובע שהוא פקעיתא ופתחה של קנה בית הבליעה דהיינו לחיים התחתונות עם הלשון: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: כדאמר רבא
txt:
<span class='five'>כדאמר רבא. </span>בפרק גיד הנשה <span class='mareimakom'>(לעיל דף צא:)</span> אליבא דרבי יהודה דאמר אינו נוהג אלא באחת והדעת מכרעת של ימין: ה' דהלחיים למאי אתא: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: כהנים נהגו בו עין יפה
txt:
<span class='five'>כהנים נהגו בו עין יפה. </span>שלא ליטלו מן הבעלים אלמא דמדאורייתא של כהנים הוא דנפקא ליה מה'א יתירא והקבה: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: יד
txt:
<span class='five'>יד. </span>שנותנין לכהן כנגד ידו של פנחס שעל כך ניתנה לו ברית כהונת עולם וזה שכרו ואיזו יד שעושה מלחמה הוי אומר של ימין: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: לעולם עד הפיקה ולא קשיא
txt:
<span class='five'>לעולם עד הפיקה ולא קשיא. </span>ברייתא דקרי לה בית שחיטה ר' חנינא היא דמכשיר שחיטה למעלה מבית הבליעה ומתניתין דלא קרי לה בית שחיטה רבנן היא: 


lvr: 53
pgn: 134
dfh: b
trm: ואיבעית אימא
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא. </span>ברייתא נמי רבנן היא והאי עמה דקתני לאו עם הלחי אלא עם הבהמה היה נשאר בית שחיטה והלחי ניטל עם הפיקה:  הדרן עלך הזרוע והלחיים


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: ראשית הגז
txt:
<span class='five'>ראשית הגז. </span>כל הגוזז צאנו בין טלאים ובין זקנים ואפילו גוזזן מאה פעמים נותן ממנה מתנה לכהן ושיעורא מפרש לקמן מחמש גיזות שיש בכל אחד מנה ופרס היה נותן משקל חמש סלעים: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: נוהגין בבקר ובצאן
txt:
<span class='five'>נוהגין בבקר ובצאן. </span>דכתיב <span class='mareimakom'>(דברים יח)</span> אם שור אם שה: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>דגז צאנך כתיב והאי צאן לאו דידיה הוא ואצאן דידיה קפיד קרא ולאו אגיזין דידיה: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: והא קדשה לה
txt:
<span class='five'>והא קדשה לה. </span>והיכי תיסק אדעתין דניחייב למיתב ליה מידי דהקדש ולמה לי למעוטינהו א]  כל הקדוש בבעלי חיים טעון העמדה והערכה היכא דאקדיש בהמה גופה והיכי משכחת לה דניחייב דאיצטריך קרא למעוטי והא אחר שגזז אינו יכול להעמיד הגיזה: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: קדשי בדק הבית לא היו בכלל כו'
txt:
<span class='five'>קדשי בדק הבית לא היו בכלל כו'. </span>איצטריך האי קרא דלא נימא ניפרוק וניתיב ליה : הכי גרסינן 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: סלקא דעתך אמינא ליגזוז וליתיב ליה
txt:
<span class='five'>סלקא דעתך אמינא ליגזוז וליתיב ליה. </span>כלומר יגזוז לכתחלה וליתיב ליה דהא גז לא הקדיש: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דבחוץ מגיזתה אוקימתה חוץ מגיזתה שהוא מותר לגוזזה שהגיזה שלו מאי דוחקך לאוקומה בקדשי בדק הבית אפילו קדשי מזבח נמי ובדעבר וגזז: ומשני 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: אפילו הכי
txt:
<span class='five'>אפילו הכי. </span>דאמר חוץ מגיזתה קדשה נמי גיזתה דאיידי דקדושת הגוף חמורה פשטה בכל המחובר בה אבל קדושת דמים כגון קדשי בדק הבית מאי דלא אקדיש לא אקדיש: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: והלא במוקדשים
txt:
<span class='five'>והלא במוקדשים. </span>כלומר בתחלת הקדש האומר רגלה של זו עולה כולה עולה אף בתמורה כשיאמר רגלה של זו תמורה תהא כולה תמורה ופליג אדרבי מאיר דאמר אין ממירין באברין ולא אברין בשלמין ובפרק בהמה המקשה היא מפורשת: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: ואפילו לר'מ דאמר אין כולה עולה
txt:
<span class='five'>ואפילו לר'מ דאמר אין כולה עולה. </span>בפרק בהמה המקשה מייתי לה בגמרא אבל במקדיש דבר שהנשמה תלויה בו מוקמינן בתמורה דמודי ר'מ דקדשה כולה: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: רבא אמר
txt:
<span class='five'>רבא אמר. </span>לא תטרח לאוקומי מתניתין במקדיש חוץ מגיזה וכחישתה אלא במקדיש גיזה לבדה וטעמא דמתניתין לאו מגז צאנך יליף דהכא צאנך הוא אלא מדסמך נתינה לגיזה: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: סלקא דעתך אמינא ליפרוק וליתיב
txt:
<span class='five'>סלקא דעתך אמינא ליפרוק וליתיב. </span>קא משמע לן דאמר קרא גז תתן מי שאינו מחוסר אלא גיזה ונתינה והכא משום העמדה והערכה ליכא דכי כתיבא העמדה במקדיש בהמה עצמה כתיבא: השתא דאתית להכי לא גרסינן: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: אלא צאנך
txt:
<span class='five'>אלא צאנך. </span>דמשמע מיעוטא למאי אתא למעוטי שותפות עובד כוכבים לרבנן או שותפות ישראל לרבי אלעאי: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: למעוטי שותפות דעובד כוכבים
txt:
<span class='five'>למעוטי שותפות דעובד כוכבים. </span>אבל דישראל מיוחד לך קרינא ביה הואיל ושניהם בני חיוב וכל ישראל קרוים בלשון יחיד : 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: a
trm: ראשית הפסיק הענין
txt:
<span class='five'>ראשית הפסיק הענין. </span>מדלא כתבינהו בחד ראשית ש'מ לא איתקוש הילכך איצטריך לפרושי בה מיעוטא לשותפות עובד כוכבים:  ורבנן


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: ורבנן לא לכתוב רחמנא לא וי'ו ולא ראשית
txt:
<span class='five'>ורבנן לא לכתוב רחמנא לא וי'ו ולא ראשית. </span>רבנן אמרי לך אי ס'ד איתקוש למידי לא נכתוב לא ראשית לאפסוקינהו ולא וי'ו למהדר ערבינהו אלא ודאי אפסקינהו ולא תקשינהו להכי כי היכי דאייתר לך צאנך לשותפות ישראל אבל דגנך למעוטי שותפות עובד כוכבים מתרומה וצאנך לשותפות העובד כוכבים בגז אבל לשותפות ישראל לא אייתר קרא: תרומה קדושת הגוף שאסורה לזרים וראשית הגז קדושת דמים ממונא בעלמא וקדושה לאו דוקא: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: פסיק
txt:
<span class='five'>פסיק. </span>אורחיה לאפסקינהו והדר עריב להו למילף פטורא דשותפות דעובד כוכבים מהיקשא דתרומה והדר אייתר צאנך למיפטר שותפות דישראל: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: ואיבעית אימא שותפות עובד כוכבים בתרומה רבנן חיובי מחייבי
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא שותפות עובד כוכבים בתרומה רבנן חיובי מחייבי. </span>חלקו של ישראל ולא מצי למפטר שותפות דעובד כוכבים בראשית הגז בהיקשא דתרומה הילכך צאנך למעוטי שותפות עובד כוכבים אתא ודגנך למעוטי דיגון עובד כוכבים כגון עובד כוכבים שלקח שדה של ישראל ומירחה הלוקח אותה תבואה מן העובד כוכבים פטור מלעשר ואף על פי שגדלה בשדה של ישראל כדאמרינן במנחות בפרק רבי ישמעאל <span class='mareimakom'>(דף סז.)</span> מירוח העובד כוכבים פוטר אי נמי דגנך ולא דגן עובד כוכבים ולאשמועינן דיש קנין לעובד כוכבים בארץ ישראל להפקיע מיד מעשר וחלקו של עובד כוכבים פטור שאם חזר ומכרו לישראל אינו חייב לעשר אבל חלקו של ישראל חייב ואע'ג דמצאנך משמע להו ולא שותפות עובד כוכבים לא משמע להו מדגנך למעוטי של שותפות עובד כוכבים דדגן כמאן דפליג דמי שהרי חולקין אותה במדה וקרינא ביה דגנך בחלקו של ישראל אבל צאן כל בהמה ובהמה יש לעובד כוכבים חלק בה ולא קרינא בחדא מינייהו צאנך: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: טבל וחולין מעורבין זה בזה
txt:
<span class='five'>טבל וחולין מעורבין זה בזה. </span>ואפילו לאחר שחלקו לא אמרינן יש ברירה וחלקו של עובד כוכבים הלך לו וזה חלק המגיע לישראל וטבל גמור הוא אלא אין ברירה וגם זה שנשאר חציו טבל וחצי חולין דיש קנין לעובד כוכבים בא'י להפקיע חלקו מיד מעשר ואני שמעתי שאין לו תקנה לפי ב] שאם בא להפריש נמצא מפריש מן הפטור על החיוב ולי נראה שיש לו תקנה בשני צדדין אם יש לו טבל ממקום אחר מפריש על זה לפי חציו שאין חייב אלא חציו ואם אין לו טבל אחר מפריש מיניה וביה לפי כולו כגון אם יש לו עשרים מפריש שנים מהן שאם אין מפריש אלא אחד לא נפטר לפי שזה שהפריש יש חציו שאין שם מעשר חל עליו לפי שהוא פטור ועומד אבל כשמפריש שנים הרי השם חל על האחד ופוטר את העשרה המחוייבין והא ליכא למימר דילמא שניהם המופרשין בחלקו של עובד כוכבים גדלו ואין שם מעשר חל עליהם דתניא בגמרא דראש השנה <span class='mareimakom'>(דף יב:)</span> גבי חדש וישן המעורבין דקי'ל אין תורמין מזה על זה וקתני צובר את גרנו לתוכו ונמצא תורם מן החדש שבו על החדש שבו ומן הישן ג] שבו על הישן שבו  וכי היכי דפריש חדש וישן בחולין איכא נמי חדש וישן במעשר הכא נמי נמצא תורם מן החיוב שבו על החיוב שבו ומן הפטור שבו על הפטור שבו ואפילו למאן דפליג עליה דההוא הכא מודי דהתם הוא דאיכא למימר אין בילה לא נבללו יפה ושמא אין חדש במעשר לפי חשבון הנותר בחולין ואין ישן במעשר לפי חשבון הנותר בחולין אבל הכא יש בילה דהא בכל חטה וחטה יש לעובד כוכבים ולישראל חלק כיון דאין ברירה וכי אפריש מיניה וביה יש במעשר מן החיוב כפי החיוב ומן הפטור כפי הפטור ובתוספתא דדמאי <span class='mareimakom'>(פרק ה)</span> מצאתי דטבל וחולין שנתערבו אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון כלומר מפריש ממקום אחר לפי חשבון טבל זה המעורב ואם לאו נוטל מן החולין כפי תרומת מעשר שבטבל ואיני יודע מהו ורבי ורשב'ג הכי פליגי רבי סבר אם יש לו טבל אחר מפריש על זה לפי חציו ואם הפריש לפי כולו דנמצא מרבה במעשרות ומעשרותיו מקולקלים וזה מתוקן ועוד נ'מ שאין מפרישים מזה על טבל אחר ור'ש [ב'ג] סבר יש ברירה וכיון שחלקו הרי חלקו של ישראל כולו חייב ואפילו הוא בא להפריש עליו ממקום אחר מפריש לפי כולו והשם חל על מעשרותיו ומתוקנים הם ואם רצה להפריש מזה על מקום אחר מותר: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: ואי בעית אימא
txt:
<span class='five'>ואי בעית אימא. </span>לא תדחק למימר הדר ערביה דתרוייהו בין שותפות עובד כוכבים בין שותפות ישראל לרבי אלעאי מצאנך נפקי דבעינן מיוחד לך ולא שותפות לא שנא דעובד כוכבים ולא שנא דישראל: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: ישראל בר חיובא הוא
txt:
<span class='five'>ישראל בר חיובא הוא. </span>וכל ישראל נקראין בלשון יחיד ולא מיוחד בעינן ובלבד שאוכל לקרוא בה צאן של ישראל: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: אמר רבא
txt:
<span class='five'>אמר רבא. </span>אע'פ דפטר ר' אלעאי בשותפות דראשית הגז מודה הוא בכל הני דאמר לקמיה כל חד וחד כדמפרש טעמא: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: אדרבה לילף מתרומה לחיובא
txt:
<span class='five'>אדרבה לילף מתרומה לחיובא. </span>דהא בתרומה נמי כתיב ראשית ושותפות חייבת בה וקולא וחומרא לחומרא מקשינן <span class='mareimakom'>(יבמות דף ח:)</span>: 


lvr: 53
pgn: 135
dfh: b
trm: כדי עריסותיכם
txt:
<span class='five'>כדי עריסותיכם. </span>במדבר ניתנה להם תורה ושם נאמר להם כדי עריסותיכם של עכשיו חייב בחלה וכמה עיסת מדבר עומר לגלגלת והעומר עשירית האיפה והחשבון עולה לחמשה לוגין צפוריים שהן שבעה רבעים ועוד מדבריות שהן מ'ג ביצים וחומש ביצה כדאמרינן בעירובין בפ' כיצד משתתפין <span class='mareimakom'>(דף פג:)</span> איפה שלש סאין סאה ששת קבין הרי איפה י'ח קבין קב ד' לוגין הרי איפה ע'ב לוגין עשירית דידה כמה הוה שבעה לוגין לשבעים לוג ולשני לוגין שהן י'ב ביצים עשירית שלהן ביצה וחומש הרי שבעת לוגין וביצה וחומש ביצה והלוג ששה ביצים הרי מ'ג ביצים וחומש: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: דרך ביאתך
txt:
<span class='five'>דרך ביאתך. </span>לבית אתה קובע מזוזה וכשהוא נכנס לביתו רגליה דימינא עייל ברישא נמצא שהימין בכניסה הוא דרך ביאה: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: ארצך
txt:
<span class='five'>ארצך. </span>אשר תביא מארצך ארצך משמע מיעוטא  ארצכם לא משמע מיעוטא כולי האי ולא ממעטא חוצה לארץ מיניה דמשמע כל מקום שיש להם ארץ אבל ארצך משמע המיוחדת לך ולא לעובדי כוכבים: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: בתי כנסיות
txt:
<span class='five'>בתי כנסיות. </span>שאין חלק לאחד מהן בו שאף לבני עבר הים הוא ועוד שאינו בית דירה: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: ליתנהו להני כללי
txt:
<span class='five'>ליתנהו להני כללי. </span>דאמר רבא דמודי ר' אלעאי בכל הני דהא תניא דפליג ר' אלעאי בבכורה ולא מרבי לה מבקרכם וצאנכם: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: ואמר ר' חנינא מסורא ליתנהו להני כללי
txt:
<span class='five'>ואמר ר' חנינא מסורא ליתנהו להני כללי. </span>דרבא דהא תניא דפליג רבי אלעאי במתנות ומדפטר במתנות על כרחך פטר נמי בתרומה דאי ס'ד בתרומה מחייב היכי פטר במתנות א] לייתינהו לחיובא מתרומה הואיל וגמיר גזירה שוה דנתינה נתינה מסתברא דהא אגמרוה דלחומרא אית לן למידן:  


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: אלא ש'מ בתרומה נמי פטור
txt:
<span class='five'>אלא ש'מ בתרומה נמי פטור. </span>דדייק דגנך והדר יליף מתנות או מתרומה או מראשית הגז בנתינה נתינה :  ב] 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: אי מה
txt:
<span class='five'>אי מה. </span>כיון דמתרומה יליף רבי אלעאי לראשית הגז דאמרן לעיל שותפות דעובד כוכבים נפקא ליה מרישיה דקרא אי מה תרומה בחו'ל לא אף ראשית הגז בחו'ל לא דבפ'ק דקדושין <span class='mareimakom'>(דף לו:)</span> קי'ל כל מצוה שאינה תלויה בארץ נוהגת בין בארץ בין בחו'ל דיליף מעבודת כוכבים שהיא חובת הגוף ונוהגת בכל מקום אבל חובת קרקע אינה נוהגת אלא בארץ: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: תרומה טובלת
txt:
<span class='five'>תרומה טובלת. </span>אוסרת משום טבל דכתיב אשר ירימו בעתידים ליתרם הכתוב מדבר באלו הן הנשרפין <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף פג.)</span>: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: אין לך בו אלא מראשיתו ואילך
txt:
<span class='five'>אין לך בו אלא מראשיתו ואילך. </span>משהופרש ונעשה ראשית הוא שלו אבל מעיקרא  אין לו אלא שם אחד דהאי ראשית קרא יתירא הוא ואראשית דלעיל סמיך והוה ליה למכתב וגז צאנך: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: אין לך אלא ראשיתו
txt:
<span class='five'>אין לך אלא ראשיתו. </span>אין לך נתינה אחרת להפריש ממנו מדלא כתב ומגז צאנך ש'מ מתנה ראשונה בלבד אתא ראשית לאשמועי': 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: תרומה מחדש על הישן לא
txt:
<span class='five'>תרומה מחדש על הישן לא. </span>דכתיב היוצא השדה שנה שנה <span class='mareimakom'>(דברים יד)</span> : 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: גזז
txt:
<span class='five'>גזז. </span>שניה והניח עד שהיו לו חמש גיזים אין מצטרפות דאגיזים של חמש צאן קפיד רחמנא והא לית ליה: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: הא חמש מצטרפות
txt:
<span class='five'>הא חמש מצטרפות. </span>אם היו לו חמש צאן וגוזז השתים בשנה זו ושלש בשנה שניה דהשתא איכא גיזים של חמש צאן מצטרפות ואף על גב דחדש וישן הוא: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: אלא לאו שמע מינה
txt:
<span class='five'>אלא לאו שמע מינה. </span>בהא נמי פליגי רבי אלעאי ורבנן לרבי אלעאי דמקיש גז לתרומה אין מצטרפות ולרבנן מצטרפות כל הני קושייתא לרבי אלעאי: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: בסוריא
txt:
<span class='five'>בסוריא. </span>ארם צובה שכבשה דוד ולא שמיה כבוש ולא חלה בה קדושת הארץ וקלה קדושתה ויש קנין לעובד כוכבים להפקיע מיד מעשר לפיכך אין ישראל חייב לעשר אלא על התוספת השני שלישים שגדלו אצלו טבל וחולין מעורבין אבל בארץ ישראל מעשר על הכל שאין קנין לעובד כוכבים בה להפקיע מן המעשר וחכמים פוטרין דכיון שהביאה שליש ביד עובד כוכבים כאילו נגמרה כולה בידו דקיימא לן <span class='mareimakom'>(ר'ה יב יג.)</span> תבואה בתר שליש אזלא: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: וכי תימא הכי נמי
txt:
<span class='five'>וכי תימא הכי נמי. </span>דהגדל ביד עובד כוכבים פטור מראשית הגז אפילו בא ליד ישראל: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: a
trm: הא צאנו לגזוז
txt:
<span class='five'>הא צאנו לגזוז. </span>לקח וקנה עדרו של עובד כוכבים כשהיא עומדת לגזוז הואיל והכל שלו וקרינא ביה צאנך: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: וב'ה אומרים תורמין
txt:
<span class='five'>וב'ה אומרים תורמין. </span>דכולו מין תאנים ות'ק פליג אדרבי יצחק ואמר לא נחלקו ב'ה בדבר זה דתרי מיני נינהו: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו
txt:
<span class='five'>זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו. </span>הואיל ולא שייר לעצמו מאותו המין כלום אין עליו להפריש על אותן גיזים שמכר ואע'פ שהצאן לא מכרום על הלוקח להפריש שלקח ממתנות הכהן אלמא תרי מיני נינהו ואין מפריש מזה על זה דאי מפרשי הוה ליה שיורא גבי מוכר ותנן לקח גז צאנו של חבירו אם שייר המוכר חייב: סיפא דקתני נמי מכר זכרים אבל לא נקבות זה נותן לעצמו כו': 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: אלא
txt:
<span class='five'>אלא. </span>ודאי שיורא הוא ואמוכר רמיא למיתב כולהו והא דקתני זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו עצה טובה קמ'ל אשמעינן תנא למוכר שלא יתן לו מן הנקבות המשומרות לו על הזכרים שמכר משום דהאי דזכרים אשון קשה והאי דנקבות רכיך לפיכך יקנה מן הלוקח כדי ראשית הגז של זכרים מצמר הזכרים: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: ה'נ
txt:
<span class='five'>ה'נ. </span>גבי שחופות ולבנות משום עצה טובה הוא דגיזת הלבנות טובה משל שחופות ויקנה מן הלוקח כשיעור השחופות ויתן לו לכהן: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: ותניא אידך לא אמר כלום</span>: <span class='five'>כר' אלעאי בראשית הגז א]
txt:
<span class='five'>ותניא אידך לא אמר כלום</span>: <span class='five'>כר' אלעאי בראשית הגז א] . </span>וה'ה למתנות: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: אין דברי תורה מקבלין טומאה
txt:
<span class='five'>אין דברי תורה מקבלין טומאה. </span>במסכת ברכות דקתני גבי בעל קרי דצריך טבילה לדברי תורה: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: חטה שעורה וחרצן
txt:
<span class='five'>חטה שעורה וחרצן. </span>שלשתן יחד כדאמר באותו ואת בנו הזורע כלאים לוקה ואוקימנא לאפוקי מדרבי יאשיה: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: חומר בזרוע כו'
txt:
<span class='five'>חומר בזרוע כו'. </span>כדפרישית לה במתניתין: טרפה אינה בכלל מתנות דכתיב תתנו לו ולא לכלבו: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: יש טרפה שאינה עוברת תחת השבט
txt:
<span class='five'>יש טרפה שאינה עוברת תחת השבט. </span>כגון נחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה ומינה יליף שאר טרפות: בבכור קדוש אפילו טרפה ובעי קבורה דהא קדישתיה רחם: מעשר וראשית הגז לא בעינן זכרים ואין נוהגים בטמאים אבל בכור אינו אלא זכר ונוהג בחמור מעשר וראשית הגז אינו אלא במרובים מעשר בעשרה ראשית הגז בחמש ואינן קדושים מרחם ואין נוהגים באדם אבל בכור נוהג ביחיד וקדוש מרחם ונוהג באדם ומעשר וגז אינן נוהגים אלא בפשוטין ואינן לפני הדבור אבל בכורות קדשו במצרים: ה'ג 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: אדרבה מבכור הוה ליה למילף שכן יתום שלקחו בשותפות נתנו בפני כהן בקדושה ובמכירה והנך נפישין
txt:
<span class='five'>אדרבה מבכור הוה ליה למילף שכן יתום שלקחו בשותפות נתנו בפני כהן בקדושה ובמכירה והנך נפישין. </span>בכור וראשית הגז נוהגין ביתום אף על פי שמתה אמו קודם לידתו כגון זה פירש למיתה וזה פירש לחיים אבל מעשר לא דגמר תחת תחת מקדשים דכתיב תחת אמו פרט ליתום אבל בכור קדוש ואפילו יתום וירעה עד שיסתאב ויאכל במומו לכהן בכור וגז נוהגים בלקוח ובשותפות אבל לקוח פטור מן המעשר וכן השותפות דכתיב יהיה לך ולא של שותפות <span class='mareimakom'>(בכורות דף נו:)</span> וכן שנתנו לו במתנה במסכת בכורות בפ' בתרא <span class='mareimakom'>(דף נה:)</span>: 


lvr: 53
pgn: 136
dfh: b
trm: בפני
txt:
<span class='five'>בפני. </span>בכור וגז נוהגים אף שלא בפני הבית אבל מעשר לא כדמפרש בגמ' דבכורות בפרק בתרא <span class='mareimakom'>(דף נג.)</span> גזרה משום לקוח ומשום יתום בכור וגז ממתנות כהונה הן ולא מעשר דנאכל הוא לבעלים כשלמים:  בקדושה


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: בקדושה
txt:
<span class='five'>בקדושה. </span>בכור אינו צריך להקדיש דקדושתו מרחם וגז נמי אין צריך להקדיש דאין קדושה חלה עליו אבל מעשר מקדישו בשבט לישנא אחרינא אמרי ליה בקדושה בכור וגז נכסי כהן לקדש בו את האשה כדתניא בגמרא דארבעה אבות <span class='mareimakom'>(ב'ק דף יג.)</span> בכור מוכרין אותו תם ובעל מום חי ושחוט ומקדשין בו את האשה אבל מעשר אינו נכסי בעלים לקדש בו את האשה דהא כתיב ביה לא ימכר ולא יגאל ולאו מלתא היא דאפ'ה ממון בעלים הוא ומקדשין בו דתנן <span class='mareimakom'>(קדושין דף נב:)</span> המקדש בחלקו בין בקדשים קלים כו' ואמרי' טעמא דלאחר שחיטה לאו דידיה הוא דמשלחן גבוה קא זכו אבל מחיים דידיה הוא: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: ומכירה
txt:
<span class='five'>ומכירה. </span>בכור יכול כהן למוכרו וכן גז אבל מעשר אינו נמכר דתנן במסכת בכורות <span class='mareimakom'>(דף לב.)</span> (בבכור)  [במעשר] נאמר לא יגאל ואינו נמכר לא חי ולא שחוט אלא אם כן הוי של יתומין: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: ונילף גיזה מבכור
txt:
<span class='five'>ונילף גיזה מבכור. </span>דאפילו בשור אקרי גיזה ונימא מה גיזה דהתם אפילו דשור הכא נמי אפילו דשור: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: לו למלבוש ולא לשקו
txt:
<span class='five'>לו למלבוש ולא לשקו. </span>וגיזת שורו אין ראויה אלא לשק: להכי קרי ליה נוצה שאין דרך לגוזזן אלא לתולשן כנוצה של עוף: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: לעמוד לשרת דבר הראוי לשירות
txt:
<span class='five'>לעמוד לשרת דבר הראוי לשירות. </span>לתכלת דבגדי א] שרד והתם צמר בעינן ואין צמר אלא של רחלים: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: ולא לקט קיטוף
txt:
<span class='five'>ולא לקט קיטוף. </span>הקוטף בידיו שבלי קמתו אין הנושר לקט דלישנא דקרא דייקא ופליגי רבנן עליה: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: תולש
txt:
<span class='five'>תולש. </span>ביד ולא עם השרשים כגון פולין: רבי יוסי לא גרסינן בהא מתניתא ומיהו על כרחך הני קראי דריש להו ר' יוסי מדאמר אין לי אלא קציר דאיהו דדייק לישנא דקרא ומוקי להו במידי דאורחיה: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: פאה מכל אחת ואחת
txt:
<span class='five'>פאה מכל אחת ואחת. </span>מן המלבנות שהירק שבין מלבן למלבן הפסק לפאה דידה דירק אינו בכלל פאה חוץ מן השומים והבצלים כדתנן <span class='mareimakom'>(פאה פ'א מ'ד)</span> כל שהוא אוכל ונשמר ומכניסו לקיום ואמרינן במקום שנהגו <span class='mareimakom'>(פסחים דף נו:)</span> מכניסו לקיום פרט לירק ומיהו שומין ובצלים מכניסן לקיום קתני מיהא לרבי יוסי דבצלים חייבין בפאה ואע'ג דאינו קוצרן במגל אלמא מודי הוא במידי דאורחיה: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: בשלמא לב'ש
txt:
<span class='five'>בשלמא לב'ש. </span>אשכחן תרתי דאיקרו נמי צאן הילכך אין אתה יכול להוציאן מכלל חיוב: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: חמש צאן עשויות
txt:
<span class='five'>חמש צאן עשויות. </span>לישנא יתירא קדרשי מאי עשויות שעושות שתי מצות ראשית הגז ומתנות דכל כמה דלא הוו חמש לא הוו נהגי בהו אלא חדא מתנות לחודייהו: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: אטו בכורה חדא מי לא מחייבא
txt:
<span class='five'>אטו בכורה חדא מי לא מחייבא. </span>על כרחך כי תלא רחמנא בחמש ראשית הגז הוא דתלא: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: וליטעמיך מתנות נמי חדא מי לא מחייבא
txt:
<span class='five'>וליטעמיך מתנות נמי חדא מי לא מחייבא. </span>אישתכח דבתרתי ובחדא נמי איכא שתי מצות בכורה ומתנות וליכא למימר דהאי עשויות הכי מדריש והא ליכא למימר עשויות שלש מצות דהיכי משמע מיעוט עשויות שתים הוו: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: עשויות שמעשות את בעליהן
txt:
<span class='five'>עשויות שמעשות את בעליהן. </span>למצוה חדשה שלא היה מצוה עליו בפחות מכן והיינו על כרחך ראשית הגז דכתיב בה צאן דמשמע מרובה דאילו בכורה דכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר יח)</span> בכור שור אפילו חד וכן מתנות אם שור אם שה <span class='mareimakom'>(דברים יח)</span> : 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: תניא א'ר </span>גרסינן: <span class='five'>דברי בריבי
txt:
<span class='five'>תניא א'ר </span>גרסינן: <span class='five'>דברי בריבי. </span>שהיה גדול בדורו דקיימא לן רבי יוסי נמוקו עמו: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: אנן דברי בריבי שומעין
txt:
<span class='five'>אנן דברי בריבי שומעין. </span>קס'ד מפני שהוא מכריע ביניהם לא חמש כבית הלל ולא שתים כב'ש: תורת משה קרויה תורה לפי שנתנה תורה לדורות ושל נביאים לא קרי אלא קבלה שקבלו מרוח הקדש כל נבואה ונבואה לפי צורך השעה והדור והמעשה : 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: a
trm: והאמר מר אין הכרעה שלישית מכרעת
txt:
<span class='five'>והאמר מר אין הכרעה שלישית מכרעת. </span>כשזה אומר כך וזה אומר כך וזה אומר דעת שלישית אפילו אמצעית היא ביניהם אין זה הכרע כגון <span class='mareimakom'>(פסחים דף כ:)</span> חבית של תרומה שנתגלתה ב'ש אומר תשפך הכל וב'ה אומרים תעשה זילוף א'ר ישמעאל בר' יוסי אני אכריע בשדה תשפך הכל בבית תעשה זילוף אמרו לו אין הכרעה שלישית מכרעת והיכי הויא הכרעה כגון ההיא דקולי מטלניות דבמה מדליקין <span class='mareimakom'>(שבת דף כט.)</span> ר' אליעזר אומר בין מן המוכן בין שלא מן המוכן טמא ר' יהושע אומר בין מן המוכן בין שלא מן המוכן טהור ר'ע אומר מן המוכן טמא שלא מן המוכן טהור א'ר יוחנן עלה כל מקום שאתה מוצא שנים חולקים ואחד מכריע כו' אלמא כה'ג קרי הכרעה היכא דגלו מאי דעתייהו דשייך לפלוגי בין מוכן לשאינו מוכן אפ'ה לא פלגינן ואתא ר'ע ונתן חילוק בדבר הוי הכרעה שהכריע במוכן כר' אליעזר ונמצאו שנים מטמאים במוכן ור' יהושע יחיד מטהר ובשאינו מוכן כר' יהושע והוו שנים מטהרים בשאינו מוכן אבל גבי חבית דלא גלו דעתייהו ב'ש וב'ה דנהוי שייך חילוק בין בית לשדה שלא אמרו כך ב'ש אומר בין בבית בין בשדה תשפך הכל וב'ה אומר בין בבית בין בשדה תעשה זילוף ובא שלישי וחלק בין שדה לבית התם אין זה הכרע לדבריהם אלא דעת שלישית דהכרע לשון כף מאזנים הוי בשנים חולקין ובא שלישי ומכריע המשקל כאחד מהן או בכל הדבר או בחציו כזה ובחציו כזה:  א'ר


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: שיהו מחומשות
txt:
<span class='five'>שיהו מחומשות. </span>לכל אחת מהן שבעה סלעים וחצי דהוו לה כולהו מנה ופרס שהמנה מאה זוז עשרים וחמשה סלעים הרי ל'ז סלעים וחצי: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: בשלמא לרב ורבי יוחנן ניחא
txt:
<span class='five'>בשלמא לרב ורבי יוחנן ניחא. </span>דרב לא איירי בנתינת כהן כלל ואיכא למימר דהוא נמי סבירא ליה דנותן מהנך ל'ז סלעים לכהן ה' סלעים: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: אלא לשמואל
txt:
<span class='five'>אלא לשמואל. </span>דאמר נותן סלע לכהן הא אנן חמש תנן ולעולא נמי דאמר כל שהוא קשיא דמהיכא יתן לכהן ה' סלעים: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: ולרב מי ניחא והאמר ראשית הגז בס'
txt:
<span class='five'>ולרב מי ניחא והאמר ראשית הגז בס'. </span>וכיון דאמר שבעה ושלשים סלעים וחצי חייבין בראשית הגז אם מחמש רחלות באו צא מהם חלק ס' מטי לשלשים סלעים חצי סלע ולשבעה סלעים וחצי דבר מועט וא'נ מוקמינן לה כדלקמן במנה בן מ' סלעים אכתי סלע הוא דהוי ואנן ה' סלעים לכהן תנן: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: הא אתמר עלה
txt:
<span class='five'>הא אתמר עלה. </span>כלומר ולעולם ראשית הגז בששים בין רב למעט ומתניתין דקתני חמש סלעים לאו ארישא קאי אלא מילתא באנפי נפשה היא: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: בישראל שיש לו גיזין הרבה
txt:
<span class='five'>בישראל שיש לו גיזין הרבה. </span>דחלק ששים שבהם יש בו כדי לחלק לכהנים הרבה ומבקש ליתנם לכהנים הרבה דאמרי' ליה כל חד וחד כהן לא תבצר ליה מחמשה סלעים דהואיל ויש לו ליתן בעינן נתינה ראויה לכל כהן כדלקמן והיכא דגוזזות מעט נמי סגי ליה בששים יש לשונות אחרים ואין בהם ממש: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: והא תניא עין יפה אחד מארבעים
txt:
<span class='five'>והא תניא עין יפה אחד מארבעים. </span>והיכי רב ושמואל אעין רעה נקטי שיעורייהו: ומשני 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: דאורייתא בששים
txt:
<span class='five'>דאורייתא בששים. </span>מדאורייתא סגי ליה בששים והיינו דקתני עין רעה אחד מששים רב ושמואל שיעורא דאורייתא אתו לאשמועינן וביחזקאל <span class='mareimakom'>(מה)</span> רמיזא וששיתם האיפה מחומר החטים וששיתם האיפה מחומר השעורים חומר ל' סאין איפה שלש סאין שתות שלה חצי סאה כשתוציא חצי סאה תרומה משלשים הרי אחד מששים: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: דרבנן בדאורייתא בארבעים
txt:
<span class='five'>דרבנן בדאורייתא בארבעים. </span>ושעורא דרבנן אתמר בתרומה שהיא מן התורה כגון תרומת תירוש ויצהר שתנתן בארבעים: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: ושיעור דרבנן בדרבנן
txt:
<span class='five'>ושיעור דרבנן בדרבנן. </span>ושיעורא דאמור רבנן בתרומה דידהו כגון פירות האילן וירק בששים ורמיזא דיחזקאל אצרי עין אמרה: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: והראיון
txt:
<span class='five'>והראיון. </span>מפרש בגמ' דחגיגה <span class='mareimakom'>(דף ז.)</span> דכל כמה דבעי לאתחזויי בעזרה ברגל מיתחזי ומייתי קרבן עולת ראיה וגם הקרבן אין שיעורא לדמים אם מרובה אם מועט מן התורה אבל חכמים אמרו הראיה מעה כסף והחגיגה שתי כסף: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: דאורייתא אין לה שיעור
txt:
<span class='five'>דאורייתא אין לה שיעור. </span>כלל ורבנן יהבו לן בה שיעורא בששים אבל בתרומה אף על גב דמדאורייתא נמי בכל דהו מפטר נהי דמפטר ממיתה דטבל מיהו לכתחלה רמיזא שיעורא דילה חמשים וששים דתנא בתוספתא אמר רבי יוסי מנין לתרומה שהיא אחד מחמשים שנאמר במדין <span class='mareimakom'>(במדבר לא)</span> תקח אחד אחוז מן החמשים אחוז שאמרתי לך במקום אחר כזה ומנין אם תרם ועלה בידו אחד מששים שאין צריך לתרום שנאמר וזאת התרומה אשר תרימו ששית האיפה מחומר החטים וגו' אלמא דמתייהב בה שיעורא הלכך לא תני לה בדברים שאין להם שיעור: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: אמר ליה
txt:
<span class='five'>אמר ליה. </span>איסי כדכתיב קרא קא מתני רחלים מאתים אמר ליה לשון תורה לחוד וכו': 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: אבא אריכא
txt:
<span class='five'>אבא אריכא. </span>רב קרי אריכא שארוך בדורו היה כדאמרינן בהמפלת בנדה <span class='mareimakom'>(דף כד:)</span>: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: דכירנא
txt:
<span class='five'>דכירנא. </span>כשהיה בכאן קודם שירד לבבל היה חשוב ממני שהיה יושב לפני רבי ואני הייתי יושב שבעה עשר שורות מאחריו: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: מה בין לי ולך
txt:
<span class='five'>מה בין לי ולך. </span>אם איני יודע פירושה של משנתינו יותר ממך מה אני גדול ממך אני יש בידי דכל שהוא לאו דוקא אלא איידי דאמר ר' דוסא שיעורא רבה אמור רבנן לשון שיעור מועט א] וגוזמא הוא ומיהו ששה סלעים בעינן כי היכי דלימטי סלע לכהן דבציר מהכי ליכא למאן דאמר דתיהוי נתינה: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: אלא דרב אדרב קשיא
txt:
<span class='five'>אלא דרב אדרב קשיא. </span>דאמר רב (כולו) מנה ופרס חייבות בראשית הגז ואי ראשית הגז בששים לא מטו ליה לכהן סלע ובציר מהכי ליכא למאן דאמר: 


lvr: 53
pgn: 137
dfh: b
trm: במנה בן ארבעים סלעים
txt:
<span class='five'>במנה בן ארבעים סלעים. </span>יש מנה גדול כך כדלקמן דהוו מנה ופרס ששים ומהן יתן סלע לכהן:  ופרכינן


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: ותני תנא מנה בן ארבעים
txt:
<span class='five'>ותני תנא מנה בן ארבעים. </span>והא מנה ופרס דרב הוא מנה ופרס דקאמר רבי דוסא בכל אחת מנה ופרס ופליגי רבנן עליה דאמרי כל שהן ופירש רב למילתייהו דכל שהן היינו בין כולן מנה ופרס: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: תפרה
txt:
<span class='five'>תפרה. </span>ונגמרה מלאכתה וחל עליה שם כלי ואח'כ נקרעה כמוציא רמון טהורה אבל מקבלת רמונים טמאה דלא פקע שם כלי מינה עד שתינקב כמוציא רמון כשיעור כל כלי בעלי בתים ששיעורן כרמונים: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: כפקעיות של שתי
txt:
<span class='five'>כפקעיות של שתי. </span>שיעור קריעת כלי לטהר כשמוציא פקעיות של שתי שזה הוא תשמישתה של חמת ואין דרך להשתמש בה פירות וסתם פקעיות של שתי גדולים עשר סלעים משקלם ארבעה למנה: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: תנא
txt:
<span class='five'>תנא. </span>הא דקתני מתניתין חמש סלעים מלובן לא שיהא על ישראל מוטל ללבנו אלא אשיעורא קפיד דליתיב ליה בהכרע שכשיתלבן שיהא בו חמש סלעים ונפטרות כל גיזים: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: אמר קרא לעמוד לשרת
txt:
<span class='five'>אמר קרא לעמוד לשרת. </span>בתר ראשית הגז כתיב כי בו בחר ה' מכל שבטיך לעמוד לשרת: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: מאי ניהו אבנט
txt:
<span class='five'>מאי ניהו אבנט. </span>שהוא קטן שבבגדי כהונה וקים להו לרבנן שיכול לעשות מחמש סלעים צמר שהרי אין כולו צמר אלא כלאים הוא: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: תפשת מרובה לא תפשת
txt:
<span class='five'>תפשת מרובה לא תפשת. </span>ברייתא בתורת כהנים גבי זבה <span class='mareimakom'>(ויקרא טו)</span> ימים רבים ימים שנים רבים שלשה או אינו אלא רבים עשרה אמרת כל ששמעו מרובה ושמעו מועט תפסת מרובה לא תפסת תפסת מועט תפסת הואיל ולא פירש לך איזה מהן יש לך לתפוס הראשון שבמשמע שאם לא נתפוס אלא המרובה אני משיבך מהיכן אתה ממעטו לזה המועט והלא אף הוא במשמע כשתאמר אינה זבה בפחות מעשרה אני אומר לך והלא אף שלשה במשמע וכשתאמר בשלשה ואני משיבך אינו אלא עשרה אתה אומר לי אף השלשה במשמע וגבי שירות נמי תאמר אבנט ואני משיבך ואימא מעיל אתה אומר לי והלא אף האבנט בכלל שירות ומהיכן אתה ממעטו אבל כשתאמר אין פטור אלא בכדי מעיל אני משיבך והלא אבנט ראוי לשירות וקרא שירות הוא דכתיב: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: ואימא כיפה של צמר
txt:
<span class='five'>ואימא כיפה של צמר. </span>שהיא מועטת מאבנט ואף היא בכלל שירות כדכתיב <span class='mareimakom'>(שמות כח)</span> על פתיל תכלת ותכלת עמרא הוא: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: הניחא למ'ד אבנטו של כהן גדול
txt:
<span class='five'>הניחא למ'ד אבנטו של כהן גדול. </span>ביום הכפורים שהוא בוץ כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא טז)</span> ובאבנט בד יחגור: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: לא זהו אבנטו של כהן הדיוט
txt:
<span class='five'>לא זהו אבנטו של כהן הדיוט. </span>של כל השנה דהא הוא הואי של כלאים כדכתיב <span class='mareimakom'>(שמות לט)</span> ואת האבנט שש משזר תכלת וגו' וכי כתיב אבנט דכלאים בין בכהן גדול בין בכהן הדיוט דכל השנה כתיב: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: אלא למ'ד
txt:
<span class='five'>אלא למ'ד. </span>אבנטו של כהן גדול ביום הכפורים כשר הוא בהדיוט כל השנה דכי כתיב אבנט בכלאים גבי פרשת בגדי כהונה בכהן גדול הוא דכתיב אבל בכהן הדיוט כולו של בוץ א'כ לא משכחת צמר באבנט של הדיוט ואמאי משערת ראשית הגז באבנט הא לא שוין בה אהרן ובניו שהצמר אינו ראוי לשירות הדיוט: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: שם אבנט
txt:
<span class='five'>שם אבנט. </span>אע'ג דאין צמר בשירות הדיוטות הרי ראוי לשירות כ'ג ואי משום הוא ובניו הכי קאמר דברים הראויין לאבנט שהרי אבנט נוהגת בו ובבניו: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: מכר לו שחופות כו'
txt:
<span class='five'>מכר לו שחופות כו'. </span>הא אוקימנא עצה טובה קמ'ל דאע'ג ששייר לעצמו מן הטוב יקנה מן הלוקח ממין הרעות אחד מששים ויתן לו: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: בעידנא דקא מלי שיעורא
txt:
<span class='five'>בעידנא דקא מלי שיעורא. </span>דחמש צאן שעל ידי גיזה החמישית הוא מתחייב בארבעה ראשונות וההיא שעתא לא הוו מצאן שלו: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: תנן הלוקח צאנו של עובד כוכבים
txt:
<span class='five'>תנן  הלוקח צאנו של עובד כוכבים. </span>אפילו עד שלא נגזזה וגזזה פטור הלוקח דלאו צאנו הוא: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: כל חדא וחדא בתר גיזה נפק מרשותיה
txt:
<span class='five'>כל חדא וחדא בתר גיזה נפק מרשותיה. </span>וקתני חייב אלמא בתר שעת גיזה דכל חדא אזלינן: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: קלחי אילן
txt:
<span class='five'>קלחי אילן. </span>אילנות עצמן לקח עם פירותיהן להכי נקט לשון קלחי שאין שדה זו שדה אילן אלא שדה לבן וגדלו בה שנים או שלשה אילנות ומכרן: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: נותן
txt:
<span class='five'>נותן. </span>לוקח פאה מכל אילן ואילן כדכתיב <span class='mareimakom'>(דברים כד)</span>  לא תפאר אחריך ואין אחד מהם פוטר את חבירו הואיל ואין השדה שלו שאם היתה שדה שלו היה נותן מאחד על כולן: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: אבל שייר
txt:
<span class='five'>אבל שייר. </span>אחד לעצמו רמיא כולה חיובו עליה ונותן פאה בקרקע בזרעים לעניים ופוטר את כל האילנות אלמא היכא דאיכא שיורא כולה חיובא רמיא עליה דאי לאו עליה רמיא היכי פטר בפאה דידיה אילנות של אחרים: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: והוא שהתחיל בעל הבית לקצור
txt:
<span class='five'>והוא שהתחיל בעל הבית לקצור. </span>הזרעים קודם מכירת האילנות דמההיא שעתא מיחייב בפאה ופאה דידיה דההיא שעתא חזיא למפטר כולה שדה ומיהו כי לא שייר מידי אסתלק מדין פירות אילנות ואין פאת זרעים פוטרתן וכי שייר דאכתי שייר בפירות אילנות לא נפק מחיובא קמא והוה ליה כדמעיקרא: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: a
trm: אלא אמר רבא
txt:
<span class='five'>אלא אמר רבא. </span>טעמא דמתני' משום דאין אדם רשאי להפקיע ממונו מיד מצוה ולמכור גיזיו כדי שיהא גז של אחד וצאן של אחר לפוטרן דלא קרינא ביה גז צאנך אלא כי קא מזבין לא קמזבין מתנות דכהן הילכך כי שייר מידי איכא למימר מדלא פריש מוכר ללוקח חוץ ממתנותיו של כהן ודאי הכל מכר לו ושייר אצלו את מתן הכהן ואמר לוקח למוכר מתנה דכהן גבך היא  וכי


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: מנכה לו מן הדמים
txt:
<span class='five'>מנכה לו מן הדמים. </span>משנשחטה זכו הכהנים במתנותיהן והדין על הטבח וגבי ראשית הגז ודאי אם פירש לו הכל אני מוכר לך אין כאן לכהן כלום על זה הואיל ועד שלא נגזזה נמכרה לא חל עליה חובת ראשית הגז דלא קרינא ביה גז צאנך וטעמא דמתני' משום דלא זבניה ולטעמיה דרב חסדא אפילו פריש ליה יהיב ליה ולאו מילתא היא :  הדרן עלך ראשית הגז 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: ואינו נוהג אלא בשאינו מזומן
txt:
<span class='five'>ואינו נוהג אלא בשאינו מזומן. </span>דכתיב <span class='mareimakom'>(דברים כב)</span>  כי יקרא: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: שקננו בפרדס
txt:
<span class='five'>שקננו בפרדס. </span>שמרדו ויצאו מן הבית ואין חוזרות לבית ונעשו מדבריות ופרדס לאו מזומן הוא שיכולים הם לברוח אבל אם בבית קננו פטור: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>דקן צפור בעינן שתהא האם המקננת צפור טהורה ועוף טהור הרובץ על ביצי עוף טמא נמי אע'ג דקן צפור הוא פטור כדמפרש בגמרא ואת הבנים תקח לך ולא לכלביך ובגמרא פריך מכלל דעוף טהור הרובץ על ביצי מין אחר כמותו טהור חייב: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: רבי אבין ורבי מיישא
txt:
<span class='five'>רבי אבין ורבי מיישא. </span>מפרשי הך מתניתין דכסוי הדם ואותו ואת בנו וגיד הנשה והזרוע והלחיים וראשית הגז ושלוח הקן דתנן בכולהו בארץ ובחו'ל בפני הבית ושלא בפני הבית בחולין ובמוקדשין מר פריש חדא ומר פריש חדא ולא פליגי ותרוייהו קא מפרשי לאידך וצריכין אנו לומר דבר בשם אומרו: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: שלא לצורך
txt:
<span class='five'>שלא לצורך. </span>הוא דלאו חובת קרקע נינהו אלא חובת הגוף ונוהגת בכל מושבות כדיליף בפ'ק דקדושין <span class='mareimakom'>(דף לז:)</span>: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: לבד מראשית הגז לאפוקי מדרבי אלעאי
txt:
<span class='five'>לבד מראשית הגז לאפוקי מדרבי אלעאי. </span>דמקיש לה לתרומה וה'ה נמי במתנות נשנית לצורך דהא רבי אלעאי יליף מתנות מראשית הגז והא דנקט ראשית הגז משום דעלה א'ר אלעאי בהדיא כדאמר לעיל רבי אלעאי אומר ראשית הגז אינה נוהגת אלא בארץ:  


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: לצורך
txt:
<span class='five'>לצורך. </span>דאותו ואת בנו אי לאו דאשמועינן ליה הוה אמינא דאינו נוהג אלא במוקדשין דהא בקדשים כתיב הילכך אשמועינן דנוהג הוא בחולין כדאמר התם ושור הפסיק הענין וכ'ש הנך דתנן אבל לא במוקדשין לצורך הוא דאשמועינן חילוק: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: בר מגיד הנשה
txt:
<span class='five'>בר מגיד הנשה. </span>דשלא לצורך תנייה דנוהג הוא דפשיטא לן דמשום דאקדשיה לא לפקע איסור גיד הנשה מיניה: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: ולאו מי אוקימנא ליה
txt:
<span class='five'>ולאו מי אוקימנא ליה. </span>בפרק גיד הנשה <span class='mareimakom'>(לעיל דף פט:)</span>: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: בולדות קדשים
txt:
<span class='five'>בולדות קדשים. </span>דאתא לאשמועינן דחייב משום גיד ומוקדשין דכיון דאיסור מוקדשין קדים כדמפרש התם שיצירת הולד קודמת לגידין איצטריך לאשמועינן דאתי איסור גיד וחייל עלייהו: ומשני 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm:
מ'ט </span>דוחקת. לאוקמה בהכי משום דהיה קשיא לך למאי הלכתא תנינהו והשתא אתו רבי אבין ורבי מיישא להנך למימר לא תדחק לאוקמה בהכי דמעיקרא כי מקשת התם פשיטא לאו קושיא היא דהא איכא טובא דמתני שלא לצורך ואיידי דתנינהו כל חדא וחדא בחדא לצורך תנא נמי בהן באידך של

txt:
<span class='five'>מ'ט </span>דוחקת. לאוקמה בהכי משום דהיה קשיא לך למאי הלכתא תנינהו והשתא אתו רבי אבין ורבי מיישא להנך למימר לא תדחק לאוקמה בהכי דמעיקרא כי מקשת התם פשיטא לאו קושיא היא דהא איכא טובא דמתני שלא לצורך ואיידי דתנינהו כל חדא וחדא בחדא לצורך תנא נמי בהן באידך שלא לצורך וה'ה למוקדשין איידי דתנייה בכולהו לצורך תנייה נמי בהן שלא לצורך וכן בפני הבית משום אותו ואת בנו תנייה בכולהו וכן חו'ל משום ראשית הגז: <span class='five'>שהרג את הנפש. </span>ואח'כ מרד ונמצא בקן: 


lvr: 53
pgn: 138
dfh: b
trm: פטור מלשלח
txt:
<span class='five'>פטור מלשלח. </span>הואיל ובר קטלא הוא והכי דרשת ליה דקא בעי לשלח למקום הצלה והפקר והאי לאו בר הכי הוא והכי דריש קרא שלח תשלח את הראוי לשלחו ואת שאין ראוי לשלחו אל תשלחנו:  בר


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: ובערת הרע
txt:
<span class='five'>ובערת הרע. </span>מצוה על כל הפוגע בחייבי מיתה להביאן לב'ד כדי לבער רשעים מישראל: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: אלא דחזא קן בעלמא
txt:
<span class='five'>אלא דחזא קן בעלמא. </span>במקום שאין קנוי לו והביצים אינן שלו דהא כל מקום שהביצים שלו אפילו ע'י זכיית חצר המשתמרת לאדם שלא מדעתו חשיב ליה מזומן בהשואל את הפרה <span class='mareimakom'>(ב'מ דף קב.)</span>: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: אלא דאגבהינהו לאפרוחים
txt:
<span class='five'>אלא דאגבהינהו לאפרוחים. </span>וזכה בהו ואקדשינהו ומאחר דאפרוחין קדושים נפטר מלשלח את האם: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: איחייב ליה בשילוח
txt:
<span class='five'>איחייב ליה בשילוח. </span>כשמצאן ומשום דאקדשה בתר הכי לא פקע ליה שום מצוה מינייהו א] דתניא וכו' מוקדשים אין כסוי הדם נוהג בהן כדאמרינן בפרק כסוי הדם <span class='mareimakom'>(לעיל דף פג:)</span> משום שחיטה שאינה ראויה שאסורים בהנאה: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: במקדיש פירות שובכו
txt:
<span class='five'>במקדיש פירות שובכו. </span>גוזלות שובכו למזבח לעולת נדבה ואחר כך כשגדלו אותן פירות מרדו ויצאו וקננו במקום אחר דמעיקרא כי אקדשינהו דידיה הוו וחל הקדש עלייהו והשתא דמצאן לאו מזומן הוא ואי הוו חולין הוו מיחייבי והאי דנקט פירות ולא אמר מקדיש שובכו עצמו משום דיונים אינן ראויין אלא כשהן קטנים ורב לא אמר למילתיה אלא בקדשי מזבח: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: דקא מוקים ליה אפילו בקדשי בדק הבית
txt:
<span class='five'>דקא מוקים ליה אפילו בקדשי בדק הבית. </span>ואשמועינן רבותא דאע'ג דקדושת דמים בעלמא הוא פטור מלשלח כדאמרן טעמא שאתה מצווה להביאו לידי גזבר: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: הא מקמי דשמעיה מר' יוחנן רבו
txt:
<span class='five'>הא מקמי דשמעיה מר' יוחנן רבו. </span>הוה קים ליה כיון דמרדה פקעה לה קדושתה ובתר דשמעיה מרבי יוחנן דתריץ ליה לה' הארץ ומלואה קבלה ממנו ומשום הכי פטור במקדיש ואבד: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: הא דאמר הרי עלי
txt:
<span class='five'>הא דאמר הרי עלי. </span>להביאו וכשהפרישה אחר כך נגנבו ואבדו אע'ג דבי גזא דרחמנא הוא לא קיים נדרו: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: נדר האומר הרי עלי עולה
txt:
<span class='five'>נדר האומר הרי עלי עולה. </span>ואח'כ הפריש בהמה ואמר הרי זו לנדרי אם מתה חייב באחריותה הואיל ומעיקרא ארכבה אכתפיה: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: דמיחסר הקרבה
txt:
<span class='five'>דמיחסר הקרבה. </span>דכי אמר עלי הכי קאמר עלי להביאו לעזרה אבל בדק הבית גמרו בהפרשתו ואי משום דלא הביאו ליד גזבר הכל גזברים הן דלה' הארץ: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: ובית זה קרבן
txt:
<span class='five'>ובית זה קרבן. </span>לבדק הבית שאף הן נקראים קרבן כענין שנאמר <span class='mareimakom'>(במדבר לא)</span> ונקרב את קרבן ה' איש אשר מצא כלי זהב וקדושת דמים הם: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: שור זה עלי עולה
txt:
<span class='five'>שור זה עלי עולה. </span>אע'ג דאמר זה כיון דקאמר עלי עלי להביאו קאמר וכן בבית לבדק הבית למוכרו להביא דמיו ליד גזבר: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: אבל היכא דאיתנהו
txt:
<span class='five'>אבל היכא דאיתנהו. </span>כגון מעות שאבדו בי גזא דרחמנא אתנהו ואם הוציאן הגנב הוא מעל ועליו לשלמן להקדש: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: דלא מיתמר ליה בלא עלי
txt:
<span class='five'>דלא מיתמר ליה בלא עלי. </span>דלא אפשר למימר הרי זה בלשון ערך דהא עדיין לא קבל חובת ערך עליו: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: ונתן את הערכך
txt:
<span class='five'>ונתן את הערכך. </span>בפודה שדה מקנה מן ההקדש כתיב וחשב לו הכהן את מכסת הערכך עד שנת היובל ונתן את הערכך הו'ל למכתב ונתן אותו או ונתנו מה ת'ל הערכך ש'מ אערכין קמהדר: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: a
trm: לפי שמצינו בהקדשות ומעשר שני שהן מתחללין על המעות
txt:
<span class='five'>לפי שמצינו בהקדשות ומעשר שני שהן מתחללין על המעות. </span>כשהפריש פדיונן ואבד אינו חייב באחריותן דהא כתיב ויסף חמישית כסף ערכך עליו והיה לו ולא כתיב ביה נתינה אלא משהפרישו ואמר הרי זה מחולל על זה נקרא ערך להקדיש דמיו ויצא לחולין ההקדש:  יכול


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: תלמוד לומר ונתן את הערכך קדש
txt:
<span class='five'>תלמוד לומר ונתן את הערכך קדש. </span>אין ערכין קדושין עד שעת נתינה וקרא הכי מדריש וחשב לו הכהן למקדיש את שדה מקנה את מכסת הערכך ושבקיה והאי  את הערכך קאי אערכין דאילו בפדיון הקדש כתיב לעיל מיניה והיה לו בלא שום נתינה: ה'ג 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: צפור טהורה ולא טמאה
txt:
<span class='five'>צפור טהורה ולא טמאה. </span>לקמן מפרש לה ר' יצחק עוף משמע בין בטמא בין בטהור אבל צפור לא אשכחן בטמאים אלא בטהורים: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: לפניך
txt:
<span class='five'>לפניך. </span>משמע ברה'י כגון בפרדס ובשדה שאינה משתמרת דלא קניא ליה חצרו דלאו מזומן הוא: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: יוני שובך
txt:
<span class='five'>יוני שובך. </span> ויוני מדבריות שקננו בשובך ובשלהי פרקין פריך הא כיון דחצרו קונה לו הביצים מזומן הוא: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: ואדמה על ראשו
txt:
<span class='five'>ואדמה על ראשו. </span>אע'פ שהיה בראשו לא אבדה את שמה ש'מ אדם גופיה אדמה הוא מדלא אבדה את שמה דלא קרייה עפר והשתא נמי על הארץ קרינא ביה: ועוד זה שאלו ממנו מנין למשה רמז קודם שבא שסופו לבא: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: בשגם הוא
txt:
<span class='five'>בשגם הוא. </span>בשגם בגימטריא כמו משה וכתיב שם והיו ימיו מאה ועשרים שנה וכך היו ימי חיי משה כלומר עתיד לבא בשגם משה מן הנולדים וכן ימיו: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: חד תני הדרסיאות וחד תני הרדסיאות</span>: <span class='five'>הורדוס
txt:
<span class='five'>חד תני הדרסיאות וחד תני הרדסיאות</span>: <span class='five'>הורדוס. </span>התחיל להתעסק בגדולן: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: בפתי מילא
txt:
<span class='five'>בפתי מילא. </span>כל שורה ארכה ברחב מיל ואמרן קירי קרי אדוני אדוני קירי הוא לשון אדון בירי הוא עבד כדאמר בעירובין <span class='mareimakom'>(דף נג:)</span> גבי בני גליל שאין מדקדקים בלשונם ההוא דאתאי לקמיה (דרבי ינאי) [דדיינא] דבעא למימר מרי קירי טבלא הוית לי וגנבוה ממני ואמרה מרי בירי טפלא הוית לי וגנבוך מין: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: מילין ס'ד
txt:
<span class='five'>מילין ס'ד. </span>והאמר רב כהנא לדידי חזי לי והרי רב כהנא מעיד על הדבר ואי לאו דקושטא הוא לא הוה אמר: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: עוף משמע בין טמא וכו'
txt:
<span class='five'>עוף משמע בין טמא וכו'. </span>אי הוה כתיב עוף הוה משמע בין טמא בין טהור כדכתיב <span class='mareimakom'>(דברים יד)</span> כל עוף טהור תאכלו וכתיב כל שרץ העוף טמא הוא לכם וכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא יא)</span> תשקצו מן העוף: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: ת'ש
txt:
<span class='five'>ת'ש. </span>דהזהיר הכתוב שלא לעשות עבודה זרה דמות צפור וע'כ אטמאים נמי מזהיר ומהיכא משתמע מיניה לאו מצפור משתמעי בין טמאין בין טהורין וכנף לאתויי חגבים: 


lvr: 53
pgn: 139
dfh: b
trm: תא שמע
txt:
<span class='five'>תא שמע. </span>החיה וכל בהמה יהללו את שם ה' וע'כ צפרים טמאים נמי משבחי קמיה ומהיכא אדכרינהו דוד לאו מצפור וכנף לאתויי חגבים:  ובענפוהי


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: ובענפוהי ידורן צפרי שמיא
txt:
<span class='five'>ובענפוהי ידורן צפרי שמיא. </span>והכא לא כתיב כנף וע'כ עופות טמאין נמי מתקבצין באילנות ומשתמעי כולהו מצפור: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: מדקאמר צפור טהורה מכלל דאיכא טמאה
txt:
<span class='five'>מדקאמר צפור טהורה מכלל דאיכא טמאה. </span>דאי אין טמאים בכלל צפור לכתוב קרא כל צפור תאכלו: ומשני האי טהור לאו למעוטי טמאה אתא אלא למעוטי אסורה ומן הטהורים היא וטרפה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: והא בהדיא כתיב
txt:
<span class='five'>והא בהדיא כתיב. </span><span class='mareimakom'>(ויקרא כב)</span> נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה ובעוף טהור מיתוקם קרא בת'כ שיהא מטמא בבית הבליעה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: אי שחוטה דמצורע
txt:
<span class='five'>אי שחוטה דמצורע. </span>ושחט את הצפור האחת וקי'ל בע'ז <span class='mareimakom'>(דף עד.)</span> ובקדושין <span class='mareimakom'>(דף נז.)</span> דאסורין בהנאה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: וזה אשר לא תאכלו מהם
txt:
<span class='five'>וזה אשר לא תאכלו מהם. </span>יתירא הוא מהם מן הטהורין דהא אטהורין דלעיל מיניה קאי: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: לרבות שחוטה דמצורע
txt:
<span class='five'>לרבות שחוטה דמצורע. </span>אבל המשולחת מותרת דלא אמרה תורה שלחנה כדי שיכשלו בה אחריני שיהו צדין ואוכלין אותה בני אדם אלא ודאי מותר: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: ואימא לרבות טרפה
txt:
<span class='five'>ואימא לרבות טרפה. </span>כלומר אמאי ניחא לך לאוקומי עשה בשחוטה דמצורע טפי מטרפה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: דבר הלמד מענינו
txt:
<span class='five'>דבר הלמד מענינו. </span>זה אחד מי'ג מדות מקרא שכתוב סתם ואין אנו יודעין במה מדבר הוי לומדו מענינו: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: והא בענינא דשחוטה כתיב
txt:
<span class='five'>והא בענינא דשחוטה כתיב. </span>טהורה תאכלו והא ודאי לא אכיל לה אלא שחוטה ועלה כתיב וזה אשר לא תאכלו מן השחוטה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: שתי צפרים חיות מאי חיות לאו חיות לפיך
txt:
<span class='five'>שתי צפרים חיות מאי חיות לאו חיות לפיך. </span>ראויות לפיך טהורות ומדכתיב צפרים חיות מכלל דאיכא דשמייהו צפרים ולא חיות נינהו דהוו טמאות: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: לאו מכלל דאיכא טמאות
txt:
<span class='five'>לאו מכלל דאיכא טמאות. </span>בלשון קושיא: ומשני לא מכלל דאיכא אסורות טרפות ומעטינהו דלא ליתכשרו לטהרת מצורע אע'ג דלאו קרבן נינהו אלא מחוץ למחנה שוחטה אל כלי חרס: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: מכשיר בפנים
txt:
<span class='five'>מכשיר בפנים. </span>אשם מצורע וחטאות מחוסרי כפרה דזבין ויולדות שאינן באין אלא להכשירן בקדשים: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: עשה בו מכשיר כמכפר
txt:
<span class='five'>עשה בו מכשיר כמכפר. </span>בכל מיני כשרות וטהרה שהרי גם המכשירין קרבים האמורין שלהן: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: אף בחוץ עשה מכשיר צפרים כמכפר
txt:
<span class='five'>אף בחוץ עשה מכשיר צפרים כמכפר. </span>שעיר המשתלח דאסור במום דבעי ראוי לשם שבאיזה שיפול הגורל לשם יהיה ראוי למזבח: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: ולמאי
txt:
<span class='five'>ולמאי. </span>להי מינייהו איצטריך קרא להך דהא משלח פשיטא דשל עיר הנדחת לאו בר שילוח הוא דלא אמרה תורה שלח לתקלה דממון עיר הנדחת אסור ואם ישלחנה יהיו בני אדם צדין אותה לאחר זמן: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: אלא בשחוטה
txt:
<span class='five'>אלא בשחוטה. </span>אפילו ההיא דשחוטה היא ולא אכלי לה ויכול לשורפה אחר שחיטה לא תיתי מעיר הנדחת: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: רבא אמר
txt:
<span class='five'>רבא אמר. </span>להכי אתי טהורות שלא יזווג לה אחרת שאם בא לידו מצורע אחר לאחר שיטהר את זה לא יאמר הכהן הבא אחרת וזווגה לחיה של מצורע ראשון דהכי משמע טהורות מכלל דאיכא אסורות ומאי ניהו הנשארת דמצורע: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: רב פפא אמר
txt:
<span class='five'>רב פפא אמר. </span>טהורות למעוטי צפרים שהחליפן ולקחן מן העובד כוכבים בדמי עבודה זרה שמכר לו: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: רבי אליעזר מחייב לשלח
txt:
<span class='five'>רבי אליעזר מחייב לשלח. </span>אע'פ שאין הביצים שלו הואיל ומנהגו בכך ששוכן על ביצים אחרים ועוף טהור הוא ולא זהו שקורין קוקו'א: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: a
trm: אם טרפה
txt:
<span class='five'>אם טרפה. </span>אמן של אפרוחים טרפה חייב לשלח אבל אפרוחים טרפות אינו חייב לשלח את האם:  א'כ


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: א'כ
txt:
<span class='five'>א'כ. </span>דאמן נמי מקשת להו ומתקח לך ולא לכלביך ממעט האם כמו האפרוחים אם טמאה נמי מהתם אימעיט: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: והתניא אם אפרוחים טרפה חייב לשלח
txt:
<span class='five'>והתניא אם אפרוחים טרפה חייב לשלח. </span>קס'ד דה'ק אמן של אפרוחים שהן טרפות והאם כשרה חייב לשלח ולא דרשינן תקח לך ולא לכלביך: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: מהו
txt:
<span class='five'>מהו. </span>לחייבו בשלוח האם כיון שבידו לגמור את השחיטה תקח לך קרינא ביה וחייב לשלח או דילמא השתא מיהת כל זמן שלא גמר בהם סימנים פטור מלשלח ונוטל את האם בהיתר ואח'כ גומר שחיטה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: מטלית
txt:
<span class='five'>מטלית. </span>פרוסה על הביצים והאם רובצת עליה מי הויא חציצה דלא ליבעי שלוח דלא קרינא ביה רובצת או לא: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: מהו שיחוצו
txt:
<span class='five'>מהו שיחוצו. </span>אם תמצא לומר ביצים מוזרות חוצצים ב' סדרי ביצים בני קיימא זה ע'ג זה מהו אם נתכוין ליטול התחתונים מי הוו אמצעים חציצה ופטור מלשלח או לא: זכר לאו בר שלוח הוא כדאמרינן לקמן אבל זכר דברי הכל פטור דהא אם כתיב ובקורא הוא דמחייב ר' אליעזר משום דכתיב ביה דגירה כדלקמן: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: דלמא
txt:
<span class='five'>דלמא. </span>הא דתני בטהור וטהור חייב בקורא נקבה דמנהגו בכך ומודו בקורא נקבה אפי' אין הביצים שלה כדלקמן דהואיל ודרכה הוא לגדלן והאם רובצת קרינא ביה וכי רובצת על ביצת עוף טמא פטור דכתיב תקח לך ולא לכלביך אבל עוף אחר בטלה דעתו ואינה בשלוח: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: ובקעה ודגרה
txt:
<span class='five'>ובקעה ודגרה. </span>מה התם דגירה מעליא דבמינו משתעי קרא אף הכא דגירה מעליא ב] אבל הקורא נקבה אפילו אין הביצים שלה חייב לשלם דהאם קרינא ביה הואיל ומנהגו בכך אבל זכר דעלמא דברי הכל פטור והאם רובצת כתיב ולא האב רובץ ובקורא הוא דמחייב ר' אליעזר משום דכתיב ביה דגירה לא שנא זכר ול'ש נקבה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: כחן דרבנן
txt:
<span class='five'>כחן דרבנן. </span>דאפילו בקורא פטרי אי לאו דנקבה היא אע'ג דכתיב ביה דגירה אם בעינן ולא זכר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: היתה יושבת בין שני רובדי אילן
txt:
<span class='five'>היתה יושבת בין שני רובדי אילן. </span>והביצים תחתיה אבל הענפים סומכים ומגביהים אותה באויר: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: אף על גביהן
txt:
<span class='five'>אף על גביהן. </span>דקתני חייב בדנגעה בהו וממתני' ליכא לאותובי א] אדרב דבעי נוגעים משום דמתניתין במעופפת הא בין שני רובדי אילן רובצת קרינא ביה: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: מה ביניהן דלא נגעה עלייהו אף על גביהן דלא נגעה עלייהו
txt:
<span class='five'>מה ביניהן דלא נגעה עלייהו אף על גביהן דלא נגעה עלייהו. </span>מלעיל ושוב אין כאן נגיעה דאי נמי נגעה מן הצדדין אינה נגיעה דעל בעינן ואפילו הכי קתני חייב הואיל ועליהן רובצת: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: ליתני רובדי אילן
txt:
<span class='five'>ליתני רובדי אילן. </span>ואע'ג דיושבת במקומה תחתיה דפטור וכ'ש מעופפת דאינה רובצת: 


lvr: 53
pgn: 140
dfh: b
trm: אף על גביהן דלא נגעה עלייהו
txt:
<span class='five'>אף על גביהן דלא נגעה עלייהו. </span>ושוב אין כאן נגיעה ואפילו הכי הואיל ויושבת חייב דרובצת קרינא ביה: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: א'כ ליכתוב והאם רובצת עליהן</span>: <span class='five'>לאקושי אפרוחין לביצים
txt:
<span class='five'>א'כ ליכתוב והאם רובצת עליהן</span>: <span class='five'>לאקושי אפרוחין לביצים. </span>למפטר מפריחים: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: וביצים לאפרוחים
txt:
<span class='five'>וביצים לאפרוחים. </span>למפטר מוזרות ועל כרחך קן מ'מ לרבות ביצה אחת ואפרוחים וביצים אורחיה דקרא הוא למינקט רבים ברוב קנים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: נטל את הביצים ואח'כ חזרה האם עליהם פטור מלשלח
txt:
<span class='five'>נטל את הביצים ואח'כ חזרה האם עליהם פטור מלשלח. </span>דכיון דנטל את הביצים הוה ליה קן מזומן: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: הא לאו הכי ה'א לדבר מצוה
txt:
<span class='five'>הא לאו הכי ה'א לדבר מצוה. </span>לא בעי שלוח והא שלוח עשה ול'ת הוא תשלח ולא תקח ואין עשה של ולקח למטהר דוחה את שניהם: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: לא צריכא דעבר ושקליה
txt:
<span class='five'>לא צריכא דעבר ושקליה. </span>ואשמועינן דחוזר ומשלח ואי לא רבי דבר מצוה ה'א דהיכא דעבר ונטלה דכבר עבר על לאו דלא תקח תו לא קאי באפיה עשה דטהרת מצורע אלא עשה דשלוח דאכתי בעמוד ושלח קאי ואימא לידחייה ולקמן פריך מאי אולמיה דעשה דמצורע מעשה דשילוח דנימא דנידחייה דאיצטריך לרבויי: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: קיימו ולא קיימו
txt:
<span class='five'>קיימו ולא קיימו. </span>כל מצות ל'ת שיש בה קום עשה כגון זה שניתק הלאו לעשה דמשמע לא תקח ואם  לקחה קיים עשה שבה כשהתרו בו לא תקח ולקחה ושלחה בתוך כדי דבור של התראה פטור ואע'פ שעבר על לא תקח דלכך נתקו לעשה לומר אם עברת על אזהרה זו עשה זה והפטר לא קיים עשה שבה תוך כדי דבור דקי'ל תכ'ד כדבור דמי כי עבר על התראה חייב אפילו שלחה אחר זמן הכא נמי איכא למימר עבריה ללאו משלקחה ולא שלחה והשתא עשה הוא דאיכא ס'ד אמינא ליתי עשה ולידחי עשה להכי איצטריך קרא: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: אלא למאן דתני בטלו ולא בטלו
txt:
<span class='five'>אלא למאן דתני בטלו ולא בטלו. </span>בטל עשה שבה לגמרי שאין יכול לקיימו עוד כגון ששחטה חייב לא בטל עשה שבה כל זמן שלא שחטה אע'פ שלא שלח מיד כשהתרו בו פטור וה'נ כל זמן שלא שחטה לא עבריה ללאו דבעמוד ושלח והפטר קאי ואכתי לאו ועשה הוא ולא בעי קרא כלל לדבר מצוה ואנא ידענא דאין עשה דוחה את לא תעשה ועשה: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: ותו לרבי יהודה דאמר
txt:
<span class='five'>ותו לרבי יהודה דאמר. </span>במתני' לוקה ואינו משלח ואמר לקמן דהיינו טעמא דרבי יהודה דקסבר שלח מעיקרא משמע כלומר לא תקח האם אבל כשתמצאנה שלחנה ואם לקחה לא קאמר קרא דלשלחה הא תו ליכא לאוקמא כשעבר ונטלה דהא אפילו לדבר הרשות עשה ליכא ולא בעי שילוח דכיון דנטלה עבריה ללאו ועשה דלאו בעמוד ושלח קאי: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: על מנת לשלחה
txt:
<span class='five'>על מנת לשלחה. </span>ואפילו לרבי יהודה בעמוד ושלח קאי דהא לא עבריה ללאו ואי נמי לא משלחה תו ליכא לאו דהא כבר לקחה בהיתר ותו לא קרינא ביה לא תקח ועשה איכא וס'ד ליתי עשה דמצורע ולידחיה להכי איצטריך קרא: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: אסור בתשמיש המטה
txt:
<span class='five'>אסור בתשמיש המטה. </span>כמאן דאמר במועד קטן <span class='mareimakom'>(דף ז:)</span> ימי ספירו וקל וחומר לימי חלוטו: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: אהלו זו אשתו
txt:
<span class='five'>אהלו זו אשתו. </span>שובו לכם לאהליכם לנשותיכם שאסרתים לכם ואמרתי אל תגשו אל אשה <span class='mareimakom'>(שמות יט)</span> : <span class='shastitle7'>מתני'</span> טעמא דרבי יהודה דלוקה מפרש בגמרא: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: אין לוקין עליו
txt:
<span class='five'>אין לוקין עליו. </span>דלהכי נתקו לעשה לומר אם עבר על הלאו יעשה זאת וינצל לא תקח האם ואם לקח שלח תשלח: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: זה הכלל וכו' אין לוקין עליו
txt:
<span class='five'>זה הכלל וכו' אין לוקין עליו. </span>אלא אם כן לא קיימו תוך כדי דבור למאן דתני קיימו ולא קיימו אלא משלח תוך כדי דבור ואינו לוקה ואם לא שלח לוקה וצריך לשלח אחר לקיחה משמע ולמאן דתני בטלו ולא בטלו בעי עד שישחוט אותה ואי לא לא לקי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: בעלמא
txt:
<span class='five'>בעלמא. </span>כגון לא תגזול והשיב את הגזלה דהתם ליכא למימר קודם גזילה משמע דאם לא גזל מה ישיב: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: שלח מעיקרא משמע
txt:
<span class='five'>שלח מעיקרא משמע. </span>הכי קאמר קרא לא תקח האם אבל מה יש עליך לעשות כשתמצא קן שלח תשלח את האם ואין כאן ניתק לעשה אלא עברת עשה ולא תעשה מפני שהעשה קדם: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: a
trm: והשיב את הגזלה
txt:
<span class='five'>והשיב את הגזלה. </span>אף על פי שכתוב אחרון בפרשה על כרחך לאו שניתק לעשה הוא שאין השבה קודם גזילה וכשגזל עבר על לא תגזול נמצא העשה נצטווה לאחר גזילה:  רבי


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: רבי חייא ורבי אושעיא
txt:
<span class='five'>רבי חייא ורבי אושעיא. </span>סדרו את הברייתות ודקדקו בדברי כל חכם לומר כמו שאמר אבל יש תנאים הרבה שמוסיפים על משנתם בדדמי כי הכא משום דשמעינן לרבי יהודה הכא דמחייב סברי טעמא משום לאו שניתק לעשה לוקין עליו והוסיפו לומר גנב וגזלן: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: דילמא אינו בכלל מלקות ארבעים תניא
txt:
<span class='five'>דילמא אינו בכלל מלקות ארבעים תניא. </span>ואשמועינן דטעמא דרבי יהודה במתני' משום דשלח מעיקרא משמע והתנאים טעו בגירסתם לאחר זמן ואמרו שישנן דאמרי דומיא דמתני': 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: מעיקרא משמע
txt:
<span class='five'>מעיקרא משמע. </span>לא תכלה אבל מה עליך לעשות עזוב אותם ולא תכלה אבל גנב וגזלן דעל כרחך ניתק לעשה אימא לך דלא לקי: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: ואי ס'ד
txt:
<span class='five'>ואי ס'ד. </span>קסבר ר' יהודה שלח דקרא אחר לקיחה משמע וטעמא דלוקה משום לאו שניתק לעשה לוקין עליו אמאי קתני ואין משלח הכתוב מחייבו אף לשלחו לאחר לקיחה והוא פוטרו: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: משלחי רגל
txt:
<span class='five'>משלחי רגל. </span>אלמא שילוח ברגל הוא כך שמעתי ונראה בעיני שאין שילוח זה דומה לשילוח רגל השור שהוא הולך ברגלים והכא אחיזה ברגלים וכמדומה לי דהכי קאמר רב הונא אמר ברגל שאם תלש גפה ושלחה נפטר ממצות שילוח כיון שהלכה ב' פסיעות או ג' ומותר לחזור לתופשה ורב יהודה אמר בגפה שתוכל לעוף כדרכה וראייה לדברי מדמייתי עובדא דההוא דתלשינהו לגפה ושלחה דחייביה רב יהודה למשלחיה דרב יהודה לטעמיה דאמר אין שילוח עוף ברגל: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: דלמא חדא ביעתא הוא דרמיא
txt:
<span class='five'>דלמא חדא ביעתא הוא דרמיא. </span>לכך הוצרכת לשאול שלא הטילה אלא ביצה אחת וקרא אפרוחים או ביצים כתיב: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: וליחוש לחשדא
txt:
<span class='five'>וליחוש לחשדא. </span>שעל הנאת עצמו חייבו לשלחה דצריך להתרחק מן הכיעור כדאמר באלו טרפות <span class='mareimakom'>(לעיל דף מד:)</span> דרב חסדא שרי בוכרא ולא זבין מיניה: ומשני 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: יציאת רובה
txt:
<span class='five'>יציאת רובה. </span>דאם בא אדם ומצא את האם כשהיא מטילה ביצתה וכבר יצא רובה חייב לשלח מקמי דתפול לחצרו דאכתי לאו מזומן הוא: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: אמאי אסורות משום גזל
txt:
<span class='five'>אמאי אסורות משום גזל. </span>ואפילו מפני דרכי שלום והלא עדיין מגוף האם הוא: ומשני 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: ואיבעית אימא לעולם אביצים
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא לעולם אביצים. </span>דאילו על אמן אפילו משום דרכי שלום אין כאן הואיל ואינה נוחה לתופשה לא סמכה דעת בעל השובך עלה ואינו מתקוטט עם הלוקח אבל מהביצים הוא מתקוטט דדעתיה עליהן ונהי נמי דלא קנה לו חצרו משום דרכי שלום מיהא איכא: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: והשתא דאמר רב יהודה כו'
txt:
<span class='five'>והשתא דאמר רב יהודה כו'. </span>מהשתא מצית לאוקומא מתניתין אפילו יצאת כולה ולא תקשה לרבי יוסי ברבי חנינא דלא מזומן הוא וחייבת בשילוח משום ביצה אחרונה זאת שלא עמדה האם עליה משהטילתה ואף על פי שנפלה לחצר לא קנתה חצרו דכיון דהוא עצמו אם היה כאן לא היה יכול להחזיק כל חצרו נמי לא מצי זכי ליה ואין זה מזומן: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: אי דשלחה
txt:
<span class='five'>אי דשלחה. </span>קודם דהחזיק בה הרי קנתה חצרו לבעל הבית וגזל מעליא הוא ואי דלא שלחה היאך הוא יכול ליטלם לביצים הא בעי שלוח קודם לקיחת הביצים כרב יהודה: ומשני 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: בקטן
txt:
<span class='five'>בקטן. </span>דלאו בר שלוח הוא והוא הדין דהוה מצי לשנויי כגון דעבר ונטלן תחת האם דגזל מעליא ליכא אלא ניחא ליה לשנויי בדרך היתר ולא בדרך איסור: והדר מתמה ואמר 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm:
קטן בר דרכי שלום הוא</span>: ה'ג <span class='five'>אביו של קטן חייב להחזיר מפני דרכי שלום</span>: <span class='five'>פירות שובכו

txt:
<span class='five'>קטן בר דרכי שלום הוא</span>: ה'ג <span class='five'>אביו של קטן חייב להחזיר מפני דרכי שלום</span>: <span class='five'>פירות שובכו. </span>אפרוחים וביצים: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: אי למקנא
txt:
<span class='five'>אי למקנא. </span>שלא יחזור בו לוי בן סימון והכי קאמר ליה טרוף אקן דליתגבהו אפרוחים מיראתך ותקנה אותם בהגבהה: 


lvr: 53
pgn: 141
dfh: b
trm: ואם ליו'ט
txt:
<span class='five'>ואם ליו'ט. </span>שהוא ערב יו'ט ולמחר יהיו אסורים משום מוקצה ובא לשאול במה הכנתם למה לי האי טרחא לטרוף אקן:  בעומד


lvr: 53
pgn: 142
dfh: a
trm: בעומד ואומר זה וזה אני נוטל סגיא
txt:
<span class='five'>בעומד ואומר זה וזה אני נוטל סגיא. </span>כבית הלל במסכת ביצה <span class='mareimakom'>(דף י.)</span>: 


lvr: 53
pgn: 142
dfh: a
trm: פירי חדתי
txt:
<span class='five'>פירי חדתי. </span>ביצים שהטילה אותם האם ולא עמדה מעליהם מעולם ולא קנתה לו חצרו ללוי דאסור לזכות בהן כל זמן שהאם רובצת עליהם ולוי היה צריך לילך לקנות ומה שלא קנה אינו יכול להקנות ואם יקנה לו בסודר יכול לחזור בו: 


lvr: 53
pgn: 142
dfh: a
trm: זיל טרוף אקן דליתגבהו
txt:
<span class='five'>זיל טרוף אקן דליתגבהו. </span>אמהות וליקנינהו לוי לפירות על ידי חצירו ויקנהו לוי ניהלך בסודר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 53
pgn: 142
dfh: a
trm: שהיא כאיסר
txt:
<span class='five'>שהיא כאיסר. </span>שאין בה חסרון כיס אלא דבר מועט: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 53
pgn: 142
dfh: a
trm: שמתן שכרה בצדה
txt:
<span class='five'>שמתן שכרה בצדה. </span>כגון כבוד אב ואם ושלוח הקן שלא תוכל להבין מתן שכרה שעתידין המתים להחיות: 


lvr: 53
pgn: 142
dfh: a
trm: לעולם שכולו טוב
txt:
<span class='five'>לעולם שכולו טוב. </span>שאין בו לא היזק ולא יסורין אלא טובה ובשילהי פרק קמא דקדושין <span class='mareimakom'>(דף לט:)</span> אמרינן דרבי יעקב עובדא חזא באחד שאמר לו אביו עלה לבירה והבא לי גוזלות ועלה ושלח את האם ונטל את הבנים וקיים כבוד אב ואם ושלוח הקן ובחזרתו נפל ומת היכן טובתו של זה והיכן אריכות ימיו אלא הוי אומר למען ייטב לך לעולם שכולו טוב ולמען יאריכון ימיך לעולם שכולו ארוך:  הדרן עלך שלוח הקן וסליקא לה מסכת חולין


# tsftbvl

lvr: 53
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן הוי ליה עבודה באחר. </span>הוה מצי נמי למיפרך א'כ הויא ליה שחיטה בשנים כיון דאם לא מירק פסול ואין שנים שוחטין בזבח אחד אפילו בזה אחר זה כדמוכח לקמן בשמעתין וא'ת ומאי קשיא ליה מעבודה באחר הא בפרק טרף בקלפי (יומא דף מב.)  איכא מאן דסבר אפילו שחיטת פר כ'ג בזר ואפילו מאן דפסיל היינו דוקא פרו דקאתי לחובת יה'כ וקאי עליה אהרן וחוקה אבל תמיד דלא שייך לחובת יה'כ ולא קאי עליה אהרן וחוקה לא וי'ל דמ'מ פסול מדרבנן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>לי למרק. </span>ואע'ג דבחולין נמי בעינן כל השנים לכתחלה מ'מ כיון שיש דוחק בדבר לא היה לנו לעשות ע'י אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר'ל משמיה דלוי סבא אינה לשחיטה אלא בסוף. </span> ד] אע'ג דרבא ס'ל הכי בפ'ב דזבחים (דף ל.) אפ'ה לא חשיב ליה בהדי תלת דהלכה כר'ל לגבי רבי יוחנן בריש פרק החולץ (יבמות דף לו.) משום דהך משמיה דלוי אמרה ר'ל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>ששחט סימן אחד בחוץ. </span>פי' בקונטרס בעוף קדשים וקשה לפירושו דמ'ט דמאן דפטר כיון דבמליקה בחוץ לא מחייב אלא בשחיטה והרי עשה הכשר שחיטה בחוץ ורב יוסף נמי למה ליה למינקט שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף הוה ליה למימר משום דהכשר שחיטת העוף בסימן אחד ועוד דנקט רב יוסף דאחד בחוץ ואחד בפנים נמי פסולה משמע הא שניהם בפנים כשרה ואי בעוף הא אין הכשרו אלא במליקה וחייב ה'ל למינקט ולא פסולה ונראה לפרש דאיירי בבהמה  (ב) ופסולה דנקט רב יוסף לאו דוקא דחייב נמי לכולי עלמא דאי חיובא ליכא א'כ לוקי פלוגתייהו בסימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים ופליגי בחיובא ואמאי מוקי לה במיעוט סימנין בחוץ וגמרו בפנים וא'ת ובסוף פרקין (דף מ:) גבי הא דתניא השוחט חטאת בשבת בחוץ לעבודת כוכבים חייב ג' חטאות ומוקי לה בחטאת העוף שהיה חצי קנה פגום והוסיף עליו כל שהוא דאתו כולהו בהדי הדדי ולהכי נקט חטאת ולא נקט זבח שבשאר זבח מכי שחט סימן אחד לעבודת כוכבים אסרה ותו לא מחייב משום שחוטי חוץ והשתא אכתי כיון דבבהמה נמי מיחייב בסימן אחד משום שחוטי חוץ לשמעינן זבח ובחצי קנה פגום ואע'ג דסימן אחד לא מיחייב משום שבת שלא תקן כלום מה בכך מ'מ כשיגמור סימן שני מיהא ליחייב משום שבת ויש לומר דהא דמחייב בסימן אחד הכא היינו משום דגמר השני בפנים אבל התם דאיירי בשוחט לעבודת כוכבים מכיון דנאסרה בסימן ראשון לא חשיב סימן שני אלא כמחתך ה] בעפר והוי כמו נתקלקלה בשחיטה דאמר בסמוך דאגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל גבי פרה לכך נקט עוף דהכשרו בסימן אחד וכן פירש לקמן בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אירע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אירע </span>פסול בשחיטתה. </span>פ'ה כגון נתנבלה ור'ת מפרש פסול של מלאכה אחרת דומיא דהזאה דאי אמרת בשחיטה נמי יש חילוק במלאכה בין קודם פסולה בין לאחר פסולה ב] א'כ לפלוג בשחיטה עצמה ואמאי נקט הזאה ואע'ג דאיירי בפסול מלאכה מ'מ קאמר שפיר בסמוך שאני נתקלקלה בשחיטה דאגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל דכיון דנתקלקלה א'כ לא נעשה עדיין כלום לשם פרה בכשרות אבל אירע פסול בהזאתה אין לחוש דכבר נעשית השחיטה בכשרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>גברי בחד זיבחא קאמרת. </span>תימה הא ע'כ שלא יהיו ב' שוחטין זבח אחד היינו לכתחלה אבל בדיעבד כשר כמו אחד שוחט ב' זבחים דמוקי לעיל מתניתין דשוחט ב' ראשים כאחד שחיטתו כשרה בקדשים וא'כ אכתי לפלוג בהכשר דפרה וי'ל דכיון דלכתחלה אסור מילתא דלא שכיחא היא אע'ג דפריך לפלוג בב' סודרים הא שכיחא טפי:  והוינן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוינן </span>בה טעמא דשלא לשמו הא סתמא פטור. </span>כך היא גירסת הקונטרס וקשה דאדדייק מסיפא נידוק מרישא איפכא טעמא דלשמו הא סתמא חייב אלמא דלא בעינן עקירה וברוב ספרים ישנים גרסינן והוינן בה לשמו אמאי פטור פסח בשאר ימות השנה שלמים הוא ש'מ בעי עקירה פי' דאי סתמא לא בעי עקירה א'כ סתם הוי שלמים וכשר כששחטו לשם פסח מידי דהוה אשלמים ודאי ששחטן לשם פסח דכשרין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדמי </span>פסח מי אידחי. </span>ואם תאמר ממה נפשך אידחי גם מדמי פסח דמכי שחיט פורתא אינה ראויה לפדות אלא לכלבים ואין פודין קדשים להאכילן לכלבים ואם לאחר פדיון גומר שחיטתו אם כן הויא לה חולין בעזרה ואסורה באכילה וי'ל דמיד אחר פדיון יוציאנו חוץ ויגמור שם שחיטתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>שחט בה שנים או רוב שנים ועדיין היא מפרכסת הרי היא כחיה לכל דבריה. </span> אין המשנה כן בשום מקום אלא דדייק לה מתניתין דהעור והרוטב (לקמן קיז:)  דתנן השוחט בהמה טמאה לעובד כוכבים ומפרכסת מטמאה טומאת אוכלין אבל לא טומאת נבלות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט </span>בשנים או בג' מקומות. </span>פירש בקונטרס חתך כאן וחזר והתחיל לחתוך למעלה או למטה וקשה דאם אין רוב במקום אחד היאך שחיטתו כשרה ואם יש רוב במקום אחד א'כ שחיטה מפורעת היא וי'ל דאע'ג דיש רוב במקום אחד לא הוי שחיטה מפורעת דבשלא נחתך הסימן לא למעלה מבית השחיטה ולא למטה אז הויא שחיטה מפורעת דבית השחיטה מירווח רווח אבל כשנחתך למעלה או למטה לא מירווח ואינה מפורעת וכי פריך משנים אוחזין בסכין ושוחטין לא הוי מצי לשנויי דהתם כששחט כל אחד רוב והרי היא מפורעת דמ'מ כשקדם האחד ושחט רוב וחבירו לא שחט עדיין אלא מיעוט אינה מפורעת ונפסלה וכיון דכבר נפסלה תו לא הדרא ומתכשרא כשגם חבירו גמר הרוב ובשאלתות דרב אחאי מפרש ב' או ג' מקומות כגון שכל אותן מקומות בהיקף של סימן כגון שחתך סביב סביב כאן מעט וכאן מעט בטבעת אחת בקנה וכיוצא בו בוושט ובין הכל יש רוב ועוד פירש בשאלתות שאפילו חתך מיעוט הקנה למעלה לצד העור וחזר ושחט מיעוטו למטה לצד אחר זה שלא כנגד זה דכשרה כיון דבין הכל יש רוב ורבינו חננאל פירש ב' או ג' מקומות כגון רוב הקנה למעלה ורוב הוושט למטה ולפירושו לא משכחת שלשה מקומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>רבי אלעזר שנים אוחזין בסכין ושוחטין. </span>לפירוש רבינו חננאל והשאלתות לא בעי לשנויי דהכא כששחט האחד הרוב דהא משמע שהשחיטה כשרה על ידי שניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>סמכי אהדדי ולא עבדי רובא. </span>לפירוש הקונטרס כל אחד לא ישחוט רוב ולפירוש השאלתות בין שניהם לא יעשו רוב:  למדתנו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למדתנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למדתנו </span>רבינו משנתינו בשני סכינים ובשני בני אדם. </span>משמע שכן הלכה דבשנים ושלשה מקומות שחיטה כשרה ובה'ג גריס למדתנו רבינו משנתינו בסכין אחד וב' בני אדם כלומר והיאך אתה אוכל ומ'מ כיון דלא חש לדבריו ואכל משופרי שופרי ש'מ שכן הלכה שהרי חזר בו ממה שהיה רגיל לפרש במתניתין סכין אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החליד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החליד </span>הסכין בין סימן לסימן. </span>לקמן (דף לב.) גבי מתני' דחלדה היה ראוי להביאה אלא אגב דאכשר רב לעיל שחיטה שאינה מפורעת (ב) ה] כזאת פסולה מטעם חלדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שהחליד הסכין תחת השני ופסקו. </span>רבותא נקט אע'ג שכבר נשחט האחד ונקט נמי אורחא דמילתא דכששחט סימן ראשון בהובאה כשחוזר ובא לעשות הולכה (ג) תחב ראש הסכין בין סימן שני לצואר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החליד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החליד </span>במיעוט סימנין מהו. </span>פי' בקונטרס במיעוט בתרא אבל במיעוט קמא פשיטא לן דהויא נבלה ו] והגרמה נמי פסק דאפי' שחט שני שליש והגרים שליש דעבדינן לחומרא מדקאי הכא בתיקו ורבינו יצחק ברבי מאיר אומר דבהגרמה פסקינן בפ'ק (לעיל יט.)  כרבי יוסי בר יהודה ואיכא דמכשר נמי לרבנן שחט שני שלישי והגרים שליש ולא דמיא להכא דהתם שלא במקום שחיטה הוא והוי כאילו שוחט ברגלה אחר שחיטת הסימן (וכאן) [וכן] נמי אם לאחר שחיטת הרוב עקר א] (הרוב) המיעוט שחיטתו כשרה כיון דהוי שלא כדרך שחיטה ור'ת הקשה לפירוש הקונטרס דתניא בתוספתא שחט רוב הגרגרת בעוף אפילו אם גמרו לזמן מרובה שחיטתו כשרה ומפרש ר'ת דהכא בעי במיעוט קמא ובעי לרב יהודה דמכשר תחת העור דדלמא אם תחב הסכין (ד) ז]  במיעוט הסימן ושחט ברוב שלמטה כדרכו הויא חלוד טפי ואפילו לאמרי בי רב דאמרי תחת העור איני יודע היינו משום דשחיטה לא שייכא בעור והוי חלדה לפי שהוא שלם אבל  ח] סימן דשייכי בהו שחיטה ואפילו הכי אין צריך לשחוט אלא הרוב המיעוט שעל הסכין הוי כאילו נחתך לא הוי חלדה א'נ מיבעיא ליה (ה)  בתחב הסכין תחת מיעוט קמא ופסקו מלמטה למעלה אח'כ שחט הרוב וכן שהה במיעוט סימנים דלקמן  (דף לב.) מפרש ר'ת במיעוט קמא והשתא אתי שפיר האי דקאמר לעיל (דף כט.) אי מחצה על מחצה כרוב הא עבד ליה רובא דבמיעוט בתרא פשיטא ליה דכשר והשתא לפירושו את'ל דכשר אף במיעוט קמא לא פסלה שהייה בעוף מן התורה כיון דהכשרו בסימן אחד והא דקאמר לקמן בפירקין (דף לב.) דשהייה הוי (ו) מבהמה לבהמה ועוף לעוף היינו מדרבנן ובקנה לא שייכא שהייה בעוף אפילו מדרבנן דשהה במיעוט קמא כשרה מידי דהוה אמצא חצי קנה פגום ומה שכתוב בתוספתא שחט חצי הגרגרת ושהה כדי שחיטה וגמרה שחיטתו פסולה טעות סופר הוא וגרסינן כשרה דהא לעיל מייתי לה גבי מחצה על מחצה כרוב ומיהו גם לפירוש רבינו תם קשה מתוספתא דתניא שחט מיעוט וושט ושהה כדי שחיטה פסולה אלמא יש שהייה במיעוט  ט] סימנים קמא ולקמן קאי בתיקו ואם נאמר דלא ידע א'כ גם לפירוש הקונטרס נאמר דלא ידע ההיא תוספתא שהקשה ממנה ר'ת וה'ר אושעיא מפרש החליד במיעוט סימנים היינו לאחר ששחט רוב האחד והחליד תחת המיעוט שנשאר ושחט סימן שני ושהה במיעוט סימנים דלקמן מפרש דקאי אשוחט בסכין רעה דקאמר התם אפילו הוליך והביא כל היום כולו כשר ומבעיא לן אם שחט רובו של אחד והוליך והביא כל היום כולו במיעוטו מהו דדלמא הא דמכשיר בסכין רעה אפילו הוליך והביא כל היום כולו שמא היינו במתעסק לחתוך הסימן אבל כאן שכבר חתך רובו הרי הוא כאילו נחתך כולו וכשמוליך ומביא כל היום כולו באותו מיעוטא הוי כאילו מוליך ביד וברגל ויש כאן שהייה ופסולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>דבי רבי ישמעאל ושחט אין ושחט אלא ומשך. </span>דאע'ג דאיהו גופיה דריש בריש פירקין (לעיל כז.) ושחט במקום ששח חטהו תרתי ש'מ:  חוץ</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>לצואר כמלא צואר. </span>לכאורה נראה שצריך להוליך כל אותו מלא צואר שחוץ לצואר ולכך צריך אותו שיעור ומיהו נראה דאין צריך ולא הוצרך שיעור זה אלא כדי שישחוט בריוח ופעמים שהסכין חריף ושוחט הרוב בלא הולכת כמלא צואר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמרה רבא חדא זימנא. </span>אמתניתין לא פריך הא תנינא חדא זימנא כדפירש בקונטרס משום דבמתניתין לא תנא בהדיא  ו] הא הפילה הוא כשרה אלא רבא הוא דדייק לה ועוד דאפילו אי תנן לה בהדיא במתניתין לא היה יכול להקשות דהא לא פריך ארבא למה ליה למידק הא הפילה הוא כשרה הא תנינא לעיל מדמכשרינן שחיטת חרש שוטה וקטן דאי לאו דאמר רבא אמתני' דחש'ו רבי נתן היא לא היה מקשה כלום דלמא בחש'ו מכשרינן טפי ואפילו רבנן מודו דמיכווני לחתיכת בשר אלא פריך משום דאוקמינן לההיא כרבי נתן אלמא מכשרא מתניתין אפילו היכא דלא מיכוין לחתיכת בשר כמו זרק סכין לנועצה בכותל ואם כן למה ליה לרבא למידק הא הפילה הוא כשרה ומשני דה'א ז] לנועצה עדיף דמיתכוין מיהא לחתיכה בעלמא אבל הפילה לא מכוין כלל לשום חתיכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אשמועינן הפילה. </span>השתא הך צריכותא לא הויא דומיא דאידך דלא בא לפרש טעם אמאי איצטריך ליה לרבא למימר גבי חרש שוטה וקטן רבי נתן היא דא'כ מאי קאמר אבל התם דלא אתי מכח בן דעת אימא לא הא בהדיא תנן דכשרה אלא אמתניתין גופא עביד צריכותא אמאי  ח] איצטריך ורבא איצטריך לאשמועינן דר' נתן היא דאי לאו דאשמועינן הוה אמינא דהתם אפילו רבנן מודו דהא מיכווני לחתיכת בשר להכי אשמועינן דאפ'ה פסלי רבנן והא דקאמר רבא לקמן ורבנן נהי דלא בעי כוונה לזביחה לחתיכה מיהא בעיא היינו לחתיכת סימנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואסורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסורה </span>לאכול בתרומה. </span>אפילו למעשר אסורה כדאמרי' בסמוך אלא נקט תרומה דנוהגת בזמן הזה א] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עון </span>כרת התרת. </span>איפכא הוה ליה למימר עון מיתה אסרת עון כרת מיבעיא דהא פשיטא דבעינן כוונה בתרומה וכדתנן  בחומר בקדש (חגיגה דף יח:) טבל לחולין אסור במעשר ואף בחולין בעי רבא למימר דטבל ולא הוחזק כאילו לא טבל ויש לומר משום דנקט מעיקרא טהורה לביתה קאמר הכי אי נמי נאנסה עדיף מטבל לחולין שאם היתה יודעת היתה מתכוונת אף למעשר ומדקאמר טהורה לביתה אלמא חשיבא ליה כוונה אם כן אף לתרומה תהא מותרת:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא ביושב ומצפה מאי למימרא. </span>פירוש אי אמרת בשלמא דלא מיירי ביושב ומצפה אלא סתמא כדקתני א'ש דמשמע דאשמועינן דחולין לא בעו כוונה אבל אי איכא למידחי דאיירי ביושב ומצפה מאי למימרא דליכא למימר דאתא לאשמועינן דבעו כוונה דהא לא משמע מיניה דאיירי ביושב ומצפה דסתמא קתני ונפל דמשמע טפי בלא יושב ומצפה (ב) והרי'ך פירש מאי למימרא דליכא למימר דאתא לאשמועינן דבעו כוונה דהא קתני טהורה משמע דקולא אתא לאשמועינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>משום חרדלית של גשמים. </span>פירש בקונטרס ואין טובלין בחרדלית משום דתנן (טהרות פ'ח מ'ט) הנצוק והקטפרס אין חיבור ואין כאן מ' סאה במקום אחד אע'פ שיש הרבה למעלה ולמטה ובחנם פירש כן דאפילו יש כמה סאין באותו מדרון אסור לטבול בו דמקוה אינו מטהר בזוחלין כדתניא בת'כ אך מעין ובור וגו' אי מה מעין מטהר בזוחלין אף מקוה כו' ת'ל אך מעין ובור מעין מטהר בזוחלין ומקוה באשבורן ובקונטרס הביאה פרק במה אשה (שבת דף סה: ד'ה וסבר) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנן </span>מטבילין בראשין. </span>קצת תימה דאי משנה היא מה צריך לאשמועינן תרי זימני דמטבילין בראשין ושמא ההוא דמטבילין בראשין איירי מדאורייתא דומיא דאין מטבילין בכיפין דהוי מדאורייתא ובההיא דגל שנתלש אשמועינן דאפילו מדרבנן לא גזרינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופירות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופירות </span>הרי הן בכי יותן. </span>היינו לאחר שהעלם דכל זמן שהן מחוברין במים לא מיתכשרי כדתנן במסכת מכשירין (פ'ד מ'ו)  נדה שהיתה מדיחה צנון במערה טהור העלתהו כל שהוא טמא פירוש דאז הוכשרו ו] והא דאמר פ'ק דפסחים (דף טז.) דאיכא תרי קראי לענין הכשר חד בתלושין וחד במחוברין וצריכי היינו כשנפלו במחוברין דמיתכשרי לאחר שהעלם ואע'פ שאז הם תלושין מכל מקום אצטריך משום דבתחלת דיבוקן היו במים מחוברים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>סבר דיחויי קא מדחי ליה נפק דק ואשכח דתניא כו'. </span>וא'ת אמאי סבר דמדחי ליה והלא כבר זה דקדק מן המשנה דקתני ידיו טהורות ומה מדקדק יותר מברייתא זו וי'ל דיש חילוק בין טבילת כל גופו לנטילת ידים דטבילת גופו חמירא טפי וכן צריך לומר בסמוך דפריך מסתם משנה לר' יוחנן ומשני דשחיטה אפילו ר' יוחנן מודה ואכתי תקשי ליה משנה דמסכת מכשירין (פ'ד מ'ז) אלא טבילת ידים שאני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נהי </span>דלא בעינן כוונה לזביחה. </span>פירוש להתירה בזביחה זו לחתיכה מיהא בעינן פירוש לחתיכת סימנים כדפרישית :  נשחטה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשחטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשחטה </span>בהמה אחרת עמה לרבנן פרה כשרה. </span>ואם תאמר ואותה ולא אותה וחבירתה לרבנן למה לי אי לשוחט בהמה אחרת עמה תיפוק ליה מטעם מלאכה כמו חתך דלעת עמה ויש לומר דאיצטריך לשוחט שתי פרות ונתכוין לשחוט דמשום מלאכה אחרת לא מפסלו כיון דשתיהן לשם פרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>פרה דחולין אימא לא קמ'ל. </span>וא'ת דאמר בריש זבחים  (דף ז.) (א) שחט אחת על מי שמחוייב חטאת פסולה על מי שמחוייב עולה כשרה דכתיב וכפר עליו ולא על חבירו חבירו דומיא דידיה שמחוייב חטאת כמותו והכא נמי נימא אותה ולא אותה וחבירתה דומיא דידה ויש לומר דהתם וכפר עליו משמע עליו מכפר ולא על חבירו מכפר על המחוייב חטאת כזה דשייכא ביה כפרה זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר אף בהמה לעוף. </span>ר'ח פסק כשמואל ורבי יוחנן דאמרי בהמה לעוף ובקונטרס פסק לחומרא כרב דאמר עוף לעוף דקיימי אמוראי דמערבא כוותיה דאמרי דקה לדקה וגסה לגסה וכ'ש עוף לעוף דיותר חלוק עוף מבהמה ממה שחלוקין דקה מגסה וגם בה'ג פסק גסה לגסה ודקה לדקה ועוף לעוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>ביקור טבח חכם. </span>ובסכין הראוייה לאותה בהמה חוץ לצואר כמלא צואר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורמינהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמינהי </span>אלו טרפות בבהמה פסוקת הגרגרת. </span>וא'ת נהי דנבלה הויא מ'מ לא פקע מינה איסור טרפות וחייב אף משום טריפות כדמשמע בשמעתין דמסוכנת (לקמן לז.)  והא דאמר בפרק חטאת העוף (זבחים דף סט:) יצא עוף טמא שאין במינו טרפה לא משום דלא שייכא ביה שחיטה ואפילו נשחטה הויא נבלה ופקע מינה איסור טרפה כי אתא איסור נבלה אלא פירוש שאין במינו טרפה היינו טרפה לחודיה דאף כי נשחט לקי אף משום נבלה וי'ל דהכי פריך דאי איתא דלא מהניא ביה שחיטה והויא ליה נבלה לא הוה ליה למיתני אלו טרפות אלא הוה ליה למיתני ואלו נבלות שהוא עיקר האיסור ואם תאמר דנקט איסור טרפה לאשמועינן שאם חתך כזית בשר מחיים דלקי אף משום טרפה ויש לומר דמתניתין דאלו טרפות משמע ליה לאחר שחיטה מדקתני סיפא כל שאין כמוה חיה ולא קתני כל שאין חיה:  וליחשוב</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליחשוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחשוב </span>נמי דחזקיה. </span>ואם תאמר אמאי לא פריך וליחשוב דזעירי דאמר (לעיל דף כ:) נשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבלה וי'ל דאינה נבלה אלא אם כן נפסק נמי חוט השדרה והא תני לה דבנפסק חוט השדרה לחוד אסור אבל מחזקיה פריך שפיר דמשכחת ליה גיסטרא דנבלה אפילו חוט השדרה קיים כגון נעקרה צלע מכאן וצלע מכאן וחוט השדרה קיימת דקרי ליה רב גיסטרא באלו טרפות  (לקמן נב.) אי נמי שעשאה גיסטרא למטה מבין הפרשות דלא מיטרפא בפסיקת חוט השדרה וא'ת אמאי קשיא ליה דניחשוב דחזקיה ודרבי אלעזר והא לקמן באלו טרפות  (דף מב:) מפרש דלא חשיב בסג'ר ושב שמעתתא משום דאתיא בזה הכלל כל שאין כמוה חיה טרפה דטרפה היינו אסורה כמו אלו טרפות דאמר אלו אסורות קתני ויש לומר דלא משמע ליה לרבויי נבלה מזה הכלל דקתני כל שאין כמוה חיה דמשמע הלשון דעכשיו היא חיה אלא שאין יכולה לחיות עוד משום טרפות וא'ת אמאי פריך וליחשוב דרבי אלעזר והא בהמה שנחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה אתי בזה הכלל דהיינו בסג'ר ואם כן שפיר שמעינן מיניה ניטל הירך וחלל שלה דאסורה ולא צריך למחשביה וי'ל דדלמא דמן הארכובה ולמעלה דאסורה היינו סמוך לצומת הגידים אבל למעלה ברחוק שרי וכן נשבר העצם דאמר בפרק בהמה המקשה (לקמן דף עו:) דהויא טרפה כשאין עור ובשר חופין את רובו שמא היינו בעצם שני אבל בעצם שלישי המחובר לגוף לא מיטרפא שום שבירת העצם גרידא ומיהו בפ'ק  (לעיל דף כא.) פ'ה ניטל הירך והבשר והעור חופין עד חצי הירך או שלישו הויא טרפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והדר </span>ביה רבי זירא. </span>פ'ה ממה שהקשה מה לי בריאה מה לי בבני מעיים אלא טעמא ח] משום דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא ופירש הא דבעי נקבו בני מעיים בין סימן לסימן דהיינו בין קנה לוושט דאי נשחט הוושט תחלה הוו בני מעיים כמאן דמנחא בדיקולא דמיא ונראה דדעת הקונט' שאין ט] צ'ל דרבי זירא פליג אר'ל וקשה דנקבו בני מעיים בין סימן לסימן משמע אפילו בין וושט לקנה ועוד דמשני רבי זירא לדבריו דרבא קאמר ליה הוה ליה למימר קמיבעיא ליה ועוד דקאמר דהדר ביה רבי זירא מדבעי רבי זירא י] נקבו לא הוה ליה למימר טפי אלא והדר ביה רבי זירא דבעי רבי זירא כו' אבל מדנקט מדבעי רבי זירא משמע שמן הבעיא חזר בו והכי פריך מדמקשה לרבא מה לי בריאה מה לי בבני מעיים שבכל מקום יש להתיר ש'מ דסבר דאין טרפות לחצי חיות ולא שייך למיבעי נקבו בני מעיים בין סימן לסימן ומתחלה מיבעי ליה נקבו אפילו נשחט הוושט תחילה דהוי פשיטא ליה דיש טרפות לחצי חיות ומשני יא] לעולם לא חזר מן הבעיא ואליבא דרבא שהתיר בריאה פריך כיון דשרי בניקבה הריאה אחר שחיטת קנה זה אי אפשר יב] אלא מטעם שאין טרפות לחצי חיות ואם כן גם בבני מעיים תתיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמרינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמרינן </span>לאו היינו דבעי אילפא. </span>לכך הוצרך כאן להביא ראייה מאילפא משום דרבי זירא סתם דבריו ולא אמר אלא מי מצטרף סימן ראשון לסימן שני או לא ולטהרה מידי נבלה גמרא הוא דקאמר לה לכך מדקדק מדקאמר לאו היינו דבעי אילפא ש'מ דלטהרה מידי נבלה קמיבעיא ליה:  מולחו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מולחו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מולחו </span>יפה יפה ומדיחו יפה יפה. </span>הא דלא אדכר הדחה קמייתא כגון דחלליה בי טבחי כדאמר בפרק כל הבשר (לקמן דף קיג.) אי נמי משום דאיירי בבשר בית השחיטה ולא הוצרך להזכיר ולקדירה איירי אי נמי מיירי לצלי אף ע'ג דלצלי לא בעי מליחה שאני הכא שנחתך קודם שתצא נפשה מבית השחיטה ועדיף מבישרא דאסמיק בפ' כיצד צולין (פסחים דף עד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>עובד כוכבים ואחד ישראל מותרין בו. </span>משמע דטעמא משום דליכא מידי דלישראל שרי ולעובד כוכבים אסור ותימה דבפרק ארבע מיתות (סנהדרין דף נט.) פריך והא איכא יפת תואר ומשני שאני עובדי כוכבים דלאו בני כיבוש נינהו וה'נ ה] שאני עובדי כוכבים דלאו בני שחיטה נינהו כדאמר לעיל ואין להקשות מהא דאמר פרק ד' מיתות  (שם דף נח:) עובד כוכבים ששבת חייב וכן העוסק בתורה דבדבר שהוא מצוה לישראל לעשות לא שייך למימר מי איכא מידי דלישראל שרי וכו' ואע'ג דאמר אפילו ששבת בשני בשבת חייב מכל מקום לא דמי הואיל ויש מצות שביתה לישראל כמו בשבת ואע'ג דבן נח נהרג על העוברים כדאמר התם וישראל אינו נהרג נהי דפטור מ'מ לא שרי וא'ת דבפרק גיד הנשה (לקמן דף קב.) דפליגי אם נוהג אבר מן החי בטמא ואמרינן מחלוקת בישראל אבל בבני נח דברי הכל מוזהרין על  ו] הטמא כטהורין בשלמא לרבנן אע'ג דאין ישראל מוזהר על אבר מן החי דטמא מ'מ אסיר ליה משום טמא ולא אשכחת דלישראל שרי ולעובד כוכבים אסור אלא לר' מאיר דאמר דאין נוהג אלא בבהמה טהורה בלבד והא איכא אבר מן החי דחיות ועופות הטהורין דלישראל שרי ולעובד כוכבים אסור וכי תימא דלא חיישינן כיון ז] דסתם אבר מן החי אסור לישראל א'כ מאי פריך התם בפ' ארבע מיתות (סנהדרין דף נט.) מגזל דפחות משוה פרוטה וי'ל דמכל מקום ח] אבר מן החי דידהו אסור משום דבעיא שחיטה אע'ג דעובד כוכבים אסור במשהו בשר וגידים ועצם וישראל לא מיתסר אלא בכזית בשר הא אמר ר' יוחנן דחצי שיעור אסור מן התורה ולריש לקיש דאמר חצי שיעור מותר מן התורה דלמא לית ליה ההוא כללא אלא סבר לה כמ'ד הכא אין מזמנין עובדי כוכבים על בני מעיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט </span>בהמה חיה ועוף ולא יצא כו'. </span>משמע דדם חיה ועוף מכשירין וקשה להר'ר יעקב מאורליינ'ש דבגמרא דריש דדם קדשים אינו מכשיר מדכתיב על הארץ תשפכנו כמים דם הנשפך כמים מכשיר כו' ובפרק כסוי הדם (לקמן דף פד.) אמרינן דלא אמרינן בהמה בכלל חיה לכסוי משום דכתיב על הארץ תשפכנו כמים מה מים לא בעי כסוי אף האי נמי לא בעי כסוי אלמא בדם חיה ועוף דכתיב כסוי לא הוי בכלל תשפכנו כמים ויש לומר דכל דם הנשפך על הארץ שאין מקבלים אותו בכלי כגון דם חיה ועוף הוקשה למים בין לענין הכשר בין לענין פטור כסוי אלא דלענין כסוי גלי רחמנא דדם חיה ועוף בעי כסוי אבל מכל מקום הוקש למים לענין הכשר כיון דנשפך על הארץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונאכלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונאכלין </span>בידים מסואבות. </span>לצלי איירי דלא בעי הדחה אי נמי לקדירה והודחו במי פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>שאינו נשפך כמים אינו מכשיר. </span>הקשה הר'ר יעקב מאורליינ'ש דבפרק כל שעה (פסחים דף כב.) פריך והרי דם דכתב רחמנא וכל נפש מכם לא תאכל דם ותנן אלו ואלו מתערבין באמה ויוצאין לנחל קדרון ונמכרים לגננין לזבל ומשני אמר קרא על הארץ תשפכנו כמים מה מים מותרין בהנאה אף דם מותר בהנאה והשתא היכי דייקי היתר הנאה מהאי קרא לדם קדשים הא לא איתקש למים ויש לומר דמכל מקום כיון דדם חולין שרי בהנאה אם כן אכילה דכתיב גבי דם הויא אכילה ממש. [וע'ע תוספות פסחים דף כב. ד'ה מה] :  ודלמא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>עד כאן לא פליגי אלא באכילה. </span>אע'ג דנקט לשון דלמא נראה שכן הוא האמת וברייתא מוכחת כן ט]   (ב) דאסורין במעשר משמע באכילה ובפרק חומר בקדש (חגיגה דף יח:) לא גריס ודלמא בשום ספר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובאכילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובאכילה </span>דחולין לא פליגי. </span>לא היה צריך כאן לאכילה דחולין אלא אגב דנקטיה במס' חגיגה (ג'ז שם) נקטיה הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>נגיעה היא מדקתני ונאכלין. </span>וא'ת ואפילו אם היה תנן אוכלין יכול לדקדק דבנגיעה איירי דאי בנגיעה שרי אמאי לא יאכל כשיצא מהן דם כיון דאין גופו טמא ומותר ליגע ויש לומר י] דהחמירו חכמים שלא לאכול כשיש לו ידים מסואבות אף על גב דמותר ליגע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכולי </span>עלמא ביאה במקצת לא שמה ביאה. </span>ואפילו לריש לקיש דאמר (זבחים דף לב:) טמא שהכניס ידו לפנים לוקה היינו דוקא במקדש דדרשינן מדכתיב בכל קדש לא תגע ואל המקדש לא תבא עד מלאת ימי טהרה מה נגיעה במקצת שמה נגיעה אף ביאה במקצת במקדש שמה ביאה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>מילי בטומאה דאורייתא אבל בטומאה דרבנן לא. </span>תימה דבפרק יא] ה' דסוטה (דף ל.)  א'ר אסי רבי מאיר ורבי יהושע סברי אין שני עושה שלישי בחולין רבי מאיר דתנן כל הטעון ביאת מים מדברי סופרים כו' ומותר בחולין ומאי ראיה מייתי מיניה הא רבי עקיבא מודה בטומאה דרבנן כדאמר הכא דמשמע דאתא לאפוקי מדר' עקיבא דאמר התם לעיל שני עושה שלישי בחולין וי'ל דרבי אסי לית ליה דיחוי דהכא והשתא לרבי אסי ההיא דפרק קמא דשבת (דף יג:) דאלו פוסלין את התרומה דמשמע תרומה ולא חולין אתא דלא כר'ע דאפילו בטומאה דרבנן סבר דשני עושה שלישי בחולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האוכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האוכל </span>אוכל ראשון ראשון. </span>בפ'ק דשבת (דף יד.) מפרש טעמא משום דזימנין דאכיל אוכלין טמאים ושקיל משקין דתרומה ושדי בפומיה וא'ת ואמאי הוי ראשון בשני סגי וכ'ת משום מעשר שני דאין שני פוסלו והלא אפילו משקים חולין נעשים ראשונים על ידי שני ויש לומר דרבי אליעזר משוה מדותיו לעשות אוכל כמאכל לגמרי:  מאן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>חבריא רבה בר בר חנה. </span>לא ר'ל רבי אלעזר דלעיל דלא הוה קרי ליה חבריא דרבו הוה כדאמר בפ'ק דב'ק (דף יא:)  וביש נוחלין (ב'ב דף קכח.) דאמר עולא אמר רבי אלעזר הלכה גובין מן העבדים אבל קשיא אמאי לא קאמר עולא רבותי אומרים ונראה דרבי אלעזר לא קאמר לעיל יותר אלא הכא בחולין שנעשו על טהרת קדש עסקינן והש'ס הוא דמסיים ודלא כרבי יהושע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואוכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואוכל </span>עד דאכיל חצי פרס. </span>אע'ג דמפרש ר'ת דבי'ח דבר גזרו על אדם האוכל כביצה שיהא טמא מ'מ מייתי ראיה מפסול גוייה שהיה מתחלה בחצי פרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טומאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טומאה </span>משיעורין לא גמרינן. </span>תימה הרי מצינו נבלת בהמה דמטמאה ואוכלה טהור אלמא מאכל חמור מן האוכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>שני למה. </span>דאע'ג דאיכא למיגזר דבהדי דאכיל אוכלין טמאין שדי לפיו משקין  (ב) דמעשר מ'מ אי לאו דאשכחן בעלמא שני דעביד שני לית לן למיגזר דלא להוו מילי דרבנן חוכא ואיטלולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצינו </span>שני עושה שני ע'י משקין. </span>וא'ת ואמאי לא קאמר ע'י ספר דאמרינן בפ'ק דשבת (דף יד.) דהוי מי'ח דבר וידים הבאות מחמת ספר נמי פוסלות תרומה כדאמר התם וי'ל דלא בעי לאתויי אלא ממאכל דעביד מאכל אחר שני דומיא דמאכל דעביד אדם שני ועוד דהא דספר עביד ידים שניות וגם פוסלות את התרומה לאו משום טומאה אלא משום חומרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משקין </span>תחלה נמי הוו כדתנן וכו'. </span>לא בא להקשות שכמוהו יעשה האדם ראשון דלמה יש לו להיות ראשון אלא רצה לומר דהא דעביד שני היינו דווקא ע'י משקין שהן תחלה ול'ג מה שכתוב בספרים אמר ליה רבי יהושע שאני משקין דעלולים לקבל טומאה דמ'מ לא תירץ כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>אני לא אמרתי כו'. </span>י'מ כי מהכא דייק דחבריא  סברי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמוראי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמוראי </span>נינהו ואליבא דרבי יוחנן. </span>לא ר'ל הא דידיה הא דרביה דמסתמא דהא דקאמר לעיל מאי אהדרו ר'א ורבי יהושע אהדדי לא מסברא אומר כן דאין זה הדבר תלוי בסברא אלא קבלה היתה בידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והשלישי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשלישי </span>נאכל בנזיד הדמע. </span>בלשון שני פירש בקונטרס ונראה לו עיקר דאיירי בחולין גרידי ומטמא ופוסל דקאמר היינו את התרומה השלישי נאכל אפילו הוא נזיד הדמע ונגע בשני לטומאה דה'ל שלישי מותר לאוכלו אבל נגע בשני קודם ג] שיערבו בו תרומה לא צריכא לאשמועינן דאכתי הוו חולין גרידי ולית בהו שלישי ודייק ע'כ כיון דנזיד הדמע הוא על טהרת תרומה בעי מיכליה והוי חולין שנעשו על טהרת תרומה ואי אמרת שלישי דידהו פסיל לגופיה לתרומה ספינן להאי (א) ושרינן לאוכלו הלא נפסל גופו ע'י כן ואסור לטמא גופו ועוד הוה יכול להקשות היאך אוכל תרומה דקתני נאכל בנזיד הדמע ומשני הנח לנזיד הדמע דליכא כזית כו' הלכך לא בעי ד] לאכלינהו בטהרת תרומה דהוו להו חולין גרידי וקשיא לפי' זה דהיה לו לפרש מטמא ופוסל את התרומה כיון דמיירי בחולין ועוד דמעיקרא דס'ד דאיכא כזית בכדי אכילת פרס בלאו מילתיה דעולא תיקשי ליה היאך נאכלין והא תרומה טמאה קאכיל ומפרש ר'ת דבחולין גרידי איירי כדפירש בקונטרס ומטמא דקאמר היינו פוסל והשני פסול ואינו מטמא כלומר ואינו פוסל דאינו עושה שלישי והשלישי נאכל בנזיד הדמע דכיון דהיה דעתו לערב בו תרומה צריך לשומרו על טהרת תרומה והוו ה] חולין שנעשו על טהרת תרומה ולכך אית בהו שלישי ואותו שלישי יכול לערב בו נזיד הדמע ולאוכלו והשתא פריך דהיכי ספינא ליה מידי דפסיל ליה לגופיה ואסור לטמא גופו כדפי' בקונטרס ומשני דלית בהו כזית כו' ואין צריך לשומרו על טהרת תרומה כיון דאין דעתו לערב אלא מעט שלא יהא כזית בכדי אכילת פרס וחולין גרידי נינהו ואין בהן שלישי ולא קרי ליה שלישי אלא משום דהוי מגע שני או משום שאם היה דעתו לתת בהן תבלין של תרומה הרבה עד שיהא כזית בכדי אכילת פרס יצטרך לשומרו על טהרת תרומה ונראה דוחק ונראה לפרש כפירוש קמא דאיירי בחולין שנעשו על טהרת תרומה ומטמא ופוסל את החולין שנעשו על טהרת תרומה דאיירי בהו דיש בהו שלישי ושלישי שבהן פסול ונאכל בנזיד הדמע ויכול לערב ו] תבלין של תרומה ופריך היכי ספינן ליה מידי דמפסיל ליה לגופיה והדר אכיל תרומה כדפירש הקונטרס  ז] בפירוש קמא ומשני דלית ביה כזית כו' ולא חיישינן אי אכיל ליה בפסול הגוף אע'ג דחצי שיעור אסור מן התורה הכא דפסול הגוף דרבנן לא החמירו ומה שהקשה דמ'מ היכי שרי לפסול גופו הא ח] אמר בפ'ק דיומא (דף טז) לא תטמאו בהם ונטמתם בם מכאן לטומאת הגויה מן התורה נראה דמהתם לא ילפינן ט] גופו שהרי אפילו כהנים אמרינן בפ'ק דר'ה (דף טז:) דמותרים ליגע בשרץ ונבלה ולא דרשינן מההוא קרא אלא דאם אכל אוכלין טמאין דנפסל גופו מלאכול תרומה וטהרות וכן בפרק אמרו לו (כריתות דף יג.) דאמר התירו לה למעוברת לאכול פחות מכשיעור אוכלין טמאין מפני הסכנה דמשמע דוקא פחות מכשיעור מפני הסכנה דוקא היינו נמי כשבאה לאכול בתר הכי תרומה וטהרות ובפרק ב' דטהרות בתר ההיא דהכא קתני הראשון והשני שבתרומה טמאים ומטמאין שלישי בתרומה פוסל ולא מטמא הרביעי נאכל בנזיד הקדש ההיא בבא איירי בתרומה שנעשו על טהרת קדש והפסול וטומאה דקתני הוו בתרומה עצמה והרביעי שלה יכול לערב בתבשיל של קדש גמור והדר קתני הראשון והשני ושלישי שבקדש טמאין ומטמאין רביעי פוסל ולא מטמא חמישי נאכל בנזיד הקדש האי בבא איירי בקדש גמור שנעשה על טהרת חטאת ועל טהרת פרה אדומה כדאמר בגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת ואמר נמי במסכת חגיגה (דף יח:) יוסף חסיד שבכהונה י] היתה מטפחתו מדרס לחטאת לכך קאמר דאף הרביעי פוסל ובחמישי עצמו יכול לערב בו מאכל קדש שהוא קדש גמור אבל תרומה לחודה דלאו על טהרת קדש אין בה רביעי וקדש לחודיה דלאו יא] לטהרת חטאת אין בו חמישי כדאמר בסוף פרק קמא דפסחים (דף יט.) דלא לישתמיט תנא וליתני רביעי בתרומה וחמישי בקדש ואין לתמוה על התרומה ועל הקדש איך נאכלין כיון דטמאין הם דמאחר דבתרומה עצמה אין בה רביעי ולא בקדש חמישי ליכא איסורא ולפירוש רבינו תם איירי בבא דתרומה בתרומה גרידא וקורא לה רביעי לפי שרוצה לערב נזיד הקדש ושומרה מהיות רביעי ובבא דקדש איירי בקדש גרידא וחמישי נאכל בנזיד הקדש לפי שרוצה לאכול עמו קדש הנשמר בטהרת חטאת ומטמא היינו פוסל כדפירש בבבא דרישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנח </span>לנזיד הדמע דליכא כזית בכדי אכילת פרס. </span>לא בשביל שיהא סתם נזיד כן דבפרק אלו עוברין (פסחים דף מד. ) יב] משמע דאיכא בסתמא כזית בכדי אכילת פרס גבי מקפה של חולין ושום ושמן של תרומה דקאמר התם ובפרק שלשה מינין (נזיר דף לו.) הואיל וזר לוקה עליו בכזית בכדי אכילת פרס אלא דבעי למימר דהכא איירי בכה'ג דליכא כזית בכדי אכילת פרס:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>תרומה בנגיעה נמי אסור. </span>אע'ג דאין עושה רביעי ה'א דאסור ליגע דגזרינן שלא יבא לאכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האוכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האוכל </span>שלישי של חולין שנעשו על טהרת הקדש טהור לאכול בקדש. </span>כמו שאינו עושה רביעי והא דנקט אוכל ולא נקט מגע שאינו עושה רביעי אם נגע בקדש רבותא נקט א] דהאוכל חמור ממגע דהא אוכל את שלישי הוי שני לקדש וא'ת לענין מאי הוי שלישי כיון דאוכלו הוי טהור אפילו לאכול בקדש וגם אם נגע בקדש אינו עושה רביעי ונראה דנ'מ לכי הא [דתנן] (דתניא) בפרק קמא דטהרות השרץ מטמא שלשה ופוסל אחד בקדש באיזה קדש אמרו בקדש מקודש כמו חלות תודה ורקיקי נזיר שנשחט עליהן הזבח והמנחות שקדשו בכלי אבל חלות תודה ורקיקי נזיר שלא נשחט עליהם הזבח ומנחות שלא קדשו בכלי אינן לא כקדש ולא כחולין אלא הרי הן כתרומה והשרץ מטמא בהן שנים ופוסל אחד והשתא לענין זה יש בהן שלישי דשוב אין שוחטין עליהם הזבח ואין מקדשין המנחות בכלי דתו לא חזו לקדושת הגוף וא'ת רבי יצחק כמאן לא כר'א ולא כרבי יהושע דלרבה בר בר חנה לרבי יהושע אין בהן שלישי כלל ולעולא הא דקאמר רבי יהושע שלישי שני לקדש ב] היינו אף לחולין שנעשו על טהרת הקדש אי כר'א הא אמר שלישי שלישי ונ'ל דקסבר רבי יצחק דר'א ורבי יהושע לא איירו אלא בשלישי של חולין שנעשו על טהרת תרומה שטהרתה טומאה היא אצל הקדש אבל  (ג) אוכלין שלישי של חולין שנעשו על טהרת הקדש טהור לאכול בקדש וא'ת תקשה מתניתין דטהרות לרבי יצחק דקתני שלישי שבתרומה פוסל ופירשתי לעיל דאיירי בנעשה על טהרת הקדש וי'ל דמסקינן תנאי היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לך דבר כו' אלא קדש מקודש בלבד. </span>מה שפירש בקונטרס דרביעי בקדש מעלה דרבנן היא מדקתני לה בה' מעלות אחרונות בחומר בקדש דאמר התם דלית להו דררא דטומאה דאורייתא אין נראה דהא חשיב נמי בה' מעלות אחרונות כלי מצטרף מה שבתוכו לקדש וצירוף הוי דאורייתא לרבי (ד) יוחנן דספ'ק דפסחים (דף יט.) ואפילו רבי חייא בר אבא דפליג עליה התם ואמר צירוף דרבנן הוא הא איהו מוקי לה כר'ע ור'ע ס'ל שלישי בחולין דאורייתא וא'כ רביעי בקדש נמי דאורייתא דקרי כאן והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל והא דקרי לרביעי בקדש בפרק כל שעה (דף כד.) מעלה בעלמא לאו משום דהוי מדרבנן דהא הביא כפרתו אוכל בקדשים קרי ליה נמי התם מעלה אע'ג דהוי דאורייתא כדדרשינן בהערל (יבמות עד:) וקאמר נמי התם דוהבשר לרבות עצים ולבונה הוי מעלה ולקמן (דף לו.) מוכיח מיניה דחיבת הקדש דמכשרת דאורייתא והא דאמר בפ' ה] (כל הפסולים) (זבחים דף לד) גבי והבשר לרבות עצים ולבונה לפסולא בעלמא לאו פסולא בעלמא דרבנן אלא למימר דלאו למלקות דלא יאכל מרבה ליה אלא ליפסל מהקרבה קאמר דמקבל טומאה ולעולם פסולה דאורייתא והא דאמר בפרק חומר בקדש (חגיגה דף כא:) דה' אחרונות לית להו דררא דטומאה דאורייתא ר'ח ל'ג דאורייתא ואפילו גרסינן דאורייתא ה'פ דכה'ג בחולין ליכא דררא דטומאה דאורייתא דרחוק הוא מטומאה ומה שמדקדק בקונט' בפסחים דלא משכח רביעי בקדש למ'ד טומאת משקה לטמא אחרים לאו דאורייתא ואין אוכל מטמא אוכל דהיאך יכול לבא לידי רביעי שרץ כלי וכלי אוכל ואוכל משקה הרי אין כאן אלא שלשה ואין זה קושיא דמשכחת ליה שפיר ע'י עצים ולבונה ואע'ג דר'ל מיבעי ליה לקמן אי מהני חיבת הקדש למימני ביה ראשון ושני ההוא אמורא דאמר בפסחים דאין אוכל מטמא אוכל סבר דמונין בו ראשון ושני ור'ל סבר דאוכל מטמא אוכל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בחולין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחולין </span>שנעשו על טהרת תרומה ואמאי הא לאו קדש מקודש הוא. </span>נ'ל דהאי מקשה סבר דטעמא ו] הוא דהאוכל שלישי שני הוי משום דכיון דלא נזהר לשומרו מליטמא וליגע בשני איכא לספוקי נמי דלמא נגע בראשון וסבר כעולא דבנעשו על טהרת הקדש נמי שלישי שני מהאי טעמא ולית ליה דטהרתה של תרומה טומאה היא אצל קדש אלא שמירת תרומה חשיבא לשמירה אצל קדש ורבי יצחק משני דוקא בשלישי הנעשה על טהרת תרומה הוי אוכלו שני דטהרתה טומאה היא אצל הקדש אבל שלישי הנעשה על טהרת הקדש הוי אוכלו טהור לאכול בקדש כמו שאינו עושה רביעי ולדידיה תרומה טהורה נמי מטמאה קדש ולהכי קאמר מנא תימרא דממאי דשלישי שני אין להוכיח לפי סברת המקשה ומייתי מבגדי אוכלי תרומה מדרס לאוכלי קדש ואין נראה לו לחלק בין מדרסות לפירי ורבא משני דיש לחלק ולא חיישינן בפירי שמא נגע במדרס נ'ל:  שמא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>תשב עליהן אשתו נדה. </span>אבגדי עם הארץ מדרס לפרושין צריך נמי האי טעמא דע'ה אינו עושה מדרס ולא מטמא בהיסט כדתנן בהדיא במסכת טהרות בפ'ז (משנה ו) הגנבים שנכנסו לבית אינו טמא אלא מקום רגלי הגנבים ומה הם מטמאים אוכלין ומשקין וכלי חרס פתוחים אבל לא המשכבות והמושבות וכלי חרס המוקפין צמיד פתיל ואם יש עמהן עובד כוכבים או אשה הכל טמא משמע בהדיא דע'ה אינו עושה משכב ומושב ואינו מטמא בהיסט  ובהנחנקין (דף סא:) נמי פריך גבי מוקף צמיד וליחוש שמא תסיטנו אשתו נדה משמע דהוא עצמו אין מטמא בהיסט וצריך ליתן טעם דמ'ש דלענין צינורא שלו עשאוהו כזב שמעיינותיו טמאים כדמשמע בפ' בנות כותים (נדה דף לג:) ובפ' חומר בקדש (חגיגה דף כג.) ולענין מדרס והיסט לא עשאוהו כזב ונראה דטעמא משום דאין גוזרין גזירות על הציבור אלא א'כ רוב הציבור יכולין לעמוד בהם ובצינורא שלו אפשר ליזהר אבל חומרא יתירה כגון משכב ומושב ז] בהיסט לא רצו חכמים להחמיר ובפרק בנות כותים  (נדה דף לג:) יש להאריך יותר ולא כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>אמר הפרשתי לתוכה רביעית קדש נאמן. </span>וא'ת היאך יאכל כהן תרומה כיון דקדש מעורב בה וי'ל דע'י ברירה שיאמר רביעית שאני עתיד להפריש יהא קדש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תטמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תטמא </span>תרומה לקדש. </span>וא'ת שאני הכא ששמרה על טהרת קדש וממ'נ כיון דמהמנית ליה אקדש מהימן נמי אתרומה וי'ל דס'ד כיון דתרומת חבר נמי מטמא קודש משום דטהרתה טומאה אצל הקדש לא שייך הכא להימניה לעם הארץ משום שלא יהא בונה במה לעצמו אי נמי פריך דה'ל למיחש שמא נתן קדש בחבית אחר שנתן בה תרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחיטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחיטה </span>מכשרת ולא דם. </span>וטעמא משום דמתרת בשר באכילה וכן פירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>המת אינו מכשיר. </span>פירש בקונטרס בהמה שמתה מאליה ובסמוך נמי גבי דם מגפתו אינו מכשיר פירש כמו כן דם מכת בהמה וקשיא לר'ת דא'כ הל'ל דם מיתה דם מגפתה ועוד דגבי אדם תנן לה במסכת מכשירין (פ'ו משנה ו) והכי איתא התם אלו מטמאין ומכשירין זובו ורוקו שכבת זרעו ומימי רגליו ורביעית דם מן המת ודם הנדה כו' רבי שמעון אומר דם המת אינו מכשיר ועוד דדם מגפתה של בהמה אפילו רבנן מודו דלא מכשיר דאמר בפרק חבית  (שבת דף קמג:) לא אם טמא חלב אשה שלא לרצון שכן דם מגפתה טמא יטמא חלב בהמה שלא לרצון שדם מגפתה טהור ומסתמא כרבנן אתי דלא מסתבר לאוקומי כרבי שמעון ולא כרבנן ועוד דאי שייך דם חללים בבהמה מאי שנא גבי אדם דאמר מה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא דדם מגפתו מכשיר ומאי שנא גבי בהמה דלא אמרינן ועוד דאמרינן בסמוך רבי חייא סבר דאינה לשחיטה אלא לבסוף והא דם מכה היא ולא מכשר והתם כרבנן דהא מכשר דם שחיטה ובפרק העור והרוטב (לקמן קכא.) אמר שונין ישראל בטמאה ועובד כוכבים בטהורה צריכי מחשבה (בה) והכשר ממקום אחר ואמאי לא מכשר מטעם דם חללים מיהו פירש בקונטרס שם דלא מקרי דם חלל אלא על ידי גיסטרא ומצואר כדקאמר בסוטה לתת אותה על חללי צוארי רשעים ואין נראה דהא ח] לצד בית השחיטה הוא דאיקרי צואר כדמשמע בפ'ק (לעיל דף יט:) לכך נראה לר'ת דכולה שמעתתא איירי באדם דשייך ביה דם חללים ולא בבהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לשמעינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשמעינן </span>דם השחיטה וכ'ש דם המת. </span>וא'ת ומאי כ'ש דמה ענין זה אצל זה הא מתרי קראי נפקי לרבנן דם המת מדם חללים ישתה ודם שחיטה מתשפכנו כמים וכן קשה בסמוך גבי דם מגפתו וי'ל דס'ד דאפילו לרבנן אי לאו דנפקא לן ט] שחיטה מתשפכנו כמים הוה אמינא דדם חללים דוקא מכשיר דהיינו שנהרג ולא מת מאליו דלא אמרינן מה לי קטליה איהו מה לי קטליה מלאך המות דאין לך בו אלא חידושו דלא מצינו דם מכשיר אלא דם חללים אבל השתא דדם שחיטה מכשיר לא הוי חידוש מאי דמכשיר דם חללים ואמרינן מה לי קטלה כו' וכן בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למישרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למישרי </span>דמן דפסולי המוקדשין. </span>ולר' אבהו דאמר בפרק כל שעה (פסחים דף כא:) דלא תאכלו משמע איסור הנאה איצטריך למישרי כל דם והכא נקט פסולי המוקדשין משום דחזקיה דפליג עליה ואמר דלא תאכלו לא משמע ליה איסור הנאה והוה מצי נמי למימר דאצטריך קרא לדם בהמה דלא בעי כסוי כדאמרינן בריש כסוי הדם (לקמן דף פד.) ואומר ר'י אע'ג דאין היקש למחצה לא מסתבר ליה לר' שמעון מתשפכנו כמים אלא לענין שפיכה דלא בעי קבורה ולא כסוי אבל הכשר לא שייך מידי לשפיכה:  סלקא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סלקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלקא </span>דעתך אמינא הואיל ואסירי בגיזה ועבודה כו'. </span>תימה הא גיזה עצמה שריא כשעבר וגזז דתזבח ולא תגוז קאמר כדתנן בפרק הלוקח בהמה (בכורות כה.) שער בכור בעל מום שנשר והניחו בחלון ואח'כ שחטו עקביא בן מהללאל מתיר (ב) ובתלוש נמי פליגי כדמוכח התם בסוף פירקין  (דף כו.) ואפילו רבנן דאסרי מפרש התם בגמרא גזירה משום דלמא אתי לאשהויי אבל מדאורייתא שרי א'כ אפילו דם שיצא מחיים קודם שחיטת הרוב למה יאסר וכל שכן אחר שחיטה דאז שרי אפילו לגוז כדמשמע בפ'ב דבכורות (דף טו:)  וי'ל דס'ד למיסר דם משום דדרשינן בשר ולא חלב והוא הדין דהוה דרשינן ולא דם ולא דמי לגיזה דשריא דגיזה מתזבח נפקא דמשמע תזבח ולא תגוז אבל כאן ואכלת בשר כתיב משמע בשר ט] ולא חלב ודם ולאסור אף בהנאה אתא אע'ג דאין הדרשה מיושבת על דם כמו על חלב דשרי באכילה מ'מ דם נמי בר אכילה הוא והא דלא מייתי הכא בשר ולא חלב רישא דמילתא נקט אי נמי הכי פירושו הואיל ואסירי בגיזה ועבודה ואפי' לענין מלקות כמו קודם שנפסלו  א] כדתנן (בכורות דף טו:) הגוזז והעובד סופג את הארבעים וכיון דהחמירה תורה כל כך ראוי לדרוש נמי בשר ולא דם וכן משמע בפ'ק דבכורות (דף ו:) דלאיסור חלב אתא קרא ולא לאסור לחלוב דבעי למידק מיניה דחלב חולין שרי מדאצטריך לאסור חלב בפסולי המוקדשין מבשר ולא חלב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודם </span>חללים ישתה פרט לדם קילוח. </span>פירש הקונטרס דדם חללים משמע שהיא נעשית חלל ממנו ודם קילוח אין הנפש יוצאה בו אלא מטיפה המשחרת ואילך שהוא אחר הקילוח וקשה דבכריתות (דף כב.)  משמע דלמ'ד מטיפה המשחרת ואילך לא אתא למעוטי דם הקילוח והכי איתא התם בפרק דם שחיטה (ג'ז שם)  איתמר איזהו דם הקזה שהנשמה יוצאה בו רבי יוחנן אמר כל זמן שמקלח וריש לקיש אמר מטיפה המשחרת ואילך מיתיבי איזהו דם הקזה שהנשמה יוצאה בו כ'ז שמקלח יצא דם התמצית מפני שהוא שותת מאי לאו אפילו ראשון ואחרון לא למעוטי טיפה המשחרת ואי לר'ל למעוטי דם קילוח קאתי לעולם תקשי ליה ברייתא אלא לכ'ע דם קילוח נשמה יוצאה בו ודם הקזה בתחלה יוצא שחור ואח'כ יוצא אדום הכל בלא קילוח ולבסוף מקלח ואחר הקילוח מתמעט ושותת ויורד בסמוך וכל זמן שמקלח דקאמר ר' יוחנן היינו אמצעי ולריש לקיש הוי דם שהנשמה יוצאה בו משכלה המשחיר ומתחיל להאדים אע'ג שעדיין אינו מקלח והשתא פריך לריש לקיש מברייתא דקתני יצא דם התמצית מפני שהוא שותת וה'נ שותת ומשני לא למעוטי דם המשחיר והכא לגבי הכשר זרעים לכך אינו מכשיר משום דדם חללים כתיב ולא מיקרי דם חלל אלא אותו שיוצא אחר מיתה שנעשה כבר חלל פרט לדם קילוח שאינו לאחר מיתה וכן פירש בקונטרס בכריתות (דף כב.) ודם שחיטה הוי איפכא דלא חשיב דם שחיטה אלא דם שהנשמה יוצאה בו אבל לאחר מיתה אינו קרוי דם כדאמר בפ'ק דפסחים (דף טז:) והרי דם התמצית שנשפך כמים ואינו מכשיר א'ל הנח לדם התמצית דאפילו בחולין נמי לא מכשיר דאמר קרא כי הדם הוא הנפש דם שהנפש יוצאה בו קרוי דם וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צריד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריד </span>של מנחות מונין כו'. </span>פירש בקונטרס קורטי קמח הצבורין במנחה ואין שמן נכנס לתוכו וא'ת י] ויצטרף כלי לענין הכשר כאילו הוכשר כולו כמו שמצרף לענין טומאה מדכתיב כף אחת יא] דרשינן עשה הכתוב לכל מה שבכף אחת דמנחה נבללת בכלי שרת כדמוכח בפרק קמא דמנחות (דף ט.) דאמר רבי יוחנן בללה זר כשרה חוץ לחומת העזרה פסולה ומפרש טעמא דכיון דקדושת כלי היא נהי דכהונה לא בעי פנים מיהא בעיא ועוד דלא שייך חיבת הקדש אלא היכא שנתקדש בכלי שרת כדמוכח בריש המנחות והנסכים (שם קא.) דקאמר עצים כל כמה דלא משפי להו בגיזרין לא מתכשרי ולבונה נמי כל כמה דלא מקדש בכלי לא מתכשרא והא דאמר בההיא פירקא (קב:) גבי פרה דמיטמא אע'ג דכל העומד לשרוף כשרוף דמי והויא כעפרא משום דחיבת הקדש משויא ליה אוכל והתם ליכא קדוש כלי שאני פרה הואיל ועשו בה שחיטה והזאה כעין קרבן וגם משום חומרא דפרה החמירו שתהני בה חיבת הקדש וי'ל דמיירי הכא בשלא נתן עדיין שמן במנחה בתחלה כשהסולת בביסה וכמ'ד  מדת יבש נתקדשה והויא מנחה קדושה בלא שמן או במנחת חוטא או במנחת קנאות דליכא שמן ונתקדש הסולת בכלי ולא נתן בו מים כלל ומיהו לשון צריד משמע מקצתה לחה ומקצתה יבשה וה'ה דהוה מצי למיבעי בבשר קדש שלא בא במים דדם קדשים לא מכשיר (ג) :  חד</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>במת וחד בשרץ וצריכי. </span>וה'ה דהוה מצי למימר חד בנבלה וחד בשרץ וצריכי דנבלה חמירא משרץ לענין משא ושרץ חמור מנבלה דשיעורו בכעדשה אבל ק'ק במת דמטמא טומאת ז' מנא לן דבעי הכשר כיון דאיכא לאוקמי אידך קרא בנבלה ואומר הר'י דכיון דתרוייהו בשרץ כתיבי איכא לאוקומי באם אינו ענין לכל הטומאות וא'ת נילף מת ושרץ מהדדי בגזירה שוה דבגד ועור כדילפינן בפ' במה אשה (שבת דף סד.) לענין קילקי  ו] וחבק וי'ל דלא ילפינן מבגד ועור אלא לענין בגד דחשוב בגד בזה כמו זה אבל לענין הכשר לא שייך למילף בגזירה שוה זו ובפ'ק דפסחים (ד' טז.)  מייתי עוד קרא שלישי וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא ומאי יטמא הכשר ומפרש חד בתלושין וחד במחוברין וצריכי ואין צריך למת ושרץ לכל חד וחד תרי קראי משום תלושין ומחוברין דכיון דגלי קרא בחד דאין חילוק בין תלושין למחוברים ה'ה באידך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אשמועינן במת כו'. </span>לא היה צריך לצריכותא זו דקראי בשרץ כתיב אלא אורחא דגמרא לפרש כאילו חד במת בהדיא כיון שמוצא לעשות צריכותא בתרוייהו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>רב יוסף רבי שמעון אומר הוכשרו בשחיטה. </span> ז] מדרבנן לא פריך דאמרי דם מכשיר דהכשר דם חשוב כהכשר מים ויין שהכל משקה וא'ת אם כן מאי פריך מהבוצר לגת הא התם נמי הוה טעמא כאילו הוכשר ביין כדמפרש בפ'ק דשבת  (דף יז.) שמא יבצרנו בקופות מזופפות וי'ל דהכי ח] קאמר כיון דמדאורייתא לא אשכחנא הכשר בלא משקה בבוצר לגת דאזיל לאיבוד ולא חשיב משקה לא הוה להו לרבנן למגזר שמא יבצרנו כו' אבל אם אשכחנא מדאורייתא הכשר בלא משקה בשום מקום ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שאין מכשירין. </span>הוה מצי למימר דאיתכשר במים מחוברין דטעמא דרבי יוסי ב'ר חנינא דאמר משקי בי מטבחיא אין מכשירין משום דהוו תלושין וקסבר דתלושין לא מכשרי מדאורייתא דדריש כל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא כמ'ד בפ'ק דפסחים (דף טז.) יטמא ממש וליכא אלא חד קרא בהכשר ומסתבר ליה לאוקמא במחוברין טפי מבתלושין ובעזרה אוקמי אדאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא תרגמא אדם והא משקי קאמר. </span>עיקר דיוקא [לאו] מדקתני משקי ביו'ד דמנא לן דלמא כתיבא משקה בה'א אלא אדכן סמיך דמשמע לשון רבים וגבי מחט שנמצאת בבשר בסוף פ'ק דפסחים (דף כ.) נמי לא בעי לשנויי תרגמא אדם משום הך פירכא אבל התם לעיל (טז.) בההוא פירקא משני תרגמא אדם ולא חייש אהך קושיא ט] ומפרש משקין דעלמא כמו בפרק האומר בקדושין (דף סד:) דאמר מאי בוגרות בוגרות דעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועדיין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועדיין </span>משקה טופח עליה. </span>פירש הקונטרס ונופל מן העור לבשר וקשיא לפירושו דאם כן הוו תלושין ושמואל סבר בפ'ק דפסחים (דף טז.) דתלושין לא מכשרי דהא דריש יטמא יטמא ממש וליכא אלא חד קרא בהכשר ואין לומר דלשמואל נפקי תלושין ומחוברין מחד קרא י] דלא משמע הכי מדנקט והעבירה בנהר ונ'ל דע'י העור הבשר הוכשרה דע'כ לא פליגי בריש העור והרוטב (לקמן קיח:) אלא כשיש יד להכשר אבל ביש שומר להכשר כ'ע מודו דהיינו מחוברין דבשעת דיבוקן בעור הוו מחוברין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והבשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והבשר </span>לרבות עצים ולבונה. </span> יא] תימה מנא לן דאתא לרבות עצים ולבונה דלמא לבשר דוקא אתי דמהני ליה חבת הקדש ולא בעי הכשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עצים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עצים </span>ולבונה בני אכילה נינהו אלא חבת הקדש כו'. </span>וא'ת ומשקי בית המטבחיים אמאי דכן כגון יין ושמן לתכשרי בחבת הקדש להיות אוכל כמו עצים ולבונה וי'ל דחבת הקדש מהני מוהבשר לשוויי אוכל מידי דדמי לאוכל כגון עצים ולבונה שהוא דבר עב וקשה כעין אוכל אבל לשוויי משקה אוכל מוהבשר לא מהניא חבת הקדש:  כי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>מהניא חיבת הקדש לפסולי גופיה. </span>השתא מסקינן דמדאורייתא קמיבעי ליה אבל מדרבנן מודו דמונין בו ראשון ושני וכן משמע נמי פרק המנחות והנסכים (מנחות דף קב:) דקאמר נותר ו] עפרא בעלמא הוא אמאי מטמא טומאת אוכלין ומשני בחיבת הקדש תפשוט דבעי ר'ל כו' ומשני (א)  קמיבעיא ליה דאורייתא כי אמרינן דרבנן והא דאמר בפ'ק דפסחים  (דף כ.) גבי מחט שנמצאת בבשר הבשר טמא האי בשר דאתכשר במאי אי בחיבת הקדש אימר דמהני חיבת הקדש לפסולא דגופיה למימני ביה ראשון ושני מי מהני וכ'ת ה'נ תפשוט הא דבעי ר'ל כו' הוה מצי לשנויי  ז] הא דר'ל מדאורייתא בעי אלא שפיר משני שם כגון שהעבירה בנהר ועוד משום דלרב יוסף דלעיל בעי נמי מיניה מדרבנן וא'ת תפשוט דר'ל מדרבי יוסי ב'ר חנינא דאמר משקי בית המטבחים אינו מכשיר ואם מהני חיבת הקדש למימני ביה ראשון ושני מנ'מ בהכשרו וי'ל דנפקא מינה לענין כמה דברים שהיו מביאים בעזרה וגם חולין היו מביאים לאכול עם המנחות והזבחים כדי שיהו נאכלים על השובע כדאמר בהקומץ רבה (מנחות דף כא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט </span>את המסוכנת. </span>אפילו לכתחלה שרי ונקט לשון דיעבד משום דבעי למיתני עד שתפרכס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאינה </span>חיה לא תאכל. </span>בריש אלו טרפות (לקמן דף מב.) דריש מהאי קרא דטרפה אינה חיה והיינו לפי המסקנא דשמעתין דלא מיתוקמא במסוכנת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>מחיים אסורה לאחר מיתה מיבעיא. </span>השתא סבר דסתם נבלה מסוכנת היא קודם מיתה ולהכי דייק שפיר דאי קודם מיתה אסורה פשיטא דמיתה לא שריא לה כדפירש בקונטרס ומיד הוה מצי למפרך דלמא אתי קרא לנבלה דלא ח] מכח מסוכנת וכגון שעשאה גיסטרא אלא דנטר עד סוף המסקנא אבל אין לפרש דאפילו אפשר לנבלה שלא היתה מסוכנת מעיקרא מ'מ דייק דמדאסר רחמנא מסוכנת משום דקרובה למיתה כ'ש בהמה שמתה לגמרי דאע'ג דאסר רחמנא טרפה אפ'ה איצטריך לאסור נבלה משום דטרפה מיחסרא אין לפרש כך דא'כ ט] אמאי פריך במסקנא דלמא אתא קרא להך נבלה דלא אתא מכח מסוכנת מעיקרא כגון שעשאה גיסטרא אלא פשיטא דאין זה קל וחומר דאיסור מסוכנת חמיר דחל מחיים כדאמר בזבחים בפרק חטאת העוף (דף ע.) דלא ילפינן נבלה מטרפה משום דחמירא דאסורה מחיים וא'ת למאי דפריך אי אמרת נמי מסוכנת שריא תקשי אמאי אצטריך קרא לאסור נבלה הא אסורה מחיים משום איסור שאינה זבוחה דרחמנא אמר וזבחת וזו לא נשחטה דממ'נ אף לאחר שנתנבלה איכא עשה דשאינה זבוחה כדמשמע בפרק כל שעה (פסחים דף לו.) ובפ'ק דנזיר (דף ד.) דר'ש אומר האוכל נבלה ביוה'כ פטור משום דאין איסור חל על איסור י] משמע אפילו נתנבלה ביוה'כ פטור משום דאין איסור חל על איסור והשתא כשמתה פקעה איסור אבר מן החי אמאי לא חל איסור יוה'כ עם איסור נבלה בבת אחת אלא ודאי לעולם איכא איסור דשאינה זבוחה ולהכי לא חייל עליה איסור יוה'כ דמחיים נמי הוה בה איסור זה ואכתי לא פקע ויש לומר דהוה מצי למימר ולטעמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>היינו נבלה היינו מסוכנת. </span>אין יא] לפרש כההיא דבסמוך דהשתא בעי למימר דקודם מיתה משנסתכנה קרי לה נבלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>מסוכנת דלא מחסרא אסורה טרפה מיבעיא. </span>וכ'ת אצטריך לטרפה דלא מחסרא כגון דיתיר כיון דכל יתר כנטול דמי הא נמי מיחסר ונפלה נמי חשובה כמחסרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>היינו טרפה היינו מסוכנת. </span> יב] הא פירושו כההיא דלעיל דהשתא בעי למימר דכל מסוכנת קרי לה טרפה דטרפה לשון מסוכנת כלומר קרובה למות בין מיחסרא בין לא מיחסרא וק'ק דלעיל דפריך היינו נבלה היינו מסוכנת לא קאמר לעבור עליו בעשה ולא תעשה כדקאמר הכא:  ומה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>מחיים אתי איסור טרפה וחייל אאיסור חלב. </span>פי' בקונטרס ומה מחיים דאיסור מסוכנת אינו אלא מחמת קירוב מיתה חל על איסור חלב נבלה גופה מיבעיא ומדאיצטריך לאשמועינן בנבלה מכלל דמסוכנת לאו טרפה מקרי ואיצטריך לאשמועינן בהך נבלה דאתיא מכח מסוכנת ולא אתיא מכח טרפה שלא נטרפה קודם לכן דתיחול אאיסור חלב ומק'ו דטרפה לא אתיא דטעמא דטרפה לאו משום קירוב מיתה הוא אלא משום חסרון כדמצרכינן לתרוייהו בזבחים בפרק חטאת העוף (דף ע.) וקשה לפירושו דאמאי לא ילפינן שפיר שיחול איסור נבלה על איסור חלב מק'ו דטרפה דאי משום דטרפה מחסרא נבלה נמי כיון דמתה אין לך חסרון גדול מזה ועוד מאי פריך בתר הכי ודלמא איצטריך קרא לנבלה דלא אתיא מכח מסוכנת ההיא נמי אתיא מק'ו  ב] י] לעיל וע'ק נהי נמי דמסוכנת לא הוי בלאו דטרפה מ'מ תתסר בעשה מקרא דזאת החיה דמשמע שאינה חיה לא תיכול ומיהו בזה י'ל אי הוה מוקמא קרא דזאת החיה במסוכנת לאוסרה הוה מסתבר יא] ליה נמי לאוקומי בה לאו דטרפה (א) וכי היכי דעשה דזאת החיה מתוקמא בתרוייהו דתרוייהו מיקרו אינה חיה ה'נ לאו דטרפה מתוקמא בתרוייהו וא'כ נבלה  יב] דכתיב דחל על איסור חלב ל'ל ור'ת מפרש דה'ק ומה טרפה דמחיים לא מטמא חייל על איסור חלב נבלה דלאחר מיתה יג] מטמא מיבעיא וליכא למיפרך כדפריך בפרק חטאת העוף  (ג'ז שם) דטרפה חמורה דחייל איסורה מחיים דהתם קאמר לפי המסקנא דהכא דמסוכנת שריא אבל למאי דבעי למימר השתא דאיסור נבלה נמי מתחיל איסור שלה מחיים דא'א שלא היתה מסוכנת ומסוכנת אסירא מטעם נבלה מחמת קירוב מיתה ואפילו אם נאמר שלא יהא יד] מסוכנת אלא איסור עשה לא שייך למיפרך מה לטרפה שכן מחיים בלאו כיון דמ'מ איסור נבלה מחיים שפיר הוה ידעינן לה שיחול על איסור חלב מק'ו דטרפה אבל השתא דמסוכנת שריא שייך שפיר למיפרך מה לטרפה שכן חל איסור שלה מחיים תאמר בנבלה שאין כאן איסור מחיים כלל והשתא פריך שפיר בתר הכי דלעולם אימא לך מסוכנת אסורה ואצטריך קרא שיבא איסור נבלה ויחול על איסור חלב (ב) ונבלה דלא הוי מסוכנת מעיקרא כגון שעשאה גיסטרא דההיא לא נאסר מחיים ולא אתי בק'ו דטרפה ורבינו גרשום היה מפרש ומה מחיים אתי איסור טרפה חייל אאיסור חלב אע'ג דליכא למימר דטרפה מגו דחייל אהאי איסור חייל נמי אהאי איסור דחלב נבלה של אחר מיתה שהיתה מסוכנת בתחלה דאיכא למימר מגו דחייל האי איסור נבלה אאיסור מסוכנת חייל נמי אאיסור חלב לא מיבעיא אלא ודאי מדאיצטריך קרא למכתב נבלה מכלל דמסוכנת שריא לגמרי והשתא פריך שפיר ודלמא איצטריך לעשאה גיסטרא דליכא מגו שהרי לא היתה מסוכנת וקשה לפי' שאין הש'ס מזכיר מגו זה כלל ועוד דאיכא למיפרך דאיכא נמי מגו בטרפה דחייל נמי אאיסור שאינו זבוח ולמ'ד בפרק גיד הנשה (לקמן דף קג.)  בהמה בחייה לאברים עומדת חייל נמי איסור טרפה אאיסור אבר מן החי ואיכא מגו ועוד אפילו כי אמרת דמסוכנת אסירא ואיכא מגו בנבלה לא שייך למילף מק'ו דטרפה כיון דאיכא למיפרך מה לטרפה שכן אסורה מחיים כדפריך בזבחים (דף ע.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>הורמו מתנותיה. </span>ואם תאמר לרבי יוחנן דאמר לקמן בפרק הזרוע (דף קלב:) האוכל מבהמה שלא הורמו מתנותיה כאילו אוכל טבלים מאי רבותיה דיחזקאל אע'ג דיחזקאל כהן היה כהן עצמו צריך להפריש תרומות ומעשרות ואסור לאכול טבל ויש לומר דרבי יוחנן סבר כמ'ד שלא אכל מבהמה שהורה בה חכם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>הרהרתי ביום כו'. </span>ואם תאמר מאי רבותיה דיחזקאל והלא כל אדם נמי אסור כדאמר בפ'ק דמסכת ע'ז (דף כ:) ובפרק נערה שנתפתתה (כתובות דף מו.) ונשמרת מכל דבר רע שלא יהרהר ביום כו' וי'ל דאפ'ה חשיב ליה רבותא משום דאמרינן בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסד:) שלשה דברים אין אדם ניצול מהם בכל יום הרהור עבירה ולשון הרע ועיון תפלה:  גועה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גועה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גועה </span>או הטילה ריעי וכשכשה באזנה ה'ז פירכוס. </span>אפילו יט] לר'ג דמחמיר ובעי פירכוס יד ורגל חשיב האי פירכוס ולהכי פריך שפיר מברייתא דקתני בסמוך גועה והטילה ריעי אין זה פירכוס ושמואל דאמר איצטריך ליה לאבא אזוזי אוני סבר כרבנן דאמרי או יד או רגל ולהכי פריך עליה דרב ענן דמפרש מילתיה דשמואל תנינא דפשיטא דאליבא דרבנן פשוטה וכפפה ה'ז פירכוס כפופה ופשטה לא הוי פירכוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אצטריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אצטריך </span>ליה לאבא. </span>פי' בקונטר' דשמואל הוה קרי הכי לרב בלשון כבוד ובערוך פירש שכך שמו ורב היו קורין אותו על שם חשיבותו כמו דבכל דוכתי הוו קרו ליה רבי לר' יהודה הנשיא ושמואל שהיה חבירו היה קורהו בשמו וכן לקמן  אי הכי אמר אבא לא ידע בטרפות כלום כ] ובערבי פסחים (פסחים דף קיט:) גבי גוזלייא וארזילייא לאבא ובפרק כל גגות (עירובין דף צד.) אי קפיד אבא קטרו ביה המיינא ובפירוש משמע סוף פרק ראשית הגז (לקמן דף קלז:) דאמר רבי יוחנן לאיסי מאן ריש סדרא בבבל א'ל אבא אריכא וכעס עליו ר' יוחנן על שקראו כן משמע בהדיא דאבא לאו לשון חשיבות ומיהו ממה שהיה קורהו בשמו לחודיה לא היה כועס אי לאו משום דאמר אריכא שזהו לשון גנאי דר' יוחנן גופיה היה קורהו אבא בפרק כסוי הדם  (לקמן פד.) אבא ממשפחת בריאים הוה אע'פ שרב היה חשוב הרבה מר' יוחנן מיהו על רב המנונא דאמר בפ' יה'כ (יומא דף פז.) קא אזיל אבא למיקטל גברא קשה שהיה תלמידו וקורהו בשמו ואמר בחלק (סנהדרין ק.)  מפני מה כא] היה נענש גחזי מפני  שקורהו לרבו בשמו ולפירוש הקונט' דאבא לשון חשיבות ניחא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>בסוף שחיטה כל היכי תיחי ותיזיל. </span>ומפרש רבינו תם דמדקתני שאינה אלא הוצאת נפש דייק דאטו מי לא חיתה הרבה אם לא הוציאה נפשה עד סוף שחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר פירכוס שאמרו בסוף שחיטה. </span>והא דלא חיישינן דלמא בתחלת שחיטה זינק משום דלא שכיחא שיהיה זינוק אלא בסוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>יולד פרט ליוצא דופן. </span>לאו מלשון לידה דריש אלא גמר לידה לידה מבכור כדאמרינן בריש פרק יוצא דופן (נדה דף מ.) והא דדרשינן התם אשה כי תזריע וילדה עד שתלד ממקום שמזרעת דמשמע דצריך מיעוט למעט יוצא דופן ולא ממעטינן ליה מלידה לידה מבכור משום דאי לאו כי תזריע הוה דרשינן תלד לרבות יוצא דופן כרבי שמעון:  או</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>כשב פרט לכלאים. </span>תימה דהכא או למעט ובפ'ק (לעיל דף כג.)  קאמר או לרבות פלגס וגבי אותו ואת בנו נמי דרשינן (לקמן דף עח:) או שה לרבות כלאים ויש לומר דגבי פלגס ממילא אימעיט ולא צריך קרא אלא לרבות וכן לגבי אותו ואת בנו ממילא אימעיט כלאים דשור ושה אי אתה יכול להוציא כלאים מביניהם אבל הכא כשב ועז כתיב שאתה יכול להוציא כלאים מביניהם וממילא איתרבו להכי כתיב או למעט ובכי האי גונא משני במרובה (ב'ק דף עז:) גבי וטבחו או מכרו ואם תאמר אם כן מאו עז היה למעט כלאים שאתה יכול להוציא כלאים מביניהם ומאו כשב נדמה ויש לומר דנדמה אינו ראוי כל כך למעוטי כמו כלאים ולהכי מעוטא קמא מוקמינן בדדמי טפי בכלאים והדר ממעטינן נדמה דנדמה לא ממעטינן אלא משום דדמי לכלאים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דמתה והדר ילידתיה. </span>והא דאמר בפרק יוצא דופן (נדה דף מד.) ובפרק מי שמת (ב'ב דף קמב:)  דעובר מיית ברישא היינו היכא דמתה מעצמה כדאמר בפ'ק דערכין (דף ז.)  דוולד איידי דזוטר חיותיה עיילא טיפתא דמלאך המות ומחתכא לסימניו אבל נהרג לא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>זה פירש למיתה וזה פירש לחיים. </span> יב] אין להוכיח מכאן דאפילו בידי שמים אפשר לצמצם דקרא איכא למימר דאיצטריך אם יבא אליהו ויאמר שבצמצום נעשה ושבקינן לקרא דאיהו דחיק ומוקי אנפשיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחצר </span>כבד שלה. </span>לאו דוקא נקט יותרת הכבד משום דעולה לגבוה והויא כחלב ודם אלא אפילו כזית של שאר בשר נמי כדאמרינן בגמרא יהיב זוזא לטבחא ישראל מאי ואורחא דמלתא הוא דנקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פסולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסולה </span>שסתם מחשבת עובד כוכבים לעבודת כוכבים. </span>ואם תאמר לקמן (דף לט: ושם) גבי השוחט לשם הרים דקתני פסולה ודייק עלה פסולה אין זבחי מתים לא פירוש ולא מיתסרי בהנאה והכא קתני רבי אליעזר אומר פסולה ואע'ג דאסור אף בהנאה כדקתני שסתם מחשבת עובד כוכבים לעבודת כוכבים ויש לומר דלקמן דייק מדלא קתני הרי אלו זבחי מתים אבל הכא איידי דאמרי רבנן כשרה אמר רבי אליעזר פסולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>תנאי אית להו דרבי אליעזר בר' יוסי. </span>פירוש רבנן ורבי אליעזר דמתניתין אבל ר' יוסי לא סבר ליה כוותיה דהא אמר דאין הכל הולך אלא אחר העובד:  ריש</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ריש </span>לקיש אמר מותרת. </span>מודה ר'ל דחייב מיתה כדאמרינן בפ' ד' מיתות (סנהדרין סא.) מידי דהוה אמשתחוה להר דהר מותר ועובדו בסייף ואין לתמוה היאך נהרג הא דלמא מימלך ולא זריק דם לעבודת כוכבים כדאמרינן בפרק ד' מיתות (ג'ז שם:) דמסית שאמר אלך ואעבוד פטור דמימלך ולא עביד ג] הכא ודאי לא מימלך כיון דעביד מעשה ששחט ע'מ לזרוק ועוד דהכא אפילו ידוע ודאי שלא יזרוק חייב דחשיב עובד עבודת כוכבים בשחיטה זו מה ששוחט ע'מ לזרוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>זביחה דעבודת כוכבים דמיתסרא היכי משכחת לה. </span>תימה אי חשיב פיגול אף במחשבה בלא דיבור אם כן משכחת זביחת עבודת כוכבים דמתסרא בדיבור שפירש בפירוש ששוחט לעבודת כוכבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פנים </span>קשיא לר'ש בן לקיש. </span>פירש בקונטרס דלא מצי למימר ק'ו שלו מפגול דלא הויא ליה לומר פוסלת אלא מפגלת ואע'ג דמצינו דקרי ליה לפיגול פסול דתניא בפ'ב דזבחים (דף כח.) חוץ למקומו פסול ואין חייבין עליו כרת הכא דאיכא למטעי ה'ל למיתני מפגלת כדאמרינן בפ'ב דזבחים (גם זה שם)  גבי הא דתנן שהזבח נפסל בד' דברים כו' א] ודייק בגמרא דיקא נמי דקתני שהזבח נפסל ולא קתני שהזבח מתפגל אבל קשה אמאי לא מוקי לה בשינוי בעלים דמודה ר'ל דמחשבינן מעבודה לעבודה אם אמר הריני שוחט ע'מ לזרוק דמו לשם פלוני דפסול כדאמרינן בפרק ב' דזבחים (ג'ז שם) לכ'נ דליכא לאוקמי ק'ו לא במחשבת פיגול ולא בשינוי בעלים דמה לתרווייהו שכן אינן באותה עבודה שאם אמר הריני שוחט לשם חוץ לזמנו או חוץ למקומו או לשם פלוני כשר כדאמרינן בפ'ק דזבחים (דף י.) ורבינו חננאל גריס פנים לריש לקיש לא קשיא דמוקי לה במחשבת פיגול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>קשיא לרבי יוחנן. </span>וא'ת ולימא דקאי רבי יוחנן כרבנן דכי היכי דילפי רבנן חוץ מפנים לענין דזה מחשב וזה עובד ה'נ ילפינן לענין דמחשבין מעבודה לעבודה וללישנא בתרא לימא דקאי כר'א וי'ל דלגבי זה מחשב וזה עובד שייך למילף חוץ מפנים דגלי רחמנא בפנים דבעלים קרוי מקריב והוא הדין בחוץ דכתיב  (תהלים קו) זבחי מתים דאם בעלים מחשבין חשיב זבחי מתים כיון דבעלים קרוי מקריב בפנים ואין זה אלא גילוי מילתא בעלמא אבל לענין דמחשבין מעבודה לעבודה לא אשכחינן דילפינן כלל והא דמחשבין בפנים גזירת הכתוב בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מקמי דשמעיה מר' יוחנן. </span>תימה מאי תירוץ הוא זה שמתרץ שאמר ריש לקיש קודם שלמד המשנה :  מקום</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקום </span>שאין מחשבה פוסלת בחולין אלא בשתי עבודות. </span>פירש בקונטרס בשחיטה ובזריקה (א) דכתיב וקשה לריב'א דבזריקת דם לעבודת כוכבים לא מיתסר בשר כדמוכח לקמן גבי הנהו טייעי דיהבי דיכרי לטבחי ישראל ואמרי להו דמא ותרבא לדידן ובישרא לדידכו ומסיק דכשרה דהלכה כרבי יוסי דזה מחשב וזה עובד לא אמרינן ובמה שזרקו דם לעבודת כוכבים אחרי כן לא חיישינן עוד תניא בהדיא בתוספתא אם מששחטה זרק דם לעבודת כוכבים והקטיר חלבה לעבודת כוכבים זה היה מעשה בקיסרי ולא אמרו בה לא איסור ולא היתר והיינו משום שהוכיח סופו על תחלתו כדבסמוך אבל בזריקה מיהא לא מיתסרא וצ'ל נהי דבהמה לא מיתסרא דם מיהא איתסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>כאן לא קא שרו רבנן אלא דלא שמעינן דחשיב. </span>וללישנא בתרא דלעיל ע'כ לא שרו רבנן אלא בזה מחשב וזה עובד אבל הכא אותו עצמו ששחט זרק אחרי כן דם לעבודת כוכבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>היה רבו שני כהן אוכל בתרומה. </span>בפרק המביא אשם תלוי (כריתות דף כד:) מפרש דקסברי רבנן המפקיר עבדו יצא לחירות וצריך גט שחרור ומעוכב גט שחרור אוכל בתרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>לא אתי לידיה אמאי אצווח. </span>הא דבעי בפ'ק דב'מ  (דף ו.) תקפה אחד בפנינו מהו ומוקי בשתק ולבסוף צווח שפיר בעי בין לר'ש בין לרבנן דהאי טעמא כי לא אתי לידיה אמאי אצווח לא שייך התם ואיכא טעמא אחרינא התם דקסבר אמאי אצווח הא קא חזו ליה רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רישך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישך </span>והר. </span>אפילו למ'ד מעות בעובד כוכבים קונות הכא לא סמכא דעתיה כיון דמצי מדחי ליה ואי אלמא הוא אסור מדרבנן ואפילו למ'ד בפ' שני דבכורות (דף יג.)  דמשיכה בעובד כוכבי' קונה ולא מעות:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דאמר להר. </span>שאינו נעשה עבודת כוכבים כדפירש בקונטרס ואע'ג דלא חשיב אלוה לאסור התקרובת מכל מקום עובדו בסייף כדתניא בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מו.) הנכרים העובדים את ההרים הם מותרים ועובדיהם בסייף ואמרינן נמי בפרק ארבע מיתות (סנהדרין דף סא.) מידי דהוה אמשתחוה להר דהר מותר ועובדו בסייף ואין לתמוה דכיון דלא מיקרי אלוה אמאי עובדו בסייף דדוקא לענין איבוד קאמר קרא דלא מיקרי אלוה  ג] דכתיב (דברים יב) ברישיה דקרא אבד תאבדון וא'כ ה'פ אלהיהם שעל ההרים תאבדון ולא ההרים שהם אלהיהם ועובדים אותם תאבדון ומה שתקרובת הר מותר היינו משום דגמרינן מכלים דכתיב אבד תאבדון וגו' ואמרינן בפ' רבי ישמעאל (ע'ז דף נא:) בכלים שנשתמשו בהן לעבודת כוכבים הכתוב מדבר ואמר רחמנא דדוקא אלהיהם על ההרים ולא ההרים עצמן אלהיהם אי נמי מש'ה העובדן בסייף אע'ג דלא מיקרי אלוה ד] שהרי מחובר הוא משום דגלי רחמנא בעובדי מזלות דמתחייב כדכתיב (דברים ד)  וראית את השמש וגו' ואף על פי שמחוברין בגלגל הרקיע והא דקתני הכא לשם חמה ולבנה דהוי זבחי מתים היינו לגדייהו שהם תלושים ה] המלאכים המנהיגים אותם כדאמרינן במדרש י'ב מלאכים מנהיגים את החמה ומיהו בקונטרס לא פירש כן דמוקי האי קרא דוראית את השמש וגו' בתלושים ומייתי ראיה מיניה דאע'ג דבעלי חיים לא מיתסרי משום עבודת כוכבים מכל מקום מיקרי אלוה ואסירי תקרובת דידהו וא'ת ומ'ש תקרובת הר מצפוי הר דפליגי בה תנאי בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מה.) דתנן ומה שעליהן אסור דכתיב לא תחמוד כסף וזהב עליהם רבי יוסי (ב)  אומר על ההרים אלהיהם ולא ההרים אלהיהם ואמר בגמרא דפליגי בצפוי הר כהר וי'ל דהתם מיירי כשעובדים ו] את הצפוי ואפ'ה שרי ליה לרבי יוסי הגלילי משום דאין עובדין אותו אלא אגב הר ובטיל לגביה דלא יהא טפל חמור מן העיקר ורבנן נמי אי לאו קרא ז] הוו שרו מהאי טעמא אי נמי רבנן אסרי משום שעובדים אותו וקרא אסמכתא בעלמא וא'ת דמשמע בריש פרק כל האסורין  (תמורה דף כח:) דצפוי בעלי חיים מותרים להדיוט ומוקי לא תחמוד כסף וזהב עליהם בדבר שאין בו רוח חיים אבל בדבר שיש בו רוח חיים הואיל והוא מותר צפויו נמי מותר ואפילו לגבוה משמע התם דהוה שרי אי לאו דכתיב בו מן הבקר ואפילו מיירי כשאין עובדין אותו מ'ש מתקרובת בעלי חיים דאסור וי'ל דצפוי שרי טפי דבטיל אגבייהו ח] דהוה כנעבד עצמו דשרי לפי שהוא ב'ח ומיהו נראה דצפוי ב'ח אסור אפילו להדיוט מדפריך התם טעמא דרבינהו קרא הא לא רבינהו קרא צפוי מותר והא דכתיב (דברים יב) ואבדתם את שמם מן המקום ההוא כל העשוי לשמם והשתא למה לי למידק טעמא דרבינהו קרא השתא נמי דרבינהו קרא תקשה ליה היאך מותר להדיוט דקרא דמן הבקר לגבוה כתיב אלא ודאי אף להדיוט אסור והיינו טעמא ט] כיון דאשמועינן דאסורים לגבוה ומיקרי נעבד לכל הפחות לגבי גבוה בא הכתוב דלא תחמוד לאסור צפוי אפילו לא יחשב נעבד אלא לגבוה אע'ג דהר נמי חשוב נעבד לענין גבוה כדמוכח בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מו:) דהמשתחוה להר אבניו אסורין למזבח מ'מ צפויו מותר דילפינן מכלים דלא מיתסרי כי היכי דילפינן תקרובת מכלים כדפרישית ואין להאריך כאן יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבוצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבוצה </span>לפני עבודת כוכבים. </span>פירש בקונטרס לא מיבעיא עומדת דכשהגביהה והרביצה קנאה בהגבהה ונעשית שלו ואין נראה דכי הגביהה נמי לא קנה לה לענין שתחשב שלו אם אין אדם אוסר דבר שאין שלו דהא גזל ולא נתיאשו הבעלים שניהן אינן יכולין להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו כו' ולקמן (דף מא.) נמי דאמר רב נחמן אין אדם אוסר דבר שאינו שלו פריך ליה מהמנסך ומאי פריך מהמנסך והא מנסך מכי אגבהיה קנייה כדאמר בהניזקין (גיטין דף נב:) אלא ודאי בהכי לא חשיב שלו ואינו קנוי לו אלא להתחייב באונסין אלא נראה דנקט רבוצה לרבותא דאף על גב דלא הרביצה ולא עשה בה מעשה גדול כל כך אסרה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפני </span>עבודת כוכבים. </span>אין לפרש דוקא לפני עבודת כוכבים וכרבי יהודה בן בבא דאמר לקמן (דף מא.) אין מנסכין יין אלא לפני עבודת כוכבים והוא הדין שאר עבודות דנראה דדוקא לענין ניסוך קאמר דבכל דוכתא דאיירי בשוחט לא נקט לפני עבודת כוכבים ועוד דאמאי פריך בסמוך אשחוטי חוץ לא ליחייב דמחתך בעפר הוא התם בשלא שחט לפני עבודת כוכבים ולא מתסרא ומ'מ חייב העובד מידי דהוה אעובד להר אלא ודאי אע'פ שלא בפני עבודת כוכבים נמי מתסרא והא דנקט הכא לפני עבודת כוכבים אורחא דמלתא נקט א'נ כיון דלפני עבודת כוכבים הוא מסתמא לשם עבודת כוכבים מתכוין אע'פ שלא פירש וכגון שהוא ישראל מומר והשתא מצי למימר דנקט רבוצה דלא מבעיא הרביצה לפני עבודת כוכבים דודאי לשם עבודת כוכבים נתכוון אלא אפי' רבוצה כבר כיון דישראל מומר הוא ושוחט לפני עבודת כוכבים מתכוין לעבודת כוכבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>הא דאמר עולא. </span>לא מייתי סייעתא מעולא אלא מהא דמיתסרא בהמת חבירו ע'י מעשה אבל דמיתסרא במעשה זוטא אין יכול לדקדק דדלמא עולא מעשה רבה קאמר כדאמר בסמוך והא דקאמר בסמוך ועולא מעשה כל דהו קאמר היינו משום דלרב הונא לא מצי לפרושי מעשה רבה וא'כ על כרחך מעשה כל דהו קאמר דאי סימן אחד בעי א'כ הוה ליה לפרושי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>שלש חטאות. </span>לא נחת למניינא דא'כ ליתני ארבעה וכגון שהוא יוה'כ אלא בהני אשמועינן חידוש דלענין שבת חייב אע'פ שלא תיקן אלא להוציא מידי אבר מן החי כדאמר בפסחים בפרק אלו דברים (דף עג.) ובחוץ לעבודת כוכבים הוי חידוש כדמוכח בשמעתא וא'ת ואמאי חייב משום שחוטי חוץ והא אינו מתקבל בפנים דחטאת העוף ליתא אלא ביחיד ואין קרבן יחיד קרב בשבת וי'ל דכיון דאם זרק הורצה כדאשכחן בפ'ב דביצה (דף כ:) גבי כבשי עצרת ששחטן שלא לשמן או שלא לזמנן יש לו להתחייב משום שחוטי חוץ דבפ' השוחט והמעלה (זבחים דף קט.) מרבינן מקראי לחייב בחוץ על כל הפסולין שאם עלו לא ירדו ואף על גב דאותו ואת בנו בחוץ פטור משום מחוסר זמן שבת לא חשיב מחוסר זמן דאין זה אלא משום דאין עשה דקרבן יחיד דוחה לא תעשה דשבת:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי מאי איריא חטאת לישמעינן זבח. </span>לפירוש שני שבקונטרס דלרב הונא פריך ו] [דאי] אין אדם אוסר דבר שאינו שלו א'ש דנקט חטאת לאפוקי שלמים שהם שלו צ'ל דסבר השתא דאתיא כרבי יוסי הגלילי דאמר קדשים קלים ממון בעלים הן דלרבנן לא חשיב שום זבח שלו כדמוכח בזבחים בפ' בתרא (דף קיד.) דפריך בשלמא רובע שהקדישו ולבסוף רבעו אלא מוקצה ונעבד היכי משכחת לה הא אין אדם אוסר דבר שאינו שלו ומשני בקדשים קלים ואליבא דרבי יוסי הגלילי משמע דלרבנן אין אדם יכול לאסור ומיהו קשה לפירוש זה דבסמוך פריך מההיא ברייתא לרב נחמן דאמר אין אדם אוסר דבר שאינו שלו ודייק מדאוקמינן בחטאת העוף טעמא דחטאת העוף אבל זבח אחר לא ומאי קושיא הא מתוקמא שפיר בחטאת בהמה ונקט חטאת לאפוקי שלמים ושמא מתחלה ניחא ליה בחטאת בהמה כל כמה דלא אסיק אדעתיה שינויא דחטאת העוף ובחצי קנה פגום אבל לסוף מסתבר ליה שינויא דחטאת העוף דאי בחטאת בהמה ונקט חטאת לאפוקי שלמים ה'ל למנקט עולה כדפי' בקונט': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הויא חטאת תיובתיה דמאי מעשה מעשה רבה. </span>תימה לפי' ראשון שבקונטרס שלא ז] להקשות על רב הונא מדקדק לאשמועינן זבח א'כ היכי מצי למימר מעשה רבה הא ע'כ מדנקט חטאת דייקינן מיניה סייעתא לרב הונא דמעשה כל דהו ושמא יש לומר דהא דנקט חטאת לאשמועינן דאע'ג דקניא ליה לכפרה אפ'ה לא חשיב כדידיה לאוסרה במעשה כל דהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמן ורב עמרם ורב יצחק אמרי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו. </span>ובמס' ע'ז פרק רבי ישמעאל (דף נד.) אמילתיה דעולא דלעיל דאמר להו רב נחמן אמרו ליה לעולא כבר תרגמא רב הונא לשמעתיך בבבל לאו משום דסבר כרב הונא אלא כלומר לא הודעתנו שום חידוש שכבר השמיענו זה רב הונא ואם תאמר בעובדא (ע'ז דף נז: ) דעל עובד כוכבים לחנותא והוה חמרא בדוולא שדא ביה עובד כוכבים ידא ושיכשך ביה ואתא מריה דחמרא ושקליה בריתחיה ושדייה לדנא וגרסינן התם איקלע רב נחמן למחוזא ואסריה בהנאה אמאי אסריה והא אין אדם אוסר דבר שאין שלו ולמסקנא דקאמר אפילו למ'ד אוסר אדם דבר שאינו שלו הני מילי עובד כוכבים ורב נחמן מצי סבר כתנא קמא ניחא אבל למאי דסלקא דעתך דאתי רב נחמן כר'י (ה) ולא כתנא קמא קשה:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דקניא ליה לכפרה כדידיה דמיא. </span>והא דפריך בפרק בתרא דזבחים (דף קיד.) מוקצה ונעבד אינו שלו הוא ואין אדם אוסר דבר שאינו שלו ומוקי לה בקדשים קלים היינו כרב הונא דלעיל דלהני אמוראי דהכא מתוקמא אף בחטאת דכדידיה דמיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע ב' אוחזין בסכין ושוחטין כו'. </span>משמע הכא דרב הונא ועולא דלעיל (דף מ.) אסרי אף להדיוט דהך דשנים אוחזין וההיא דר' יהודה בן בתירא ורבנן דבסמוך איירי אף להדיוט ומשמע דלדידהו ניחא והשתא הא דמייתי ראייה בפרק רבי ישמעאל  (ע'ז דף נד:) מכלים שהזניח המלך אחז דאמר מר הכננום שגנזום והקדישו אחרים תחתם הוי אסור אף להדיוט ותימה דהתם לעיל בההוא פירקא (דף נב:) בעי מיניה ר' יוסי בן שאול מרבי כלים שנשתמשו בהן בבית חוניו מהו שישתמשו בהן בבהמ'ק אליבא דמ'ד עבודת כוכבים הוא לא תיבעי לך דהשתא להדיוט אסירי כו' ומסיק דאסורין ודריש ליה מקרא דהכננום שגנזום ומה ראייה היא התם אסירי אף להדיוט כלים שהזניח אחז והנך דבית חוניו שרו להדיוט למ'ד לעבודת כוכבים הוא וי'ל דקרא דכל הכלים ודאי איירי לגבוה ומייתי מיניה ראיה לעולא דכיון דאסירי אע'פ שלא עשה בהן אחז שום שנוי אלא שנשתמש בהן לעבודת כוכבים א'כ היכא דעביד מעשה גמור שמתחיל לשחוט הבהמה אית לן למימר דאסור אפילו להדיוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ת'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ש </span>המטמא והמדמע והמנסך כו'. </span>למ'ד בהניזקין (גיטין דף נב:) מנסך ממש פריך וא'ת ומאי קא משני דאית ליה שותפות בגוה הא אמר התם למ'ד דמנסך ממש לא בעי למימר מערב משום דהיינו מדמע וכיון דאוקמיה דאית ליה שותפות בגוה ולא נאסר חלק חבירו אלא משום שמערב בשלו וא'כ הא אכתי היינו מדמע וי'ל דמכל מקום קמ'ל דאף על גב דחייב מיתה לא אמרינן קם ליה בדרבה מיניה כדאמרינן התם ואי לא תנא מדמע הוה אמינא דבדבר מועט לא מיחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>כל כמינך שתאסר ייני לאונסי. </span>תימה דמשמע הכא דר' יהודה בן בתירא שרי לזבוני לכל עובד כוכבים שירצה מטעם דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ובמס' ע'ז פ' ר' ישמעאל (דף נט: ושם ד'ה אמר) משמע דלא שרי לזבוני אלא לההוא עובד כוכבים דנסכיה דמינה מייתי ראיה אהא דקאמר התם האי עובד כוכבים דנסכיה לחמריה דישראל אע'ג דאסור בהנאה למשקל דמי מההוא עובד כוכבים דנסכיה שרי דמקלא קלייה וי'ל דהכי מייתי התם כיון דר' יהודה בן בתירא שרי לזבוניה לכל עובד כוכבים שירצה לרבנן נמי דפליגי עליה שרי לזבוניה לההוא עובד כוכבים דנסכיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בישראל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בישראל </span>מומר. </span>פי' בקונטרס דה'ה דהוה מצי לאוקומי דאית ליה שותפות בגוה כדאוקים לעיל וקשה דא'כ אמאי חזר והקשה קושיות שכבר תירץ אלא נראה דאף על גב דאית ליה שותפות בגוה אכתי איכא למימר לצעוריה קמיכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי בישראל מומר. </span>להנך אמוראי הוה מצי למימר בהנזקין (גיטין דף נב:) מנסך היינו שנגע בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>שוחטין לתוך הגומא. </span>אומר רבינו תם דהיינו גומא נקייה דנראה כמקבל דם לעבודת כוכבים וקשה דאם כן בלא עושה לו מקום חוץ לגומא ב] איכא תקנה לנקר חצרו ולפיכך טוב ליזהר מלשחוט אפילו לתוך גומא שאינה נקיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובשוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובשוק </span>לא יעשה כן. </span>אע'ג דאמר רב (שבת דף סד:) כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור היינו כמו שוטחן בחמה אבל לא כנגד העם שאם היו רואים אותו עושה כן בצינעא היה שם חשד כמו בשוק אבל כאן הרואה שעושה בביתו אומר לנקר חצרו הוא עושה ומיהו בירושלמי יש דהך משנה פליג אדרב מההיא ונראה שאין הש'ס שלנו סובר כן מדלא הקשה ממתניתין לרב כמו שהקשה מזוג שבצואר ומשני תנאי היא בפרק במה אשה (שם דף סד:) וכל הנהו דפריך לרב בפ'ק דמסכת ע'ז (דף יב.) מי שנתפזרו לו מעותיו לפני עבודת כוכבים וישב לו קוץ ברגלו ומשני להו קאמר בירושלמי דפליגי אדרב והא דאמר בפרק אע'פ (כתובות דף ס.) צינור שעלו בו קשקשים בשבת ממעכו ברגלו בצינעא בשבת ואינו חושש בההוא נמי מודה רב דלא שייך שם חשד דהא מדאורייתא שרי למעכו לכתחלה בשבת:  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>שמעון מכשיר. </span>פי' הקונט' דלא חייש למראית העין וריב'א מפרש דלא שייך כלל לר' שמעון מראית העין דדומה כמקדיש על מנת לשחוט בחוץ ור' שמעון לטעמיה דמפרש בפ' הרי עלי עשרון (מנחות דף קט.) הרי עלי עולה על מנת שאקריבנה בבית חוניו יקריבנה לבית המקדש ר'ש אומר אין זה עולה וטעמא שלא התנדב כדרך המתנדבים כדתנן בפ' המנחות והנסכים (שם דף קג.) הרי עלי מנחה להביא מן השעורין כו' ר' שמעון פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים ובהדיא תנא בתוספתא אהך דהכא ר' שמעון מכשיר שאין כיוצא בזה מתנדב אמר ר' שמעון ומה אם אמר הרי עלי עולה לשוחטה בעבר הירדן שמא עולה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לא אמר לשם חטאתי. </span> אם לא אמר לשם חטאת ואפי' אם אמר הרי זו חטאתי לא אמר כלום כדאמרינן בפ'ק דנדרים (דף ו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימר </span>נדר בצינעא. </span>ולעיל דלא חיישינן שמא יש לו זבח בתוך ביתו בצינעא דאית ליה קלא שרגיל להודיע שלא יבואו לידי מעילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא שאין לו אשה. </span>מה שהקשה בקונטרס אי שאין לו אשה למה לו למתנייה זה הכלל פשיטא למאי נחוש לה יש לומר אין לו אשה היינו שאין אנו יודעין אם יש לו אשה אם לאו וכן אין לו זבח דלעיל אבל בידוע דאין לו לא איצטריך:  הדרן עלך השוחט</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>טרפות. </span>אי גרסינן אלו ניחא ואי גרסינן ואלו יש לפרש דקאי אפלוגתא דר' ישבב ור' עקיבא והודה לו ר' עקיבא דנבלה או קאי אכל הני ח] שחיטתו פסולה דלעיל דהוה פסול שאירע בשחיטה והוי נבלה וקאמר הכא ואלו הן ט] טרפות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניקב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניקב </span>הלב לבית חללו. </span>בשאר נקובי לא איצטריך למיתני לבית חללו שהן דקין  י] ופשיטא שאין נקב חשוב בהם כלל אם לא ניקב לבית חללו אבל לב שהוא עב ס'ד שאם ניקב בעומק שהוא חשוב נקב וניטל הלב והריאה והדקין לא איצטריך למיתני דבכלל נקובים הוא דאף על גב דבטחול אמר בגמרא דניטל כשר וניקב טרפה בכל הני נקובים דתנא פשיטא דכל שכן ניטל וניקבה המרה נמי נראה דכ'ש ניטל דטריפה ומ'מ ניטלה הכבד ולא נשתייר הימנה כלום איצטריך דאפשר להיות דניטל כל הכבד ולא המרה שניטל כל בשר הכבד ונשאר המרה דבוקה בגידי הכבד והסמפונות והא דתנן (לקמן דף נד.) גבי ואלו כשרות ניקב הלב ולא לבית חללו צריך לומר דמהכא לא הוה שמעינן דהוה אמינא יא] ה'ה סמוך לבית חללו דסופו לינקב עד בית החלל והא דקתני ניקבה הגרגרת כשרה היינו משום דבעי למיתני נסדקה ונשברה השדרה ולא נפסק החוט שלה איצטריך דאי מהכא ה'א או הא או הא אי נמי ה'א דבעיא תרתי קא משמע לן דבחוט תלי מילתא וניטל הכבד יב] ולא נשתייר הימנה כזית פריך בגמרא (לקמן מו.) רישא לסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שחסרה. </span>מפרש בגמרא  או שחסרה מבפנים ולמ'ד חסרון מבפנים לא שמיה חסרון מפרש ניקבה לרבנן או שחסרה לר'ש דאמר עד שתינקב לבית הסמפונות ובחסרון כל שהוא מודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרוסת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרוסת </span>הנץ. </span>גבי טרפות עוף הוא שייך למיתני אלא משום רבי יהודה תנא ליה הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרוסת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרוסת </span>הנץ. </span>גרסי' בתוספתא [פ'ג] ובערוך [ערך נץ ד'] וכן יסד הפייט בסליחות תוחלת ישראל מדרס  הגס ונץ אפרוחים קרוצים וטעמא לא משום דסופו לינקב דא'כ בכלל נקובה היא ומהאי טעמא לא תני במתניתין דמיא לדיותא ודמיא לבישרא  אלא טעמא דדרוסה שהארס שורף וסופה למות יג] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>החיה מלמד שתפס הקב'ה כל מין ומין והראה למשה. </span>והא דלא חשיב ליה בהקומץ רבה (מנחות דף כט.) גבי שלשה דברים שנתקשה משה מנורה ראש חדש ושרצים יד] ולא חשיב נמי הא דאמר במדרש כמין מטבע אש הראה הקדוש ברוך הוא למשה דכתיב זה יתנו שמא לא חשיב אלא מידי דנתקשה אבל הני אע'פ שהראהו לא נתקשה בהן אלא שתמה על הדבר מה יוכל אדם ליתן כופר נפשו הראהו הקב'ה להבחין היטב ולהודיע לישראל וכן הכא להראות לישראל איזו היא אסורה ואיזו היא מותרת:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא בהמה שנחתכו רגליה. </span>תימה דלא פריך מניטל צומת הגידים (ב) ה] דתניא בהדיא בפ' בהמה המקשה (לקמן עו.)  דטרפה ויש לומר דהוי בכלל בהמה שנחתכו רגליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רב יהודה אמר שמואל וכן לטרפה. </span>מסיפא דייק רב יהודה דקתני גבי גולגולת כמה חסרון בגולגולת ב'ש אומרים כמלא מקדח ובית הלל אומרים כדי שינטל מן החי וימות אלמא דבשיעור מיתה חשיב חסרון ולהכי חשיב דרב יהודה בהדי משניות  ו] משום דממתניתין דייק ולא חשיב לה בהדי שמעתא כדחשיב מלתא דרב עוירא אע'ג דאמתניתין אתמר וא'ת א'כ אמאי לא פריך נמי והא איכא גולגולת כיון דרב יהודה אכולהו קאי ואומר ר'ת דרב יהודה לא קאי אגולגולת דס'ד דחסרון דגולגולת הוי עם הקרום ובהמה מיטרפא בנקיבת הקרום לחודיה אבל אדם דאית ליה מזלא בעי חסרון גולגולת עם נקיבת הקרום והא דאמר בעירובין (דף ז:)  דחשיב תרי חומרי דסתרי אהדדי כגון שדרה וגולגולת אגב שדרה נקט גולגולת אי נמי לענין טרפות אדם קאי וכן לטרפה נמי אגולגולת דמשכחת ביה חומרא וקולא חומרא לענין הורג את הנפש וקולא לענין פדיון בכור אם נטרף תוך שלשים שאין הכהן צריך להחזיר אם קבלו ולענין עשה חבירו טרפה ומיהו קשה דבסמוך גבי הא דאמר ר'י בר' יהודה ניקבה המרה טרפה דמקשו ליה רבנן מאיוב משמע דאין בהמה מיטרפא בכך כמו בן אדם ועוד לקמן (דף מז:) גבי אדומה וירוקה כשרה מייתי מדרבי נתן שבאת לפניו אשה שמלה את בנה כו' אלמא מאי דחיי באדם חיי נמי בבהמה והיה נראה לפרש דחסרון הגולגולת בלא הקרום וטרפה לפי שסוף הקרום ליפסק ולהכי לא פריך הכא מגולגולת דהא קתני לה ניקב הקרום של מוח אבל אי אפשר לפרש כן שהרי יש ב'א הרבה שניטל מגולגולת שלהם יותר ממלא מקדח ועדיין חיים ונראה דחסרון הגולגולת הוי עם נקיבת קרום העליון דסוף תתאה ליפסק אבל בלא חסרון עצם אם ניקב קרום העליון אין סוף תתאה ליפסק וכן בבהמה איכא למ'ד (לקמן דף מה.) תתאה מגין ואפילו למ'ד קרמא עילאה אע'ג דלא אינקיב תתאה טרפה יש לחלק בין אדם לבהמה ולא מטעם ר'ת אלא משום דבאדם הקרום התחתון קשה וחזק יותר מבהמה ומשום הכי בעי חסרון עצם עם נקיבת העליון ובבהמה התחתון רך ואין צריך חסרון עצם עם העליון אבל בדבר ששוה בזה ובזה אין לחלק ביניהן כלל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפיק </span>חדא ועייל חדא. </span>ולמ'ד חסרון מבפנים לא שמיה חסרון וחסרון דמתניתין לר' שמעון דלרבנן הוי בכלל נקובה צ'ל דהך סוגיא כר' שמעון דלרבנן ליכא אלא י'ז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סימנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סימנין </span>שנדלדלו ברובן טרפה. </span>פירש ר'ח דלמאי דמסיק לקמן (דף מד.) ומוקי לה באיפרוק אפרוקי נדלדלו היינו שנתפרדו זה מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל נעקרה צלע מעיקרה טרפה. </span>לקמן  (דף נב.) פליג עליה בר זכאי ואמר נעקרו ברוב בצד אחד ונשתברו ברוב שני צדדין והכא נקט טפי מילתיה דשמואל משום אינך דקאמר גולגולת שנחבסה ובשר החופה את רוב הכרס ואם תאמר לרבי יוחנן דאמר התם בין נעקרו בין נשתברו ברוב שני צדדין חסר להו מי'ח טרפות דליכא למיחשבינהו בתרתי כיון דבזה ובזה צריך רוב שני צדדין ויש לומר דמכל מקום תרתי נינהו שזו עקורה וזו (ג) נטולה:  הנך</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הנך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנך </span>דאפקת לא תיפוק. </span>וא'ת למאן דלית ליה לקמן (דף נד.)  ההיא דרב מתנא דבוקא דאטמא מאי נינהו י'ח טרפות וי'ל דבאיעכול ניבי הוי טרפה לכולי עלמא ואם תאמר לעולא דאמר בסמוך ח' מיני טרפות יש ולית ליה דרכיש בר פפא מאי ניהו י'ח טרפות וי'ל דניטל צומת הגידין חשיב חדא ולרכיש הויא בכלל נחתכו רגליה ועוד קשה למ'ד נקרע רוב חיצונה זהו בשר החופה את רוב הכרס חסר להו חדא דהכא חשיב להו בתרתי לכן נראה דעולא וההיא דלקמן סברי כמתני' וכרבי יוחנן  דאמר אלו טרפות דווקא ואתא אלו למעוטי דרב מתנא אע'ג דדמיא לנטולה במתני' וכ'ש דרכיש דלא דמיא כלל להנך דמתני' ולית ליה י'ח טרפות נאמרו למשה מסיני ג] ומצי למימר נמי דלית ליה בשר החופה בתרתי ואם תאמר וכי היכי דחשיב תרי פסוקי כחדא א'כ ריאה שחסרה וחסרון דשדרה נחשוב נמי כחד וי'ל לפי דאין שיעורן שוה דחסרון דריאה בכל שהוא וחסרון דשדרה פלוגתא  ד] ב'ש וב'ה אי נמי לפי שזה בבשר וזה בעצם ואם תאמר נקרע רוב החיצונה ובשר החופה את רוב הכרס נמי נחשוב כחד וי'ל דרוב החיצונה הוא רוב הכרס ובשר החופה את רוב הכרס אינו רוב בשר אלא רוב ממה שכנגד רוב הכרס וא'ת ואמאי לא חשיב חסרון הגרגרת דהוי בכאיסר וי'ל דטעמא דחסרון משום דסופה ליפסק ה] דהוי כרוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יפלח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יפלח </span>כליותי מי קא חיי. </span>פירש בקונטרס והאי לקותא הוא וקשה דמנא ליה דהאי לקותא דאיוב הוי לקותא דהויא ביה טרפה הא איכא לקותא דכשרה כדאמר לקמן  (דף נה:) מליא מוגלא טרפה מים זכים כשרה אלא הכי פריך יפלח כליותי מי קא חיי בלא רפואה הא קאמר לקמן (דף נד.) דמחו בכוליתא וקטליה ואי בדרו ליה סמא חיי ואיוב לא מצינו שעשו לו שום רפואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמר רבי יוחנן הלכה כסתם משנה. </span>אע'ג דסיפא דמתני'  (לקמן דף נד.) דאלו כשרות מסייע ליה מכל מקום פריך מכח דמאי אולמיה הך סתמא מהך סתמא כדפירש בקונטרס ואי משום שהאחרון הוא עיקר במקום שיש סדר למשנה כגון בחדא מסכתא מ'מ הך משנה דאלו טרפות ואלו כשרות כחדא בבא חשיב ואין סדר וה'ר יעקב מאורליינ'ש תירץ דהכי פריך והא אמר ר' יוחנן הלכה כסתם משנה וע'כ סתמא דאלו כשרות לאו סתמא מעלייתא היא דאי סתמא מעלייתא היא אמאי איצטריך ר'י לומר הלכה כמותו הא אמר ר' יוחנן חדא זימנא דהלכה כסתם משנה :  ההיא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההיא </span>ספק דרוסה. </span>פירש בקונטרס דבבהמה נמי איכא תקנתא דבשלמא גבי נקב איכא למימר דלמא במקום נקב שחט אבל גבי דרוסה כיון דמקומה מאדים אפי' שחט בה יש היכר במשהו ולפי מה שפירשתי בפ'ב (לעיל דף כח. ) גבי בר אווזא דקאמר נשחטיה לוושט דלמא במקום נקב שחיט דבספק דרוסה איירי לא יתכן לומר כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ישב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישב </span>לו קוץ בוושט. </span>פירש בקונטרס וקורט דם אין בו מבפנים ונראה דאין לחוש אפילו יש מבפנים אם אין מבחוץ כיון דלא חיישינן שמא הבריא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>עולא אין חוששין לספק דרוסה. </span>לקמן (דף נג:) פסקינן דחיישינן לספק דרוסה ואם כן ישב לו קוץ בוושט חוששין נמי שמא הבריא ואם תאמר ואמאי נימא נשחטה הותרה כדאמרינן בפ'ק (לעיל ט.) גבי בא זאב ונטל את בני מעיים והחזירן כשהן נקובים וכי תימא שאני הכא שנולדה ספיקא מחיים הא אמר בפ' ד' אחין (יבמות דף ל: ושם) ואילו גבי גירושין ספק קרוב לה ספק קרוב לו לא קתני פירוש ומותרת צרת ערוה לשוק בלא חליצה ומפרש טעמא משום דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ואל תאסרנה מספק אלמא השתא דמת בעלה מוקמינן לה בחזקת מה שהיתה ט] בחיי בעלה קודם שזרק גט לערוה והכא נמי כי נשחטה נעמידנה בחזקת מה שהיתה קודם שנולד בה ספק דרוסה והעמידנה בחזקת שאינה דרוסה וי'ל דשאני הכא דדרוסה שכיחא והא דאמרינן לקמן (דף נג.) גבי ארי שנכנס לבין השוורים ונמצא צפורן על גבו של אחד מהם כיון דאיכא למימר הכי ואיכא למימר הכי אוקי תורא אחזקיה רב לטעמיה דאמר אין חוששין לספק דרוסה אבל למ'ד חוששין לא מוקמינן ליה אחזקיה התם נמי דמי לתלות יותר בדרוסת ארי כמו בספק דרוסה בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם דאיתחזק איסורא. </span>ובחתיכה אחת ספק של חלב ספק של שומן ואע'ג דלא איתחזק איסורא לא איתחזק נמי היתרא אבל הכא מעיקרא היתה בחזקת כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כשמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשמואל </span>דאמר לאו מקום שחיטה הוא. </span>ואפי' למאן דמכשיר בפ'ק (לעיל יט.) הגרים שליש ושחט שני שליש שאני גרגרת דלא מיטרפא במשהו עד דאיכא רובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כשמואל הא אמר ברובו. </span>אע'ג דשמואל פוסל בפ'ק (לעיל כ.)  הגרים שליש ושחט שני שליש גבי כל הכשר בשחיטה כנגדו בעורף כשר למליקה הכא בעי למימר דרבא לא פסיל מהאי טעמא אלא משום חומרי דרב וחומרי דשמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>שלים דמי תורא למריה. </span>ואע'ג דטעה בדבר משנה י] הוא לא עבדינן כתרי חומרי דסתרי אהדדי בידים האכילו לכלבים:  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יהושע היא דאמר אין משגיחין בבת קול. </span>תימה דקיימא לן כבית הלל משום בת קול וקיימא לן דרבי אליעזר שמותי הוא ולא חיישינן בבת קול שפסק כוותיה בפרק הזהב (ב'מ דף נט:)  ויש לומר דשאני התם שלא יצתה אלא לכבודו דרבי אליעזר דאמר מן השמים יוכיחו ועוד דבת קול דבית הלל מסייע קרא דכתיב (שמות כג)  אחרי רבים להטות דבית הלל רובא הוו אלא דמעיקרא מספקא לן משום דבית שמאי מחודדין טפי אבל בת קול דרבי אליעזר רבנן דפליגי עליה הוו רובא ואם תאמר אמאי קאמר הכא הא מני רבי יהושע היא דאמר אין משגיחין בבת קול הא איהו לא קאמר אלא אעובדא דרבי אליעזר דאנן נמי לא קיימא לן כבת קול דרבי אליעזר וי'ל דכיון דקאמר לא בשמים היא משמע דאית ליה דבשום דוכתא אין משגיחין בבת קול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולה </span>כרב עבדא. </span>והא דאמרינן לעיל רמינן עליה חומרי דרב וחומרי דשמואל היינו למאי דס'ד והוה מצי למימר כולה כשמואל עבדא דלאו מקום שחיטה הוא ואסר נמי בהגרים שליש ושחט שני שלישי אלא נקט כרב משום דקי'ל כרב באיסורי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדקאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדקאמר </span>נתנו בו חכמים שיעור כו'. </span>ולא בעי למימר דנתנו בו שיעור למטה דמדלא פירש דבריו מסתמא בין למעלה בין למטה קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>תפיסת יד. </span>פירש בקונטרס ארבע אצבעות תימה דבעוף מאי ופירש רבינו יצחק בן רבינו מאיר ארבע אצבעות בראמים גדולים מכאן ואילך כל חד וחד לפי  ד] מה שהוא גדול ובה'ג מפרש כדי תפיסת יד כדנקיט איניש בשתי אצבעותיו ודבריהם דברי קבלה ויש לסמוך עליהם והאי דקרי לקמן (דף נ:) גבי חלחולת ה] בתפיסת יד כמלא בטדא דתורא דהיינו ארבע אצבעות התם נקט כדי תפיסה סתם אבל הכא כדי תפיסת יד קאמר דמשמע כדי שיוכל לתפוס בשתי אצבעות ואפי' כל שהוא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאיכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאיכא </span>עיקור סימנים. </span>לפירוש הקונטרס דפ'ק (לעיל כ.) דבעיקור סימנים הויא טרפה תימה ו] דהיכי פשיטא ליה דהויא טרפה על כרחך אינה נטרפה בתורבץ הוושט בנקב בעלמא כמו בוושט עצמו ז] וכמו כן נימא דניטל כולו כשרה וכי תימא דסבירא ליה דלא גרע משמוטת הגרגרת שהיא טרפה זהו דוחק גדול ועוד דקא משני דברובו כשרה אף על פי דפסוקת הגרגרת תנן ברובו טרפה ולפירוש הלכות גדולות פריך שפיר והא איכא עיקור סימנים אף ע'ג דלא הויא טרפה בשמוטה זו מ'מ במה יכשר כיון דאין לו היתר בשחיטה ומיהו קשה לפי' ה'ג דמאי פריך והאמר רבה בר בר חנה סימנים שנדלדלו ברובן טרפה לפי המקשן תקשה ליה ארבה בר בר חנה גופיה דאי טרפה הויא בהכי אם כן מהו עיקור דקיימא לן דלא הויא טרפה אלא שאין שחיטה מועלת בו ומיהו ח] ספרים דגרסי מעיקרא לא קשיא (הא דאקפל אקפולי) והא דאדלדול אדלדולי וי'ל שיודע המקשן כדמסיק לבסוף דרבה בר בר חנה איירי דאיפרוק אפרוקי בכח כאן מעט וכאן מעט דלא הדרא בריא והוי טרפה ועיקור סימנין דלא הוי טרפה דאקפול אקפולי בנחת מעל הבשר ומ'מ פריך מדלדול דרבה בר בר חנה אלשון דלדול שהזכיר המתרץ וחוזר ומפרש לו דדלדול שאמרתי אינו כשל רבה בר בר חנה אבל לספרים דגרסי בתר והא אמר שמואל ברובו לא קשיא הא דאנקוב אנקובי הא דאקפל אקפולי קשה וכן קשה לפירוש רבינו חננאל דמפרש דאפרוק איפרוקי שנפרדו הסימנין זה מזה ליכא למימר שהמקשן היה יודע האמת דא'כ לא הוה פריך מידי וי'ל דכי פריך מרבה בר בר חנה הוה מצי למימר וליטעמיך תקשה לך דרבה בר בר חנה גופיה אי טרפה הויא עיקור ט] סימנים היכי משכחת לה:  היכי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכי </span>עביד הכי והא תניא חכם שטימא כו'. </span>וא'ת דלקמן (דף מט.)  גבי ההוא מחטא דאישתכח בסמפונא דכבדא הונא מר בריה דרב אידי טריף רב אדא בר מניומי מכשיר וי'ל דהתם אגמריה סמיך כדאמרינן בסוף פ'ב דנדה (דף כ:) גבי ילתא דאייתית דמא לקמיה דרבה בר בר חנה וטמי לה ואייתית קמיה דרב יצחק בר' יהודה ודכי לה ופריך עליה מחכם שטימא כו' ומשני דמעיקרא (א) טמי טמוי לה כיון דאמרה כל יומא הוה דכי לי רבה בב'ח כה'ג וההוא יומא ה] חש בעיניה הוה דכי לה ובעי התם כזה התיר לי פלוני חכם מהו פירוש נאמנת או אינה נאמנת ובעי למיפשט מעובדא דילתא דנאמנת ומשני רב יצחק בר' יהודה אגמריה סמך ו] ופירש שם בקונטר' דהדר ביה מאידך שנויא דשני מעיקרא טמויי טמי לה דכיון דאגמריה סמך רשאי להתיר מה שאסר חבירו ז] וכי אמר דאין חבירו רשאי להתיר היינו מסברא ולפירושו בשמעתין נמי למאי דמסיק דאגמריה סמך לא צריך למאי דמשני רב לא אסר ולא מידי אלא דהאמת מתרץ ולכאורה היה נראה פשט ההלכה  ח] דנדה אגמריה סמך ולכן האמין לדבריה ולעיל צריכין לשנוייא קמא דמעיקרא טמויי טמי לה וההיא עובדא דלקמן (דף מט.) דמחט שנמצאת בסמפונא דכבדא שמא היו שניהם בבית המדרש ונשאלה השאלה לפניהם לשניהם אי נמי לא ידע שאסר חבירו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>העדים שהעידו כולם רשאין ליקח כו'. </span>דשנים אינם חשודים כדאמרינן בפ'ב דיבמות  (דף כה:) ומ'מ לבעל נפש טוב להרחיק ט] ואם תאמר ועדים היאך רשאין ליקח י] כו' בשלמא חתומים על גט אשה או על שטר מקח לא חשו חכמים יא] למעשה דמעשה לא עבדי אבל דבורא אמרי כדאמרינן בפרק התקבל (גיטין דף סז.) אמר לעדים אמרו לסופר לכתוב ולעדים ויחתמו לא תעשה בישראל כזאת דחיישינן שמא תשכיר עדים וכן מיאנה או שחלצה בפניו היאך ישאנה הא לא עבדי התם מעשה ויש לומר דכל דבר שנגמר על פיהם חשיב מעשה אבל התם שאינו אלא דבור בעלמא שאומר יב] מן הבעל אל הסופר לכתוב ולעדים לחתום ואפשר שהם לא יעשו ולא תתגרש וגם אם אין גומרין הדבר אינם חוששין ואם תאמר דן את הדין דהכא היאך רשאי ליקח והלא יחיד הוה מדקתני דן דמכח מתני' דבכורות (דף כח:) דתנן דן את הדין מייתי בפ'ק דסנהדרין  (דף ו.) דשנים שדנו דיניהם דין ולאו דוקא ב' אלא ה'ה אחד ואין לומר דדיין לא חשיד דהא אמרינן בפ'ב דיבמות (דף כה:) החכם שאסר את האשה בנדר דלא ישאנה ושמא חיישינן התם טפי שמא עיניו נתן בה ועוד יש לומר דההיא דבכורות מוכחא טפי דביחיד איירי דקתני רישא מי שאינו מומחה וראה את הבכור כו' בפרק עד כמה (בכורות דף כח:)  ולהכי דייק מינה בסנהדרין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזהו </span>תלמיד חכם. </span>דמהדרי ליה אבידתו בטביעת עין זה הרואה טרפה לעצמו:  מצטרפין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצטרפין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצטרפין </span>לכמלא מקדח. </span>לאו משום דבעו למיסתם כב'ש  אלא משום דב'ש פירשו ה] שיעור נקט שיעורא דב'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אישתמיטתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אישתמיטתיה </span>הא דאמר כו'. </span>ס'ד דרב ירמיה דאפילו בנקבים שיש בהם חסרון קאמר דמצטרפין לרובה מדנקט כנפה דמשמע כנקבי נפה שיש בהם חסרון איירי ו] ומסיק דבשאין בהן חסרון איירי ולא נקט נפה אלא לומר דמלאה נקבים כנפה ולשון אישתמיטתי' קשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניטלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניטלה </span>ממנה רצועה מצטרפת לכאיסר. </span>תימה לישמועינן ניקבה וכ'ש רצועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שיכנס איסר לרחבו. </span>פירוש לרחבו של איסר שיושיבהו שם על רחבו ויכנס לאפוקי דרך עוביו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנסה </span>עצמה. </span>שפשטה ז] ראשה יותר מדאי ליטול ירק בבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חותך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חותך </span>שתי צלעות מכאן ומכאן. </span>פירש ר'ח שתים מכאן ושתים מכאן והאי חזה לא הוי כההוא דמסכת תמיד (דף לא.) שלא היו שם שום צלעות כדתנן בפ' לא היו כופתין:  מר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>בר חייא מתני איפכא. </span>פי' בקונטרס דמסתברא כלישנא קמא  דקים ליה רבי יוחנן בשיטתיה לעיל דאמר ניקב הקנה למטה מן החזה נידון כריאה ונראה דאזלינן בכולהו לחומרא מדלא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר וגם רבי יוחנן דאמר ניקב הקנה למטה מן החזה משמע בין דריאה בין דכבדא נדון כריאה וכן רבינו חננאל פסק לחומרא דשלשתן נקובתן במשהו בין דכבד בין דלב בין דריאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דאמר רוב עורו רוב מוחו מאי. </span>דדלמא ה'ה ברוב מוחו לבד טרפה ונקט רוב עורו לאשמועינן דאפילו עורו בעי רוב ורבינו תם מפרש דמבעי ליה אי בעי נמי רוב מוחו ועורו דנקט מפני שהוא עיקר ומכל מקום בלא מוחו נמי אינה טריפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתמזמז
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתמזמז </span>מוחיה דדין. </span>תימה לריב'ם דמייתי ראיה ממוח דראש דשיעורו בנקב משהו למוח  ח] חוט השדרה דשיעורו ברובו :  עד</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>ועד בכלל או עד ולא עד בכלל. </span>מדאמר בפירקין (לקמן דף נה.) כל שיעורא דשיערו חכמים להחמיר ליכא למפשט מידי דהני מילי במשנה או בברייתא אבל הכא מימרא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>תימצי לומר עד ולא עד בכלל פי פרשה מהו. </span>אף על פי שאמר שמואל עד בין הפרשות מ'מ מספקא ליה דדלמא מתחלת עובי פיצול ראשון עד פיצול שני שלמטה הימנו קרוי בין הפרשות ראשון ועד ולא עד בכלל ואיני יודע או שמא מסוף עובי פיצול ה] קרוי בין הפרשות שזהו בין הפרשות ממש אבל מה שהוא כנגד עובי החוט המתפצל לא מיקרי בין הפרשות וטרפה אי נמי משום הכי מספקא ליה שמא פי פרשות עצמן דהיינו עובי פיצול ראשון הוי בין הפרשות דקאמר שמואל לפי שהוא בין חוט המתפצל לשמאל לחוט המתפצל לימין והא דנקט שמואל עד בין הפרשות ולא נקט עד הפרשות לפי שהאחד מתחיל לצאת ולהתפצל קודם לחבירו ודוקא אם עד ולא עד בכלל איבעיא ליה בפי פרשה ראשונה אבל אם עד ועד בכלל לא מצי למיבעי פי פרשה שניה מהו דממה נפשך הוי בכלל איני יודע כמו בין הפרשות שני דהא עד בין הפרשות ראשון קאמר דטרפה ותו לא ואם איתא דפי פרשה אינו קרוי בין הפרשות הרי לא אמרינן שיהא טרפה אלא עד בין הפרשות ואין זה בין הפרשות ואם הוא קרוי בין הפרשות האמר שניה איני יודע ובכלל שניה יש לו להיות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>תימצי לומר עד ועד בכלל פרשה עצמה מהו. </span>פירש בקונטרס נפסק הפיצול עצמה מן החוט מהו ונראה דאפילו דאם תימצי לומר דעד ולא עד בכלל הוה מצי למיבעי בפרשה עצמה את'ל דפי פרשה טרפה אבל אי פי פרשה כשרה אז ודאי ליכא למבעי דכ'ש פרשה עצמה ועוד י'ל דמבעיא ליה אם נפסק הפיצול ברחוק ממקום חיבורו כנגד חוט השדרה שבין פיצול ראשון לפיצול שני שהוא בין הפרשות ראשון והשתא לא מצי למבעי אלא את'ל עד ועד בכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו ראשונה ושניה. </span>הא דנקט שניה משום דאי הויא טרפה הוה שייך למבעי כל הנך בעיות בשניה כמו בראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למטה </span>מן האגפים. </span>יש להסתפק אם למטה ממקום חיבורן בגוף קאמר אם למטה ממקום ששוכבות על ו] העוף דהיינו למטה מסוף עצם של כנף המחובר בגוף: 


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: ערוקאי.
txt:
<span class='five'>ערוקאי. </span>רבי זירא לא היה צריך לברוח דאביו גבאי של מלך היה דנהג בגבואתא תליסר שנין כדאמר בפרק זה בורר (סנהדרין כה:) דכי הוה אתי ריש נהרא למתא כי הוה חזי רבנן אמר להו לך עמי בא בחדריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכך </span>בעינן כזית במקום מרה וכזית במקום שהיא חיה. </span>הכי קיימא לן כדפסקינן לעיל (דף מג.)  הלכה כדברי האומר בכזית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמרי </span>לה קרמא תתאה. </span>כלומר עם עילאה דאי תתאה גרידא הא פסקינן בסמוך דבעינן תרוייהו ואם כן לא הוה ליה לא כרב ולא כשמואל:  אינקיב</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינקיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינקיב </span>תתאה ולא אינקיב עילאה מאי. </span>לעיל (דף מה.) גבי קרום של מוח לא בעי הכי דפשיטא דעילאה מגין שהוא עב וחזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>מגין כדרב יוסף כו'. </span>בכל דוכתי (לקמן צג:) קי'ל כרבינא לקולא ולא הוצרך לפסוק כאן אלא משום דבעי לאתויי דרב יוסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לא שנא. </span>פירש ר'ח לא שנא וטרפה ולפירושו הא דאמר לקמן אדומה כשרה מדר' נתן צריך לומר היינו כשמתלבנת ע'י נפיחה וכן משמע מתוך הלכות טרפות דרבינו גרשום ובה'ג של רבינו תם ובקונטרס פירש לא שנא וכשרה כדלקמן וכן פסק בה'ג ורב אלפס ורבינו יעקב בר רבי אבין היה מודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אוכמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוכמי </span>אוכמי. </span>פירש בקונטרס טיי'ש שיש בה מראות שחורות והא דאמרינן בסמוך כדיותא טרפה יש לפרש דהינו כשרובה כך ומעשה בא לפני רבינו תם והכשיר כשלא היתה רובה שחורה אבל תימה דכיון דאמר לקמן (דף מז:) דטרפה משום דשחור אדום הוא אלא שלקה א'כ מה לי רובה מה לי מקצתה כיון דע'י לקותא היא ונראה לפרש דאוכמא דהכא היינו כי כוחלא דאמר לקמן (שם) דכשרה וכן פירש בהלכות גדולות של ר'ת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מקיפין בבועי. </span>כשניקבה היכא דלא ממשמשא ידא דטבחא כדפירש בקונטרס דאי לא ניקבה כשרה בר מהיכא דאיכא תרי בועי דסמיכי להדדי כדבסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>כסדרן היינו רביתייהו. </span>נראה ב] לי כסדרן דוקא באותו ענין כמו שהן שוכבות זו אצל זו אבל אם הם שוכבות זו על זו אע'פ שהם סמוכות זו לזו טרפה דאין זה כסדרן ועוד כתוב בערוך  בשם ר'ח כסדרן קבלה רב מפי רב אפילו סריכן תרי אוני באמצע ועיקרן מפרקי מהדדי טרפה וכ'ש אם דבוקות זו ע'ג זו ג] הראשונה עם השניה או השניה עם השלישית דודאי טרפה ורבותינו הגאונים כתבו כיון דחדא סירכא על גבי חברתה היא רביתא ולא איכפת לן בההיא סירכא והרבה תמיה רבינו יהודה על קבלת ר'ח וכתב שלא מצא בכל הלכות טרפות של רבותינו שראה שום חילוק בין מיפרקי מעיקרן ללא מיפרקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>רביתייהו. </span>על פירוש הקונטרס דפירש דהסירכא מחמת נקב היא באה קשה לר'י דאמאי כסדרן כשרה נהי דאינה נמשכת לכאן ולכאן לא יהא אלא קרום שעלה מחמת מכה בריאה שאינו קרום אע'פ שאין הקרום דבוק למקום אחר ד] ואי הוה אמרינן הא  דכסדרן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>שפכי אהדדי חדא היא וכשרה. </span>כתב בעל הלכות גדולות דבועות בשיפולי ריאה דהיינו בשיפולי אונות או אומות טרפה ופירש הטעם דכל יתר כנטול דמי ותימה דמה ענין זה אצל זה ואי חשיב ליה יתר בסוף ריאה הכי נמי באמצע ואין לאסור מפני שנראה כשתי בועות דהא מכשרינן היכא דשפכי אהדדי ושמא הטעם דכשעומד בסוף סופו ליפסק ולינקב וטוב ליזהר שכל דבריהם דברי קבלה וכן פסק רבינו יד] גרשום וכתב דאי מהדר לה הודרנא בישרא כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לאו טרפה. </span>כתוב בהלכות טרפות של רבינו גרשום דאפילו יש הפסק ביניהם כחוט השערה טרפה משמע דאי איכא ביניהן כשני חוטין לא חשיב סמיכי אהדדי וכשרה וכתב רבינו יהודה דוקא בועות שיש בהן מוגלא אבל צמחים קשין אפילו סמיכי כשרה וכן פירש רבינו שמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הני עיזי ברייתא הכי אית להו. </span>והא דאמר דביני ביני טרפה היינו היכא דגדולה הרבה ואין דומה לענוניתא דורדא פירש בקונטרס דכי משתכחן תרתי דטרפה דהא יתרת דביני וביני לאו אורחה דחדא גופה לא טו] אכשר אלא משום דכל הני עיזי ברייתא הכי אית להו ואם אין לה אפילו אחת כשרה ורבינו אפרים אומר דעל אחת לא היה אומר כל הני עיזי ברייתא הכי אית להו טז] ולא היה סבור רב אשי למטרפה דהא כולהו אית להו אלא ודאי אפילו על שנים קאמר דכשרה משום דהני עיזי ברייתא הכי אית להו ולפיכך אם אין לו אפילו אחת טרפה ונראה דאין ראיה מבהמות שלנו דשמא חלוקות משלהם כדאשכחן בפרק הלוקח בהמה (בכורות דף יט:) דפרה בת שלשה שילדה ודאי לכהן ובהמות שלנו יולדות לפעמים בשנה שניה אם לא שנאמר דכשיולדת בשנה שניה תשש כחה ושוב לא תלד עד שנה רביעית ועמא דבר כרש'י מדקאמר וקרו לה טבחי עינוניתא דוורדא משמע כפירושו דאין שם אלא היא דלא מסתבר כלל לומר דקאי אשניה ובכל מקום שהיא סרוכה טרפה ואם חסר אחת מן האונות אין העינוניתא מצטרפת להשלים:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אגבה אפילו כטרפא דאסא טרפה. </span>ונראה דאם נמצאת העינוניתא לצד שמאל כיון דלאו אורחא בהכי טרפה דהא מפרש טעמא משום דעיזי ברייתא הכי אית להו והא דממעט אגבה ולא ממעט לצד שמאל נקט גבה למעוטי אפילו בימין ואם שינתה מקומה היה נראה להתיר מדממעט גבה דוקא ואף כי רבינו שלמה מטריף בתרי עינוניתא אע'פ שאחת אינה עומדת במקומה לא היה אוסר ז] אם לאו דאיתא שנים אך מורי הרב דודי ז'ל אמר שהיה מקובל לאסור ואפשר דטעמא משום דלאו אורחיה בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>כטרפא דאסא טרפה. </span>משום אבי העזרי וה'ר אב'ן כתב ה'ר יצחק בספרו דדוקא בשאר אונות וגב הריאה הויא טרפה אבל האונות שבצד הימין התחתונה שהיא עליונה הסמוכה לצואר כשרה דדרכה להתפצל וכתב בתשובה דאפי' לא הויא כטרפא דאסא אלא על ידי נפיחה טרפה ואי לא הויא אפילו בתר נפיחה כטרפא דאסא נראה לאבי העזרי שהיא כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דשיעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דשיעא </span>כאופתא. </span>היינו שחלקה לגמרי אבל אם יש בה שום היכר בעלמא כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלישי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלישי </span>הביאתו לפני. </span>נראה דסבר דבתרי זימני הויא חזקה כרבי (יבמות דף סד:) מדאמר לה המתיני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span> ירוקה ח] ה'ד ככרתי. וי'ס שכתוב בהן ככרתן והכל אחד וכתב בערוך דהוא צבע ירוק ותרגום של חציר הוא כרתי ט] ונראה דהוא צבע אינדי'ש בלע'ז דהוא דמי לרקיע דהא משמע שהוא דומה קצת לתכלת כדאמרינן (ברכות דף ט:) כדי שיכיר בין תכלת לכרתי ואמר תכלת דומה לים וים דומה לרקיע ומתוך כך אומר ר'ת דהא דפסלינן בפרק לולב הגזול (סוכה דף לד:) אתרוג הירוק ככרתן דוקא בצבע אינדי'ש ומיהו נראה דמכח זה אין להכשיר שאר אתרוגים הירוקים דלא נקט ככרתן למעוטי שאר עניני ירקות וה'נ לא הוי דוקא ככרתן דלעיל גבי ירוקה כשרה מדרבי נתן פירש בקונטרס ירוקה כעשבים אלמא ככרתן לאו דוקא וכן נראה דלא אתי למעוטי אלא דדמיא לכשותא ומוריקא וביעתא דכל מיני קרו'ג ירוקים איקרי כדאמר במסכת נגעים (פ'א)  ירקרק ככנף טווס ואיכא למ'ד כשעוה ואמרינן בפרק ד' נדרים (דף לב.)  וירק את חניכיו שהוריקן י] (באבנים טובות ומרגליות) שלא יתנו עיניהם בממון ויתעסקו בהצלת נפשות ולא באבנים טובות ומרגליות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אבל </span>נקב שיש בו חסרון אפילו רבי שמעון מודה. </span> יא] ויש שרצו לאסור כשנראית הריאה חסרה שיש קמט וסדק וחסרון על הריאה אפילו עולה בנפיחה והעור והבשר קיים והשיב להם ריב'א דטעות הוא בידם דא'כ הוה ליה לשנויי הכא הכי וכדברי הכל ולא הוה ליה לאוקמא כר'ש אלא ודאי כיון דעולה בנפיחה כשרה וכן פסק רבינו קלונימוס הזקן:  שלפוחית</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלפוחית.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלפוחית. </span>היינו במקום שהולד מונח אבל ניקב כיס השתן או ניטל טרפה ומה שלא הוזכר לא במשנה ולא בגמרא שמא הוי בכלל ניקבו הדקין ה] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מייתינן </span>סכינא דחליש פומיה. </span> ו] דהיינו כשלא העלתה צמחים אבל העלתה צמחים אפילו איכא ריעותא בדופן לא תלינן בדופן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמיה בריה דרב יוסף בדיק לה בפשורי. </span>אאיכא ריעותא בדופן קאי כדפירש בקונטרס ועתה נוהגין להטריף כל הסירכות ואין בודקין אותן לא בדופן ולא בפשורי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבינא והוא דסביך בבשרא. </span>פירוש נאחז ומסובך היטב בבשר כמו צמר מסובך ולהכי נקט סביך ולא נקט סריך ובתשובת רב שר שלום גאון כתב דבין סריך וסביך ובין לא סביך וסריך כשרה ולית הלכתא כרבינא אלא כרב נחמן דאמר ריאה שניקבה ודופן סותמתה כשרה ומשמע מתוך דבריו דרבינא לא בא לפרש דבריו של רב נחמן אלא סברא דנפשיה קאמר וכן נראה מדפריך ז] עליה דהעלתה צמחים חוששין לה ומי אמר רב נחמן הכי והאמר רב נחמן ריאה שניקבה ודופן סותמתה כשרה ולא משני הא דסביך הא דלא סביך ועוד מדפריך רב יוסף לרבינא ולא לרב נחמן משמע דלרב נחמן לא בעי לא סביך ולא סריך ואין נקב פוסל שם שדופן סותמתו ומיהו לא ידעינן מנא ליה שלא יהא הלכה כרבינא שהוא בתרא ושמא אין זה רבינא סתמא  ח] שהוא בכל הש'ס שהיה חבירו של רב אשי שנולד ביום שמת רבא מדבא רב יוסף להשיב על דבריו ובהלכות טרפות של רבינו גרשום כתב דריאה הסמוכה לדופן אף במקום רביתייהו דאוני וסרוכה וסבוכה בבשר שבין הצלעות או בצלעות עצמן בדקינא להו בנפיחה עם הצלעות או גוררין הבשר עם הסירכא ומנפחין לה אם עולה בנפיחה כשרה דכיון שהסירכא קיימת וסותמת כל הנקב לא יתפרק עוד כיון דבמקום רביתייהו קיימא ובקונטרס פירש דסביך בבשרא היינו דוקא בבשר שבין הצלעות אבל בצלעות עצמן לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>למעוטי קרום שעלה מחמת מכה בריאה. </span>ה'נ הוה מצי למימר למעוטי שלא במקום רביתייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העלתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העלתה </span>צמחין מהו אמר ליה כשרה. </span>והא דאמר לעיל דחוששין לה היינו בסרוכה לדופן דמוכחא מילתא שהסירכא מחמת נקב:  שדרה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שדרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שדרה </span>לקמיה דרבי יצחק נפחא. </span>לא מפני שקבל לקושיתם כדפירש בקונטרס דלעיל שנינו דלא צריכא אלא לר'ש אלא משום דדלמא אי הוה ריאה קמן הוה מינקבה ואע'פ שרבי אמי הקשה לעיל קושיא זו לעולא ממתניתין דהריאה שניקבה או שחסרה קיבל תירוצו של עולא ויש ספרים דגרסי לעיל איתיביה רבי אחא לעולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אי הוה ריאה קמן הוה מנקבה. </span>לא משום דדרך הוושט מינקיב ואתאי דא'כ אמאי מכשר בסמוך בחתיכה דכבדא אלא בעי למימר דרך הסמפונות יצא ונכנס בריאה מבחוץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>קופא לגיו אי קופא לבר. </span>אין לפרש כשהמחט מקצתה חוץ לכבד ומקצתה בתוכו אבל כולו בתוך הכבד כשרה בכל ענין דסמפונא נקיט ואתא דא'כ מאי פריך ממחט שנמצא בעובי בית הכוסות דעל כרחך התם כשהוא בתוך בית הכוסות איירי דאי בחלל הגוף היכי קאמר מצד אחד שלא ניקבה אלא עור אחד כשרה הא ודאי דרך הוושט  א] נקיב ואתא אלא אי קופא לגיו לצד סמפון של כבד קאמר ואפילו כולה בתוך הכבד ונראה דדוקא גבי כבד יש חילוק בין קופא לגיו לקופא לבר אבל בריאה כשרה בכל ענין דקרובה לקנה וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול וכן אם נמצאת בתוך הקורקבן כשר שדרך הוושט בא מחט עם המאכל שהקורקבן תלוי בוושט:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>דזיתא מבזע בזע. </span>פירש הקונטרס ולמאן דחייש במחט חייש נמי הכא ואם כן הוה דלא כהלכתא דקיימא לן הלכתא כרבי יוחנן דמכשיר לעיל אבל נראה דאפילו רבי יוחנן במחט הוא דתלינן שבאתה דרך הסמפונות אבל קשייתא דזיתא שהם גסים ואינן יכולין לבא בריווח דרך הסמפונות חיישינן שמא ניקבה הוושט וחזר ונכנס בכבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כהנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהנים </span>נהגו בו היתר. </span>ה'ה ישראלים וכהנים דנקט לפי שהקבה ניתנה לכהנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>מסייע כהני. </span>דמשום פעם אחת לא היה קוראהו מסייע כהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והקדוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והקדוש </span>ברוך הוא מסכים על ידם. </span>ולרבי ישמעאל לא איצטריך קרא להכי דפשיטא דמסכים כיון שצוה להם לברך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואברכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואברכה </span>מברכיך. </span>ואפילו עובדי כוכבים המברכים את ישראל מתברכין כדאיתא בירושלמי דברכות דההוא עובד כוכבים דיהיב שלמא לרבי ישמעאל אמר לו מלתך כבר אמורה פירוש איני צריך להחזיר לך שלום שברכתך כתובה מואברכה מברכיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאמר </span>משום אבותיו מאי היא דתניא כו'. </span>פירוש קבלה היתה בידו של רבי אושעיא דרבי ישמעאל משום אבותיו התיר אבל לא מתוך ברייתא זו דקדק ולא גרסינן דברי רבי ישמעאל שאמר משום אבותיו אלא דברי רבי ישמעאל סתם דהא במסקנא מהפכינן ליה ומפרש דמשום אבותיו דקאמר רבי אושעיא היינו משום אבותיו וליה לא ס'ל והא דקאמר הכא שאמר משום אבותיו מאי היא היינו אותה ברייתא שהתיר רבי ישמעאל חלב הקיבה שאתה אומר שהוא משום אבותיו מאי היא:  להביא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>להביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להביא </span>חלב שע'ג הדקין. </span>לא היה צריך למיכתב (ויקרא ג) את החלב המכסה את הקרב דמואת כל החלב אשר על הקרב מרבינן אף שעל הדקין או שעל הקיבה לאידך ולמעט חלב שעל גבי דפנות כתביה כדדריש בתורת כהנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלב </span>טהור סותם. </span>לא מיירי הכא בריאה ושומן סותמתה או נסרכה בשומן דפשיטא דטרפה דסתימה זו אינה כלום דאין שומן לריאה ואין זה שומן שלה ולא מיירי הכא אלא כגון דקין שניקבו וחלב הכנתא סותם את הנקב שהוא שומן שלהם ותמיד שוכבים בו ואדוק הוא מאד והויא סתימה מעלייתא וחלב העשוי ככובע נמי דאצטריך למימר דאינו סותם היינו כגון טרפשא דליבא ה] כדאמר לקמן שהן שם כל שעה אבל בריאה אין שום חלב סותם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלב </span>חיה מאי. </span>נשאל לרבינו יצחק על מחט שנמצא בקורקבן וניקבה הכיס שלו וגם בשרו רק שהיה שומן סותם למעלה והתיר דלא מבעי לן הכא אלא חלב חיה שכנגדו בבהמה טמא אבל בחלב טהור דעוף שלא מצינו כנגדו טמא פשיטא דסותם דמיהדק שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>ואיסורא דאורייתא וכו'. </span>כדרב פפא הלכה ומסתברא דרבא נמי חזר בו דקאמר לקמן משמיה דרב נחמן חימצא ובר חימצא חד סתים וחד לא סתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושאר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושאר </span>כל המשקין מותרין. </span>ואם תאמר כמאן הא אפילו רבנן דבסמוך לא שרו אלא חמשה ויש לומר דה'ה לכולן ואותן ה' דנקט משום דפליג רבי שמעון עלייהו אבל בשאר מודה:  כי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי דאייתרא. </span>ההיא דפסחים פרק מקום שנהגו (דף נא.) כי סליק רבה בר בר חנה אכל דאייתרא מיתוקם כי האי לישנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאייתרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאייתרא </span>כולי עלמא לא פליגי דשרי. </span>ולהאי לישנא מפרש מילתא דרב נחמן בניחותא אינהו מיכל קא אכלי ליה השתא לדידן דלא אכלינן אפי' סותם אינו ולא כפירוש הקונטרס דפירש דלהאי לישנא בתרא לא מתוקמא מילתיה דרב נחמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>ביום שביעי בא ממקום קרוב מונה עמהם. </span>לכאורה היה נראה דיום שביעי לאו דוקא אלא בלילה של שביעי דאכתי לא פסק אבלות מינייהו דאי ביום השביעי הא מקצת היום ככולו ואין שייך לומר מונה עמהם ומיהו אפילו ביום שביעי ממש איירי דבמועד קטן  (דף כב.) מוקי לה כשעדיין המנחמים אצלו דאכתי קאי באבלותיה עד שילכו להם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדקה </span>לדקה ומגסה לגסה. </span>פירש רבינו חננאל ו] מסתמא מבהמה דקה לבהמה דקה להקל דאי באונא ואומא הוה ליה למימר קטנה וגדולה כדאמר רבי יהודה גבי כרס:  ואיזהו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיזהו </span>כרס החיצונה בשר החופה את רוב הכרס. </span>וא'ת אם כן חסר להו מי'ח טרפות דבשר החופה את רוב הכרס הוא משב שמעתא דבריש פירקין ובריש פירקין (דף מב.) פירשתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רובא </span>ולא הוי טפח פשיטא. </span>פי' פשיטא דרוב מועיל לכולי עלמא וקצת תימה מאי קא משני לא צריכא דאיכא טפח במשהו מהו דתימא עד דמיקרע בה טפח לא הוה טרפה ואמאי ס'ד למימר הכי ורבינו חננאל גריס דאיכא טפח ומשהו ורוצה לפרש רובא דלא הוי טפח היינו כשאין בכל הכרס טפח ולכך פריך שפיר פשיטא דלא בעי טפח שהרי אין בכולה טפח ומשני כגון דאיכא טפח ומשהו מהו דתימא כיון דאיכא בכולה טפי מטפח לא מיטרפא עד דמקרע טפח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכשתמתח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכשתמתח </span>תעמוד על טפח. </span>כשתקיף הסלע בחוט וימתח החוט יהיה בארכו טפח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחט </span>שנמצאת בעובי בית הכוסות בצד אחד כשרה. </span>אבל בהמסס אפילו מצד אחד שלא נקב מעבר לעבר טרפה ג] כך פירש רש'י במקום אחר ואפילו אם תמצא לומר דאין סברא שיהא טרפה הואיל ולא ניקב אלא חצי עור מצינו למימר דכוליה ניקב וחיישינן שמא הבריא כי היכי דחיישי' [גבי ושט] בריש פירקין (דף מג.) למאן דחייש לספק דרוסה והא דקתני במתניתין המסס ובית הכוסות שנקבו לחוץ דמשמע דבעינן נקב מפולש לאו דוקא לחוץ שיהא מפולש אלא כלומר לחוץ כלפי חוץ ולאפוקי נקבו זה לתוך זה והא דקאמר מצד אחד כשרה בעובי בית הכוסות צריך לפרש ד] אותו צד אחד מבפנים כלפי הריעי דאי צד שבחוץ כלפי חלל הגוף אפילו לא ניקב כלל אלא שנמצא מחט בחלל הגוף טרפה דאמר נקובי נקיב ואתאי ואין נראה לר'ת לומר שיהא טרפה ה] בלא ניקב אלא חצי העור של המסס ונראה לו דהמסס נמי מצד אחד כשרה והא דנקט בעובי בית הכוסות מצד אחד כשרה רבותא קמשמע לן לפי שיש לו שני עורות וקמשמע לן דאע'ג שניקב עור אחד שלם אפילו הכי כשרה עד שניקבו שניהם ואגב דנקט מצד אחד כשרה נקט נמי משני צדדין טרפה אע'ג דמילתא דפשיטא היא ועוד אומר ר'ת דהאי נמי חדוש הוא דס'ד אמינא אפילו משני צדדין כגון שניקבו שני העורות כשרה לפי ששוכב ע'ג המסס ומדובק שם בשומן והוא הדין דאותו דבקות מגין שלא יצא הריעי מידי דהוה אחלחולת שניקבה וירכים מעמידין אותה דכשרה קא משמע לן ו] הכא דטרפה וא'ת הא אמרינן בבמה מדליקין (שבת דף לו.)  גבי הנהו תלת מילי דאישתנו שמייהו הובלילא בי כסי ובי כסי הובלילא למאי נפקא מינה למחט שנמצאת בעובי בית הכוסות והשתא מאי נפקותא איתא הא בתרוייהו אמרינן מצד אחד כשרה משני צדדים טרפה גם בהובלילא וי'ל דנפקא מינה שלא תטעה לפרש מה שאמר מצד אחד כשרה זהו בהובלילא דהיינו המסס שעתה קורין בית הכוסות אבל במה שקורין עכשיו הובלילא היינו מה שהיו רגילים לקרות בית הכוסות אפילו מצד אחד טרפה הואיל וניקב עור שלם אי נמי שלא נטעה נמי במשני צדדים טרפה דהוי במה שקורין אותו עכשיו בית הכוסות דהוא המסס אבל במה שקורין עכשיו הובלילא דהוא מה ז] שקורין מתחלה בית הכוסות אפילו משני צדדין כשרה דהויא כמו חלחולת שניקבה וירכים מעמידין אותה:  המוציא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>מחבירו עליו הראיה. </span>פירוש על הלוקח להביא ראיה שברשות מוכר נטרפה ד] אע'פ שלא נתן מעות עדיין כאן נמצאו וכאן היו כדאמר בסוף פרק המדיר (כתובות דף עו:) והא דקרי ליה מוציא משום דמסתמא כל כמה דלא יהיב זוזי לא יהיב ליה חיותא והקשה ה'ר י'ט דבנדה פרק הרואה כתם (דף נח.) תניא בדקה עצמה וחלוקה והשאילתה לחברתה היא טהורה וחברתה תולה ומפרש רב ששת דלענין דינא תנן דלא מיחייבא חברתה לכבס הבגד ואמאי לא אמרינן כאן נמצאו וכאן היו כמו גבי בהמה דהכא וגבי מומין דסוף המדיר וי'ל דלא דמי דודאי כדי לקיים המכר ה] ובקדושין סברא הוא דאמרינן הכי שאומר המוכר ללוקח קח פרתך שברשותך נטרפה והאב אומר לבעל קח אשתך שברשותך נולד המום ואין לנו לבטל המעשה הזה אבל גבי חלוק ליכא למימר הכי ועוד גבי חלוק לעולם הוא ברשות הראשונה בעלת חלוק שלא בא ליד השניה בתורת מכר אלא בתורת שאילה ולא שייך למימר ברשות שואלה נמצאת ולא ברשות בעלת חלוק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאיכא מחט מסרך הוה סריך. </span>ה'ה קוץ וכל דבר תדע מדקאמר התם ליכא מידי למיסרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דגר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגר </span>ונפל. </span>ולא הלך דלקמן פסקינן דהלכה אפילו בדיקה לא בעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דהוו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהוו </span>שגרן כרעיה בתרייתא. </span>לא בנפילה מיירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפל </span>לארעא חוששין. </span>אף על גב דבנפילה בעינן עד שיפול מעשרה טפחים כדאיתא בפרק שור שנגח את הפרה (ב'ק דף נ:)  ומכריסא דתורא עד ארעא ליכא אלא ארבעה טפחים כדאמר התם (דף נא.)  מ'מ חיישינן הכא משום דנפיל מחמת ההכאה שמנגחין זה את זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>הרחם אין בו משום ריסוק אברים. </span>משום דאיכא ריעותא דאינו הולך איצטריך ליה לאשמועינן דאי לאו הכי פשיטא דאזלינן בתר רוב ולדות וא'ת א'כ מאי קא מסייע ליה מבן יום אחד דמטמא בזיבה התם ליכא ריעותא א'נ כשחיה הרבה אחרי כן וי'ל דאם איתא דאתרמי ריסוק אברים מחמת בית הרחם א'כ היה לנו לחושבו לאונס לענין זיבה ועוד דזובו מוכיח שנתרסקו אבריו בבית הרחם וכעין ריעותא הוא דמסתמא ו] דמחמת כך בא הזוב אלא ודאי לעולם אין בו ריסוק אברים:  מודה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>רבי שמעון לענין קדשים. </span>לא הוה צריך כאן לדברי רבי יוחנן דבבכור עסקינן דתלי רחמנא בפטר רחם וקדשים גופייהו לא יליף ר'ש אלא מבכור לידה לידה כדאמר בריש יוצא דופן (נדה דף מ.) ולרבותא נקט הכא כל קדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עמדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עמדה </span>אינה צריכה מעת לעת אבל בדיקה ודאי בעיא. </span>אבל לא עמדה בעיא ודאי מעת לעת ובעיא נמי בדיקה כדתנן לקמן (דף נו.) דרסה וטרפה בכותל או שריצצתה בהמה צריך מעת לעת ואמר בגמרא משום ר'א בר' ינאי אחת זו ואחת זו צריכה בדיקה וא'ת והא תניא בפ' התערובת (בזבחים דף ע:)  נתערבה בשור שנעבדה בו עבירה בכלאים ובטרפה ובגמרא (דף עד:)  פריך האי טרפה היכי דמי אי דידע ליה לשקלה אי דלא ידע ליה מנא ידע ומשני ר'ל דאיערב בנפולה ופריך בנפולה לבדקיה ומשני קסבר עמדה צריכה מעת לעת הלכה צריכה בדיקה והשתא על כרחך עיקר שינויא לא הוי מעמדה צריכה מעת לעת דאכתי ליבדקיה בהילוך ועוד דכיון דמעת לעת סגי אמאי קתני ירעו עד שיסתאבו אלא עיקר שינויא מהלכה צריכה בדיקה וכיון דאין מרויח שום דבר במה שאומר עמדה צריכה מעת לעת ל'ל למימר הכי הא כ'ע מודו הכא דעמדה אינה צריכה מעת לעת ונראה דגרסי' התם עמדה אינה צריכה מעת לעת אע'ג דלא צריך ליה התם נקטיה אגב הלכה בעיא בדיקה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>היכא דנפלה מן הגג כו'. </span>הא דלא קאמר הלכה כרב יהודה בריסוק אברים משום דבעי לאשמועינן דוקא עמדה למעוטי פשטה ידה לעמוד וננערה לעמוד:  קטניות</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קטניות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטניות </span>אין בהן משום ריסוק אברים כו'. </span>אית ספרים דגרסי בתר הכי חמצי אין בהם משום ריסוק אברים חפצי יש בהם משום ריסוק אברים וכן ח] לגרסת הקונטרס משמע דלא הוו בכלל קטנית וי'ל דקטנית מיירי בדברים דקים כמו עדשים ואורז ודוחן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>רב נמי גיסטרא קאמר. </span>מעיקרא הויא אתי ליה דרב שפיר דדלמא לא ט] חשיב גיסטרא אבל כיון דחשיב ההוא דרב כהנא נבלה משום גיסטרא דידיה נמי נבלה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי היינו דרב. </span>לאו דרב ממש דההיא דרב לאו גיסטרא הוא ודידהו הוי גיסטרא ונבלה אלא כלומר  י] מרב הוה להו למפשט דהא עדיפא מדרב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סברי </span>מרתח רתח. </span>אבל אי בעו מיניה חדא אפילו אי מכשר בתרתי לא רתח במה שבאים להחמיר ובסוף פרק שני דזבחים (דף ל:) אין מתיישב כמו בכאן גבי הא דבעי מיניה לוי מרבי כזית למחר בחוץ לרבי יהודה מאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעקרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעקרה </span>צלע טרפה. </span>פירש בקונטרס אפילו בלא אסיתא ור'ת מפרש עם האסיתא דהא משמע לעיל צלע בלא חוליא ליכא מאן דטריף עד דאיכא רוב צלעות דפריך לרב כהנא ולרב אסי מעולא בר רבי זכאי ומרבי יוחנן:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>למעוטי חתול. </span>כלומר דוקא זאב דריס באימרי רברבי ולא חתול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא קמשמע לן דזאב בגסה נמי דריס. </span>כלומר דלהכי נקט מן הזאב ולמעלה לאשמועינן דכל מן הזאב ולמעלה שוה דמה ארי בגסה אף ד] זאב בגסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן אמר רב חסדא דרוסת חתול ונמייה בגדיים וטלאים. </span>ולא גרסינן נץ במילתיה דרב חסדא דאי גרס ליה א'כ כי פריך ליה מברייתא מנץ נמי פריך וכי משני הוא דאמר כבריבי צריך לומר דקאי נמי בריבי אנץ ואילו מתני' קתני נץ דיש לו דרוסה ומתניתין איירי בכל ענין אף במקום שאין מצילין וכי תימא דמאי דמחלק בריבי היינו בגדיים וטלאים אבל בעופות לא א'כ מאי קא פריך מההיא תרנגולתא דהוה בי רב כהנא ואע'פ שעל כרחך אנו צריכין לחלק משום דלא תקשה ברייתא אמתניתין היינו משום דקסבר דבעופות קלי זיהריה ובגדיים וטלאים לא קלי זיהריה אבל בריבי סובר דמקום שיש לו מצילין קלי בין בעופות בין בגדיים וטלאים אבל במקום שאין מצילין אין לו כלל ארס ואי הוה גרסינן נץ במילתא דרב חסדא אם כן אף בנץ נמי היינו צריכין לומר כן ועוד לאיכא דאמרי דמשני דברייתא כבריבי היא א'כ לרב חסדא יש דרוסה לנץ בכל ענין אף בגדיים וטלאים ומאי איריא דתני מתניתין עוף הדק אפילו גדיים וטלאים נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מ'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מ'מ </span>לרב חסדא קשיא. </span>וא'ת ולישני ליה דברייתא באימרי רברבי וי'ל דדומיא דנץ קתני דאף בגדיים וטלאים אין לו דרוסה ומיהו לפירוש איכא דאמרי דאוקי לברייתא כבריבי ובאין לו מצילין לא הוי חתול דומיא דנץ דדרוסת הנץ בעופות בכל ענין ובגדיים וטלאים לא דריס בשום ענין ומתוך כך יתיישב אמאי לא מוקי ברייתא נמי ללישנא קמא כבריבי ובאין להן מצילין הא במצילין יש להן דרוסה משום דדומיא דנץ קתני דאין לו דרוסה בכל ענין:  יש</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>דרוסה לחתול או לאו כו'. </span>הרב ר' יצחק בר'מ מפרש דכל הנך בעיות הוי בכמה זימנין דפעם ראשונה היה עוסק בעופות ושאלו אם יש דרוסה לחתול והשיב לו רב אפילו לחולדה יש דרוסה ושוב היה עוסק באימרי רברבי ושאלו אם יש דרוסה לחולדה אם לאו והשיב לו אפילו לחתול אין דרוסה ושוב היה עוסק בגדיים וטלאים ושאלו חולדה וחתול יש להם דרוסה או לא וא'ל לחתול יש דרוסה ולא לחולדה וכן היה מפרש ההיא עובדא דשבת פ' תולין (דף קלח. ושם ד'ה בעא) גבי כילה מהו אמר לו אף מטה אסורה מטה מהו א'ל אף כילה מותרת כילה ומטה מהו א'ל כילה אסורה ומטה מותרת ולא קשיא כו' ועוד י'ל דכל הנך הוו בפעם אחת בתחלה שאלו יש דרוסה לחתול או לאו א'ל אתה שואל סתם יש דבר שאף לחולדה יש דרוסה והדר בעי מיניה אם לחולדה יש דרוסה בכל מקום וא'ל אף לחתול פעמים שאין דרוסה והדר בעי מיניה כיון דזה וזה פעמים יש דרוסה ופעמים שאין דרוסה שוים הן או לאו אמר לו יש דבר דלחתול יש דרוסה ולחולדה אין דרוסה וכענין זה יש לפרש ההיא דשבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאר </span>עופות טמאים יש להן דרוסה או אין להן דרוסה. </span>הך דרוסה היינו דשדי זיהריה כי שליף ואין זה כי ההיא דלקמן  (נט.) דכל עוף הדורס טמא דהוי מסימני טומאה ולא מבעיא ליה הכא אלא בעופות טמאין אבל פשיטא דאין דרוסה לטהורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>מעשה לפני חכמים ואמרו יש דרוסה. </span>וא'ת ולישני ליה דהכא רחל קטנה היתה ורב כהנא איירי באימרי רברבי וי'ל דא'כ מאי איריא דנקט רב כהנא שועל אפילו חתול נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>מעשה לפני חכמים ואמרו אין דרוסה. </span>וא'ת ולישני ליה דהכא רחל גדולה היתה וכן משמע מדלא נקט טלה וי'ל דא'כ לא הוה רב דימי משמיענו שום חדוש בהאי מעשה דאפילו לחתול אין דרוסה ברברבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קא </span>משמע לן דבהדי דשליף שדי זיהריה. </span>יש שטועין להתיר לשחוט כשהנץ שוכב ע'ג העוף ולא הסיר רגליו עדיין דאכתי לא שליף ולא שדי ביה זיהריה ואסור לעשות כן דכשהנץ רודף אחר העוף ולוכדו מכהו כמה פעמים ברגליו ודריס ושליף כמה זימנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>אריות דורסים. </span>וא'ת אפילו אם תמצא לומר דצפורן זה מחמת חיכוך אתא מ'מ אפילו בשאר שוורים שאין בהם צפורן היה לנו לחוש כיון דרוב אריות שבין השוורים דורסין ובסמוך נמי דקאמר אביי אבל מקום צפורן חיישינן למה לי מקום צפורן כלל ואומר ר'ת דהכי פירושו רוב אריות דורסין כלומר ראויין לדרוס שהן בריאים ודורסים ומעוטן חולין ואין דורסים ורוב אריות הדורסים שהם בריאים אין צפורן נשמטת מהן וזו הואיל וצפורן יושבת לו על גבו מסתמא האי ארי חולה הוא ולא מחמת דרוסה בא צפורן זה לכאן אלא בכותל נתחכך והיה הארי שוכב אצל הכותל ומחמת שנתחכך השור בכותל וברגלו של ארי נשמטה ממנו הצפורן וישבה לו על גבו ופריך אדרבה אע'ג דרוב שוורים מתחככין מ'מ רוב שוורים אין מתחככין במקום שרגל ארי מונחת שם שתשב לו צפורן על גבו ויש לתלות הצפורן בדריסת הארי ואע'ג דרוב הבריאים הדורסים אין צפורן נשמטת ומסיק דאיכא למימר הכי והכי ורב לטעמיה דלא חיישינן לספק דרוסה ד] דאוקמינן אחזקתה קמייתא בחזקת שלא נדרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הדורס אין הצפורן נשמטת. </span>האי כל לאו דוקא וכן כל המתחכך דבסמוך אלא כלומר רוב הדורסין רוב המתחכך :  שרקפא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שרקפא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שרקפא. </span>קן של עופות ודרור קן לה (תהלים פד) מתרגמינן שירקפא ובקונטרס פירש סל מלא עופות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אתי </span>בהו לידי תקלה. </span>והא דאמר לקמן בפירקין (דף נח.) גבי ביצי ספק טרפה שיחלא קמא משהינן לה אי הדרא טענה שריא ולא חיישינן לתקלה וי'ל דהא אמר פ'ק דפסחים (דף כ:)  דתקלה עצמה תנאי היא ועוד התם אי סופה לטעון ממהרת לטעון ועוד דלמאי דמסיק הכא דלפרסומי מילתא עביד הכי ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספק </span>שונרא ספק קניא אימר קניא. </span>לעיל בפ'ב (דף כח. ד'ה אתא) פירשתי וא'ת דבריש התערובת (זבחים דף עד:) אמרינן גבי נתערבה בטרפה האי טרפה ה'ד אי דידע ליה נישקליה ואי דלא ידע ליה מהיכן ידע א'ר ינאי דאיערב נקובת הקוץ בדרוסת הזאב ור'ל אמר דאיערב בנפולה ורבי ירמיה אמר דאיערב בולד טרפה ורבי אלעזר היא ומפרש דכולהו כר' ינאי לא אמרי בין נקובת הקוץ לדרוסת הזאב מידע ידיע האי משיך והאי עגיל וא'כ אפשר לברר כאן אי שונרא אי קניא וי'ל דדוקא התם מן הזאב ולמעלה אבל בשונרא לא ידיע ואם תאמר א'כ לישני התם דאיערוב נקובת הקוץ בדרוסת חתול ובגדיים וטלאים וי'ל דניחא ליה לאוקומי בכל הבהמות והאי דלא משני דאיערוב דרוסת הכלב בדרוסת הזאב דלמא אפשר לברר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרוסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרוסה </span>שאמרו צריכה בדיקה כו'. </span>פ'ה כגון ספק דרוסת ארי או שדרסה ואין מקום הדריסה ניכר מבחוץ משמע דודאי דרוסה לא מהניא בדיקה וכן פירש הרב רבי יצחק בר' מאיר ז'ל דודאי דרוסה אין לה בדיקה שפעמים שמאדים הבשר ואין יכול לכוין יפה ונראה דיש בדיקה אפילו לודאי דרוסה מדאמר בסמוך בדרוסה עד שיאדים הבשר כנגד בני מעיים ובסימנים עד שיאדימו הסימנים עצמם אבל אם האדים הבשר שכנגד הסימנים ולא האדימו הסימנים כשרה אע'ג דודאי נדרסה שהרי האדים הבשר ב] וא'כ איכא ודאי זיהרא ועוד דקאמר בסמוך דמורי ביה רב מכפא עד אטמא והיינו ע'כ ודאי דרוסה דרב לא חייש לספק דרוסה דלא הדר ביה כדפירש בקונטרס לעיל מההיא דכל גגות (עירובין צד.) והא דאמר בריש פירקין (מג.) נפקא מינה לספק דרוסה ולא אמר לודאי דרוסה משום דאף לספק דרוסה קיימא לן דחיישינן ועוד מדבעי בסמוך וושט נקובתו במשהו דרוסתו נמי במשהו קנה נקובתו בכאיסר דרוסתו בכמה אלמא אע'ג דמאדים במשהו ונדרס ודאי בעי למימר דכשר עד שיהא בו בכאיסר ונראה שגם בקונטרס לא נקט ספק דרוסה אלא משום דאז צריך לבדוק בכל מקום גבה וכריסה וצדה וכל מה שכנגד בני המעיים אבל אם היה ניכר מבחוץ מקום הדריסה לא היה צריך לבדוק אלא כנגד אותו מקום:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>כפא דידא היינו כנגד בני מעים. </span>פירש הקונטרס כפא דידא עצם רחב של כתף שקורין אשפלדו'ן בלע'ז עד אטמא הירך דהיינו כנגד בני מעיים דריאה וכבד נמי מיקרו בני מעיים לקמן (דף נו:) גבי נחמרו בני מעיים וקשה לפירושו דנהי דבלשון משנה וברייתא הוו בכלל בני מעיים בלשון אמוראי לא הוו בכלל כדמוכח לעיל (דף נא:) גבי נפולה דקאמר אמימר נפולה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעים ומר זוטרא מוסיף כנגד כל החלל משמע דלא מיקרי בני מעיים אלא כרס ודקין ואתא מר זוטרא לאוסופי עד כנגד  הדפנות כגון ריאה ולב וכבד וקורקבן ובתר הכי בעי רב הונא נגד הסימנין מאי ואמר ליה רב אשי דקשין הן אצל נפילה וכן לעיל (דף נג:) דקאמר שמואל דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיים ואח'כ מוסיף רב חנן בר רבא משמיה דרב כל החלל ונראה דכפא דידא דהכא  ד] מסוף כפא דידא עד אטמא דאין בכלל זה אלא כרס ודקין ולהכי פריך היינו כנגד בני מעיים והא דלא משני מתחלת כפא שבא להוסיף אף ריאה וכבד משום דמשמע ליה כפא סוף כפא וגם הוה ליה למנקט כנגד כל החלל וגם ניחא ליה למימר מכפא דמוחא כדשמעינן ליה לרב לעיל (שם)  דקאמר צריכה בדיקה נגד כל החלל ואפילו בסימנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יביא </span>ויקיף. </span>יחתוך סימן זה עצמו שנשחט במקום אחר אם דומה מראית של חתכים טרפה דהואיל ודומין י'ל שאף חתך הראשון אחר עיקור נעשה וההיא דפ'ב (לעיל כח.) דשחט את הוושט ונמצאת גרגרת שמוטה זה היה מעשה ואמרו כל ספק בשחיטה פסולה אין יכול להקיף על ידי שיחתוך הוושט עדיין במקום אחר דממה נפשך לא יהו דומין החתוכין זה לזה אפילו נשמטה הגרגרת קודם שחיטה דאותה שעה היה עדיין חיות בוושט ועכשיו אין בו חיות כלל וא'ת ויביא עוף אחר וישחוט בו את הוושט ואח'כ ישמוט את הגרגרת ויראה אם מראיהן של השמוטות הללו שוין וי'ל דאין מקיפין אלא באותו עוף עצמו או באותה הבהמה עצמה ולמאי דגרסינן כאן בספרים יביא בהמה אחרת ויקיף קשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלו </span>כשרות בבהמה. </span>כולהו צריכי כדפרישנא בריש פירקין  (דף מב. ד'ה ניקב) : (שייך לע'ב)  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחזייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזייה </span>לדרב מתנא דאתיא בזה הכלל מ'ט דדמיא לנטולי. </span>וא'ת דהכא משמע בין לר'י בין לר'ל דלא מרבינן בזה הכלל אא'כ דמיא להנך דמתניתין ואם כן ההיא דרכיש בר פפא דלקתה בכוליא אחת היכי אתיא האמר בריש פירקין (לעיל מג.) דלעולא דאמר ח' טרפות מנו חכמים דאתי למעוטי דרכיש בר פפא דלא דמיא וי'ל דסבר רכיש דמרבינן בזה הכלל אע'ג דלא דמי ורבי יוחנן ור'ל פליגי עליה כמו עולא א'נ סבר כר'ל דאלו כשרות דוקא ואתיא מאלו כשרות כי היכי דאתי דרב מתנא לר'ל אע'ג דלא אתיא בזה הכלל וא'ת ואמאי מוקי תלמודא פלוגתייהו בדרב מתנא לוקמה בדרכיש דרבי יוחנן סבר חזייה לדרכיש דאתיא בזה הכלל ואע'ג דלא דמיא ואתא אלו טרפות למעוטי ור'ל סבר דחזייה לדרכיש דלא אתיא בזה הכלל משום דלא דמיא ותני אלו כשרות למימר דהני הוא דכשרות הא דרכיש בר פפא טרפה וי'ל דקים ליה למסדר הש'ס דפליגי בדרב מתנא:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בעלי אומניות רשאין לעמוד מפניהם. </span>פ'ה בעלי אומניות שעוסקים במלאכת אחרים וליישב לשון רשאים פירש כן ונראה דאפילו עסוק במלאכתו לא מחייב כדאמרינן בפ'ק דקידושין (דף לג. ושם) מה [קימה] שאין בה חסרון כיס אף [הידור] שאין בה חסרון כיס והר'ר יעקב בר שמעון היה מיישב לשון רשאין אפילו עסוק במלאכתו דאין רשאין כמו אין חייבין כי ההוא דתנן פרק המקדיש שדהו  (ערכין דף כח:) שור זה עולה אומדים כמה אדם רוצה ליתן בשור זה להעלותו עולה אע'פ שאינו רשאי ופירושו אע'פ שאינו חייב כדמתרגמינן לא תהיה לו כנושה לא תהא ליה כרשיא וכן יש לפרש ההיא דפ'ק דקדושין (דף לג:) אין אדם רשאי לעמוד בפני רבו אלא שחרית וערבית שלא יהא כבודו מרובה משל שמים ולא שיהא אסור אלא אינו חייב לעמוד קאמר ומיהו ברוב ספרים גרס בההוא דערכין אע'פ שאינו חייב אבל בספר שהועתק מאותו ספר שכתב רבינו גרשום כתוב אע'פ שאינו רשאי וגם רש'י הביא ראיה בתשובה מספר רבינו גרשום דרשאי הוי כמו חיוב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כסלע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסלע </span>כיתר מכסלע. </span>פ'ה דקאי אפלוגתא דשדרה וגולגולת דקאמרי בית הלל כדי שינטל מן החי וימות ואמר רב יהודה [אמר שמואל] בריש פרקין (דף מב:)  וכן לטרפה ואמרינן בבכורות פרק על אלו מומין (דף לז:) כמה ינטל מן החי וימות ואמר שמואל כסלע ואיכא דאמרי התם במתניתא תנא כסלע ור'ת מפרש דקאי אהא דאמר בסמוך  (דף נה:) גבי גלודה ואם נשתייר בה כסלע כשרה וקשה לפירושם דמלתא דפשיטא הוא דסלע הוי כיתר מכסלע דלא קתני בהו עד וי'ל דאשכחן בכמה דוכתי דהוי כמו עד אע'ג דלא קתני בהו עד בפרק הזהב (ב'מ דף נא:) כמה תחסר ויהיה בה אונאה ד' איסרין ופריך בגמרא ורמינהי כמה תחסר ולא יהיה בה אונאה כו' ומשני תנא דידן קא חשיב  (מלמעלה למטה) ותנא ברא חשיב  (מלמטה למעלה) ובפרק הכונס  (ב'ק דף סא.) עברה גדר ארבע אמות  (חייב) והתניא (פטור) ומשני תנא  (ברא) חשיב מלמעלה למטה ותנא (דידן) חשיב מלמטה למעלה ומיהו אכתי קשה דגלודה גבי כשרות מיתניא וכי חשבת מלמעלה למטה ד' סלעים ג' וב' כשרה עד כסלע הוה ליה עד ועד בכלל כיון דאמרת דכסלע כיתר מכסלע וכן גבי גולגולת דקאי אכמה חסרון וטהורה א'כ מאי פריך מחבל המטה ומהדקין שבכלי חרס וכי חשבת נמי בגלודה ובגולגולת מלמטה למעלה הויא ליה עד ולא עד בכלל ואם כן הוה להקל ובמסקנא מוכיח דכל דוכתי הוי להחמיר ונראה דקאי אנקדר כסלע דאמרינן לעיל (דף נ:) טרפה דלכשתמתח תעמוד על טפח ור' חייא בר אבא פליג ואמר כסלע כשרה יתר מכסלע טרפה ואתא רב נחמן לאשמועינן דכסלע כיתר מכסלע ולא איירי כלל לענין עד ועד בכלל אבל בכאיסר אשמועינן דעד ולא עד בכלל דע'כ מלמטה למעלה חשיב דאאלו כשרות קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הדקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדקין </span>שבכלי חרס הן וקרקרותיהן ודופנותיהם כו'. </span>למאי דגרסינן הן משמע דכלי חרס בתחלתן לא חשיב כלי בפחות מכדי סיכת קטן ועד לוג דקתני לא מצי קאי (אהך) אלא אשברים קאי אמנם לא מצינו בשום מקום דבעינן שיעור לכלי חרס מתחלתן והא דתנן במסכת מקואות (פ'ד משנה ג) החוטט בצינור לקבל צרורות בשל עץ בכל שהוא בשל חרס ברביעית היינו דוקא לקבל צרורות והתם נמי פליג רבי יהודה ואמר אף בשל חרס בכל שהוא ולא קאמר רביעית אלא בשברי חרס ובסדר המשנה לא גרסינן הן במסכת כלים בפרק שני (משנה ב) אלא גרסינן התם הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן כו' ומשתמע כמו הן כיון דגרס וקרקרותיהן:  שיעורן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיעורן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיעורן </span>בכדי סיכת קטן ועד לוג. </span>אבל אם היה תחלתן יותר מלוג בעינן שיעור גדול לשברים יותר מכדי סיכת קטן ואפילו יחדו בטלה דעתו אצל כל אדם ואין יחודו יחוד דאין דרך ליחד שברים הבאים מכלי גדול לצורך סיכת קטן וכן נראה דע'י יחוד מיירי הכא דהיאך יקבלו שברים טומאה אם לא ע'י יחוד הא אמרינן בסוף המצניע (שבת צה:) דכלי חרס שניקב כמוציא זית טהור מלקבל בו זיתים ועדיין כלי הוא לקבל בו רמונים ושם פירש בקונטרס כלומר טהור הוא מלקבל טומאה עוד משום סתם כלי חרס ששיעורו בזיתים וגם אם היתה עליו טומאה נטהר ועדיין כלי הוא לקבל בו רמונים שאם יחדו שוב לרמונים מקבל טומאה מכאן ולהבא או אם מתחלה היה מיוחד לרמונים לא נטהר אלמא בעינן יחוד וא'ת דתנא בתוספתא דכלים בשלהי פרק מחט וטבעת שולי המחצין ושולי הפחתין וקרקרות הכלים ודופנותיהם [מאחוריהן] אין ממלאין בהן ואין מקדשין בהן ואין מזין מהן וכו' שפן ועשה מהן כלים מקבלין טומאה מכאן ולהבא דברי ר' מאיר וחכ'א כל כלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה לעולם ואי בעינן יחוד לקבל בו רמונים כשניקב כמוציא זית הא מיד כשניקב נטהר וכשיחדו לרמונים אחר כך איך יקבל טומאה מכאן ולהבא אבל אי לא בעינן יחוד אתי שפיר דלא נטהר כל זמן שהוא ראוי לרמונים וי'ל דההיא דתוספתא מיירי בדלא חזי על ידי יחוד בלי תיקון ולהכי בשברים הפחותין מכשיעור המפורש כאן בשמעתין דמחמת גריעותא לא מהני יחוד אבל היכא דלא בעי תיקון דאין מחוסר אלא יחוד לא אמרן דכיון שטיהר שוב לא יקבל טומאה לעולם והא דתנן במסכת כלים (פ'ה מ'ח) חתכו חוליות פחות מארבעה טפחים טהור מירחו בטיט מקבל טומאה משיסיקנו לאפות בו סופגנין ג] משמע דאתא ביה טומאה ע'י תקון שאני התם דחשיב כלי גמור ע'י שנעשה אחר כך שלם כמתחילה ע'י תקון אבל שברים קטנים אין נחשבים להיות עוד כלים ע'י שום תקון וא'ת לפי מה שפירש דלא מהני ראויות לשברים לקבל טומאה עד שיחד הא בפרק כל הכלים (שבת דף קכד:) פליגי ר'מ ור' יהודה בכלי שנשבר בשבת וראוי למלאכה אחרת לענין טלטול דר' יהודה אוסר לטלטל משום נולד ור'מ שרי דלית ליה נולד אבל כ'ע מודו שאם נשבר מערב שבת דלא הוי נולד ושרי לטלטולי בשבת הואיל וראוי למלאכה אחרת אלמא מנא הוא לענין שבת ואם כן לענין טומאה נמי מנא הוא כדאמר רבא בפרק כל הכלים (שם דף קכג.) גבי מחט של יד מדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא ועוד מוכח התם דלא בעינן יחוד לענין שבת גבי רבא דאיתווס מסאניה בטינא ואתא שמעיה ושקל חספא וקא מכפר ליה ומפרש טעמא משום דאילו הוה בחצר חזי לאיכסויי ביה מנא וי'ל דלעולם בעינן יחוד לענין טומאה והא דקאמר רבא מדלענין טומאה לאו מנא הוא היינו אפילו ע'י יחוד דכיון דניטל חודה או עוקצה לא מהני בה יחוד והא דתנן במסכת כלים פרק י'ג (מ'ה) מחט שניטל חודה או עוקצה טהורה ואם התקינה למיתוח טמאה לאו יחוד בעלמא קאמר אלא שעשה שום תיקון אבל היכא דהוי מנא לענין טומאה ע'י יחוד לענין שבת לא תקנו יחוד וכן משמע התם בההיא דתרגמא אביי אליבא דרבא בגולמי דזימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא משמע דאע'ג דטהורה היא דאכתי לא מימלך עליה אפילו הכי מותר לטלטלה הואיל וראויה להיות כלי ע'י יחוד ומיהו קשה מההיא דאמר בפרק במה אשה יוצאה (שבת דף נח:) העושה זגין למכתשת ולעריסה ולמטפחת תינוקות יש להם עינבל טמאים אין להם עינבל טהורים נטלו עינבליהן עדיין טומאתן עליהם ומפרש ר' יוסי בר' חנינא הואיל וראוי להקישו ע'ג כלי חרס רבי יוחנן אמר הואיל וראוי לגמוע בו מים לתינוק אלמא בראויות בעלמא בלא יחוד מקבל טומאה אע'פ שלא יחדו לגמוע דעל כרחך בלא יחדו מיירי מדפליג עלה ר' יוסי בר' חנינא ולא מטמא משום גימוע דבעינן מעין מלאכה ראשונה (א) ועוד אי יחדו מה לי לא היה לו עינבל מעולם מה לי היה לו עינבל וניטל ועוד מדפריך עליה ורבי יוחנן לא בעי מעין מלאכה ראשונה והא תניא יכול כפה סאה וישב עליה כו' וא'ר אלעזר אומרים במדרסות עמוד ונעשה מלאכתנו ואין אומרים בטמא מת עמוד ונעשה מלאכתנו ורבי יוחנן אמר אף אומר בטמא מת עמוד ונעשה מלאכתנו וההיא ע'כ בלא יחוד דומיא דכפה סאה וישב עליה דאיירי כשלא יחדו לישיבה דממעט ליה מדכתיב אשר ישב עליו הזב מי שמיוחד לישיבה יצא זה שאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו וי'ל דשאני גבי זגין דכיון שגם הדיוט יכול להחזיר העינבל כדקאמר התם אית לן למימר דחשיב כלי ע'י דבר מועט שעדיין ראוי לגמוע קודם חזרת עינבל ואפילו בלא יחוד ולמ'ד הואיל וראוי להקישו על גבי כלי חרס ניחא ממה נפשך אי בעלמא בעי מעין מלאכה ראשונה הכא נמי לא מהני לגמוע מים דהיינו מלאכה אחרת ואפילו את'ל דבעלמא טמא בלא יחוד הכא שעומד למלאכה ראשונה ע'י חזרת העינבל אי לא דראוי להקישו לא הוי טמא ולא סגי ליה בגימוע מים דהוי כמו עמוד ונעשה מלאכתנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>לחומרא. </span>השתא חוזר בו מכל מה שתירץ והוי כמו אלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שיעורי חכמים להחמיר. </span>וא'ת בפרק תפלת השחר (ברכות דף כו.) דקאמר רבי יהודה עד ד' שעות ובעי בגמרא אי עד ועד בכלל אי לא עד ועד בכלל ופשיט דעד ועד בכלל דומיא דההיא דקאמר רבי יהודה גבי תפלת המוספים עד ד] ו' שעות דהוי עד ועד בכלל כדמוכח התם והיינו קולא שיכול להמתין ולהתפלל עד סוף ארבע וי'ל דאיכא נמי חומרא דלא אמרינן עבר זמנו וחייב עדיין להתפלל כל שעה רביעית וא'ת והיכי פשיט ליה דעד ארבע שעות מתפלת המוספין דלמא האי עד ועד בכלל והאי עד ולא עד בכלל כדקאמר הכא גבי ההיא דחבל היוצא מן המטה דחמשה כלמעלה ועשרה כלמטה וי'ל דשאני הכא דשניהם שוים דתרוייהו לחומרא :  והרי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרי </span>מים זכים דכשרים הכא והכא. </span>פ'ה לא ידענא מאי קושיא וי'ל דהכי פירושא והרי מים זכים דאתו מחמת לקותא וכשרים בכוליא ולא גמרינן ממוגלא ואם כן אין לדמות הטרפות זו לזו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בלשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלשון </span>יחיד אני שונה אותה. </span>שבמשנה עצמה היה שונה דברי רבי שמעון אבל אין לפרש משום דאתיא כיחידאה דמה בכך האמר בפ' החולץ (יבמות דף מב:) סתם במתניתין ומחלוקת בברייתא הלכה כסתם :  להביא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>להביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להביא </span>עור של בית הבושת. </span>לקמן בהעור והרוטב (דף קכב.)  פירש רש'י הא דלא חשיב ליה בהדיא בהדי אינך בברייתא משום דבעולה מיירי שהוא זכר ומיהו איכא מאן דתני זבח בפרק כל הזבחים שקיבלו (זבחים כח. ושם) ולא קתני עולה ויש לומר דלא חשיב אלא מידי דהוה בכל הקרבנות ועור שתחת האליה אע'ג דאינה קרבה אלא בכבש מ'מ איתיה או באכילת אדם או באכילת מזבח וא'ת אמאי לא קאמר נמי להביא עור השליל דחשיב לקמן במתניתין בהעור והרוטב  (דף קכב.) בהדי אלו שעורותיהם כבשרן ואומר ר'ת משום דאין מפגלים בשליל כדאיתא פרק כל הפסולין (זבחים לה.) פיגל בשליל לא נתפגל הזבח ואף השליל לא נתפגל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר אף במסמר. </span>וליכא משום מכלה ממונן של ישראל ובפלוגתא לאו דוקא דרבי יוחנן דאמר אף במסמר לא כרבי יהודה ולא כרבי נחמיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נבלות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נבלות </span>והא שחוטה היא. </span>וא'ת והא שמעינן ליה לרבי יהודה דאמר פרק חטאת העוף (זבחים סט: ושם) דשחיטת העוף אינה מטהרת טריפתה מטומאתה דקאמר נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה טרפה למה נאמרה להביא טרפה ששחטה (שחלבה טהור מכלל שהיא מטמאה) וכן ריש מסכת טהרות גבי י'ג דברים נאמרו בנבלת עוף טהור שחיטתה ומליקתה מטהרת טרפתה מידי נבלה רבי יהודה אומר אינה מטהרת וי'ל דמ'מ כיון דלר' נחמיה מטהרת לא הוה ליה למימר שהיה מאכיל נבילות ועוד דלא מסיק אדעתיה תסתיים דרבי יהודה הוא דבדיק בידא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>אמר שמואל בדיק בידא וכן רב. </span>ואף על גב דכבר אמרינן לעיל רב ושמואל ולוי דאמרי מכניס ידו לפנים ובודק מ'מ אשמועינן הכא דמעשה נמי עבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>תני לוי טרפות שמנו חכמים וכו'. </span>בחנם מקשה מברייתא ארב ושמואל דאלוי גופיה הוה מצי למפרך דאמר לעיל מכניס ידו לפנים ובודק:  באלו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באלו </span>בני מעיים אמרו בקורקבן בלב ובכבד. </span>אבל ריאה לא חשיב כדאמרינן לקמן (דף נז.) דאין ריאה לעוף לא לינפל ולא ליחמר ואף על גב דמסיק דחזקיה לגמרי היה אומר דאין לו ריאה שלא היה בקי בתרנגולים מכל מקום הוא אמת כדאמר רב  חגא הואיל ורוב צלעות מגינות עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעיא </span>להו הורו בטרפחת לאיסורא וכרבי בזפק להיתרא או דלמא הורו בטרפחת להיתרא כרבי בזפק אבל כרבי בזפק לא סבירא להו. </span>כן גריס רש'י ופירש דמספקא ליה אם הורו בטרפחת לאיסורא כרבי טרפון דסנהדרין (דף לג.) דהאכילה לכלבים וכן פירש ר'ח ופסק בטרפחת לחומרא מדמספקינא להאי הורו לחומרא וזהו תימה דהתם חשיב ליה טועה בדבר משנה ור'ט נמי חזר בו ומיהו שמא יש לחלק בין בהמה לעוף דמצי למימר דהכא מיירי בטרפחת של עוף דמיטריף טפי וליכא למיפשט מדתני לוי דלא חשיב טרפחת בהדי יתר עליהן בעוף משום דלא מיירי בפלוגתא כי היכי דלא חשיב ניטלה הנוצה לר' יהודה ומיהו יש לתמוה אמאי לא מבעיא לן הכא אם הורו בטרפחת ובזפק בתרוייהו להיתרא דכי האי גוונא מיבעיא לן פרק כירה (שבת מו.) גבי הורה במנורה כר' שמעון בנר דאיבעיא להו הורה במנורה להיתרא וכרבי שמעון בנר להיתרא או דלמא הורה במנורה לאיסורא וכרבי שמעון בנר להיתרא ונראה דגרסינן בספרים הכא הורו בטרפחת להיתרא וכרבי בזפק להיתרא או דלמא הורו בטרפחת להיתרא כרבי בזפק אבל כרבי בזפק לא סבירא להו והשתא ניחא דלא מספקא ליה הכא אם הורו בטרפחת לאיסורא דמילתא דפשיטא היא דשריא כדמוכח במסכת סנהדרין (דף לג.) דאפילו ר' טרפון חזר בו וטועה בדבר משנה חשיב ליה והא דלא מיבעיא לן התם אם הורו במנורה להיתרא כגון שלא הדליקו בה באותה שבת התירו לטלטלה כר' שמעון דמתיר התם נר שהדליקו בו באותה שבת אבל כר' שמעון דנר לא סבירא להו משום דדחייה בידים דלא שייך התם לתלות היתר של מנורה בהיתר של נר דמנורה שלא הדליקו בה באותה שבת לא שייך לאסור מטעם מוקצה אלא מטעם בנין כדאמר התם דאית ליה חידקי וגזרינן אטו דחוליות ונר שהדליקו בה באותה שבת משום מוקצה אבל הכא שייך לתלות זה בזה דכי היכי דרבי לית ליה טרפות בזפק כך לית להו טרפות בטרפחת ומיהו התם פ'ה דמיבעיא לן חדא הוראה היא וה'ק הורה במנורה להיתרא כדרך שהיה רבי שמעון מתיר נר ישן או דלמא תרי הוראות הוו הורה במנורה לאיסורא כדאמר בפירקין וגזר אטו חוליות וכרבי שמעון הורה בנר להיתרא ופירושו מגומגם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>היפך בהם טרפה. </span>בכלל נקובי דמתניתין הוא דטעמא משום דסופו לינקב ולירקב:  שמוטת</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמוטת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמוטת </span>יד בבהמה כשרה. </span>וה'ה נחתכו דדוקא נחתכו רגליה טרפה אבל ידיה כשרה ולקמן (דף נח:) נמי אמרינן בעלת ה' רגלים או שאין לה אלא שלשה ה'ז מום ואמר רב הונא לא שנו אלא שחיסר ביד אבל ברגל טרפה נמי הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמוטת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמוטת </span>ירך. </span>פי' בקונטרס בוקא דאטמא דשף מדוכתיה ואיעכול ניביה והדין עמו דכולה שמוטה דשמעתין באיעכול ניביה איירי בבהמה ובעוף אבל לא איעכול כשר כך פסיק לעיל (דף נד:)  והלכתא אפילו אפסיק נמי כשרה עד דאיעכול איעכולי והשתא ניחא מה דנקיט בכוליה שמעתין שמוטה ולא נקט דשף מדוכתיה כדנקט רב מתנא לעיל (דף נד:) משום דרב מתנא אסר בלא איעכול ניביה אבל הכא דאיירי באיעכול ניביה שייך לשון שמוטה ולהכי מייתי לעיל דרב מתנא גבי אלו כשרות דוקא ולא מייתי דרב יהודה דהכא ועוד דרבי יוחנן קאמר לעיל אלו טרפות דוקא למעוטי הא דרב מתנא ורבי יוחנן קאמר לקמן שמוטת ירך בעוף טרפה וה'ה בבהמה נמי טרפה מדתני לוי ולא חשיב ליה גבי יתר עליהן עוף ולא משמע דפליג עליה מדמקשינן לעיל מיניה אדרב ושמואל ועוד דלקמן בסוף שמעתא הלכה רווחת בישראל שמוטת ירך בעוף טרפה וה'ה בבהמה כדפירשי' ולעיל (דף נד:) פסקי' הלכה דאפילו אפסיק כשרה עד דאיעכול איעכולי ולכך נראה דכולה שמעתין איירי דאיעכול ניביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>ליה למר כולי האי והא אמר רב הונא אמר רב שמוטת ירך בעוף כשרה. </span>השתא ס'ד דשמוטה וחתוכה הכל אחד ואע'ג דבהמה טרפה כדמוכח מתניתין  (לקמן דף עו.) דבהמה שנחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה מ'מ בעוף כשרה ושמא לא ידע השתא ברייתא דלוי דכל טרפות שמנו חכמים בבהמה כנגדן בעוף ולפי המסקנא דמחלק בין שמוטה לחתוכה ניחא ולרב הונא אמר רב דמכשיר שמוטת ירך בעוף כמו כן בבהמה מדתני לוי ומכשיר אפילו באיעכול ניביה כדפרישנא דכולה שמעתא באיעכול ניביה ואע'ג דאפילו מאן דמיקל לעיל גבי ואלו כשרות מודה באיעכול ניביה רב הונא אמר רב מיקל בכולהו ומיהו קצת תימה דלא מישתמיט בכולה שמעתין למינקט בחד דוכתא שמוטת ירך בבהמה כשרה ולא מסתבר למימר כלל דנקט עוף לרבותא וגם רבי ירמיה שהביא ראיה לדבריו וא'ל אנא מתני' ידענא לא דקדק אלא מהא דאמר רב עלה וכן בעוף אבל מהא דאסרה מתניתין בבהמה לא רצה לדקדק ולומר כ'ש בעוף דזוטר חיותיה ולכך נראה דדוקא בעוף מכשיר רב הונא אמר רב ולא בבהמה ולית ליה ברייתא דלוי ואע'ג דמקשינן מיניה לרב לעיל היינו אליבא דרב יהודה ודוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>שני ליה בין שמוטה לחתוכה. </span>פי' בקונטרס דשמוטה כשרה ואפילו ניטלה כולה ובחתוכה טרפה אפילו בצומת הגידין לבדן ותימה מה רוצה לומר שמפרש שאם ניטלה כולה כשרה אם רוצה לומר שאם ניטל הירך ממקום שהיתה מחוברת באליה כשרה וחתוכה דטרפה כגון באותו עצם האמצעי שבו צומת הגידין בתחתיתו סמוך לפרק הארכובה הנמכרת עם הראש ולמעלה הוא תחוב בעצם הקולית שהוא עצם התחוב באליה ואע'ג דבאותו עצם האמצעי טרפה מ'מ בעליון שהוא עצם הקולית כשרה כדמפרש שחותכה מכאן וחיה מכאן ומתה וזהו תימה דאפילו נבלה נמי מקריא אם ניטלה ירך וחלל שלה ניכר כדאמר רבי אלעזר פ'ק (לעיל כא.) א] וליכא מאן דפליג ומה שייך לקרות זה שמוטה וזה חתוכה שתיהן חתוכות נינהו כיון דאיירי אפילו ניטלה כולה והיה לו לפרש כאן בפשיטות דשמוטה כשרה כגון דלא נחתכו רגליה אלא דשף מדוכתיה עצם הירך שקפץ ממקומו מחור שבעצם האליה שהוא תחוב בו אבל נחתכו טרפה אפילו בצומת הגידין:  מטלית</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מטלית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטלית </span>של טרסיים. </span>פי' הקונטרס צורפי נחשת וכן פירש הערוך והביא ראיה דאמר במגילה פרק בני העיר  (דף כו.) מעשה בבית הכנסת של טרסיים שהיתה בירושלים ובנזיר פרק ג' (דף נב.) מעשה שהביא קופה מלאה עצמות מכפר טביא לבית הכנסת של טרסיים פירש בערוך ומסתמא מפני שצורפי נחושת מזוהמים כבורסקי ועל כן היה להם ביהכ'נ לבד ובפ'ק דע'ז  (דף יז:) חכם של טרסיים אני אייתו ליה תרי קיבורי חד דשיתיא וחדא דערבא משמע דטרסי וגרדי חדא הוא וקשה דבפ' החליל (סוכה נא:)  משמע דגרדיים בפני עצמן וטרסיים בפני עצמן ועוד דאמרי' באגדה דמגילה  (דף יג:) בגתן ותרש שני טרסיים היו והיו מספרים בלשון טרסיים משמע שהיא אומה שיש לה לשון בפני עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>סבר טרפה יולדת ומשבחת. </span> ג] מסתברא דלא גרסינן יולדת דאין צריך לו כלל ועוד הא אמרינן פ'ק דע'ז (דף טז.) גבי רבי יהודה מתיר בשבורה אמרו לו והלא מרביעין עליה זכר אמר להן לכשתלד אלמא לא מקבלת זכר ומיהו יש לחלק בין טרפה חתוכה רגלים לשאר טרפות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזיל </span>ואחזי היכי איתא מילתא. </span>אע'ג דכה'ג חשיב בהמוכר הספינה (ב'ב עה.) מלגלג גבי ההוא תלמיד דאמר ליה רבי יוחנן אם לא ראית לא האמנת מלגלג על דברי חכמים אתה שאני הכא שבא לברר הדבר ולהודיע איך ידע שלמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סימן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סימן </span>לטרפה כל שאינה יולדת. </span>יש כמה בהמות שפוסקות מלילד ולא מחזקינן להו בטרפות אלא בעי למימר אם יולדת בידוע שאינה טרפה:  מכאן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכאן </span>ואילך הוה ליה זה וזה גורם ומותר. </span>אע'ג דבסוף כתובות  (דף קיא:) פסקינן כר' יהודה בפרדות דמספקא ליה בפרק אותו ואת בנו (לקמן דף עט.) אי חוששין לזרע האב או לא היינו במילתא דשרי כל חד באפי נפשיה ולא שייך זה וזה גורם אבל הכא דחד אסור וחד שרי הוי ליה זה וזה גורם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושוין </span>בביצת טרפה שהיא אסורה. </span>לא כמו שפירש הקונטרס דקאי אפלוגתא דרבי אליעזר ורבי יהושע אלא קאי אפלוגתא דבית שמאי ובית הלל דפליגי במתניתין במסכת עדיות (פ'ה מ'א) דתנן התם ביצת נבלה שכמותה נמכרת בשוק ב'ש מתירין ובית הלל אוסרין ומודים בביצת טרפה שאסורה מפני שגידולה באיסור ואם תאמר דהשתא חשבי בית הלל ביצת נבלה כבשר דאסרי אפילו כמותה נמכרת בשוק ובפרק קמא דביצה  (דף ו:) אמרינן השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותרות לאכלן בחלב ואפילו רבי יעקב לא פליג אלא דקאמר אם היו מעורות בגידים אסורות אבל בשאינן מעורות מותר ותירץ בהלכות גדולות דגבי איסור נבלה דאורייתא החמירו אבל בשר עוף בחלב דרבנן הקילו ורבינו תם תירץ דבביצת נבלה החמירו משום דנבלה הוי דבר האסור אבל בשר עוף בחלב דהוי היתר דכל חד וחד באפי נפשיה שרי ולפירושו מתיישב מה שמפרש בערוך דהא דאמר בריש פרק הדר עם הנכרי (עירובין דף סב:)  דאפילו ביעתא בכותחא לא לישרי איניש קמי רביה דהיינו כגון ששחט התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות דאי בסתם ביצים אותן אין צריכין היתר דאין לך ע'ה שלא ידע שמותר בחלב ולפי תירוץ הלכות גדולות קשיא מאי אפילו דקאמר אפילו ביעתא בכותחא אטו מי פשוט היתר זה כל כך טפי משאר מילי הא פלוגתא היא דלמאן דאמר בשר עוף בחלב דאורייתא אסירא מידי דהוה אביצת נבלה ויש לומר דלהכי קאמר אפילו שכל העולם היו נוהגין בו היתר ובפרק קמא דביצה  (דף ו:) נמי פשיטא ליה לש'ס דשרי גבי הא דאמר רב ביצה עם יציאת רובה נגמרה דקאמר למאי אילימא דשרי לאוכלה בחלב הא במעי אמה אסירא והתניא השוחט התרנגולת כו' משמע דפשיטא ליה דלא הוה פליג רב ועוד י'ל דהיינו טעמא דאסרי ב'ה ביצת נבלה גזירה אטו ביצת טרפה וביצת טרפה אסורה משום דגמרה באיסור ומיהו אין נראה תירוץ זה דהא לא גזרינן א] ביעי דשיחלא בתרא אטו ביעי דשיחלא קמא ואטו ביעי דספנא מארעא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span> הא דתניא ולד טרפה ב] כו'. ברייתא היא והוי מצי לאתויי מתניתין דתמורה (דף ל:) כל האסורים לגבי המזבח ולדותיהן מותרין רבי אליעזר אומר ולד טרפה לא יקרב לגבי מזבח אלא ניחא ליה לאתויי ברייתא ג] שרבי יהושע הוזכר בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>במאי </span>קא מיפלגי בנטרפה. </span>לשון הגמרא משמע דאי לאו דאמימר לא הוה קשה במאי קא מיפלגי אלא יש לומר משום דאסר אמימר דשיחלא קמא לא מיתוקם ליה פלוגתייהו בעובר ירך אמו ובעיברה ולבסוף נטרפה דאם כן קם ליה אמימר כרבי אליעזר דשמותי הוא ולאידך לישנא דלקמן יש לפרש משום דקסבר טרפה אינה יולדת קא קשה ליה במאי קא מיפלגי דלא מיתוקמא פלוגתייהו בזה וזה גורם אסור ואם תאמר ואמאי לא ניחא ליה לרב אשי השתא לאוקומי פלוגתייהו בזה וזה גורם הא שמעינן ליה לרבי אליעזר בהדיא בפרק כל שעה (פסחים דף כז.) דאסר דקתני וכן היה רבי אליעזר אוסר בכל איסורין שבתורה ויש לומר דשמא לא שמיע ליה לרב אשי ההיא ברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אליעזר סבר זה וזה גורם אסור. </span>כמו שהגירסא כאן כך יש לה להיות בפרק כל האסורין (תמורה דף לא.) ויש ספרים דגרסי התם למאן דאמר טרפה יולדת פליגי כשנטרפה ולבסוף עיברה דרבי אליעזר סובר עובר ירך אמו הוא וליתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אדמיפלגי לגבוה ליפלגו להדיוט. </span>לשון אי הכי קשה דבכל ענין יכול להקשות כן וצריך למצוא טעם למה היה מתיישב הא דמיפלגי לגבוה אי הוה מפרש פלוגתייהו בעובר ירך אמו הוא יותר מהשתא דמוקי לה בזה וזה גורם ולאידך לישנא איפכא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>בזכר כל שנים עשר חדש. </span>למאי דמסקינן השתא הלכתא דטרפה אינה יולדת לא מיתוקמא פלוגתייהו דרבי אליעזר ורבי יהושע אלא בעובר ירך אמו ורבי יהושע סובר לאו ירך אמו הוא וגבי ביצה מודה כיון דאגידא בגופה כגופה דמיא ותימה דבריש שור שנגח את הפרה (ב'ק דף מז.) משמע איפכא דאמר  רבה פרה שהזיקה גובה מולדה מאי טעמא גופה היא תרנגולת שהזיקה אינו גובה מביצתה מאי טעמא פירשא בעלמא היא ומשמע דאפילו ליתא לפרה גובה הכל מולדה ואמאי הא אפילו אי סייע הולד בנגיחה דאי וולדה נגחו לא היה יכול לגבות מן הולד כל הנזק היכא דליתא לפרה כיון דלאו ירך אמו הוא וגבי תרנגולת אמאי אינו גובה מביצתה ויש לומר דהתם מיירי בביצים גמורות דלא אגידי בגופה וגבי מזיק אמר ליה אייתי ראיה דההיא שעתא הות אגידא בגופה ושקול וגבי טרפה אסור ולענין ולד היינו טעמא אף על גב דבעלמא עובר ירך אמו הוא לענין טרפות שאני דתלוי בחיות בהמה ולעובר יש לו חיות בפני עצמו ובבבא קמא (דף מז. ד'ה מאי) הארכתי בו:  הני</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>תמרי דכדא לבתר תריסר ירחי שתא שרי. </span>רבינו שמואל גריס דכרים פירוש שהתליעו כמו ענבי דכרום ושדה שלקתה בעמרים בפרק המקבל (ב'מ דף קו: ע'ש) ובנזיר בריש גמרא פרק שלשה מינים (דף לד:) לאתויי ענבים דכרום ובאמצע הפרק זה  (דף לח:) והא שייר ענבים דכרום שהרי אין דרך פירות להניח בכד ועוד דהוה ליה למימר שהתליעו ור'ת מפרש שדרך להניח כל דבר בכד כדאיתא בפ' חזקת הבתים (ב'ב דף נה.) הני שערי דכדא משתעבדי לכרגא ובהמפקיד (ב'מ דף מ.) הוה עובדא ופקע כדא ובפ' הזהב (שם דף נט.) במשלם שערי מכדא נקיט ואתי תיגרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנוצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנוצה </span>מצטרפת. </span>פ'ה לענין פגול וגריס אבל לענין פגול כרבנן סבירא ליה ור'ת אומר שהוא משנה בטהרות (פ'א מ'ב) הכנפים והנוצה מטמאות ומיטמאות ולא מצטרפין רבי ישמעאל אומר הנוצה מצטרפת פירוש מצטרפת לכביצה דשומר הוא ותנן במסכת עוקצין (פ'א מ'א) כל שהוא יד ואינו שומר טמא ומטמא ולא מצטרף שומר אפילו שאינו יד טמא ומצטרף והשתא מייתי ראיה מדחשיב ליה כשומר לבשר אלמא הוי כמו עור וכשניטלה כאילו ניטל העור דהוי גלודה וטרפה ורבא דחי עד כאן לא קאמר רבי יהודה אלא לענין אגוני אבל שומר לבשר לא חשיב שאין רגילות להצניע העוף עם הנוצה שלא יתלכלך ועד כאן לא קאמר ר' ישמעאל אלא לענין טומאה דחשיב שומר אבל לענין אגוני לא מגין:  עיקרא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>שוחטין. </span>כתוב בהלכות ארץ ישראל דנשים לא ישחטו מפני שדעתן קלות ואין נראה דאפילו במוקדשין שוחטות לכתחלה  כדאמרינן פרק כל הפסולין (זבחים דף לא:) כל הפסולים ששחטו דיעבד אין לכתחלה לא ורמינהי ושחט מלמד שהשחיטה כשרה כו' ומשני הוא הדין דאפילו לכתחלה אלא משום דבעי למיתני טמא במוקדשים דלכתחלה לא תנא נמי ששחטו ולא קאמר משום דבעי למיתני נשים דתנא להו ברישא אלא ודאי משום דנשים שוחטות לכתחלה אפילו במוקדשין והא דלא קתני הכל שוחטין אחד אנשים ואחד נשים כדקתני בתמורה (דף ב.) התם אצטריך למיתנייה ד] כדפירש בריש תמורה משום דכל הפרשה כולה נאמרה בלשון זכר אבל הכא אין חידוש באשה יותר מבאיש ובפרק כל הפסולין (דף לא:)  גבי קדשים איצטריך למיתני נשים משום דבשאר עבודות נשים פסולות אפילו כהנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יקלקלו כו'. </span>בגמרא (לקמן יב:) דייק מדקתני שמא יקלקלו ולא קתני שמא קלקלו ש'מ אין מוסרין להן חולין לכתחלה ופ'ה אפילו אחרים רואין אותן וק' לפירושו דהא מסיפא שמעינן לה וכולן ששחטו ואחרים רואין אותן כו' דמשמע דיעבד דוקא וליכא למימר דדיעבד נקט משום טמא במוקדשין או אין מומחין אבל חש'ו אפילו לכתחלה שוחטין באחרים רואין אותן דהא רבא הוא דדייק שמא קלקלו לא קתני ולרבא לא קאי וכולן ששחטו אלא אחש'ו כדאמרינן בגמרא וי'מ דגרס לקמן רבה אבל רבא לא דייק בין יקלקלו לקלקלו כי היכי דלא חייש בהא דלא קתני ואם שחטו ור'ת מפרש דאין מוסרין להן חולין לכתחלה לשחוט אפילו כדי להשליך לכלבים דלמא אתי ה] למיכל שיטעו להכשיר שחיטתן מתוך שיראו שמוסרים להן כדפטר לקמן שחיטתן מכסוי דלמא אתי למימר שחיטה מעלייתא היא וניחא השתא דבאין אחרים רואין אותן  ו] עסקינן ברישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>כדקתני טעמא. </span>פירש בקונטרס דעקר ליה להכל דרישא דלא תימא לכתחלה הוא ולשון כדקתני טעמא לא משמע כפירושו ומה שפירש נמי במסקנא גבי דאי דיעבד תרתי דיעבד למה לי ואע'ג דבתמורה נמי תני והדר מפרש התם לא תנא כי האי גוונא הכל ממירין ותמורתן תמורה גבי הדדי ואי משום לא שהאדם רשאי להמיר משום דבעי לאסוקי וסופג את הארבעים לאשמועינן דלוקין על לאו שאין בו מעשה אין נראה דמשום וסופג את הארבעים לחודיה לא הוה ליה למיתני תרתי דיעבד דהוה מצי למיתני הכל ממירים והממיר סופג את הארבעים ועוד דבריש תמורה  (דף ב.) פריך הכל ממירים לכתחלה ולא שהאדם רשאי להמיר דיעבד ומשני התם רב יהודה הכי קתני הכל מתפיסים בתמורה אחד שוגג ואחד מזיד והוה ליה לשנויי דתנא ליה משום וסופג את הארבעים כדפירש בקונטרס כאן ונראה לרבינו תם דשינויא דהכא הוי כההיא דתמורה והכי קאמר התם כדקתני טעמא דלהכי תנא הכל ממירים דמשמע לכתחלה לאשמעינן שאפילו המיר במזיד דהיינו לכתחלה מומר דלא תימא ארבעים בכתפיה וכשר כדאמרן בהתודה (מנחות פא.)  וקשה לפירושו דבסוף פרק קמא דתמורה (דף יג.) משמע דמן הדין ראוי להיות תמורה במזיד יותר מבשוגג דקאמר יהיה לרבות שוגג כמזיד ויש לומר דלענין בהמה שתהא כשרה למזבח פשוט לן שוגג יותר ממזיד אי נמי התם איירי במזיד ולא אתרו ביה דלא הוו ארבעים בכתפיה וההוא מזיד פשוט לן יותר משוגג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסופג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסופג </span>את הארבעים. </span>וא'ת הוה ליה למימר וסופג שמונים דהא תרי לאוי כתיב לא יחליפנו ולא ימיר ויש לומר דחד בשלו וחד בשל חברו כדאמר בתמורה (דף ט.) וכגון דאמר חברו כל הרוצה להמיר בבהמתו ימיר דבענין אחר אין ממירין בשל אחרים והכי איתא בהדיא בתמורה פ'ק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>טוב אשר לא תדור. </span>מעיקרא מייתי מדברי תורה והדר מייתי מדברי קבלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טוב </span>מזה ומזה שאינו נודר כל עיקר. </span>פ'ה דלעיל מיניה כתיב את אשר תדור שלם ואפילו הכי טוב אשר לא תדור שמא תדור ולא תשלם וקשה לר'ת דלא מייתי בגמרא ההוא קרא כלל ונראה לר'ת דכולי מלתא דריש מהאי קרא דהוה ליה למיכתב טוב אשר לא תדור משתדור ואנא ידענא דמשתדור ולא תשלם קאמר אלא להכי קאמר ולא תשלם לגלויי על משתדור דמשתדור כדרך הנודרין קאמר שנודרין ומשלמין כדאמר גבי שכיר ותושב בא זה ולימד על זה (קדושין דף ד.) :  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אמר הרי עלי לא. </span>הך סוגיא כלישנא בתרא דפ'ק דנדרים  (דף י.) דקאמר דפליגי בנודב אבל ללישנא קמא דקאמר דפליגי בנודר אבל בנודב מודה רבי מאיר וא'ת כיון דקרא בנדר כתיב מנא ליה לרבי מאיר דאין נודב טוב מנודר ומשלם ולרבי יהודה נמי אמאי אם אמר הרי עלי לא הא כל היכא דכתיב נדר הוי נדר דוקא ונדבה הוי נדבה דוקא כדמוכח בריש מנחות (דף ב.) וזבחים (דף ב.)  גבי כאשר נדרת לה' אלהיך נדבה דפריך האי נדבה נדר הוא וי'מ דהתם פריך משום דשני קרא בדבוריה וי'ל דקסבר כיון דחייש קרא לתקלה בנדר ה'ה בנדבה דהא איכא למיחש לתקלה דאפי' מביאה לעזרה ומקדישה יכול להנות ולמעול בה ולבא לידי תקלה בכמה עניינים דכ'ע לא בקיאי כהלל דמעולם לא מעל אדם בעולתו  (פסחים דף סו:) ולרבי יהודה נמי משמע ליה קרא דוקא בנדבה אע'ג דבנדר כתיב דהא בנדר לא מצי למימר דנודר ומשלם טוב שהרי כתיב וכי תחדל לנדור לא יהיה בך חטא הא אם תדור יהיה בך חטא וללישנא קמא דנדרים מפרשינן לקרא הא אם תדור אפשר שיהיה בך חטא אם לא תשלם וא'ת לרבי מאיר דאין טוב שיהא נודב ומשלם כל עיקר אפילו מביא כבשתו לעזרה להאי לישנא בתרא ח] דנדרים היאך אכלו ישראל שלמים במדבר וי'ל כיון שנאסרו בענין אחר בבשר ט] הוו כאילו צוה להם המקום לאכול על ידי שלמים וא'ת והא כתיב (בראשית כח)  וידר יעקב נדר וכתיב (יונה ב) את אשר נדרתי אשלמה וי'ל דבשעת צרה שרי כדאמרינן בבראשית רבה וידר יעקב נדר לאמר לאמר לדורות  י] שיהיו נודרים בעת צרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>שחיטתן כשרה קא קשיא לי. </span>משמע שרב אשי הקשה אותה קושיא ואע'פ שהיא סוגיית הגמרא ומכאן ראיה שרב אשי סידר הגמרא אע'ג דאביי ורבא נמי אתו לשנויי הך קושיא והם קדמו הרבה לרב אשי שמא גם בימיהם הקשוה כבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טמא </span>בחולין מאי למימרא. </span>ואע'ג דאסור לגרום טומאה לחולין שבא'י  היינו דוקא בפירות דשייכא בהו תרומה אבל בשר לא ואפילו יהא אסור לטמאות גופו א] באוכלין טמאין  א] כדדרשינן והתקדשתם והייתם קדושים אזהרה לבני ישראל שיאכלו חוליהן בטהרה מכל מקום יכול לטמאותן ולאוכלן בימי טומאתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובמוקדשין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובמוקדשין </span>לא ישחוט שמא יגע בבשר. </span>אע'ג ב] דאמרינן לקמן (דף קכא:) יא] דמפרכסת הרי היא כחיה חיישינן שמא יגע אחר פירכוס א'נ דוקא לענין העמדה והערכה הויא כחיה אבל לענין טומאה כיון ששחט שנים או רוב שנים מקבלת טומאה דחשיב אוכל כדאמר בהעור והרוטב (לקמן שם) השוחט בהמה טמאה לעובד כוכבים ומפרכסת מטמאה טומאת אוכלין אבל לא טומאת נבילות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יגע בבשר. </span>אע'ג דדם קדשים אינו מכשיר חיבת הקדש מכשרת או שהעבירה בנהר ועדיין משקה טופח עליה כדקאמר בפ'ק דפסחים (דף כ.) וא'ת ואמאי לא קאמר דלא ישחוט משום דלמא אתי לימשך בפנים דאפילו טהור גמור לבן זומא דאמר (יומא דף ל.)  הנכנס למקדש טעון טבילה ואסור לשחוט בסכין ארוכה דלמא אתי לאמשוכי וי'ל דבטהור איכא למגזר טפי דילמא אתי לאמשוכי אבל טמא מזהר זהיר ומידכר אי נמי נקט הכא שמא יגע בבשר משום דבעי למימר ואם שחט ואמר ברי לי שלא נגעתי הקשה רבינו אפרים איך יתכן שתהא סכין ארוכה כל כך מהר הבית עד עזרת ישראל דהאי טמא מוקמינן לה בסמוך אף בטמא מת ותנן בפ'ק דכלים (מ'ח) החיל מקודש מהר הבית שאין טמא מת ועובדי כוכבים נכנסים לשם עזרת נשים מקודשת הימנו שאין טבול יום נכנס לשם ואפילו למאן דמוקי לה בנטמא בשרץ והלא עזרת נשים ארוכה קל'ה אמה ואיך יתכן שתהא סכין ארוכה כל כך וי'ל דלמאי דפיר'ת בעלמא דלא גזור היכא דנטמא בפנים ניחא וכן לפירוש ר'י דפירש דלא החמירו אלא בעזרת נשים שהוא מקום כניסה ויציאה אבל בשאר מקומות יכול ליכנס עד סמוך למחנה שכינה ממש אתי נמי שפיר ואין כאן מקומו וי'מ דהכא מיירי בבמה ובזה יתיישב נמי בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>ישהו. </span>ולהגרמה ועיקור לא חיישינן דמינכר ומיהו עיקור דסכין פגומה לא מינכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>אחש'ו עלה קאי. </span>פירוש עלה לחודה קאי אבל הא פשיטא דעלייהו נמי קאי דדייקינן עלה לקמן (דף יב:) מאן תנא דלא בעי כוונה לשחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דליתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דליתיה </span>קמן דנשייליה. </span>ואע'ג דעזרה רה'ר היא כדאמר בפ'ק דפסחים (דף יט:) והיה לנו לטהר כאן מספק האי ספק לא דמי לשאר ספק טומאה ברה'ר משום דרוב פעמים לא יכול להזהר מליגע ואי איירי בבמה אתי שפיר:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דבדק קרומית של קנה. </span>ואם תאמר והיאך ישחוט בקרומית של קנה והא בעינן כלי כדמוכח בסוף התודה (מנחות דף פב:)  ובסוף דם חטאת (זבחים דף צז:) דדריש מדכתיב ויקח את המאכלת לשחוט את בנו דעולה טעונה כלי וילפינן כולהו מעולה וי'ל כגון דתיקנה לקרומית א] ועשאה כעין כלי ואע'ג דקיימא לן כרבי דאמר ב] פ' החליל (סוכה דף נ:) אין עושין כלי שרת של עץ ופליג אר' יוסי בר רבי יהודה דאמר בפרק החליל עושין כלי שרת של עץ לשחיטת קדשים לא בעינן כלי שרת ג] דבפרק התודה (מנחות דף עח:)  אמרי' דסכין מקדשה ככלי שרת וכן משמע בתוספתא דקתני חומר בקמיצה מבשחיטה שהקמיצה טעונה כלי והשחיטה אינה טעונה כלי אלא אפילו קרומית של קנה ועל כרחך לא בעי למימר דאינה טעונה כלי כלל דהא ילפינן מעולה דטעונה כלי אלא דאינה טעונה כלי שרת קאמר מיהו יש לדחות דלא בעינן כלי יפה קאמר ולא פסלינן קרומית של קנה משום הקריבהו נא לפחתך (מלאכי א)  כדפריך גמרא בסוטה (דף יד:) גבי כפיפה מצרית דהתם דורון הוא דדרך להביאו בכלי נאה אבל בשחיטה לא חיישינן אי נמי כפיפה מצרית מכוערת יותר מקרומית של קנה ורבינו אפרים היה מביא ראיה מדתנן בפרק איזהו מקומן (זבחים דף מז.) שחיטתן בצפון וקבול דמן בכלי שרת בצפון ואילו שחיטתן בכלי שרת לא קתני כדקתני גבי קבלה ואין זה ראיה דגבי קבלה נמי לא הזכיר אלא לאשמועינן דבעי שיהא גם הכלי בצפון לאפוקי אם הכלי בדרום והבהמה בצפון והדם מקלח בתוכו תדע דבקדשים קלים דלא בעי צפון לא חש להזכיר קבלה בכלי שרת ובפ' כל הזבחים שקבל דמן (שם כו.)   דתנן קדשים קלים שחיטתן בפנים וקבול דמן בכלי שרת בפנים התם נמי אתא לאשמועינן דצריך שיהא הכלי בפנים לאפוקי אם רוב הכלי בחוץ ומיעוטו בפנים ומקבל הדם במיעוט שבפנים אע'ג שאין נפסל ביוצא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המניח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המניח </span>קתני דיעבד. </span>לאו לשנויי אליבא דאביי קאתי דהא אביי נמי לא שרי בדיעבד בלא חותך כזית בשר אלא בא להקשות על דברי רבא שמדקדק מכאן דשרי אף לכתחלה אי נמי כל זמן שיכול לתקן על ידי חותך כזית בשר יש לו לתקן אבל אי ליתא לכותי קמן שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המניח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המניח </span>קתני דיעבד. </span>לא בעי למימר דמשמע דיעבד ולא לכתחלה דהא מסיק דשרי לכתחלה אלא קאמר דאף דיעבד משמע וא'ת דלקמן (דף טו:) גבי השוחט במגל יד וגבי השוחט אחד בעוף (לקמן דף כז.) דייק השוחט דיעבד אין כו' וי'ל דאשחיטתן כשרה סמיך התם דמשמע דיעבד אבל קשה ד] ממתניתין דהמקנא לאשתו (סוטה דף ב.) ופ' חבית (שבת דף קמז.) גבי הרוחץ במי מערה דייק בגמרא דיעבד אין לכתחלה לא: [ועיין תוס' סוטה ב. ד'ה המקנא דיעבד] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מהכא. </span>גרס ולא גרס מסיפא דהך דהמניח בפ'ב דמסכת ע'ז (דף סט.) וההיא דאין השומר היא בפ' ר' ישמעאל  (שם סא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>השומר צריך כו'. </span>משמע הכא דאין צריך משמע לכתחלה וקשה דבריש גיטין (דף ד:) גבי הא דאמר רבה לפי שאין בקיאין לשמה פריך עלה מהא דתנן המביא גט ממדינה למדינה במדינת הים צריך שיאמר בפני נכתב ובפני נחתם הא באותה מדינה לא צריך ומשני לא תימא הא באותה מדינה לא צריך אלא הא ממדינה למדינה בא'י לא צריך ופריך הא בהדיא קתני לה המביא גט בא'י אין צריך כו' ומשני אי מההיא ה'א ה'מ דיעבד כו' והיכי ה'א דיעבד הא אין צריך משמע לכתחלה כדמשמע הכא ובקונטרס פי' שם דהכי פריך הא בהדיא קתני לה וכיון דאשמועינן לה מדיוקא דרישא סיפא למאי איצטריך ומשני דאי מרישא ה'א דוקא דיעבד להכי אצטריך סיפא לאשמועינן אפילו לכתחלה אבל לשון אי מההיא לא משמע הכי וי'ל דהתם כיון שיכול לתקן בדיעבד כדקאמר בההוא פרקא (שם ה:) שיטלנו הימנה ויחזור ויתננו לה בפני שנים ויאמר בפני נכתב ובפני נחתם שייך למיתני אין צריך כלומר אין צריך לחזור וליטול אותו הימנה א'נ התם ה'א ה'מ דיעבד דלכתחלה צריך שיראה כתיבת הגט וחתימה ואם לא ראה ה'א אין צריך לחזור ולכתוב אלא יתן לה אע'פ שלא ראה קמ'ל דלכתחלה נמי אין צריך לראות ועי'ל דהכא דייק משום דקאי ארישא דקתני בפ' ר' ישמעאל (ע'ז דף סא.) בעיר שכולה עובדי כוכבים אסור עד שיהא שם שומר והדר תני אין השומר צריך כו' משמע שבא לפרש דיוצא ונכנס חשיב כשומר גמור והיינו כשומר דרישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בא ומצאו ששחט חותך כזית בשר ונותן לו. </span>ואם תאמר כיון דרבא מדמה שחיטה ליין נסך בא ומצאו לישתרי בלא חותך כזית בשר ונותן לו כמו ביין נסך דשרי במתניתין בפ' ר' ישמעאל (ע'ז דף ס:) בעובד כוכבים שנמצא בצד הבור כשאין לו מלוה עליו וי'ל כדפרישית לעיל כיון שיכול לברר על ידי כזית בשר יש לו לברר:  בודק</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בודק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בודק </span>סכין ונותן לו. </span>ולא חיישינן שמא ישהה וידרוס דלא שביק היתירא ואכיל איסורא ואפילו לא יאכל ממנה דחייש אלפני עור לא תתן מכשול אפי' אין אחר עומד על גביו ולא יוצא ונכנס אבל כותי יש לו דין אחר דאי ישראל יוצא ונכנס לא בעי בדיקת סכין דמרתת דלא מצינו בשום מקום גבי כותי שיהא צריך בדיקת סכין ואי אין ישראל יוצא ונכנס אפי' בדק סכין לא מהני דחיישינן שמא שהה ושמא דרס דלא חייש אלפני עור לא תתן מכשול ותימה דאמאי לא מהני נמי במומר יוצא ונכנס כמו בכותי דקאמר בסמוך אי דליתא לסכין כי אחרים רואין אותו מאי הוי וי'ל דישראל מומר לא מירתת דאין סבור שיבדקו הסכין אחריו לפי שהוא מחזיק עצמו כישראל לכל דבריו ואין להקשות דאמאי צריך לכתחלה לבדוק הסכין במומר ולהיות יוצא ונכנס גבי כותי יניחנו לשחוט לכתחלה ואחרי כן יבדוק הסכין או לכותי יתן כזית בשר וי'ל דחיישינן דלמא משתלי ואכיל כמו שפירש ר'ת גבי חרש שוטה וקטן דאין מוסרים להן חולין לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>שחט בודקין אותו. </span>ואע'ג דאיכא ברייתא לקמן (דף יב.)   א] דסבר דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן גבי מצא תרנגולת שחוטה הא מייתי תנאי בתר הכי אע'ג דהתם דחי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דליתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דליתיה </span>קמן דלבדקיה. </span>תימה דמשמע הא איתא קמן ולא ידע אין שחיטתו כשרה אע'ג דאחרים רואין אותו דשחט שפיר ולקמן בפירקין (דף יב.) גבי הא דאמר רב נחמן ראה אחד ששחט אם ראהו מתחלה ועד סוף מותר לאכול משחיטתו ואם לאו אסור פריך אי דידע דלא גמיר פשיטא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאין מומחין. </span>פירוש דלא ידעינן אי גמיר אי לא גמיר דאי ידעינן ביה דלא גמיר אפי' בדיעבד שחיטתו פסולה כדאמר רב יהודה לקמן (דף ט.) כל טבח שאינו יודע הלכות שחיטה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חולין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חולין </span>שנעשו על טהרת קדש לאו כקדש דמו. </span>האי טעמא הוה מצי למימר נמי ללישנא קמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>מצויין אצל שחיטה מומחין הן. </span>ושוחטין אף לכתחלה אבל אין לפרש דדיעבד הוא דהויא שחיטתו כשרה אע'פ שאין אחרים רואין אותו ולא מצי לאוקומי מתניתין בהכי משום דקשיא ב] לן וכולן דהא לאביי ורבא ורב אשי לא מיתוקם נמי וכולן אלא אחרש שוטה וקטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>כותים גרי אריות הן. </span>ושחיטתן פסולה כמו של עובדי כוכבים מוזבחת מה שאתה זובח אתה אוכל כלומר אותו שהוא בר זביחה לאפוקי עובד כוכבים ואוכל נבלות להכעיס ואע'ג דאמר בסוף פ'ב דיבמות (דף כד:) אחד גרי אריות ואחד גרי חלומות כולם גרים גמורים היינו כשמתגייר לגמרי מפחד אריות אבל כותיים לא נתגיירו לגמרי כדכתיב במלכים (ב יז) את ה' היו יראים ואת אלהיהם היו עובדים ומאן דאמר גרי אמת הן קסבר דשוב נתגיירו לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא לא אמר כשמעתיה. </span>תימה דהא קתני במתניתין תרי הכל שוחטין ומפרש רבא לקמן (דף יז.) חדא לאתויי כותי וחדא לאתויי ישראל מומר אלמא מוקי חדא כשמעתיה וי'ל דהכי פריך דקמייתא איבעי ליה לאוקומי כשמעתיה:  דקוריא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקוריא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקוריא. </span>סל כמו דקוריא דפרק השוכר את הפועלים (ב'מ דף פד.) ודמפנין (שבת קכז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מכניס </span>איזמל בזכרים. </span>סימני שמעתתא דרב מנשה ז] דהא מכילתא הן הך דמכניס תחת כנפיו ולקמן בפרק שני (דף לא.) איזמל שאין לו קרנים ובפרק אלו טרפות (לקמן דף נא.) הנהו דיכרי דגנבי גנבי אין חוששין לריסוק אברים מיהו גם במקומות אחרים יש כדאשכחנא בפרק ב' דיבמות (דף כה.) דאמר רב מנשה גזלן דדבריהם כשר לעדות אשה ובפרק מי שהחשיך  (שבת קנו.) אמר רב מנשה חדא קמי חדא תרי קמי תרי שפיר דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצת </span>כותי מותרת. </span>וא'ת והלא גזרו על פתן לפי שהיו מבטלין בנין בית המקדש בימי עזרא (א) כדאמר בפירקין דר'א (פ' לח) וליכא למימר דהיינו בכותים ראשונים דכתיב בהם ואת אלהיהם היו עובדים ב] דהא קאמר התם מכאן אמר ר'א כל האוכל פת כותי כאילו אוכל בשר חזיר ותנינא נמי לקמן (דף יג.) שחיטת צדוקי לעבודת כוכבים פתו פת כותי ואומר ר'ת דמיירי הכא בעיסה דישראל שעשה הכותי ממנה מצה וא'ת והיאך יוצא בה ושמא הוא לא שמר לשם מצה דהא חשידי אלפני עור לא תתן מכשול וי'ל כגון שלא אכל הכותי מצה אחרת כל הלילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו דלא כתיבא ואחזיקו בה כו'. </span>בפ'ק דגיטין (דף י.) מוכח דכתיבא ולא אחזיקו בה נמי איכא בינייהו דלת'ק מהני ולרשב'ג לא מהני והכא לא נקט אלא לא כתיבא ואחזיקו בה משום דאשחיטת כותי בעי לאתויי תנאי א'נ דלא אתא לשנויי אלא מה שהקשה אם החזיקו בה מבעי ליה ושם פירשנו:  מותר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מותר </span>מיד מפני שהן מחליפין. </span>פירוש מותר בהנאה למוכרו או להאכילו לפועלים עובדי כוכבים או לכלבים אבל לישראל אסור באכילה דגזרו על פתן של עובדי כוכבים א'נ כדפירש ר'ת דבבצק איירי דמותר באכילה והשתא א'ש דלא תקשי היכי סברוה דאתיא כרבי יהודה הא אית ליה בפ' כל שעה (פסחים דף כח:) דחמץ של עובד כוכבים שעבר עליו הפסח אסור בהנאה אלא בבצק איירי ומחלפי בבצק של עובדי כוכבים שלשו אחר הפסח ומותר מיד דקאמר היינו כשיעור לישה ומה שפירש בקונטרס שמרויחין דלדידן מיהא שרי דאין תופס את דמיו דדוקא לדידיה אסור שבא לו מחמת חמץ בפסח ונראה שמרויחין נמי לגבי דידהו למאי דס'ד השתא דהוי דאורייתא דבחליפין לא אסור אלא מדרבנן כמו שפירש בקונטרס בע'ז בפרק רבי ישמעאל  (דף נד:) גבי כי חרם הוא ודריש הוא למעוטי ערלה וכלאי הכרם שאם מכרם וקדש בדמיהם מקודשת ופי' בקונטרס דדוקא בקדושי אשה אבל בשאר חליפין אסור מדרבנן ונראה שפשוט לו לרש'י דאסור מדרבנן מטעם שפירש כאן דא'כ מצינו דמים לחמץ בפסח ואין זה דיוקא דאפילו יהיו הדמים מותרין כשמכרן מ'מ כיון דלכתחלה אסור למכור לאו בר דמים הוא ומיהו נראה שיש לאסור מדרבנן דבנדרים פרק השותפין (דף מז:) בעי רמי בר חמא קונם פירות הללו על פלוני מהו בחליפין ת'ש המקדש בערלה כו' מכרן וקדש בדמיהן מקודשת ש'מ דחליפי איסורי הנאה מותרין ודחי דלמא לכתחלה הוא דלא הא דיעבד עבד ח] ומיהו אע'ג דבשאר חליפין אסור באשה שרי משום פריה ורביה א'נ לא אסרו אלא כגון פירות וכלים שהוא דבר הניכר ונראה וא'ת מאי פריך בריש פרק בתרא דע'ז (דף סב.) גבי השוכר ט]  הפועל לעשות עמו (ג) יין נסך שכרו אסור מ'ט אילימא משום דיין נסך אסור בהנאה שכרו נמי אסור והרי ערלה וכלאי הכרם דאסור בהנאה ותנן מכרם וקדש בדמיהם מקודשת ומאי קשיא הא לכתחלה אסור ליהנות וי'ל דמשמע ליה שכרו אסור גם לאחרים כמו יין נסך עצמו ולהכי פריך שפיר דאי אסור גם לאחרים כמו יין נסך אמאי מקודשת כיון דגם היא אסורה ליהנות ונהי דאמרינן בריש כל שעה (פסחים דף כא:)  דהמקדש בשעות דרבנן וחמץ דרבנן דחוששין לקדושין מ'מ מקודשת גמורה לא הויא דאם בא אחר וקדשה חוששין לקידושי שניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמתו </span>אחיו מחמת מילה. </span>שנימולו כשהן גדולים ומתו דאי בשמיני דלמא משום דלא נבלע בהם הדם כדאמר במסכת שבת (דף קלד.) א'נ אפילו בשמיני וכגון שהציצו בהן וראו שנבלע בהן דמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מומר לאותו דבר. </span>ולתיאבון דאי להכעיס פשיטא דפסולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מומר </span>לעבודת כוכבים מותר לאכול משחיטתו. </span>תימה דבפרק בתרא דהוריות (דף יא.) פליגי בה רב אחא ורבינא במומר להכעיס אי הוי צדוקי או מומר אבל עובד עבודת כוכבים לכולי עלמא הוי צדוקי ולקמן  (דף יג.) תני שחיטת צדוקי לעבודת כוכבי' י'ל דצדוקי דלקמן היינו לעבודת כוכבים שעובד לכוכבים תמיד:  על</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>פי הדבור שאני. </span>וא'ת ולמאי דס'ד א] דלא הוי ע'פ הדבור תקשי דהא אמר רב בשר שנתעלם מן העין אסור לקמן (דף צה.) ויש לומר דזה היה יודע שהיה סומך ע'פ הדבור דלאו משל עובד כוכבים קא מייתי אבל לא ס'ד שבא הדבור להתיר האיסור שחיטת טבחים דאחאב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרי </span>לה נערה וקרי לה קטנה. </span>בפרק בתרא דסוטה (דף מו:)  דריש נערים שהיו מנוערים מן המצות והכא לא שייך למדרש הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמן </span>נעורן. </span>שם מקום דכתיב  (בד'ה א ז) למזרח נערן ולמערב גזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עורביים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עורביים </span>מבעי ליה. </span>ואף על גב דכתיב עברים מצרים ולא כתיב עבריים מצריים התם ליכא למיטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכם </span>ולא כולכם להוציא את המומר. </span>תימה דהא איצטריך לכדדרשינן בריש לולב הגזול  (סוכה דף ל.) אי לפני יאוש אדם כי יקריב מכם אמר רחמנא והאי לאו דידיה הוא וי'ל דהתם לאו משום דתיפוק לן מהאי קרא גזול לפני יאוש דהאי מביתו נפקא כדאמרינן במרובה (ב'ק דף סז:) קרבנו ולא הגזול אימת אילימא לפני יאוש ל'ל קרא כלומר וכי יכול להקדיש ביתו אמר רחמנא ולא מייתי התם קרא דכי יקריב ז] אלא לומר דקרבן אמר רחמנא והאי לאו קרבן הוא שאין בידו להקדישו לפני יאוש ח] ועוד י'ל דתרתי שמעינן ממכם ולגזילה מקודשת איצטריך (א) ומביתו לא נפקא אלא שלא עלתה לשם חובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שיחזרו בהם בתשובה. </span>לאו טעמא דקרא קא דריש אלא נותן טעם לדבר ט] מדרבינן מהא מומר לדבר אחד טפי ממומר לכל התורה כולה ולא מוקמינן קרא במילתא אחריתי וקאמר דמומר לדבר אחד בקל יחזור בתשובה ולכך מקבלין מהם כדי שיחזרו:  מעם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעם </span>הארץ פרט למומר. </span>תימה דמאי קאמר הא מהכא נפקא מהתם נפקא ט] הא אדרבה הך פליגא דאפילו מומר לדבר אחד קאמר ת'ק דאין מקבלין דהא מוקמינן י] דפליגי באוכל חלב והפריש קרבן על הדם ודוחק לומר דפריך מדר'ש ומפרש ר'ת דמומר לאכול חלב היינו מומר לכל התורה חוץ מדם כדאשכחן שכולל כל החטאות בכלל חטאת חלב בפ'ק דמנחות (דף ו.) ובפרק היה מביא (סוטה דף טו.)  דאמר בדין שתהא חטאת חלב טעונה נסכים והשתא קאמר דלת'ק כשהוא מומר לכל התורה כולה חוץ מדם אינו מביא קרבן על הדם ולר'ש מביא כיון שהוא שב מידיעתו מדם אבל מומר לדבר אחד דברי הכל מביא ועוי'ל דדוקא בחלב ודם פליגי לפי שהם שוין שיש כרת בשניהן ועולין לגבוה ונאמרו בלאו אחד כל חלב וכל דם לא תאכלו דלת'ק חשיב ליה מומר לאותו דבר כאילו הוא מומר לדם עצמו  יא] ואינו מניח בשביל האיסור אלא משום דנפשו קצה לאכול דם אבל מומר לאחד משאר איסורים פשיטא דמביא קרבן על הדם ולר'ש אפילו מומר לאכול חלב מביא קרבן על הדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>שב מידיעתו אינו מביא קרבן על שגגתו. </span>תימה מה צריך קרא למעט לאינו שב מידיעתו ועומד ברשעו הא הוי זבח רשעים והיכי תיסק אדעתין לומר דמביא ויש לומר דאיצטריך להיכא דחזר בתשובה אח'כ ובשעה שאכל לא היה שב מידיעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ר'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ר'ג </span>ובית דינו נמנו על שחיטת כותי ואסרוה. </span>פירש בקונטרס ר'ג בנו של ר' יהודה הנשיא שהיה אחרון וכן משמע קצת דקאמר בסמוך ר'ג ובית דינו כר'מ ס'ל דחייש למיעוטא משמע שהוא ר'ג אחרון שהיה אחר ר'מ ומיהו קשה דא'כ הויא ליה לפרושי בהדיא ר'ג בנו של ר'י הנשיא כדתנן במס' אבות (פ'ב מ'ב) ר'ג בנו של ר' יהודה הנשיא אומר יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ ועוד תימה דגזר ר'מ על סתם יינם ולא גזר על שחיטה דאורייתא אבל אם הוא ר'ג דיבנה ניחא והא דקאמר כר'מ סבירא להו משום דר'מ ס'ל הכי בהדיא אבל קשה דא'כ סבר ר'ג דיבנה דכותים גרי אמת הן כיון דשחיטתן הויא שריא קודם גזירה ובריש הדר (עירובין סא.) תנן הדר עם העובד כוכבים או עם מי שאינו מודה בעירוב ה'ז (א) אסור פירוש אינו מודה בעירוב היינו כותי כדאמר בפרק בכל מערבין (שם לא:) ר'א ב'ר יעקב אומר עד שיהיו שני ישראלים אוסרים זה על זה ר'ג אומר צדוקי אינו כעובד כוכבים ופירש בקונטרס אבל כותי הוי כעובד כוכבים דקסבר כותים גרי אריות הן מיהו ע'כ א'א לומר כפירוש הקונטרס דהא ר'ג דיבנה אית ליה בהדיא בפ'ק דגיטין (דף י.) דגרי אמת הן שהכשיר גט שעדיו עדי כותים והיינו יכולין לפרש אבל כותי הוי כעובד כוכבים משום דאינו מודה בעירוב דהיינו נמי טעמא דת'ק דאסר שהוא ר'מ כדמוכח התם בגמרא ור'מ אית ליה התם (בבכורות) דכותים גרי אמת הן אבל קשה כיון דלכ'ע כותי אוסר אע'ג דגרי אמת הן א'כ מה באו לחדש ר' אמי ור' אסי שעשאום עובדי כוכבים גמורין לבטל רשות וליתן רשות הא מעיקרא נמי הכי הוה לכ'ע אלא י'ל דלר'ג כותי נמי אינו כעובד כוכבים ותנן צדוקי אינו כעובד כוכבים וה'ה לכותים דגרי אמת הן והיו סבורין דגרי אמת הן כר'ג עד שעשאום (ב) רבי אמי ור' אסי עובדי כוכבים גמורין יב] אע'ג דרבי יוחנן פסק כר' אליעזר בר' יעקב ור' אליעזר בר' יעקב לא פליג את'ק שאוסר כותי ר' יוחנן לא בא לפסוק כמותו אלא במה שצריך שיהו שני ישראלים אוסרים זה על זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צדיקים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צדיקים </span>עצמן לא כ'ש. </span>תימה דהא אשכחן יהודה בן טבאי שהרג עד זומם בפ'ק דמכות (דף ה:) ור' ישמעאל שקרא והטה בפ'ק דשבת (דף יב:) ואור'י דדוקא במידי דאכילה אין הקב'ה מביא תקלה על ידן שגנאי הוא לצדיק שאוכל דבר איסור ולספרים דגרסי (בפ'ק) דכתובות (דף כח:) גבי העלה עבד לכהונה על פיו השתא בהמתן של צדיקים כו' משום דאתי לידי אכילת איסור שמאכיל בת ישראל שנשאת לו בתרומה והוא עבד ואין לו בה קדושין ומיהו ברוב ספרים לא גרסינן ליה והיינו משום דליכא למפרך אלא כשהצדיק עצמו אוכל האיסור ובר'ה (דף כא.) דאמר כמה בסים תבשילא דבבלאי בצומא רבא דמערבא ובערבי פסחים  (דף קו:) ר' ירמיה בר אבא איקלע לבי רב אסי ואשתלי וטעם קודם הבדלה אע'ג דמיתתו באסכרה התם אכילת היתר הוא אלא שאוכל בשעה האסורה ובבראשית רבה גרס ר' ירמיה דשדר לר' זירא כלכלה דפירי בין דין לדין אתאכיל פירי בטבלייהו ומיהו ההוא עובדא איתא במסכתא שקלים (דף ח.) וקאמר עלה ר' זירא אם הראשונים כמלאכים אנו כבר אינש ואם הראשונים כבני אינש אנו כחמורים ולא כחמורו דר' פנחס בן יאיר: [ע'ע תוס' שבת דף יב: ד'ה רבי נתן ותוספות פסחים קו: ד'ה אישתלי ותוספות יבמות צט: ד'ה ס'ד ותוספות גיטין ז. ד'ה השתא] :  אשכחיה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 6
dfh: a
trm: ההוא סבא.
txt:
<span class='five'>ההוא סבא. </span>י'מ דכל מקום שהוא מזכיר ההוא סבא הוא אליהו ואי אפשר לומר כן בפרק במה מדליקין (שבת דף לד.) בעובדא דרבי שמעון בן יוחאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בראש </span>הר גריזים. </span>במדרש יש שהיא עבודת כוכבים שהטמין יעקב תחת האלה בהר בשכם (בראשית לה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>בעל נפש אתה פרוש הימנו. </span>דבסיפא דקרא כתיב ואל תתאו למטעמותיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>חושש לשאור ותבלין שבה לא משום מעשר ולא משום שביעית. </span>משמע דתבלין חייבין במעשר ותימה דבפרק בא סימן (נדה נ.) תנן כל שחייב במעשר מטמא טומאת אוכלים ובהעור והרוטב  (לקמן דף קיז:) תנן והקיפה מצטרפין לטמא טומאת אוכלין וקאמר בגמרא  מאי קיפה תבלין אלמא תבלין אין להם טומאת אוכלין אלא על ידי צירוף אע'ג דחייב במעשר ויש לומר דמשום מעשר דקאמר הכא לא קאי אתבלין אלא אשאור ושביעית קאי אף אתבלין דהא במאכל בהמה נמי נהגה שביעית :  התם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>נמי מוריא ואמרה בר בי רב ליכול חמימא ואנא איכול קרירא. </span>פירש בקונטרס מורה הוראת היתר לעצמה לטובה אני מתכוונת בר בי רב ליכול חמימא בניחותא ואין הלשון משמע כן דמוריא משמע שמורה לעצמה היתר לעכב משלו כמו מוריא ואמרה תורא מדישיה קאכיל ועוד תנן במתניתין מעשר את שהוא נותן לה ואת שהוא נוטל הימנה מפני שחשודה שמחלפת רבי יוסי אומר אין אנו אחראין לרמאים ומפרש רבינו מנחם דבתמיה קאמר בר בי רב ליכול חמימא ואנא איכול קרירא ואני טרחתי בשבילו אבל גבי שכנתו אין לחוש לחילוף אע'פ שטורחת בשבילו דדרך שכנים שטורחים זה בשביל זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>חבר טוחנת עם אשת עם הארץ. </span>פי' בקונטרס טוחנת תבואה של עם הארץ בזמן שהיא טמאה אשת חבר דליכא למיחש שמא תשכח ותתן לתוך פיה דבר שאינו מעושר דכיון דטמאה היא אינה נוגעת ומסתמא עומדת מרחוק וקשה דהך  א] משנה מתניא במסכת טהרות  (פ'ז) ולפי' הקונטרס הוה ליה למיתני במסכ' דמאי ועוד קשה דפי' דחברתה נותנת לה ואוכלת אלמא חשודה לגנוב משל בעלה ואין זה גזלה דאין הבעל מקפיד בדבר מועט כדתנן בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיט.) מקבלין מן הנשים דבר מועט לצדקה וגם זה דוחק מאד שמחלק בין אשת חבר לאשת עם הארץ דעביד איניש דמינשי ואכיל מה דיהבי ליה אבל לתת לאחרים אי לאו דרגילה בגזל לא מינשיא ועוד היאך טוחנת עמה אשת חבר הרי היא מסייעת (א) עוברי עבירה ובסוף הניזקין (גיטין דף סא.) מוכח דאסור לרבא דמפרש מתניתין דמשאלת אשת חבר לאשת עם הארץ נפה וכברה ובוררת וטוחנת עמה בעם הארץ דרבי מאיר וטומאה וטהרה דרבנן אבל בסתם עם הארץ לא כי היכי דלא תטחון עם חברתה החשודה על השביעית ולאביי דאמר רוב עמי הארץ מעשרין הן שרי לסייעה בכל ענין והכא הא אסרינן בזמן שהיא טהורה וליכא לאוקומי ההיא בזמן שהיא טמאה ודלא כרבי שמעון בן אלעזר דהא בהדיא קתני בוררת ובוררת נוגעת היא ומפרש ר'ח וכן ר'ת שבתבואה של [חבר] איירי בזמן שהיא טמאה בזמן שאשת עם הארץ מחזקת עצמה כטמאה שאז היא נזהרת מליגע בתבואה אבל לא בזמן שמחזקת עצמה בטהורה דאז אין נזהרת מליגע בתבואה ומטמאה לה רבי שמעון בן אלעזר אומר אף בזמן שמחזקת עצמה בחזקת טמאה לא תטחון מפני שחברתה אשת עם הארץ אחר שסבורה להיות טהורה נותנת לה ואוכלת ובתוספתא דטהרות פ'ח קתני אע'פ שאינה אוכלת נותנת לאחרים ואוכלים והשתא פריך שפיר השתא מגזל גזלה תבואה של אשת חבר חילופי מיבעיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתיר </span>רבי את בית שאן כולה על ידו. </span>משמע דאין מעשר נוהג בחוצה לארץ וכן משמע בע'ז בפ' רבי ישמעאל  (דף נח:) דקאמר ריש לקיש איקלע [לבצרה] חזינהו דאכלי פירי דלא ד] עשרו אסר להו אתא לקמיה דרבי יוחנן א'ל אדמקטורך עלך זיל הדר [דבצרה] לאו היינו בצר [דבצרה] בחוצה לארץ היא ואינה חייבת במעשר ותימה דבפרק עד כמה (בכורות כז.) מוכח כולה שמעתתא דתרומה נוהגת בחוצה לארץ ואין לומר כדפי' הכא בקונטרס דדוקא תרומת דגן תירוש ויצהר דהוי בארץ דאורייתא בחוצה לארץ הוי מדרבנן אבל בשאר פירות לא דהא בפ'ק דביצה (דף יב:) גבי אושפיזכניה דרבה בר בר חנה הוה ליה איסורייתא דחרדלא משמע הסוגיא דחייב במעשר ובריש כיצד מברכין (ברכות לו.) רבי אליעזר אומר צלף מתעשר האביונות והקפריסין רבי עקיבא אומר אין מתעשרין אלא האביונות בלבד ואמר רב יהודה צלף ערלה בחוצה לארץ זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין ופריך ולימא הלכה כרבי עקיבא ומשני ה'א אפילו בארץ קא משמע לן בחוצה לארץ ולימא כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחוצה לארץ אי אמר הכי ה'א הני מילי מעשר ירק וצלף דבארץ גופה דרבנן אבל ערלה דבארץ דאורייתא לא משמע בהדיא דמעשר ירק וצלף נוהג בחוצה לארץ ואומר ר'ת דהכא ובפרק רבי ישמעאל (ע'ז דף נח:) איירי בדמאי דאינו נוהג בחוצה לארץ כדתנן במסכת דמאי (פ'א מ'ג) מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי אבל ודאי טבל חייב בכל מקום וכן משמע דמיירי הכא בדמאי מדפריך לקמן ודילמא רבי מאיר נתן עיניו בצד זה ואכל בצד אחר דלא שרי אלא בדמאי וקשה מירושלמי דפרק ג' דדמאי רבן שמעון בן גמליאל שלח ליה רבי יוסי ברבי אתרוג ואמר ליה זה בא לידי מקסרין ולמדתי ממנו שלשה דברים שהוא ודאי ושהוא טמא ושלא בא לידו אחר שהוא ודאי שפירות קסרין ודאי ושהוא טמא שמרביצין עליו מים פי' והוכשר ולא בא לידו אחר שאילו בא לידו אחר היה מעשר ממנו על זה ואם תאמר ודילמא עישר והוצרך להודיעו משום הכשר ויש לומר דאם לא היה אלא דבר אחד היה רבי יוסי מודיעו בפירוש ופריך וליעשר ממנו עליו ומשני אין דרך בני אדם ששולחין לחביריהן דברים חסרים ופריך ולאו מתניתין היא רבי יוסי מתיר בודאי ובלבד שיודיעו משנה היא באותו פרק שר' יוסי מתיר לשלוח לחבירו ודאי טבל ובלבד שיודיעו שאינו מעושר ושמא היה ביד רבי יוסי אחר ומה שלא עישר לפי שהודיעו שעל כן היה אומר זה בא לידי מקסרין ומשני אע'ג דפליג אדרבנן לא הוה עבד עובדא כוותיה ופריך ולאו מפירות המותרין בקסרין הם דרבי התיר קסרין והתיר בית שאן ומשני רשב'ג קודם רבי הוה משמע דלאחר שהותר היה פטור אפילו ודאי דההוא אתרוג ודאי הוה וצ'ל ולאו מפירות דמותרין בקסרין דהתם בירושלמי בפרק ב' דדמאי אמרינן אלו המינין האסורין בבית שאן ואלו המינין האסורים בקסרין פי' משום דמאי משום דאלו מינין היו רגילין באלו המקומות לבא מא'י והידועין שלא באו מארץ ישראל פטורין משום דמאי וחייבין משום ודאי כפי' ר'ת ופריך והלא אתרוג מפירות המותרין שאין מביאין אותן מא'י אלא בקסרין עצמה גדל ומודו רבנן דמותר לשלוח ודאי בחוצה לארץ בהודעה ולא נחלקו אלא בטבל בא'י וא'כ מנא לן שלא בא ליד רבי יוסי אחר ואפילו היה בידו אחר היה יכול לשלוח ודאי טבל בהודעה בחוצה לארץ אפילו לרבנן ומשני דעדיין לא הותרה קסרין בימי רבי יוסי והיו מחזיקין אותה בחזקת א'י ומיהו במקום אחר מצא ר'י בירושלמי במסכת חלה פ' שתי  נשים</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מקום הניחו לו אבותיו להתגדר בו. </span>תימה דלא משני הכי בפרק במה בהמה (שבת דף נו:)  דדרשינן ואת הבמות אשר על פני ירושלים אשר בנה שלמה (אותם בער יאשיהו) כו' אפשר בא אסא כו' אלא מקיש ראשונים לאחרונים מה אחרונים לא עשו ותלה בהן אף כו' ואמאי לא משני דמקום הניחו לו אבותיו להתגדר בו כדמשני הכא ויש לומר דבשלמא הכא גבי נחש הנחושת לפי שנעשה על פי הדבור טעו בו הראשונים והיו סבורים שהיה אסור לבערו אלא התם במה היו טועין שלא לבער אותן הבמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>נתן עיניו בצד זה ואכל בצד אחר. </span> ח] וא'ת דתנן בפרק במה מדליקין (שבת דף לד.) ספק חשכה מעשרין את הדמאי הא ודאי חשכה לא אמאי כיון דאפשר ע'י נותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר אם כן יהא מותר להפריש בשבת כדמוכח בפרק נוטל  (שם דף קמא:) דתנן רבי יהודה אומר אף מעלין את המדומע באחד ומאה ופריך בגמרא (שם דף קמב.) והא מתקן הוא ומשני הא מני רבי שמעון בן אלעזר היא דאמר נותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר ולהכי לא חשיב תקון בשבת כשמעלה ויש לומר דשאני מדומע שכבר היה נתקן אבל תחלתו של טבל לא שרי על ידי דאפשר ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר. [וע'ע תוספות גיטין לא. ובמנחות נה. ובבכורות נט. ד'ה במחשבה] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה אתה הולך לעשות רצון קונך כו'. </span>שמא שר של ים השיב לו כך אי נמי רבי פנחס היה מחשב בלבו שלכך היה מניח מלחלוק לו וכענין זה צריך לפרש בפרק קמא דמסכת ע'ז (דף יז.) גבי רבי אליעזר בן דורדייא דאמר שמים בקשו עלי רחמים:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אתמר עלה אמר רבי יוחנן כו'. </span>במסכת שקלים (דף ח:)  ובמסכת דמאי בירושלמי ובבראשית רבה (פ' ס') לא משני מידי אלא השיב להם דמחמרא אנפשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויש </span>שיש לו ואינו רוצה. </span>ואפ'ה איקרו קדושים שמזמן את חבירו לאכול אצלו מפני הבושת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסרהבנא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסרהבנא. </span>ממהר אני כדמתרגמינן וימהרו לשפוך דם (ישעיה נט) ויסרהבון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>גדולים </span>צדיקים במיתתן יותר מבחייהם כו'. </span>פירש בקונטרס דדריש ממה שהחיה בנגיעה בעלמא כדכתיב ויגע ויחי וקשה דא'כ מאי פריך ודילמא לקיומי ברכתא דאליהו מ'מ היה גדול במה שטרח להחיותו בחייו יותר מבמותו ונראה דנפקא ליה ממה שבחיי הצדיקים נוגעים בהם כמה רשעים ויושבים אצלם ושם לא היה לו רשות להתעכב אצלו:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא צדדין. </span>משמע מכאן שאם בשעת שחיטה ניקב הוושט כנגד מה ששחט טריפה דהכא הוה בעי למיסר משום צדדין אי לאו משום דמרווח רווח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מטמאים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטמאים </span>בשבוע אחד בשני סימנים בשער לבן ובפסיון. </span>כך דינו דבסוף שבוע ראשון מטמא אם פשה או אפי' לא פשה מטמא כי איכא שער לבן וכן בתחלה מטמא בשער לבן אבל בסוף שבוע אם אין שער לבן ולא פשה אע'ג דעמד בעיניו ולא כהה טהור אבל שאר נגעים בעי הסגר פעם שנית והלשון קצת קשה דלא הוה ליה למימר מטמאים אלא מטהרים שאין כן בשאר נגעים דבעו הסגר ט] וי'ל דה'נ קאמר מטמא בשער לבן ובפסיון דוקא אבל אי אין שער לבן ולא פשה אע'ג דלא כהה טהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בחמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחמי </span>טבריא וכל דבר שלא בא מחמת האור. </span>אפילו רבי יוסי דחשיב ליה בפ' כירה (שבת דף לט.) תולדת האור משום דמיחלפא אפיתחא דגיהנם שמא כאן היה מודה דנדון משום שחין ולא משום מכוה כיון דהאי אור בידי שמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מותר </span>לשחוט בה מקלקל הוא. </span>אע'ג דבסוף פרק אלו דברים בפסחים (דף עג.) מחייב לענין שבת גבי שוחט בשבת בחוץ לעבודת כוכבים משום תיקון כל דהו דתקן להוציא מידי אבר מן החי שאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה וכיון שיש תקון פורתא חשיב מלאכת מחשבת שלכך נתכוין אע'פ שקלקולו יתר על תקונו אבל לענין נהנה מעבודת כוכבים לא חשיב הנאה כיון שקלקולו יתר על תקונו:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלבנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלבנה </span>באור. </span>הא דתנן בסוף מסכת ע'ז  (דף עה:) סכין שפה בקרקע והיא טהורה דסגי בנעיצה בקרקע עשר פעמים ולא בעי ליבון היינו לחתוך בה צונן כדאמר התם בגמרא והכא דמוקי לה כשליבנה באור כדי ליישב אפילו יהא בית השחיטה רותח ותימה דמשמע הכא דבעי ליבון וכן משמע נמי התם בתוספתא דמסכת ע'ז (פ'ט) דקתני השפודים והאסכלאות והסכינים מלבנן באור ותימה דבפרק כל שעה (פסחים דף ל:) משמע דסגי בהגעלה דקאמר הני סכיני דפיסחא היכי עבדינן להו ומסקינן הלכתא אידי ואידי ברותחין ואור'ת דיש לחלק גבי חמץ משום דהיתירא בלע דבענין זה מחלק בסוף מסכת ע'ז (דף עו.) אע'ג דהשתא דבליעי הוי איסורא מ'מ בשעת בליעה הוי התירא אע'ג דרב אשי גופיה מחלק כן במסכת ע'ז (דף עו.) ובפסחים (דף ל:) קאמר רב אשי לדידי חדתי עבדי לי מחמיר על עצמו היה ונראה דהא דמסיק והלכתא אידי ואידי ברותחין הוי מסקנא דמילתא דרב אשי ועוד אור'ת דהכא ובתוספתא איירי בסכינין גדולים שצולין בהן בשר והוי תשמישן על ידי האור ולהכי בעי ליבון ודיקא נמי דקא חשיב להו בתוספתא בהדי שפודין ואסכלאות אבל סכיני דפיסחא מיירי בקטנים והסכינים ישנים שאנו לוקחים מן העובדי כוכבים היה אומר הר'י בן ה'ר מאיר שצריכין ליבון מפני שדרך העובדי כוכבים לתקן בהן נר שדולק בהן חלב וגם מהפכין בהן בשר על גבי גחלים וחותכין ור'ת היה אומר כיון דאין עיקר תשמישן לכך לא חיישינן דלמא אתרמי ועבד הכי ועוד אפילו אתרמי ואשתמש בו על ידי האור סגי בהגעלה דכל מה שסופו לפלוט על ידי רותחין פולט בהגעלה ראשונה ואין זה דיוק דדילמא כיון שנשתמש בו על ידי האור אין יוצא מידי דופיו לעולם בהגעלה בלא ליבון ופולט תמיד בכל הגעלותיו מידי דהוה אכלי חרס דלא סגי ליה בהגעלה ולא אמר כל מה שעתיד לפלוט פולט בהגעלה ראשונה אלא אינו יוצא מידי דופיו לעולם :  השוחט</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט </span>בסכין של עובדי כוכבים רב אמר קולף. </span>צריך להעמיד ביודעין בה שהיא בת יומא דאי לאו הכי אמאי קולף לרב הא סתם כלים של עובדי כוכבים אינן בני יומן וגבי עכברא בשיכרא בפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף סח:) מסופק ליה לגמרא אם סבר רב נותן טעם לפגם מותר או אסור וראיה דסתם כלי עובדי כוכבים אינן בני יומן משמן של עובדי כוכבים דתנן בפרק אין מעמידין (ע'ז דף לה:)  דאסור ומפרש שמואל בגמרא משום דזליפתן של כלים אוסרתן וקאמר דרבי יהודה נשיאה ובית דינו נמנו עליו והתירוהו משום דקסברי נותן טעם לפגם מותר וטעם לפגם דקאמר היינו משום דאינן בני יומן דאין לומר דאפילו הוה השמנונית בעין הוא נותן טעם לפגם בשמן דא'כ קשיא מתני' דהתם דשריא דבש ומפרש בגמרא למאי ניחוש לה אי משום איערובי מסרי סרי ואי משום גיעולי עובדי כוכבים נותן טעם לפגם מותר וגבי שמן אסורה אלא היינו טעמא דגבי דבש אפילו שמנונית בעין נותן טעם בדבש לפגם אבל השמן אין הפגם אלא משום שאינו בן יומו ועוד דמפרש התם טעמא דקורט של חלתית דאסור משום דמפסקי ליה בסכינא אע'ג דנותן טעם לפגם מותר אגב חורפא דחילתית מחליא ליה ומשויא ליה לשבח ואי סתמייהו בני יומא נינהו לא הוה צריך לאותו טעם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אגב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגב </span>דוחקא דסכינא בלעה. </span>הר' יצחק בר מאיר היה מצריך מתוך כך לאחר שנקרו החלב מן הבהמה לחזור ולקלוף בכל המקומות שחתך בסכין משום דבלע מן החלב אגב דוחקא דסכינא וכן כשמביאין בשר מטבחי עובדי כוכבים מצריך לקלוף בכל מקום שחתך עובד כוכבי' בקופיץ שלו או בסכינו ויש למצוא טעם על המנהג שלנו שנהגו להקל ודילמא בית השחיטה דוקא שרותח קצת מהני דוחקא דסכינא תדע מדדייקינן בסמוך דהתירא נמי קא בלע מאבר מן החי ומשני לאימת קא בלע לכי חיימא כו' והשתא ללישנא דדוחקא דסכינא תקשי ליה הכי דהתירא נמי אגב דוחקא דסכינא קא בלע דלא מצי לשנויי הכי אלא ודאי אגב דוחקא דסכינא נמי לא בלע אלא בסוף השחיטה דחיימא ועוד אמר בפרק כל הבשר (לקמן דף קיא:)  צנון שחתכו בסכין של בשר אסור לאוכלו בכותח דאגב חורפא דצנון פליט הסכין ובלע צנון אבל משום דוחקא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סכין </span>טריפה פליגי כו'. </span>משמע דסכין כשרה לכולי עלמא בצונן והיינו דוקא לענין לשחוט בה פעם אחרת ואע'פ דמלוכלך הסכין בדם הרבה בלאו הכי יש דם הרבה בבית השחיטה מן הבהמה עצמה ולא בלע ליה משום דטרידי סימנין לפלוט דם אבל לחתוך בה רותח אפילו שחט בה כשרה אסור ואמר בפרק כל הבשר (ג'ז שם)  סכין ששחט בה אסור לחתוך בה רותח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>אפילו בצונן ואי איכא בליתא דפרסא כו'. </span>והא דבעי בסוף מסכת ע'ז (דף עו: ושם ד'ה אמר) נעיצה י' פעמים בקרקע לחתוך בה צונן בסכין של עובדי כוכבים לא דמי לסכין טריפה דהכא דבאקראי בעלמא אבל בסכין של עובדי כוכבים מתוך שחותכין בו איסור תמיד נדבק בו השמנונית ואין יוצא ממנו בלא נעיצה ור'ת פירש משום דהתם חותך בו איסור רותח אבל הכא קסבר בית השחיטה צונן וקשה לפירושו דבפ' כל הבשר (לקמן דף קיא:) אמר שמואל סכין ששחט בה אסור לחתוך בה רותח ואפילו הדיחה כדמשמע בתר הכי דקאמר לחתוך בה צונן אמרי לה בעי' הדחה פירוש הסכין ולא כפי' הקונטרס דפירש התם דאבשר קאי מדנקט בעיא לשון נקבה ועוד דתקנת סכין אתא לאשמועינן כדקאמר אסור לחתוך בה רותח וכן לחתוך בה צונן אלמא קסבר בית השחיטה רותח ז] אפילו הכי לחתוך בה צונן לא בעי נעיצה ויש לומר שאני התם דליכא איסורא אלא משום דם ודם (צונן) לא בלע כל כך דדם משרק שריק ומכל מקום אסור לחתוך בה רותח או אפילו צונן בלא הדחה או קינוח לאמרי לה דלא בעי הדחה משום שיש רוב דם על הסכין כמו כבדא עילוי בישרא דאסור לכתחלה ולא אמר משרק שריק לפי שיש רוב דם בכבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליתקן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתקן </span>חדא ולחתוך בה בשר כו'. </span>ופעם אחרת כשירצה לחזור ולחתוך בשר יהא זכור להכשירה ועל הסכין ששחט בה לא פריך שישחוט והדר יחתוך דסכין ששוחטין בה רגילין לשומרה שלא תתקלקל ולענין שבת נמי אמר דכיתד של מחרישה דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ליסחוף איניש כפלי עילוי בישרא. </span>היינו לאחר ניתוח מיד קודם שנצטנן הבשר אבל לאחר שנצטנן אין לחוש כדכתיב (ויקרא ט) וישימו את החלבים על החזות:  ואידך</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואידך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואידך </span>הני שכיחן. </span>כדאמר (ב'מ דף כט:) תפילין בי בר חבו משכח שכיחי מכאן מדקדק רבינו תם דאין צריך לקשור בכל יום תפילין כשמניחן שרבינו אליהו היה מצריך לקושרן מדקאמר בהקומץ רבה (מנחות לה: ע'ש בתוס' ד'ה משעת) תפילין מאימתי מברך עליהן משעת הנחה ועד שעת קשירה ולרבינו תם נראה דההיא קשירה היינו הידוק שמהדקו סביב ראשו כמו (נדה דף כו:) שליא קשורה בו וכמו (ע'ז דף ה.) קשורה בו ככלב דאי קשירה ממש וכי בכל יום ילך אצל בר חבו ועוד דבריש המוצא תפילין (עירובין דף צז. ושם) משמע דאסור לקשור קשר של תפילין בשבת משום דהוי קשר של קיימא דקאמרינן ישנות מכניסן זוג זוג אבל חדשות לא ומפרש בגמרא דחדשות קרי שאינן מקושרות ואם היה עשוי לקשור ולהתיר בכל יום א'כ לא הוי קשר של קיימא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולהו </span>תנינהו. </span>פירש בקונטרס עקור דתנן שחט את הושט ופסק את הגרגרת ותימה דאין זה שייך להלכות שחיטה דזה פסול מפני שלא שחטו ולא דמי לשאר הלכות שחיטה ויש לומר דאיירי ששחט בסכין פגומה או במגל וזה נקרא פסק את הגרגרת ופסולה הוי משום דאין שוחטין אלא חונקין כדתנן בפירקין (לקמן דף טו:) חוץ מן המגל והמגירה כו' ובהלכות גדולות פירש עקור שנעקר הסימן ונשחט חוץ ממקומו ותימה דמה ענין זה להלכות שחיטה והלא לא עשה כלום אלא שהסימן נשמט מאליו ואפילו שחטו בסכין תיפוק ליה מטעם הגרמה ויש לומר דאיירי כשנשמט הסימן ואחר כך שחטו וכולהו תנינהו דקאמר היינו מדתנן בפרק כסוי הדם (לקמן דף פה.)  הנוחר והמעקר פטור מלכסות ואם תאמר פשיטא דלא מהניא ביה שחיטה שכבר נטרף ויש לומר לדברי הלכות גדולות לאו טרפה היא אלא שכן הלכה למשה מסיני דאין שחיטה מועלת בסימן שמוט הנשמט חוץ למקום חיבורו בין בושט בין בקנה ואפילו עוף שהכשרו בסימן אחד אם נשמט האחד אין שחיטה מועלת בשני ואם תאמר ולמה אינו מונה בהלכות שחיטה פסק הגרגרת בסכין פגומה כמו שמונה לפירוש הקונטרס ויש לומר דהתם אין כאן שחיטה שאינו אלא חונק ולפירוש הקונטרס ניחא שאינו מונה שמוטה דהלכות גדולות דהוי טרפה ששחטה ואין צריך להזכירו ומיהו לא הוי השתא עקור לפירוש הלכות גדולות מעין שאר הלכות שחיטה שהן בגוף השחיטה ועקור אינו בגוף השחיטה אלא ששוחט סימן שנעקר וגם קצת קשה לשון נוחר ומעקר משמע שאינו אלא מעקר הסימן ואין עושה שחיטה אחרת רק שמיתתו בעיקור כמו בנחירה ואינו כן שבכך לא היה מת ומה שקשה מלקמן (ב) לפירוש הקונטרס ומפרק אלו טרפות וליישב הלכות גדולות אפרש כל אחד במקומו בעזרת השם יתברך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>ביקור טבח חכם. </span>ואף על פי שיש סכין גדולה וסכין קטנה משערינן לכל בהמה בסכין שיש בה כמלא צואר וחוץ לצואר כמלא צואר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואסורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסורה </span>באכילה. </span>משום דרוב פעמים שוחט שפיר ושריא מדאורייתא לא החמירו לעשות נבלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה אין חוששין שמא במקום נקב נקב. </span>ואפילו יש שם נקבים הרבה שלא במקום שיניו מסתברא דתלינן כולהו בזאב כי היכי דמכשרינן (לקמן מט.) היכא דממשמשא ידא דטבחא:  התם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 9
dfh: b
trm: הלכתא גמירי לה מסוטה.
txt:
<span class='five'>הלכתא גמירי לה מסוטה. </span>תימה דמשמע הכא דהא דמטהרין ספק טומאה ברה'ר מסוטה גמרינן לה וקשה דבפרק ב' נזירים (נזיר נז. ושם) תנן אמר להם אחד ראיתי א' מכם שנטמא (א) שניהם מביאין קרבן טומאה וקרבן טהרה ופריך בגמרא דהני ב' נזירים והך דקאי גבייהו הרי תלתא והוה ליה ספק טומאה ברה'ר וספקו טהור ולא היה להם להביא כלל קרבן טומאה אלא קרבן טהרה ומשני באומר ראיתי טומאה שנזרקה ביניכם ואכתי מאי תירץ דהשתא הוה ליה ספק טומאה ברה'י והוה ליה ודאי טמא כדמוכח בריש נדה (דף ב: ושם)  גבי מקוה שנמדד ונמצא חסר דקאמר ר' שמעון ברה'י תולין ופריך הש'ס ואי מסוטה גמרינן לה אמאי תולין ואם כן תרוייהו לייתי קרבן טומאה ולא קרבן טהרה כמו מעיקרא דס'ד דהוי רה'ר דפריך דלייתי קרבן טהרה אלא ודאי היינו טעמא דלא מייתו קרבן טומאה גרידא כי הוי רה'י משום דלא ילפינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות כמו סוטה וזה ודאי שלא נטמאו שניהם אבל מעיקרא דס'ד דהוי רה'ר ניחא דמייתו שניהם קרבן טהרה אע'ג שודאי האחד מהן נטמא דלאו מסוטה גמרינן להו אלא מטהרין להו מכח דמוקמינן כל חד וחד בחזקת טהרה וי'ל דמסוטה גמרינן לטהר ברה'ר היכא דליכא חזקה לטהרה כי ההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דליכא חזקה לטהרה דאי משום העמד המקוה בחזקת שלם אדרבה העמד טמא על חזקתו ומטהר ר' שמעון ברה'ר משום דגמרינן מסוטה והשתא דבעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתיה כמו בסכנתא אפילו היכא דאיכא חזקה ילפינן מסוטה והיכא דלא אפשר למילף מסוטה כי ההיא דשני נזירים (דף נז.) לא נטהר מספק מכח חזקה וההיא פרכא דהתם הוי לפי המסקנא דהכא דאזלינן בתר חזקה וכן דבר שאין בו דעת לישאל דהוי ספקו טהור דילפינן מסוטה היינו היכא דליכא חזקה כי ההיא (טהרות פ'ג מ'ח) דתינוק שנמצא בצד העיסה דמטהר רבי מאיר משום דאין בו דעת לישאל מטעם סמוך מיעוטא לחזקה והויא ליה פלגא ופלגא כדאמרינן ביבמות (דף קיט:) ואם תאמר ומסוטה היכי מצי למילף והא סוטה אית לה חזקת טהרה וי'ל כיון דקינא לה ונסתרה יש רגלים לדבר ואתרע לה חזקתה ואם תאמר כל ספק טומאה ברה'י מנא לן דטמא היכא דאיכא חזקת טהרה אי מסוטה הא אתרע לה חזקה וי'ל דגמרינן שפיר מסוטה דעשאה הכתוב כודאי ולא מוקמינן לה אחזקתיה דאע'ג דאיתרע לה חזקתה מ'מ אי מוקמינן לה אחזקתה לא היה לה להיות ודאי טמאה והא דקאמרינן בפרק כשם (סוטה כט. ושם) דאיצטריך סוטה לטהר ברה'ר דאי מדרב גידל ה'א דבר שיש בו דעת לישאל אפילו ברה'ר ספקו טמא ה'מ למימר דאיצטריך לטומאה ברה'י אפילו היכא דאיכא חזקה דטהרה דאי מדרב גידל דילמא היינו היכא דליכא חזקה דטהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טמאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טמאה </span>שאני אומר כו'. </span>פירוש גם הצלוחית דאע'ג שכל מעשה פרה בכלי גללים כלי אבנים כלי אדמה כדאיתא בריש יומא (דף ב.) ובריש פרק הישן (סוכה כא.) היינו קודם שריפת הפרה כדתנן במסכת פרה (פ'ג מ'א ב) ז' ימים קודם שריפת הפרה היו מביאין כו' לפי שכל מעשיה בכלי גללים כלי אבנים כלי אדמה אבל לאחר שריפת הפרה היו מקדשים בכל הכלים כדתנן במסכת פרה פרק המביא כלי חרס לחטאת (מ'ה) בכל מקדשין ואפילו בכלי גללים כלי אבנים כלי אדמה משמע דכ'ש בשאר כלים והנך איצטריך סד'א לאו כלים נינהו כדאמרינן בפ'ק דשבת (דף טז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>אומר אדם וכו'. </span>וא'ת דהכא תלינן באדם טמא וכן בפ'ק דפסחים  (דף י:) גבי קרדום שאבד בבית ואילו בפ'ק דנדה (דף ד.) גבי ככר הנתונה על גבי הדף תלינן באדם טהור ואומר ר'ת דהיינו טעמא דהכא ודפסחים משום דגזרו על ספק כלים הנמצאים אבל על ספק אוכלים לא גזרו ועוד י'ל דההיא דנדה שמדף טמא מונח תחתיה ואי אפשר לככר ליפול אלא אם כן נגע למדף טמא שייך לתלות באדם טהור שנטלה במתכוין שלא תטמא הככר אבל אדם טמא למה היה נוטלה וכן בההיא דכסוי הדם (לקמן פו.) דרוב תינוקות מטפחין לפי מה שמפרש ר'ת מטפחין בעיסה ומיעוט אין מטפחין ותלינן באדם טהור שנתן לו לפי שהיה חושש שלא יטמא התינוק את העיסה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יכולה חולדה לשתות. </span>פירוש בקונטרס בלשון (אחד) דכל המקיא פוסל הואיל והפריש מהן לשתות הרי נעשית בהן מלאכה ונפסלו וכשמקיאה פוסלת הראשונות וקשה ג] לפירושו וכי מה מלאכה שייכא בשתייה ונראה לומר דאי קודם קידוש איירי מפסלי משום דלא הוי מים חיים אל כלי שיהא חיותן בכלי שלא ימלא כלי זה ויערה בכלי אחר קודם קידוש כדפירש בקונטרס בלשון אחר ואי אחר קידוש איירי ונקט טמאה משום כלי או כמו שאפרש אחר כך מיפסלי משום רוק שבפיהן המעורב במים וקסבר יש בילה והזאה צריכה שיעור ודלא כר' אליעזר דפרק התערובת (זבחים פ.) דאמר יזה שתי הזיות ד] אי נמי פסולה בהזאה אחת קאמר כמו לר' אליעזר דר' אליעזר נמי איירי בה שהוא מוסיף אף העכבר ה'נ מפרש בתוספתא ה] טעמא דר' יהושע דאמר במים מקודשין לא פסל כשיטה כמו שאמר ר' אליעזר אלא כשישתה (ב) ומפסלי משום משקה פיו המעורב במים ולכך אם גירגר כשר היינו ששופך המים תוך גרונו שאין שם משקה פיו והשתא הוי דומיא דירד בה טל בלילה דמפסלי מטעם תערובת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>נחש לדברי ר'ג. </span>משנה היא במסכת פרה (פ'ט מ'ג) כל השרצים אין פוסלין במי חטאת חוץ מן החולדה מפני שהיא מקיאה ר'ג אומר אף הנחש מפני שהוא מקיא ר'א אומר אף העכבר והא דלא תנא הכא אף העכבר לדברי ר'א משום דר' אליעזר שמותי הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שירד בה טל בלילה פסולה. </span>ברייתא היא זו דבמשנה במסכת פרה ברישא נמי קתני פסולה ותימה שלא הביא כאן המשנה ושמא ניחא ליה להביא הברייתא שמפורש בה שאני אומר אדם טמא נכנס לשם ובמשנה אינו כן ואע'ג דבמשנה תני ברישא נמי פסולה ובברייתא קתני ברישא טמאה משום דאיכא למ'ד בפרק דם חטאת (זבחים צג.) מי חטאת שנטמאו מטהרין אי נמי לפי שהפסול בא מחמת טומאה קתני ברישא טמאה ועוד משום דגם הצלוחית עצמה טמאה כיון דתלינן באדם טמא אבל בסיפא שצלוחית טהורה ועוד יש חילוק בין מי חטאת שנטמאו למי חטאת שנפסלו כדתנן במסכת פרה פרק תשיעי (מ'ח) :  וישתה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וישתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וישתה </span>הא קא חזי ליה. </span>בירושלמי מתרץ כחוט השערה ושפיפון שמו ורשות נתנה לקרקע להבקע לפניו ולא נתנה רשות לכלי להבקע מפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טבל </span>ועלה כו'. </span>הך דהכא לא שייך לאתויי בפ' כל היד (נדה דף טו:) ובפרק כל הצלמים (ע'ז דף מא:) ובפ'ק דפסחים (דף ט.) דהתם נמי פריך ואין ספק מוציא מידי ודאי דשאני הכא דלחומרא אתא ספק איסורא ומוציא מידי ודאי היתר והנך דמייתי התם לא שייך לאתויי הכא דהתם הוי משום דהוי ספק הרגיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיאמר ברי לי. </span>הכא לא מפליג בין טבל סמוך לחפיפה ללא טבל סמוך לחפיפה כדמפליג בפרק בתרא דנדה (דף סו:) דאמר רבא טבלה ועלתה ונמצאת עליה דבר חוצץ אם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה לחזור לחוף ולטבול ואם כו' ואומר ר'ת דהכא מיירי בנמצא בגוף והתם מיירי בנמצא בראש דחפיפה לא תקן עזרא אלא בראש כדאמרינן במרובה (ב'ק דף פב.)  דאורייתא לעיוני דילמא מיקטר ומיקטר לא שייך אלא בראש ועוד נמי תנן  נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק ובפ' בתרא דנדה (דף סו:) אמר דאשה לא תחוף אלא בחמין אבל בקרירי לא משום דמשרו מזייה אבל בשאר הגוף שייך לומר לשון הדחה כדאמר התם רבה לעולם ילמוד אדם בתוך ביתו שתהא מדיחה קמטיה במים ומשמע נמי קמטים דוקא אבל לא שאר הגוף ואע'ג דאיכא למימר דנקט קמטים לרבותא דאע'ג דביאת מים לא בעיא ראוי לביאת מים בעינן ליכא למימר הכי מדלא נקט אפילו קמטיה משמע קמטים דוקא והא דאמר רב נחמן לחמותו דודי חסרת (נדה דף סח.)  משמע דכל הגוף בעי חפיפה התם לאו משום חובה אלא משום שהיתה רגילה לרחוץ בחמין כמו שנוהגים גם עכשיו לרחוץ כל הגוף בחמין ועוד אומר רבינו תם דהכא מיירי לטהרות ובנדה איירי לבעלה שהחמירו לטהרות יותר מלבעלה כמו שמשמע בנדה בכמה מקומות ועוד יש להעמיד הך דשמעתין בכהנים דאין בהן חפיפה משום שטובלין תמיד כדמשמע בירושלמי בריש פסחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא דודאי טבל. </span>פירוש קרוב לודאי הוא דטבל שפיר כיון שנתעסק באותו המין אח'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סכין </span>אתרעאי בהמה לא אתרעאי. </span>תימה דליכא לשנויי הכי אההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דבריש נדה (דף ב:) דקאמר התם דכל הטהרות שנעשו על גביו למפרע כולן טמאות משום דהא חסר לפניך והעמד טמא על חזקתו ולא אמרינן מקוה אתרעאי אדם לא אתרעאי והכא נמי נימא העמד בהמה על חזקתה ואימא לא נשחטה דהרי הסכין פגום לפניך וי'ל דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי כדקאמר התם ועי'ל דהכא טעמא משום דעצם ודאי פוגם וכ'ת התם נמי ודאי טבל כדאמר הכא גבי טבל ועלה לא דמי דמה שנתעסק באותו המין אחר כך עושה אותו ודאי טבל דמסתמא מאותו מין שנתעסק בא אבל התם מה שייך לומר ודאי טבל הרי במקוה חסר טבל ואין זו טבילה והא דאמרינן בסמוך גבי רב יוסף דטרף עד תליסר חיותא י] איכא למימר דלא כרב חסדא דלרב חסדא אפילו בתרייתא כשרה לפי שקרוב לודאי דבעצם של מפרקת של בתרייתא אפגים לפי שבראשונות רגיל להזהר שלא לדחוק את הסכין בכח במפרקת לפי שעדיין צריך לשחוט אחרות אבל באחרונה לא חייש ועי'ל דמה לי אתיליד ריעותא בסכין ומה לי אתיליד ריעותא בבהמה אלא על כרחך הכי קאמר סכין אתרעאי פירוש ואיכא ספיקי טובא שמא בעצם נפגמה ואפילו בעור נפגמה שמא לא נשחטו הסימנין כנגד הפגימה והוי כספק ספיקא והשתא פריך שפיר בתר הכי כל ספק לאתויי מאי לאו לאתויי כה'ג דמשמע שבא לרבות אפילו דבר שנוטה להתיר יותר מלאסור ומשני לא לאתויי ספק שהה ספק דרס ואף על גב דלא עביד דשהי ודריס דמסתמא שחט כדרך השוחטין ופריך מאי שנא כיון דתרוייהו קרובים לודאי להכשיר:  ודילמא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>אדנפיק ואתי בצר ליה שיעורא כו'. </span>אין להקשות היכי מוכח מהכא דאוקי מילתא אחזקיה דלמא הכא טמא מספק דספק טומאה ברה'י ספיקו טמא דבכל ענין טימא הכתוב אפילו הוי רה'ר שיש בו הרבה בני אדם ואפילו דבר שאין בו דעת לישאל אבל קשה דתינח היכא דליכא ריעותא אבל היכא דאיכא ריעותא כגון סכין שנמצאת פגומה וכן אחד משנים שנטמא ודאי ברה'ר דמטהרין שניהם מטעם חזקה כה'ג מנלן דאזלינן בתר חזקה וי'ל דה'נ יש ריעותא גדולה דאע'ג דאישתכח שחסר לאחר שבעה אפ'ה לא מטהרים למפרע כל אותם שנכנסו לבית בימי הסגר ומיהו קשה דהך מילתא דמיא למקוה שנמדד ונמצא חסר דשבקינן לחזקה דמקוה ומטמאינן לגברא שטבל משום העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך וה'נ הוה לן למימר דשבקינן חזקת נגע ואזלינן בתר גברא דאוקמינן בחזקת טהרה והרי חסר לפניך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו משום דאמרינן אוקמיה אחזקיה. </span>ואין לומר דשאני הכא דאזלינן לחומרא דמדאורייתא אין לחלק ועוד דאף לקולא מטמאין ליה לשרוף קדשים ולהביא קרבן אם נכנס למקדש וקא מייתי מספק חולין לעזרה ועוד דאף לקולא מוקמינן הכא אחזקיה דאי היה נגע גדול ובסוף השבוע היה חסר ממה שהיה מטהרין וניחוש דלמא אדנפיק ואתי בציר ליה שיעורא והיה כשיעור שהיה בסוף שבוע ונמצא שהנגע עומד בעיניו ובעי הסגר שני אלא משום דמוקמינן ליה בשעת הסגר אחזקיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהן </span>גדול ביום הכפורים יוכיח. </span>תימה דבפרק ידיעות הטומאה (שבועות יז:) אמרינן הנכנס לבית המנוגע דרך אחוריו אפילו כולו מבפנים חוץ מחוטמו טהור ה] והבא אל הבית אמר רחמנא דרך ביאה אסרה תורה ויש לחלק בין כניסה ליציאה דאורחא דמילתא ביציאה כתלמיד הנפטר מרבו :  דקיימי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקיימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקיימי </span>דרא דגברי. </span>בלא זה היה יכול לומר כגון שהיה אדם אחד עומד לשם בשעת הסגר וראה שלא חסר אלא רוצה לפרש באותו ענין שאף הכהן עצמו היה יכול לידע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנא </span>הא מילתא דאמור רבנן זיל בתר רובא. </span>וא'ת כיון י] דאמרינן זיל בתר חזקה כ'ש בתר רובא דרובא וחזקה רובא עדיף וי'ל דלרב אחא בר יעקב בעי דלא קים ליה חזקה מקרא ולמאי דמפרש רבינו חיים דהא דרובא עדיף מחזקה לא יא] מסברא אלא ילפינן מפרה אדומה דאזלינן בתר רובא אע'ג דאיכא חזקה כנגד הרוב דאוקי גברא שמזין עליו בחזקת טמא אתי שפיר הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>היכא דלייף לית לן בה. </span>מקשין אמאי לא יליף מכל קרבנות דדחו שבת ולא חיישינן שמא ימצא קרבן טרפה ונמצא שחלל שבת ונ'ל דאין יכול להוכיח משם דאיכא למימר דמספק נמי אמר רחמנא דלדחי שבת מצות קרבן כמו שבפיקוח נפש אמרינן בספ'ק דכתובות  (דף טו:) דלא הלכו בו אחר הרוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמנח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמנח </span>גומרתא כו'. </span>ואפילו חל ערב פסח להיות בשבת מלאכה שאי אפשר לעשות מע'ש דוחה את השבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>מעגלה ערופה. </span>תימה דלא דחי גבי פרה ועגלה כיון דלייף לית לן בה וי'ל דמשמע דבשעת שריפה ולאחר עריפה תהיה שלימה כמו בשעת שחיטה ועריפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הערופה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הערופה </span>כשהיא שלמה. </span>לקמן בפרקין (כד.) דרשינן נמי מהערופה זאת בעריפה ואין אחרת בעריפה ובסוף פרק כל הבשר  (לקמן קיז:) גבי דבר שנעשה מצותו  יב] אמר תרי מיעוטי כתיבי ושמו הערופה וי'ל דמהערופה משמע שפיר ההוא מיעוטא דזאת בעריפה ומדסמך העגלה להערופה דרשינן העגלה שלמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>מפרה אדומה. </span>וא'ת כיון דפרה בת שתי שנים א'כ דילמא היינו משום דאוקמיה אחזקה שאינה טרפה למ'ד טרפה אינה חיה ומיהו כאן י'ל דאיכא חזקה אחרת כנגדה דהעמד טמא על חזקתו אבל לקמן דיליף מעדים זוממים קשה וי'ל דכל חזקה שלא נתבררה ולא נודעה אפילו שעה אחת לא אזלינן בתרה ויש ללמוד מתוך כך הלכה למעשה דאם עשה גבינות מכמה בהמות ואח'כ נשחטה האחת ונמצאת טרפה שכולם אסורות דאין לי להעמיד פרה אחזקתה ולומר השתא הוא דנטרפה מיהו בטרפה מחמת שהריאה היא סרוכה דאם היינו בקיאין לבדוק אפשר שהיה לה היתר אין לאסור דהוה ליה ספק ספקא ספק אינה טרפה א] ואם תמצא לומר טרפה אימא דאחר כך נטרפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חטאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חטאת </span>קרייה רחמנא. </span>תימה דלא קאי האי טעמא בריש אין מעמידין (ע'ז כג:)  דדייק התם גבי פלוגתא דרבי אליעזר ור' יהושע עד כאן לא פליגי אלא בחששא אבל היכא דודאי רבעה פסולה ש'מ דפרה קדשי מזבח היא ומשני דשאני פרה דקרייה רחמנא חטאת אלא מעתה תפסל ביוצא דופן אלמה תניא הקדישה ליוצא דופן פסולה ור'ש מכשיר פירוש ואי איתא לההיא דרשה דחטאת מסתמא אקרא לא הוה פליג ר'ש ומסיק אלא שאני פרה הואיל ומום פוסל בה דבר ערוה ועבודת כוכבים פוסלין בה לכך פסולה ברביעה וביוצא דופן כשרה ורבנן דפסלי ביוצא דופן משום דסברי דקדשי מזבח היא ומיהו על כרחיך אי אפשר לפרשה כן דבכל דוכתא אמרינן שאני פרה דקדשי בדק הבית היא א'כ הוה אתי כר'ש ונראה לפרש דהכי פריך אלא מעתה תפסל ביוצא דופן ופריך לכולהו טעמי בין נפרש דטעמא דרביעה משום דקדשי מזבח היא בין נפרש משום דחטאת קרייה רחמנא דמסתמא ר'ש לא פליג ארבותיו רבי אליעזר ורבי יהושע ומשני שאני פרה הואיל ומום פוסל בה ולא גרסינן אלא ובספרים לא היה כתוב אלא שבקונטרס הגיה וכתב ה'ג אלא וטעמא דחטאת קרייה רחמנא לעולם קאי לרבנן דפסלי ביוצא דופן ואם תאמר לרבי שמעון  דלית</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושחט </span>ושרף. </span>אע'פ שיש פסוק אחד בינתים מכל מקום משמע ושרף את הפרה כמו שהיתה בשעת שחיטה מדלא כתיב ושרף אותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיו אביו ואמו חבושים בבית האסורין. </span>ועוד הוה מצי למידק ודילמא משום דאזלינן בתר חזקה דהעמד האם בחזקת צדקת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא דבדקינן ליה. </span>מקשינן דנילף מרוצח גופיה דאזלינן בתר רובא דדילמא הרוצח הוא טרפה וטרפה שהרג את הנפש פטור ושמא דאזלינן בתר רובא מדלא חיישינן להרוג את הטרפה לא נילף בעלמא ועוד נראה לי דטעמא דטרפה שהרג פטור דהיינו משום דהוי עדות שאין אתה יכול להזימה ואי קטלינן עדים כשהוזמו לא שפיר קטלינן ואם כן אין להוכיח אלא ד] במאי דקטלינן לעדים ולא חיישינן דלמא הך דאסהידו ביה טרפה הוה כדקאמר בסמוך וכן מצינו בשם רבינו מנחם הקדוש אך קשה לי מאי קאמר וכי תימא דבדקינן ליה הא מכל מקום הויא ליה התראת ספק אי לא אזלינן בתר רובא ושמא קסבר דשמה התראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליחוש </span>דלמא במקום סייף נקב הוה. </span>אין להקשות משכחת לה כגון שהטביעו בנהר דאפשר בתר הכי למיבדקיה דהא קרא בכלי עץ ובכלי ברזל ואבן כתיב אבל קשה דמשכחת לה כגון שהיה קרום של מוח מגולה וראו שהיה שלם ובא זה ונקבו והרגו ויש לומר דדוחק הוא להעמיד הפסוק בכך ואם תאמר ובספ'ק דמכות (דף ז.) דאמרי רבי טרפון ורבי עקיבא אילו היינו בסנהדרין לא היה אדם נהרג ומפרש דהוו בדקו להו ואמרי ראיתם שטריפה הרג או שלם הרג ואם תמצא לומר שלם הרג שמא במקום סייף נקב הוה והכא משמע דלא חיישינן דאזלינן בתר רובא ויש לומר דרבי עקיבא לטעמיה דאמר דחיישינן למיעוטא בפרק הלוקח בהמה  (בכורות כ:) דקסבר חלב אינו פוטר בבהמה בבכורה אע'ג דרוב בהמות אינן חולבות אא'כ יולדות ואע'ג דאפילו רבי מאיר דחייש למיעוטא מודה היכא דלא אפשר רבי עקיבא חשיב ליה אפשר דאיכא לאוקמי קרא שהיה קרום מוחו מגולה ונקבו כדפירשנו ורשב'ג דפליג עלייהו ואמר אף הם מרבים שופכי דמים בישראל אפילו חייש למיעוטא מ'מ חשיב ליה לא אפשר דדוחק הוא להעמיד הפסוק בכך  ה] ועוד אור'ת דאף על גב דאי לא שיילינן לעדים קטלינן ליה דסמכינן ארובא היכא דלא אפשר היכא דשיילינן להו ואמרי דלא ידעי פטור מידי דהוה אסייף וארירן דאי לא שיילינן להו חייב ואי שיילינן להו ואמר אחד בסייף ואחד ו] בארירן פטור אע'ג דבסייף וארירן כשאומרים אין אנו יודעין חייב עד דמכחשי אהדדי היינו משום דסייף וארירן לא שייך כל כך בגוף העדות דמה לי הרגו בסייף ומה לי בארירן אבל במקום סייף נקב הוה דשייך לגוף העדות טפי אי בדקינן להו ואמרו אין אנו יודעין פטור ואחד אומר כליו שחורים ואחד אומר כליו לבנים דלא שייך לגוף העדות אע'פ דמכחשי אהדדי חייב הקשה רבינו יצחק ברבי מרדכי דהכא ילפינן מרוצח ועדים זוממים דאזלינן בתר רובא אף בדיני נפשות וכן מוכח בריש פ' בן סורר ומורה (סנהדרין דף סט.) ובאלו הן הנשרפין (שם דף עט:) אמרינן נסקלין בנשרפין ידונו בסקילה הקלה אע'ג דרוב נשרפים נינהו ותירץ ר'ת דכיון דממה נפשך הוא נהרג לענין באיזו מיתה הוא נהרג לא אזלינן בתר רובא ועוד יש לומר דהוי קבוע וכמחצה על מחצה דמי והא דפריך התם מעיקרא כי הוה תני הנשרפין בנסקלין תיפוק ליה דרובא נסקלין נינהו הכי פירושו לכל הפחות לא גרע משום דהוו רובא דנסקלין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>הך דאסהידו ביה טרפה הוה. </span>ואם תאמר דחובשים אותו י'ב חדש ואם יחיה לאו טרפה הוא ויש לומר דשמא קסבר טרפה חיה ועוד נראה לי דאי אין הורגין העדים כשהוזמו אלא אחר י'ב חדש דדילמא הך דאסהידו ביה טרפה א'כ גם אותו שמעידין עליו אין להורגו עד לאחר י'ב חדש וכיון דלא באו להורגו אלא אחר י'ב חדש א'כ לא יהרגו הם אף לאחר י'ב חדש דדילמא נעשה טרפה הך דאסהידו ביה בסוף י'ב חדשים והרי לא באו אלא להרוג את הטריפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>מאיר דחייש למיעוטא כו'. </span>מדקאמר לרבי מאיר ולא קאמר היכי אכלינן משמע דלא קיימא לן כר' מאיר דחייש למיעוטא וקשה דבפרק הלוקח בהמה (בכורות כד.) פסיק רבי יוחנן כרשב'ג דאמר הלוקח בהמה מניקה מן העובד כוכבים דפטורה מן הבכורה כשבנה כרוך אחריה משום דלא מרחמא ליה אא'כ ילדה אבל מטעם חלב לא מיפטר אע'ג דרוב בהמות אינן חולבות אא'כ יולדות אלמא חיישינן למיעוטא אע'ג דליכא חזקה בהדי מיעוטא דאי אמרינן אוקי בהמה בחזקת שלא ילדה אדרבה העמד וולד בחזקת שאינו קדוש בבכורה שהיה חולין במעי אמו ז] ויש לומר דרבי יוחנן לא פסיק כוותיה אלא בהא דלא מרחמא אלא אם כן ילדה  ונפקא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פסח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסח </span>וקדשים מאי איכא למימר. </span> ח] מבשר תאוה לא פריך משום דנראה דמדאורייתא לא חייש רבי מאיר למיעוטא אלא מדרבנן  ולהכי פריך הכי נמי שמחמיר שלא לאכול בשר כלל ואפילו מחמיר בשאר בשר פסח וקדשים אין יכול להחמיר ומדקדק כי היכי דלר'מ יש חילוק מדרבנן בין אפשר ללא אפשר ה'ה לרבנן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שאמר לשלוחו כו'. </span>מעיקרא תנא מצא תרנגולת שחוטה בשוק דאיכא למימר בעליה שחטוה והדר אמר דאפי' אמר לשלוחו ומצאו השליח שהיא שחוטה דהשתא שלא ברשות נשחטה אפ'ה חזקתו שחוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן לעולם אין חזקה שליח כו'. </span>מפורש בפ' בכל מערבין  (עירובין לב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>שאבדו לו גדייו. </span>ה'ה נגנבו דמשום דחשיד אגנבה לא חשיד אנבלה ובתוספתא קתני בהדיא נגנבה לו תרנגולת ומצאה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי באשפה שבבית. </span>הוא הדין דפליגי בשוק בלא אשפה כדמוכח באלו מציאות (ב'מ דף כד:) גבי ר' חנינא שמצא גדי שחוט בין טבריא לציפורי:  מאן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>תנא דלא בעינן כוונה לשחיטה. </span>תימה דמשמע הכא דחרש שוטה וקטן לאו בני כוונה נינהו אפילו אחרים עומדים על גבן ובסוף פ'ב דגיטין (דף כב:) תנן הכל כשרים לכתוב את הגט אפי' חרש שוטה וקטן ופריך בגמרא והלא לאו בני דעה נינהו ומשני שגדול עומד ע'ג אלמא בני כוונה לשמה נינהו כשגדול עומד ע'ג וי'ל (ב) בגדול עומד ע'ג היינו שמלמדין אותם ומזהירין אותם לעשות לשמה אבל הכא אחרים רואים אותם בעלמא קאמר אע'ג דבריש פירקין (לעיל דף ג.) קרי לאחרים רואין אותו גדול עומד על גביו וא'ת דבפ' מצות חליצה (יבמות קד:) אמר החרש שנחלץ והחרשת שחלצה והחולצת מן הקטן חליצתה פסולה ומפרש התם חרש וחרשת משום דלאו בני קרייה נינהו וקטן משום דאיש כתיב בפרשה והשתא תיפוק ליה דבעינן כוונה כדאמרינן התם (דף קו.) דחליצה פסולה עד שיכוונו שניהם וי'ל דחליצה בבית דין הוה כגדול עומד על גביו שמזהירין אותו לעשות לשמה ומיהו קשה מדתניא בתוספתא דשוטה לאו בר חליצה הוא ואי חשיבי ב'ד כמו גדול עומד על גביו אפילו שוטה נמי כמו גבי גט וי'ל דלגבי גט מהני דבגט מוכחא מילתא טפי דעביד לשמה ג] כשמניחין לכתוב שמו ושמה ושם עירו ושם עירה הלכך אפילו בשוטה מהני כשגדול עומד על גביו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמן </span>חבריא. </span>שם מקום כדאמרינן בבראשית רבה אבימי חבריא מבקר בישיא הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זרק </span>סכין לנועצה בכותל. </span>הא חשיב מתכוין לחתיכה כדמוכח לקמן בפ'ב (דף לא.) גבי נפלה סכין ושחטה ונקט לרבותא דרבנן דאע'ג דמתכוין לחתיכה פסלי עד שיתכוין לחתיכת סימנין אבל רבי נתן מכשיר אפילו לא מתכוין לחתיכה כגון הפיל את הסכין ושחט כדמוכח לקמן בפ'ב (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קטן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטן </span>יש לו מחשבה או אין לו מחשבה. </span>פירש בקונטרס כגון בשחיטת קדשים דיליף בריש זבחים (דף ב.) דבעיא לשמה ושחט קטן עולה לשמה מי הוי כוונה או לאו וא'ת הא התם משמע דסתמא נמי כשר משום דזבחים סתמא לשמן קיימי ואינו פוסל עד שיכוין שלא לשמן ויש לומר דסתמא דקטן גרע דאין לו דעת להבין שהם קדשים וסבר שהם חולין והוה ליה מתעסק ופסול כדאמרינן בזבחים בסוף פרק ד] (ב' (דף מו) ב'ש (ג) אומרים) לשם חולין כשרה משום חולין פסולה ואפילו אומר הקטן יודע אני שהם קדשים ולשמן אני מתכוין מבעיא לן אם כוונתו כוונה ודילמא לא מהניא אם אין מעשיו מוכיחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיבעי </span>ליה מעשה. </span>כל הסוגיא פירש בקונטרס דמעשה עם הדבור חשיב מעשה ומחשבה גרידא היינו דבור בלא מעשה ומחשבתו ניכרת מתוך מעשיו היינו מעשה בלא דיבור ואין לשון הש'ס משמע כדבריו דיש להם מעשה משמע מעשה גרידא אף ע'פ שלא אמרו כלום דאת'ל שתלוי באמירה כמו במעשה א'כ כי היכי דקתני יש להם מעשה דהיינו מעשה עם המחשבה ואין להן מחשבה היינו מחשבה גרידא הכי נמי הוה מצי למימר יש להם מחשבה דהיינו מחשבה עם המעשה ואין להם מעשה גרידא ועוד דלמה ליה למינקט כי קא מיבעיא ליה מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו כגון דקיימא עולה כו' ה'ל למימר כגון אלון ורמון שחקקום סתם ולא פירשו למוד בהם עפר ולכף מאזנים ומיהו לפי המסקנא דבעי מדאורייתא ניחא הא דנקט דקיימא עולה כו' ועוד הא דקתני העלום חרש שוטה וקטן אע'פ שנתכוונו לכך אינן בכי יותן והלא יש מעשה ודבור ובקונטרס דחק לפרש אע'פ שנתכוונו לכך אחר העלאה ואין משמע כן אלא משמע אפילו נתכוונו בשעת העלאה קאמר ועוד אפילו העלום סתם ולא פירשו מפני הכנימה ליהוי בכי יותן לר' יוחנן דאמר מחשבה ניכרת מתוך מעשה מועלת דהיינו מעשה בלא דבור ומיהו שמא אותו מעשה גרע יותר מדאי דשמא מפני הכנימה העלום ועוד קשה מדקאמר או דלמא מקום הוא דלא איתרמי ליה משמע דאי לאו משום דאית לן למיתלי בהכי לא הוה קא מיבעיא לן אע'פ שהוא מעשה בלא דיבור ונראה לפרש דאמירתו לא מועלת ולא מורדת אלא מעשה גמור כגון ההיא דאלון ורמון דפשיטא דהם חוקקים לצורך בית קיבול ולמוד עפר ולכף מאזנים דנקט אורחא דמילתא נקט וה'ה לשום צורך אחר וכיון דאין חוקקים אלא כדי לקבל חשיב מעשה גמור אע'פ שלא פירש ומעשה גרוע כמו ההיא דהעלום חרש שוטה וקטן אינו מועיל ה] דבור כדקתני אע'פ שנתכוונו לכך אינם בכי יותן אבל מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו היינו שמוכיח קצת כגון עולה דקיימא בדרום ואתייה בצפון ושחטה קמיבעיא ליה אי חשיב מעשה שכן נראה יותר שלכך נתכוין ומהני אע'פ שלא פירש או דילמא לאו מעשה גמור הוא שאני יכול לתלות משום דמקום הוא דלא איתרמי ליה ואפילו פירש לא מהני כי ההיא דהעלום ופשיט מההיא דקא'ר יוחנן אם היפך בהן הרי הן בכי יותן אע'פ שגם שם יש לתלות קצת מפני הכנימה ו] כדי שיצא לצד השני אלא שיותר ראוי לתלות מפני הטל כיון דלאחר שירד הטל מצד אחד מהפך לצד אחר אבל העלאת קטן סתם לא הוי בכי יותן ואפילו העלאת גדול סתם שמא לא היתה מועלת ואין לדקדק מפני הכנימה אינן בכי יותן הא סתמא הרי הוא בכי יותן דאדרבה דייק מסיפא דקתני אם נתכוונו לכך הרי הם בכי יותן הא סתמא אינן בכי יותן ומיהו אם בשעת הטל העלום התינוקות משמע בירושלמי שהן בכי יותן דבריש מסכת תרומות מייתי הך משנה ומפרש ואיזהו מעשה שלהן אמר רב הונא בתפוש בהן בטל ושמא האי תפוש בהן בטל היינו היפך בהן דקא'ר יוחנן הכא אי נמי כשהטל יורד מעלה אותן וכשהטל פוסק מורידן ובירושלמי גבי חמשה לא יתרומו ואם תרמו אין תרומתם תרומה  חרש</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעא </span>מיניה שמואל מרב הונא. </span>משמע שהיה שמואל קטן מרב הונא וכן בריש גיטין (דף ה.)  ובפ' יש בערכין (ערכין טז:) הוו יתבי רב הונא וחייא בר רב קמי שמואל משמע כתלמיד היושב לפני רבו ובפרק קמא דגיטין (דף יא:) יתיב רב הונא קמי רבי ירמיה ורבי ירמיה חבירו של רבי זירא הוה כדמוכח בנדה (דף כג.) בעא מיניה רבי ירמיה מרבי זירא כו' עד כאן הביאו רבי ירמיה לרבי זירא לידי גיחוך ולא גחך ורבי זירא תלמידו של רב יהודה דהוה משתמיט מיניה למיסק לארעא דישראל ורב יהודה תלמידו של רב ושמואל והיה קורא רבי ירמיה לרב הונא דרדקי (גיטין דף יא:) ויש לומר דתרי רב הונא הוו ומיהו ההוא דערכין (דף טז:) על כרחך תלמידו של רב הוה כדמוכח התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>למתעסק בקדשים שהוא פסול. </span>פירש בקונטרס מתעסק בסכין להגביהו ולזרוק אותו וקשה דבכה'ג אפילו בחולין פסול לרבנן אפילו מתכוין לחתיכה כגון לנעצה בכותל כדמוכח בפרק ב'  (לקמן לא.) עד שיתכוין לחתיכת סימנין ונראה דהאי מתעסק בקדשים היינו דמתכוין לחתיכת סימנים ולא לשם זביחה דבחולין כשר ובקדשים פסול ועוד יש מתעסק אחר כגון של קדשים שסבור שהוא חולין ושחטו דפסול מטעם מתעסק כדאמרינן בזבחים בסוף פרק ב'ש (דף מו:) דמשום חולין פסולה ותרוייהו מושחט את בן הבקר נפקא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פיתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פיתו </span>פת כותי. </span>בפירקי דרבי אליעזר (פ' לח) יש דעזרא וזרובבל בן שאלתיאל ויהושע בן יהוצדק נידו אותן בשלש מאות כהנים ובשלש מאות תינוקות ובשלש מאות ספרי תורה והיו תוקעין והלוים משוררים ומסיימים בה מכאן אמרו כל האוכל פת כותי כאילו אוכל בשר חזיר :  נכרים</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נכרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נכרים </span>שבחוצה לארץ לאו עובדי עבודת כוכבים הם. </span>הלכך בארץ ישראל נמי אין אדוקין כל כך שיהיו מעשיהם לשם עבודת כוכבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחיטת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחיטת </span>מין דישראל אסורה דעובד כוכבים מיבעיא. </span>וא'ת ודילמא מין ישראל גרע דהא עובד עבודת כוכבי' הוי מין לכ'ע בפרק בתרא דהוריות  (דף יא.) ונכרים אף על פי שרובם עובדי עבודת כוכבים לא אמרינן שחיטתן לעבודת כוכבים וי'ל דמכל מקום מין עובד כוכבים דאדוק בעבודת כוכבים יותר פשוט דשחיטתו לעבודת כוכבים ממין ישראל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מעובדי כוכבים כלל כלל לא. </span>וא'ת א'כ לישתוק קרא מיניה דמהיכא תיתי מקבלין הא איצטריך איש איש לרבויינהו וי'ל דמ'מ ס'ד דמצדיקי עובדי כוכבים נקבל להכי אתא קרא למעוטינהו לגמרי א] ואם תאמר והא כתיב (ויקרא כב) ומעוך וכתות ונתוק וכרות וגו' וכתיב (שם) ומיד בן נכר לא תקריבו את אלה הא תמימים תקריבו ויש לומר דלעולם תמימים נמי לא ואתא קרא בבעלי מומין לעבור עליהם בלאו ועשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תקרובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תקרובת </span>עבודת כוכבים ודלא כרבי יהודה בן בתירא. </span>משמע הכא דרבנן לא מקשי תקרובת עבודת כוכבים למת וכן משמע בפרק אין מעמידין (ע'ז דף לב:) גבי בשר הנכנס לעבודת כוכבים מותר והיוצא אסור וקאמר בגמרא והיוצא אסור אי אפשר דליכא תקרובת מני רבי יהודה בן בתירא היא והקשה ר'ת דלעיל בההוא פירקא (דף כט:)  גבי יין של עובדי כוכבים דאסור בהנאה מפרש בגמרא דנפקא לן מדאיתקש לזבח וזבח למת ולא קאמר רבי יהודה בן בתירא היא כדקאמר גבי בשר היוצא ועוד הקשה ר'ת דלעיל בשמעתין דייק נבלה אין איסור הנאה לא מתניתין דלא כר' אליעזר דאי ר'א האמר סתם מחשבת עובד כוכבי' לעבודת כוכבים ומאי קושיא לעולם מתניתין כר'א והא דלא אסור בהנאה משום דלא אתיא כרבי יהודה בן בתירא ומיהא יש לדחות ולפרש דקאמר מתניתין דלא כר' אליעזר למאי דמוקי מתניתין כרבי יהודה בן בתירא ונראה לפרש דלענין איסור לא פליגי דמקיש רחמנא למת לענין איסור הנאה דהא כתיב אכילה בקרא (תהלים קו)  ויאכלו זבחי מתים ובטומאה הוא דפליגי דרבי יהודה בן בתירא מקיש לגמרי למת אפילו לענין טומאה וכן משמע דרבי יהודה בן בתירא לא נקט אלא טומאה וגבי בשר היוצא דמוקי לה כר' יהודה בן בתירא משום דקתני מפני שהוא כזבחי מתים דלא הוה צריך למתני כיון דתנא אסור אלא מיתור לשון משמע דמטמא באהל המת ומיהו אי לאו מיתורא מלשון זבחי מתים אי אפשר לדקדק מדדייק לקמן בפ'ב  (דף מ.) גבי השוחט לשם הרים שחיטתו פסולה פסולה אין זבחי מתים לא ורמינהו השוחט לשם הרים כו' הרי אלו זבחי מתים ומאי קושיא דלמא ההיא כרבי יהודה בן בתירא ומתניתין כרבנן אלא ודאי כיון דאסור בהנאה משום תקרובת שייך למיתני זבחי מתים אף על גב דלא מטמא באהל ואף על גב דלרבנן ליכא טומאת אהל טומאה בעלמא ג] מיהו מדרבנן איכא כדאמרינן בפרק רבי ישמעאל (ע'ז דף נב:) איסור דאורייתא לא בטלה טומאה דרבנן בטלה אבל לרבי יהודה הויא טומאת אהל דאורייתא והא דתנן בפרק כל הצלמים (שם דף מח:) לא יעבור תחתיה ואם עבר טמא ומפרש בגמרא משום דאי אפשר דליכא תקרובת ומני רבי יהודה בן בתירא היא וקתני סיפא ואם היתה גוזלת את הרבים טהור אע'ג דטומאת אהל דאורייתא התם ליכא תקרובת ודאי אלא חששא בעלמא היא והיכא דגוזלת רבים לא גזרו רבנן והא דאמר בפרק העור והרוטב  (לקמן קכט.) הרי אמרו תקרובת עבודת כוכבים של אוכלים מטמא (א) טומאתה לאו דאורייתא דאי ס'ד דאורייתא מצינו לאוכלין שמטמאין טומאה חמורה ומשני כששימש מעשה עץ שימש דיחוי בעלמא הוא אי נמי כרבי יהודה בן בתירא וא'ת דאמר בפסחים פ' אלו דברים  (דף עג.) השוחט בשבת בחוץ לעבודת כוכבים חייב ג' חטאות ובעי מאי תיקן פירוש דלא מצית אמרת תיקן להוציאו מידי נבלה דהא אית ליה טומאה מכח תקרובת עבודת כוכבים משמע דאיכא טומאה דאורייתא דאי מדרבנן א'כ תיקן להוציאו מידי טומאה דאורייתא ואם אכל קודש או נכנס למקדש פטור ומשמע דאפילו לרבנן מיירי מדלא קאמר לרבי יהודה בן בתירא מה תיקן כדאמר התם (לעיל)  (שם עג.) לדברי האומר מקלקל בחבורה פטור מה תיקן וי'ל דהוי מצי לשנויי הכי אלא אין רוצה לדקדק מכאן שיהא טומאת התקרובת לאו דאורייתא לפי שהגמרא רוצה לדקדק בהעור והרוטב ד] דטומאה לאו דאורייתא ודחי לה ור'ת תירץ בענין אחר וקשה לפירושו ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>בראש הספינה. </span>פירש בקונטרס אע'ג דאמרינן לקמן (דף מא.) דאין שוחטין לתוך ימים אפילו הכי בראש הספינה שוחטין דהכל יודעין דכיון דבספינה הוא על כרחך הוא שוחט לתוך הים שלא לטנף ספינתו ואי אפשר לומר כן דאפילו עומד בספינה אסור לשחוט לתוך הים כדאמרינן לקמן בסוף פרק שני (שם:) אלא מוציא ידו חוץ לספינה ושוחט ודם שותת ויורד על דופני ספינה:  השוחט</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט </span>בשבת כו'. </span>אפילו במזיד בעי ג] לאוקומי תימא אי במזיד היאך שחיטתו כשרה והא מומר לחלל שבתות אסור לאכול משחיטתו כדמוכח לעיל (דף ה.) ועוד דבגמ' בעי ד] לאוקומי במזיד ורבי מאיר ורבי מאיר אית ליה בפ' עד כמה (בכורות ל.) ובפ' זה בורר  (סנהדרין דף כז.) דמומר לדבר אחד הוה מומר לכל התורה כולה וי'ל דהתם בפרהסיא והכא בצינעא ומיהו למאי דמוקי כרבי מאיר קשה ועוד י'ל דמשום פעם אחת לא חשיב מומר וכן משמע בפרק ב' לקמן (דף לט.) דאמר השוחט את הבהמה לזרוק דמה לעבודת כוכבים ר'ל אמר מותרת ופירש בקונטרס מותרת באכילה והתם גברא בר קטלא הוא כדאמרינן בפ' ד' מיתות (סנהדרין דף סא.) דמודה ר'ל דבר קטלא הוא מידי דהוה אמשתחוה להר דהר מותר ועובדו בסייף ועוד אמרינן לקמן בסוף פרק שני (דף מא.) אפי' למ'ד אדם אוסר דבר שאינו שלו ה'מ עובד כוכבים אבל ישראל לצעורי בעלמא קא מכוין ופריך מב' אוחזין בסכין ושוחטין אחד לשם אחד מכל אלו ואחד לשם דבר כשר שחיטתו פסולה ומשני הכא במאי עסקינן בישראל מומר והשתא כיון דמומר הוא בלא שום אחד מכל אלו תיפוק ליה דפסול אבל אי בחדא זימנא לא איתסר שחיטתו ניחא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הונא דרש חייא בר רב משמיה כו'. </span>תימה דבכל דוכתי משמע דרב הונא היה גדול ממנו בפ' יש בערכין (ערכין דף טז:)  דהוה מצער ליה רב הונא לחייא בר רב ובפ' הלוקח בהמה (בכורות דף כב.)  דא'ל חייא בר רב לרב הונא רבי פרש את דבריך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונסבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונסבין </span>חבריא למימר רבי יהודה היא. </span>אבל לרבנן שרי באכילה אפילו בו ביום וא'ת והא אין יכול למולחה בשבת וי'ל כגון שעבר ומלחה אי נמי בלא מליחה נמי שריא באומצא אע'ג דאיכא לאו בדם הנבלע באברים כדאמר בפרק דם שחיטה (כריתות דף כא:) ה'מ היכא דפירש לחוץ אבל כל זמן שלא פירש מותר כדמוכח בפ' כל הבשר (לקמן דף קיא.) שהיו אוכלין כבד עד שלא נפלט דמו דחלטי ליה בחלא ה] ואיהו שרי וחלייה (א) דאי חלייה אסור איהו נמי אסור דכי היכי דפליט הדר בלע ו] ואמר נמי התם ככר שחתך עליה בשר אסור לאוכלה אבל הבשר עצמו מותר ובפרק מפנין (שבת דף קכח.) גבי בשר תפל אסור לטלטלו אמרינן דבר אווזא שרי משום דחזי לאומצא ולקמן בשמעתין אמר השוחט לחולה בשבת מותר לבריא באומצא ומתוך כך נראה דבשר לצלי לא בעי מליחה כלל דדם האברים שלא פירש שרי וכן אומר ר'ת ולא מבעיא כשנצלה הבשר יפה ונפלט כל הדם מן הבשר דשרי ז] אלא אפי' לא נצלה כ'כ מותר ואע'פ שנפלט מבפנים מצד זה לצד זה אינו אסור עד שיפרוש לחוץ כדאמרינן (כריתות דף כא) גבי ככר שחתך עליה בשר דאפי' מאן דאסר הככר שרי הבשר אע'פ שלא יצא דמו עדיין והא דאמרינן בפ' כל הבשר  (לקמן דף קיג.) גבי רב ששת דמלח גרמא גרמא תרי מ'ט לא משום דפריש מהאי ובלע האי חדא נמי פריש מהאי גיסא ובלע בהאי גיסא התם פריש לגמרי לחוץ מהאי גיסא קאמר והא דאמרינן בפ'ק דביצה (דף יא.) ושוין שמולחין עליו בשר לצלי לא משום דליתסר בלא מליחה אלא מנהג הוא למלוח בשר לצלי ובהקומץ רבה (מנחות דף כא.) דאמר מולחו והופכו וחוזר ומולחו גרסינן אמר רבה וכן לקדירה ולא גרסינן וכן לצלי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחתכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחתכין </span>את הדילועין לפני הבהמה. </span>אומר ר'ת דמיירי ח] כשנתלש מן המחובר בשבת דומיא דנבלה שנתנבלה בשבת וצ'ל לפירושו דאיירי בענין שאין לאסור הדילועין לא משום שמא יעלה ויתלוש ולא משום דלהוי כגרוגרות וצימוקין דתרי טעמי איכא לאסור דבר הנלקט מן המחובר דבריש ביצה (דף ג.) אסרינן פירות הנושרין משום שמא יעלה ויתלוש ובריש אין צדין (שם דף כד:) גבי עובד כוכבים שהביא דורון לישראל אם יש מאותו מין במחובר אסור ופי' בקונטרס דאפילו רבי שמעון מודה דהוי כגרוגרות וצימוקין דמדלא לקטן מאתמול אקצינהו וכן נראה דבספק מוכן איירי כולה שמעתתא ואיירי הכא כגון שיש לו בהמה דהוי מוכן לבהמה אפילו במחובר והא דאמרינן בפ' כל כתבי (שבת דף קכב.) דלא יעמיד אדם בהמתו על גבי מוקצה פי' עשבים שנתלשו בשבת הא פירש בקונטרס התם כגון שהיו עומדין בחיבורן במקום שלא היתה הבהמה יכולה לבא שם אי נמי הכא איירי ביושב ומצפה מתי יתלשו ובהמה נמי איירי ביושב ומצפה שמא ישחטנה חש'ו ואחרים רואין אותם וכן צ'ל על כרחך דהא בריש המביא בביצה (דף ל:) מוכח דכל היכא דאין יושב ומצפה אית ליה לרבי שמעון מוקצה וליכא למיחש נמי שמא יתלוש אלא בפירות האילן שהם קלים להשיר ועוד דאדם מתאוה להם ושוכח וכן במשקה שמא יסחוט שקל לסחוט אבל בדבר דבעי מרא וחצינא לא וכן דגים שנצודו בי'ט דאסירי לא משום שמא יצוד אלא משום מוקצה כגרוגרות תדע דהא עובד כוכבים שמילא מים לבהמתו דסוף כל כתבי (שבת דף קכב.) ועשה כבש לירד בו לא אסרינן לישראל גזרה שמא יעשנו ומה שמדמה לקמן שמא ישחוט לשמא יסחוט אפרש לקמן בע'ה ועוד יש לפרש דאיירי בנתלשו מע'ש וכי תימא מאי למימרא קמ'ל דשרי למטרח באוכלא או לשוייה אוכלא לרב הונא כדאית ליה בפרק בתרא דשבת (דף קנה.) ולרב יהודה כדאית ליה והא דלא תנא ליה התם גבי פקיעי עמיר ואינך דלעיל משום דמילי דחיתוך תני בהדי הדדי ט] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>לא היתה נבלה מע'ש. </span>גרסינן ולא גרסינן מעיו'ט כדמוכח בריש מס' ביצה (דף ב.) דקאמר גבי שבת סתם לן תנא כר'ש דתנן מחתכין את הדילועין כו' והא דקרי ליה מוכן לאדם לא שהיה ראוי לשוחטה אלא כלומר עומדת לאדם ואם תאמר בפ'ק דביצה (דף ו.) גבי אפרוח שנולד בי'ט רב אמר אסור וקאמר התם אמרו לו מה בין זה לעגל שנולד מן הטרפה שתיק רב ופריך אמאי שתיק רב לימא להו הואיל ומוכן אגב אמו לכלבים ומשני השתא מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים דתנן אם לא היתה נבלה כו' מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם והשתא אמאי לא מפרש טעמא משום דהוי מוקצה מחמת איסור וכי תימא בעוף וטלה שראוי ליתנו חי לפני נץ וארי למה ליה לאוקמיה בכי האי גוונא לוקמה דאין ראוי להאכילו חי דהוי מוקצה מחמת איסור ומפרש ה'ר יוסף דממשנה יתירא דייק דכיון דתנא אסור למה ליה למתני תו לפי שאינו מן המוכן אלא משמע דאי ליכא טעמא דמוקצה מחמת איסור כגון בדבר שראוי להאכילו חי או בי'ט אסור מטעם שאינו מוכן ועומד למה שהיה עומד בתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: a
trm: לרבי יהודה בי'ט היכי שחטינן.
txt:
<span class='five'>לרבי יהודה בי'ט היכי שחטינן. </span>משמע דקסבר אביי דסתמא לאכילה עומדת י] וגבי תרנגולת אמר אביי בריש ביצה (דף ד.) דעומדת לאכילה ועומדת לגדל ביצים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מדתניא </span>הלוקח יין. </span>לא גרסינן דתנן דבמשנה לא תני אלא מילתיה דרבי מאיר וכולה ברירה מפורש בפרק כל הגט (גיטין דף כה.) ובמרובה (ב'ק דף סט:) ובפרק בכל מערבין (עירובין דף לו:) :  התם</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>כדקתני טעמא וכו'. </span>קשיא לי דהכא אליבא דרב קיימינן ורב לית ליה דטעמא משום בקיעת הנוד בפ' בכל מערבין  (עירובין דף לו:) דקאמר ליתא למתניתין מקמי איו והלוקח יין ואית ליה דטעמא דרבי יהודה משום דאין ברירה ורבינו שמשון מקוצי הקשה דהיכי מייתי הכא ההוא דאיו אחר שדוחה ההיא דהלוקח הא בפ' בכל מערבין (גם זה שם) משמע דאי לאו ההיא דהלוקח הוה אמינא דליתא לדאיו מקמי מתניתין דפריך התם לרב אדרבה ליתא לדאיו מקמי מתני' ומשני לא ס'ד דשמעינן ליה לרבי יהודה דלית ליה ברירה דתניא הלוקח יין כו' ונ'ל דהכא דיחויא בעלמא הוא דקאמר התם כדקתני טעמא ועיקר סמיך אדאיו דאין להוכיח מההיא דהלוקח דלית ליה ברירה כל כמה דלא מייתי לדאיו דליתיה מקמי מתניתין דעירובין להכי מייתי לדאיו דהשתא ליתא מתניתין מקמי תרווייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>רבי יהודה בסלי זתים וענבים. </span>תימה בלאו הכי אמאי לא מדמה למשקים דגזרינן שמא יסחוט ה'נ גבי בהמה לגזור שמא ישחוט ועוד אמאי נסבין חבריא למימר דרבי יהודה היא כ'ש דאתיא כרבנן דגזרי שמא יסחוט אפי' בשאר פירות ועוד דהיכי מדמה שמא יסחוט לשמא ישחוט שקל הרבה לסחוט מלשחוט וי'ל דודאי לא דמי ולהכי לא מדמה לה למשקין אבל מדמה שמא ישחוט דבהמה העומדת לשחיטה לשמא יסחוט דפירות העומדות לאכילה אבל כרבנן לא אתיא דלא אשכחן דגזרינן שמא יסחוט אלא בעומדים למשקין והא דאסרי לכולהו משום דגזרינן עומדין לאכילה אטו עומדין למשקין אבל לרבי יהודה דשרי בשאר פירות העומדין לאכילה ואסר בזיתים וענבים ואף על גב דעומדים לאכילה משום דמימלך וסחיט וה'ה בבהמה דגזרינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימר </span>דשמעת ליה לרבי יהודה במוקצה מחמת מיאוס כו'. </span>דיחויא בעלמא הוא דמוקצה מחמת איסור יותר חמור ממוקצה מחמת מיאוס דהא לקמן אמר עד כאן לא שרי רבי מאיר אלא במבשל אבל שוחט דאינו ראוי לכוס לא ובהדיא שמעינן ליה לרבי מאיר בפרק כירה  (שבת דף מד.) דלית ליה מוקצה מחמת מיאוס דקאמר כל הנרות מטלטלין אפילו נר ישן חוץ מנר שהדליקו בה באותה שבת (ב) ומוקי מתני' כרבי יהודה דמבשל משום דלא מיתוקמא מתניתין משום מוקצה מחמת איסור דמשמע ליה ב] שבת דומיא דיום הכפורים אפילו היה לו חולה והבריא כמו שאפרש בסמוך:  המבשל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המבשל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המבשל </span>בשבת בשוגג יאכל. </span>אפילו ב] בו ביום דר'מ לא קניס כלל שוגג אטו מזיד כדמוכח בהניזקין (גיטין נג:) ובפ' כירה (שבת דף לח.) נמי משמע דשרי בו ביום גבי הא דבעי מרבי חייא בר אבא שכח קדירה ע'ג כירה כו' במזיד לא יאכל לא הוא ולא אחרים בו ביום אבל במוצ'ש שרי אפי' לדידיה מדבעי לאוקמי מתניתין ר'מ ובמזיד ומתניתין דומיא דיוה'כ קתני דאסור בו ביום בין לו בין לאחרים ושחיטתו כשרה קתני לא שנא לו ולא שנא לאחרים כדאמרינן בסמוך ועוד אי במזיד לא יאכל עולמית לר'מ א'כ היינו מזיד דרבי יהודה כמו שאפרש וכן שוגג דרבי יהודה דהא מוקי מתניתין בשוגג ורבי יהודה ובמזיד לא יאכל עולמית הוא אבל אחרים אוכלים למוצאי שבת דאי לא יאכלו עולמית א'כ היינו מזיד דרבי יוחנן הסנדלר ועוד דבמרובה  (ב'ק דף עא.) מוקי דרבנן דפטרו בטבח בשבת מתשלומי ד' וה' כרבי יוחנן הסנדלר ולא מוקי לה כר' יהודה ובעי נמי התם מאי טעמא דר' יוחנן הסנדלר ולא בעי ג] מ'ט דר' יהודה כללא דמילתא מזיד דר'מ שוגג דר' יהודה מזיד דרבי יהודה שוגג דרבי יוחנן הסנדלר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מורי </span>להו כר'מ. </span>משמע שכן הלכה וכן דרש רבא בפ' כירה (שבת דף לח. ע'ש) כר'מ וקשה מכאן לפי' הקונטרס דבריש אין צדין (ביצה דף כד:)  גבי עובד כוכבים שהביא דורון לישראל אם יש מאותו המין במחובר אסורין ולערב נמי אסורין בכדי שיעשו ופירש הקונט' דטעמא דאסורין בכדי שיעשו כדי שלא יהנה ממלאכת י'ט והרי מבשל בשבת דבשוגג יאכל אע'ג דנהנה ממלאכת שבת ומיהו י'ל דאין נהנה כ'כ כיון דבלאו בישול ראוי לכוס אבל קשה משוחט בשבת בשוגג דיאכל לר'מ היכא דהיה לו חולה מבעוד יום והבריא כדאמרינן בסמוך משום דלא הוי מוקצה ולא אסר מטעם שנהנה ממלאכת שבת  א] וי'ל דבמילתא דלא שכיח לא גזרו ד] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>שרי ר'מ כגון שהיה לו חולה מבעוד יום. </span>וא'ת ונוקי מתניתין בשוגג ור'מ ולא היה לו חולה כלל וי'ל דדומיא דיוה'כ קתני דאסור אף על גב דהיה לו חולה וא'ת והא על כרחיך לא הוה לגמרי דומיא דיוה'כ דבשבת אם לא הבריא מותר אפי' לרבי יהודה וי'ל דבמקום ששייך חיוב קא מדמה שבת ליוה'כ כדתני אע'פ שמתחייב בנפשו:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיה לו חולה והבריא. </span>וא'ת אם יש מוקצה לחצי שבת אמאי שרי לר'מ בשוחט לחולה והבריא ור' יהודה נמי אמאי לא אסר משום מוקצה דלא אסר אלא משום דקניס שוגג אטו מזיד כדאמרינן בהניזקין (גיטין נג:) דבעיא היא בשילהי אין צדין (ביצה דף כו:) אם יש מוקצה לחצי שבת אם לאו וי'ל כיון שרגילות הוא שחוזר לחוליו לא הוי מוקצה כמו גמרו בידי אדם דשרי התם אי נמי רב גופיה מספקא ליה דשמא אין מוקצה לחצי שבת ולהכי לא אוקמיה כר'מ אלא כר' יהודה דאסר משום דקניס שוגג אטו מזיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שקצץ לו דלעת. </span>פירש בקונטרס מדנקט קצץ משמע דאיירי מן המחובר וקשה דא'כ מאי איריא מבשל אפילו כי לא נתבשל נמי אסור ואומר ר'ת דבתלושה איירי ושייך נמי בתלושה לשון קציצה כמו כאן קיצץ בן עזאי תורמוסי תרומה בפ' במה מדליקין (שבת דף לד.) ובריש פרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לג:)  אדמוקדך יקוד קוץ קרך וצלי דבתלושה איירי והא דלא נקט לשון חתיכה כדתנן  (שבת דף קנו:) מחתכין את הדילועין  א] לפי שדרך לקוצצן בחתיכות גדולות כשבאין לבשל שייך בו לשון קציצה ומבשל אסור משום דדלעת לא חזיא לכוס כדאמרינן במס' תמיד (דף כז:) כל מידי לא תפלט קמי רבך בר מקרא חייא דכפתילה של אבר דמיא וא'ת והא חזיא לבהמה ומוכן לכלבים הוי מוכן לאדם כדמסיק בפ'ק דביצה (דף ו:) גבי אפרוח שנולדה בי'ט וי'ל כיון דדלעת עומדת לאדם ואינה ראויה לאדם הוי מוקצה אע'ג דחזיא לבהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>צור וקנה לכתחלה לא. </span>וא'ת ודלמא נקט לשון דיעבד משום מגל יד כדאשכחן בריש כל הפסולין (זבחים דף לב.) דנקט ששחט משום טמא אע'ג דזרים ונשים ועבדים שוחטין לכתחלה וי'ל דהתם ניחא ליה למינקט כל הפסולין בעבודה יחד דשחיטה כשרה אבל כאן מה לו לשנות יחד כשרים לכתחלה עם כשרים בדיעבד וא'ת דבפ' חבית (שבת קמז.)  קתני הרוחץ דיעבד משום מי מערה אע'ג דחמי טבריא אפי' לכתחלה וי'ל דמש'ה קתני חמי טבריא בהדי מי מערה למידק נמי דמי מערה חמין דומיא דמי טבריא כדאמר התם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורמינהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמינהי </span>בכל שוחטין בין בצור. </span>הוה מצי למימר בשלמא קנה אקנה לא קשיא הא בסימוניא דאגמא הא בשאר קנה כמו שמחלק לקמן (דף טז:) אלא צור אצור קשיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>להודיעך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להודיעך </span>כחו דרבי. </span>ולא חייש לאשמועי' כח דהיתירא דרבי חייא דכבר אשמועינן בברייתא דבכל שוחטין בין בתלוש בין במחובר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>במחובר מעיקרו. </span>לעיל גבי רבי חייא לא הוה מצי לשנויי הכי דכיון דמחובר מעיקרו כשר בדיעבד למה יאסור לכתחלה דאי משום שמא ידרוס א'כ תלוש ולבסוף חיברו נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שהיה קנה עומד מאליו. </span>לאו למעוטי נטעו אדם קאתי דההוא נמי חשיב מחובר מעיקרו דאפי' למאן דאמר המשתחוה לבית אסרו ה] המשתחוה לאילן לא אסרו אלא תוספת דוקא ולא נקט הכא עולה מאליו אלא לגלות על צור היוצא מן הכותל דאיירי בכותל מערה דומיא דקנה העומד מאליו:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בכח שני גרמא בעלמא הוא. </span>ואכפיתה לא מיחייב דלא מיבעיא היה עומד שם וכפתו במקומו דפטור אפילו היה סוף מים לבא עליו דלא רביה רחמנא מצמצם אלא במקום שהתחיל ההיזק כבר כגון כבש עליו לתוך האש או לתוך המים כדתנן בהנשרפין (סנהדרין עז. ושם ד'ה סוף) אבל סוף חום לבא וסוף מים לבא פטור אפילו כפתו במקום אחר והביאו שם פטור אע'ג דאם היה סוף מים לבא עליו היה חייב למאן דאמר אשו משום חציו דמאי שנא מאשו ברוח מצויה דאין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש דהא כופף קומתו של חבירו לפני הדליקה שיכולה לבא ברוח מצויה חייב כדאמר בריש הכונס (ב'ק נו. ושם ד'ה אילימא) מ'מ הכא פטור שבשעה שהביאו שם לא היה סוף מים לבא אי לאו דאשקיל יא]  אחר כך ואמה דאשקיל לא מיחייב בכח שני ודומה לזרק חץ ותריס בידו וקדם בעצמו וסילק את התריס דפטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>לשחיטה שהיא בתלוש שנאמר ויקח את המאכלת. </span>ואם תאמר והא האי קרא בקדשים כתיב דבפרק התודה (מנחות דף פב: ושם ד'ה ויקח) ובסוף פ' דם חטאת (זבחים דף צז: ושם ד'ה והתם) נפקא לן מהכא דקדשים טעונין כלי ואומר ר'ת דלענין תלוש גמרינן נמי אחולין מדכתיב לשחוט את בנו ולא כתיב לשחוט את העולה אבל כלי לא שייך למילף בחולין אלא בקדשים כשאר עבודות דבעו כלי שרת ומדכתיב ויקח ולא כתיב ויכין דרשינן תלוש בחולין ומדכתיב מאכלת ולא כתיב המחתך דרשינן כלי בקדשים ואע'ג דהכא דחי רבי חייא א] דזריזותיה דאברהם קמ'ל התם לא שייך יב] למימר הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>עבודת כוכבים הוי תלוש דאמר רב המשתחוה לבית כו'. </span>לא בעי לאתויי הכא פלוגתא דרבי יוסי ורבנן דפליגי במשתחוה לאילן בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מח.)   יג] דאפילו רבנן דשרו התם היינו דוקא אילן שנשרש (ב) ויוצא מן הקרקע וחשיב כמחובר מעיקרו ולא דמי לבית ומתניתין דכל הצלמים (שם דף מז.) דמי שהיה כותלו סמוך לעבודת כוכבים ונפל כו' אבניו ועציו ועפרו מטמאין כשרץ לא מצי נמי לאתויי דהתם כשבנאו מתחלה לשם עבודת כוכבים או השתחוה מקודם לכל אבן ואבן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי אלעזר תברא כו'. </span>לא שייך לשנויי הכא הא בשביל שיודח הכותל נעשה כמי שלא ילקה הכותל כיון דאין לו לתלות זה בזה דאין הטעמים שוין דהא דלא הוי בכי יותן בשביל שיודח היינו משום דחשיב כמחובר ובשביל שלא ילקה הוי משום דלא ניחא ליה ולא דמי לנתן הוא ואמרה היא דבפ'ק דקדושין (דף ה:) דמשני התם נעשה כמי שנתנה היא ואמרה היא דחד טעמא הוא משום דכתיב (דברים כד) כי יקח איש אשה ולא שתקח את עצמה ואם תאמר דהכא משמע דפליגי תנאי בתלוש ולבסוף חברו לענין הכשר זרעים ולרב פפא הוי לכ'ע כתלוש וא'כ מאי קא מבעיא ליה לרב יוסף בפ' המוכר את הבית (ב'ב דף סו: ושם ד'ה בעי) מי גשמים שחשב עליהם להדיח את האיצטרובל מהו להכשיר בהן את הזרעים וי'ל דלרבי אלעזר דאמר תברא למ'ד מחובר הוי מבעיא ליה דשמא איצטרובל לא הוי מחובר כמו בית:  תלוש</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תלוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלוש </span>ולבסוף חברו לענין שחיטה מאי. </span>תימה מאי קמיבעיא ליה הא אסיקנא לעיל (דף טו:) דלרבי דיעבד כשר ולרבי חייא כשר נמי לכתחלה ואי לא ידע הנהו ברייתות מכל מקום על כרחך יש להוכיח ממתניתין דתלוש ולבסוף חברו בדיעבד כשר ולא לכתחלה דאפילו מוקי מתניתין במחובר מעיקרו ואסור לכתחלה שמא ידרוס ה'נ תלוש ולבסוף חברו יאסר לכתחלה מהאי טעמא ויש לומר דאליבא דרבי מבעיא ליה דדלמא הוי כתלוש וכשרה כדאמרי' לעיל או שמא לרבי אין חילוק בין תלוש ולבסוף חברו למחובר מעיקרו ופסולה ומתניתין דמכשיר דיעבד כרבי חייא ולכתחלה לא שמא ידרוס וברייתא דמכשר לכתחלה בעופא דקליל כדמשני לקמן אע'ג דקתני בה בהמה אי נמי כרב זביד דאמר לצדדין קתני ובצואר בהמה למטה שרי לכתחלה אפילו במחובר מעיקרו וכשצואר בהמה למעלה אסור לכתחלה שמא ידרוס ובכל מחובר איירי וקא בעי למיפשט מברייתא דהיה צור יוצא מן הכותל דשחיטתה פסולה ע'כ רבי היא אבל קשה דהיכי מצי לאוקומי מתניתין כרבי חייא הא פסול צפורן  ו] במחוברת במתניתין אפילו דיעבד ואמאי דהוה בעי לאוקומי לעיל מתניתין כרבי חייא לא קשיא דלא קיימא מסקנא הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל לא שנו אלא שהסכין למעלה כו'. </span>משמע דאפילו בכי האי גוונא לא מכשר אלא בדיעבד דאברייתא דנעץ סכין קאי ולא אההיא דבכל שוחטין בין בתלוש בין במחובר ואם כן בצואר בהמה למעלה וסכין למטה קא פסול אפילו בדיעבד וקשה דאם כן הוה ליה למימר חיישינן שמא דרס כיון דאתא לפסול דיעבד ויש לומר דאפילו אמר ברי לי שלא דרסתי פסולה שמא ידרוס פעם אחרת וכהאי גוונא אמרינן גבי השוחט במגל קציר דרך הליכתה בית הלל מכשירין ואמר רבי יוחנן אף בית הלל לא הכשירו אלא לטהרה מידי נבלה אבל באכילה אסורה אף על גב דלא שחט אלא דרך הליכתה דגזרינן זימנא אחריתי שמא יוליך ויביא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבתחלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבתחלה </span>נאסר להם בשר תאוה. </span>פירש בקונטרס מדכתיב (ויקרא יז) אשר ישחט מחוץ למחנה ואל פתח אהל מועד לא הביאו וקשה דההוא קרא לא איירי אלא בקדשים ובשחוטי חוץ ולקמן נמי דקאמר אלא לרבי ישמעאל דאמר בשר תאוה איתסר להו צבי ואיל גופייהו מי הוי שרי הא פשיטא דההוא קרא לא איירי אלא בקרבן בהמה ונראה לפרש מדאיצטריך קרא להתיר להם בשר תאוה דייק מכלל דמעיקרא אסור ומהאי טעמא דייק נמי רבי עקיבא שבתחלה הותר להם בשר נחירה מדאיצטריך קרא לאסור:  וכל</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>שכן השתא דארחיקו להו טובא. </span>לספרים דגרסי באלו הן הלוקין (מכות דף יט.) לעולם לא קידשה לעתיד לבא אם כן לר' ישמעאל הותרו הבמות וקשה דאם כן מאי קאמר הכא לר' ישמעאל דארחיקו להו טפי אדרבה אקריבו להו טפי כיון דהותרו הבמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>עקיבא סבר בשר תאוה לא איתסר כלל. </span>תימה מנא ליה הא דלמא מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי וי'ל אי לרבי עקיבא מיתסר בשר תאוה אם כן היכי הותרה להם בשר נחירה דבקדשים מודה דבעיא שחיטה כדמשמע בסמוך ואי בצבי ואיל הא בקרא דדרשינן מיניה היתר נחירה כתיב בקר וצאן כדכתיב כי ירחק ממך וזבחת מבקרך ומצאנך מכלל דמעיקרא לא בעו זביחה ומיהו קשה דהוה ליה לאוקומי קרא דהיתר נחירה בבעלי מומין דלא חזו להקרבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אישתרי שלל של עובדי כוכבים דידהו לא אישתרי. </span>לא גרסינן או דלמא לא שנא דהלשון היה משמע שהיה מסתפק אי אישתרי כתלי דחזירי דידהו אי לא וזה אינו דמתחלה לא נסתפק מכתלי דחזירי דידהו או במה שנחרו כשבאו אלא במה שנחרו במדבר בהיתר והש'ס הקשה לו דאפי' דבר טמא אשתרי להו כלומר דאפילו לנחור בתחלה הם מותרים כל שכן מה שנחרו קודם ומשני דלמא שלל של עובדי כוכבים אישתרי להו ולא דידהו ולכך אסור לנחור והשתא שפיר מיבעיא לן במה שנחרו בהיתר:  כאן</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>שהוליך והביא. </span>הוה מצי לשנויי הא דקיימא ארישא דסכינא והא דקיימא באמצע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבישרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבישרא </span>ואטופרא. </span>אבישרא משום ושט ואטופרא משום קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פגימת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פגימת </span>אוזן בבכור פגימת מום בקדשים. </span>איצטריך תרוייהו פגימת אוזן בבכור לשחוט עליו במדינה וקדשים איצטריך משום ערוה של נקבה דלא הויא בכלל בכור אי נמי איצטריך קדשים דלא נימא פגימת מום ליפסול מעל גבי המזבח הויא פחות מחגירת הצפורן והא דלא חשיב בהדייהו פגימת מזבח ולימא ד' פגימות הן מצינו למימר משום דפגימת מזבח בהדיא כתיב  (דברים כז) אבנים שלמות אע'ג דבקדשים נמי כתיב תמים לא משמע ממש בלא פגימה דבכמה מקומות לא חיישינן אם נחתך ממנו הבשר או העצם:  וכמה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכמה </span>פגימת המזבח כדי שתחגור בה צפורן. </span>וא'ת והיאך בנו המזבח דאנה ימצאו אבנים בלא פגימה ואם יחליקו בברזל איכא איסורא דלא תניף עליהן ברזל וליכא למימר נמי ע'י שמיר דע'כ ע'י שמיר נמי לא יהיו חלקות שלא תחגור בהן הצפורן מדאמר במסכת ע'ז פרק רבי ישמעאל (דף נב:) גבי אבני מזבח ששקצום אנשי יון וגנזום בית חשמונאי היכי נעביד נתברינהו אבנים שלימות אמר רחמנא נינסרינהו פירוש לעשות בלא פגימה לא תניף עליהן ברזל אמר רחמנא ה] והשתא ליעבדינהו ע'י שמיר אלא ודאי שמיר אין עושה אותם חלקות שלא תחגור בהן הצפורן ויש לומר דבפרק איזהו מקומן (זבחים דף נד.) משמע שבנו אותם באבנים קטנות חלקות שלא היה בהם שום פגימה כגון חלוקי אבנים של נחל ומיהא קשה דגבי בית המקדש  (ג) כתיב (נמי) אבן שלמה מסע נבנה וקאמר ר' יהודה בפרק עגלה ערופה  (סוטה דף מח:) דבית המקדש נבנה ע'י שמיר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בתלושה הא במחוברת. </span>גבי שן ה'מ לשנויי הכי אלא משום דבמתני' תני והשינים דמשמע תרי משום הכי נמי מוקי לה בתלושים ופסולין מפני שהם חונקים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>קתני אוסרין ומתירין. </span>בכמה דוכתי קתני כשר ושריא באכילה אלא הכא שאני דאיכא למיטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשאר טבעות לא. </span>פירש בקונטרס דאין שחיטה כשירה בהן כלל אלא בין הטבעות ולא אמר ר' יוסי רובו ככולו אלא במקום שחיטה אבל לשוויי מקום שחיטה לא ו]  אמרינן רובו ככולו והשתא כל שכן לרבנן שאין השחיטה כשרה בשאר הטבעות לפירושו ומה שאין אנו נזהרין עכשיו לשחוט בתוך הטבעות משום דאין הלכה כן כדפי' בקונטרס וברייתא דתוספתא שהביא בקונטרס דקתני מצות שחיטה מן הטבעת עד הריאה צריך לאוקומי כר' יוסי ברבי יהודה דמסקינן בסמוך דבשאר (ד)  נמי מכשיר אי נמי מטבעת הגדולה עד כנפי הריאה במקום קנה קאמר ובתוך שאר טבעות לא איקרי קנה כדפי' בקונטרס ומסיפא דקתני שייר בה כחוט סמוך לראש מוקף את כולה כשרה ומדקדק בקונטרס מדקתני סמוך לראש ש'מ דלא חייש אי נפיק מינה ולמטה אלא ממנה ולמעלה ומתוך כך סתר דברי המפרש דבכל טבעות חשיב הגרמה לרבנן ולרבי יוסי דמכיון שהתחיל השחיטה בתוך הטבעת צריך שיגמור כל השחיטה בתוכה ומיהו לפירוש הקונטרס אין קשה משם דאע'ג דאפשר דיפסל נמי לצד מטה אם היה יוצא מטבעת הגדולה והיה נכנס בשאר טבעות מ'מ אין צריך לשייר מלא החוט כלפי מטה דאדרבה טוב הוא שלא  ז] היה כלל בתוך הטבעות אלא בין טבעת לטבעת ומ'מ דחוק הוא לפי' הקונטרס ונראה לפרש דהכי קאמר דאף רבי יוסי ברבי יהודה לא אמר דמהני שיור מלא החוט על פני רובה אלא בטבעת הגדולה דברובה יש רוב קנה דהא מקפת כל הקנה אבל בשאר טבעות לא מהני  ח] רובה דאין ברוב שלהם רוב הקנה שהרי אין מקיפין כל הקנה:  יוסף</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יוסף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יוסף </span>בר רבי חייא מכולי עלמא גמיר. </span>כלומר לא שמעה מרב ושמואל ומה שאין אוכלין אותו במקומו חומרא בעלמא היא ולא על פי רב ושמואל ופריך ולית ליה לרבי זירא כו' דנהי דלא אמר רב ושמואל מ'מ היה אסור כיון שנהגו במקומו איסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאנן כייפינן להו כו'. </span>בפ'ק דסנהדרין (דף ה.) משמע איפכא לענין ליטול רשות לדון להיות פטור מלשלם דקאמר מהכא להתם מהני מהתם להכא מאי ואומר ר'ת דלענין איסור והיתר בני ארץ ישראל עדיפי דחכימי טפי אבל לענין הפקעת ממון ראש הגולה עדיף כדאמרינן התם דהכא שבט והתם מחוקק ואמרינן נמי לא יסור שבט מיהודה אלו ראשי גליות שבבבל שרודים את העם במקל ומחוקק מבין רגליו אלו בני בניו של הלל שמלמדים תורה ברבים ואמרינן בפרק ב' דהוריות  (דף יא:) נשיא שבא'י אין מביא שעיר משום דאיכא בבבל ראש גולה ועשיר ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>מילי היכא דדעתו לחזור. </span>לפי האי שינויא משמע דחומרי מקום שהלך לשם נותנין עליו אע'ג דדעתו לחזור ואי אפשר לומר כן דרב אשי גופיה דמשני הכא מוקי לה בפרק מקום שנהגו (פסחים דף נא.) באין דעתו לחזור גבי רבה בר בר חנה דאכל דאייתרא ואין לחוש במאי דקתני לצדדין דלעולם נותנין עליו חומרי מקום שדעתו להיות שם אי נמי מה שמחלק בין דעתו לחזור לאין דעתו הני מילי מבבל לא'י ומארץ ישראל לבבל שהולכים אחר מקום שדעתו לישאר שם אבל מבבל לבבל ומא'י לא'י נותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם בין דעתו לחזור בין אין דעתו לחזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא פגע ולא נגע. </span>פי' בקונטרס שחט למטה מן החיטי וקשה דא'כ הוה ליה למימר תיקו דהא רב פפא דאמר שייר בחיטי כשרה ממה נפשך פליג אדרב פפי דהא אפי' פגע ונגע מכשיר וכל שכן פגע ולא נגע ועוד כיון דאתא לפלוגי לא הוה ליה למימר איתמר אלא  רב</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הונא אמר רב אסי. </span>היינו רב אסי חברו של רב כהנא שהיו גדולים דלסבריה דרב לא היו צריכין אבל רבי אסי לאו היינו רב אסי דקטן מרב הונא היה כדאמרי' בהניזקין (גיטין נט:) רבי אמי ורבי אסי כהני חשיבי דארעא דישראל מיכף כייפי ליה לרב הונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>רבי יוסי ברבי יהודה היא. </span>תימה דלא משני רובו של אחד היינו וושט ומאי אחד מיוחד שבסימנים כרב אדא בר אהבה דלקמן בפ'ב (דף כח.) ושמא רבנן דרבי יוסי ברבי יהודה פליגי בוושט כמו בקנה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הגרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הגרים </span>שליש ושחט שליש כו' רב הונא אמר רב כשרה. </span>והא דפסיל רב הונא לעיל הגרים שליש ושחט שני שליש התם משמיה דרב אסי והכא משמיה דרב:  שחט</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחט </span>במקום נקב מהו. </span>תימה פשיטא דכשרה מידי דהוה אחצי קנה פגום וגמרו וי'ל דלא נקטיה אלא משום דבעי למיבעי אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחט </span>ופגע בו נקב מהו אמר ליה טרפה. </span>ולא דמי לשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש דכשרה לרב יהודה גופיה דהתם שלא במקום שחיטה אבל שחט במקום נקב עדיף טפי לפי שהוא במקום שחיטה מהגרים שליש ושחט שליש הריב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוחט </span>מן הצדדין. </span>מצינן למימר דוקא דיעבד ואפי' החזיר סימנין גזירה אטו לא החזיר ובקונטרס לא פירש כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסתברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתברא </span>כמאן דאמר אף מחזיר. </span>תימה דלא הוה ליה למימר מסתברא דהא תיובתא גמורה היא ממתני' למ'ד מחזיר דוקא ויש לומר דלכתחלה פליגי אבל לכולי עלמא בדיעבד כשרה בכל ענין ולהכי קאמר מסתברא דהמולק מן העורף משמע כדין מליקה לכתחלה שהיא מן העורף:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>למעוטי שן וצפורן. </span>מה שהקשה בקונטרס לאותן שמפרשים דאיירי בתלושים ז] לא שייך למפרך תנינא מברייתא אלא אם כן שנוייה במשנה נראה דלא קשה דהא נמי שמעינן ממתני' בזבחים בפרק חטאת העוף (דף סח.) דתנן מלק בסכין מטמא בגדים אבית הבליעה אלמא תלוש פסול במליקה ומיהו קשה קושיא אחרת שהקשה דה'ל למימר למעוטי תלוש והוי כל תלוש בכלל וא'ת ולפירושו דאיירי במחוברין היאך שן כשרה במליקה הא בעי ימין דמלק בשמאל פסול כדתנן בפרק חטאת העוף  (ג'ז שם) וי'ל דלא נקט שן שיהא שן כשרה למליקה אלא כלומר דלא מיפסל מטעם מחובר כמו בשחיטה ועי'ל דשמאל גרע משן כדאשכחן לענין חליצה דאמרינן בפרק מצות חליצה (יבמות דף קה.) דגידמת חולצת בשיניה ובירושלמי משמע דחליצה בעי ימין דאמרינן בירושלמי כיצד היא עושה מתירתו בימין ותופסתו בשמאל וגוררתו בימין כדי שתהא חליצה בימין והתרה בימין ושמא אין כל כך ראיה דדלמא ליכא עיכובא בימין אלא לכתחלה בעי ימין והוא הדין אם חלצה בשמאל דחליצתה כשירה והא דלא קאמר למעוטי דורס דכשר למליקה ופסול לשחיטה משום דבהדיא קתני לה גבי שחיטה בפ' ב'  (לקמן ל:) דפסולה דתנן אם התיז את הראש בבת אחת פסולה ואי אשמעינן דכשר במליקה א'כ ה'ל למתני אפכא פסול בשחיטה כשר במליקה דהוה משמע שפשוט לנו בשחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>למעוטי עיקור סימנים. </span>לפירוש הקונטרס  דבעיקור סימנין הוי טרפה תימה אמאי אצטריך לאשמועי' דכי היכי דעיקור פסול בשחיטה פסול נמי במליקה מאין היה לנו להכשיר במליקה יותר מבשחיטה והלא מלק ונמצא טרפה פסול לכולי עלמא אלא דפליגי בזבחים בפרק (קדשי קדשים) (דף סט.) אי מליקה מטהרת מטומאת נבלת עוף טהור או לאו וכן תימה לרבא בר קיסי דקאמר לא אמר רמי בר יחזקאל אין עיקור סימנים לעוף אלא במליקה ולא בשחיטה מאי שנא דנקט עיקור מכל שאר טריפות וכן תימה דקאמר בסמוך (א) ח] [אלא] למ'ד אין שחיטה לעוף מן התורה אין עיקור (אבל למ'ד יש שחיטה לעוף מן התורה יש עיקור) היאך תלוי זה בזה מ'מ הוא אסור משום טרפה דמה לי טרפה זו ומה לי טרפה אחרת דכיון שנטרף העוף שוב אין מועיל לו נחירה אלא להוציא מידי נבילה למאן דאמר אין שחיטה לעוף מן התורה כדמוכח בריש השוחט (לקמן כח.) אבל לדברי הלכות גדולות אתיא כולה סוגיא שפיר דלא הוי טרפה על ידי שחיטת סימנין ולהכי קאמר אילימא למעוטי עיקור סימנין כי היכי דהלכתא גמירי לה דאין השחיטה מועלת שם אף על פי שאינו נטרף בכך כמו כן במליקה שוב אינו נמלק אף על פי שאינו טרפה והא תני רמי בר יחזקאל כו' ופליג אההיא דנשמטה הגרגרת כדפירש בקונטרס אבל אהך דתני לוי כל טרפות שמנו חכמים בבהמה כנגדו בעוף לא פליג דאפילו בבהמה אינה טרפה בכך אבל לפירוש הקונטרס פליג נמי אלוי וניחא השתא דרבא בר קיסי וכולה סוגיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אמרן אלא למ'ד אין שחיטה לעוף מן התורה. </span>אין להקשות לדידיה היכי משכחת נבלת עוף טהור דמטמא בגדים אבית הבליעה דנהי דלא בעי שחיטה נחירה מיהא בעי בסימנין כדמוכח לקמן בריש פרק ב' (דף כח.) דקאמר מלק בסכין מטמא בגדים אבית הבליעה ואי אמרת אין שחיטה לעוף מן התורה ט] כיון דתבר שדרה ומפרקת הויא טרפה תיהני לה סכין לטהרה מידי נבלה אלמא סימנין דוקא מטהרין  א] ובשדרה ומפרקת חשיב טרפה י] והשתא (משכחת נבלת עוף טהור כשחתך שדרה ומפרקת ורוב בשר קודם שהגיע לסימן) תיהני ליה סכין לטהורי מידי נבילה והא דנקט בהתכלת  (מנחות מה.) גבי נבלה וטרפה לא יאכלו הכהנים דאצטריך סד'א הואיל ואשתרי מליקה גבייהו אשתרי נמי נבלה לאו דוקא דנבלה לא הוי כדמוכח לקמן יא] כמו שהבאתי מפרק ב'  (לקמן דף כח.) אלא כלומר טרפה וקרא נקט נבלה אגב טרפה:  מפני</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שהוא מחליד. </span>פירש בקונטרס לאחר שנפרקו פרקי העצם ט]  כשנעץ הסכין תחת העצם לפי שאין העצם מתפשט לכאן ולכאן כדרך שאר בית השחיטה כשחותכין אותו אלא עומד במקומו וכשחותך הסכין תחת העצם הויא חלדה (ולפיכך) [ולפירושו] לא איירי בסכין רחבה ונראה דחשיב חלדה לפי ששוחט הסימנין ממטה למעלה ואפי' בסכין רחבה ובזבחים פרק חטאת העוף (דף סח:) פי' בקונטרס דמחליד לפי שנועץ ראשו של סכין משום שאינו רוצה לחתוך רוב בשר קודם הסימנים וכאן א'א לומר כן דקרי ליה מחליד אף על גב דס'ד שחותך רוב בשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיקשי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיקשי </span>לך עולת העוף דבעיא שני סימנין. </span>בין לרבנן בין לר' אלעזר (ב) פריך כדפי' בקונט':  כי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>סליק ר' זירא אשכחיה לרבי אמי דקאמר להא שמעתא. </span>פירוש דזעירי. ורבי אמי גרסי' ולא גרסי' (א) אסי דרבי אסי הוא דאמר לקמן גבי הותזו ראשיהן דהיינו כהבדלת עולת העוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הותזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הותזו </span>ראשיהן. </span>גבי בהמה חיה ועוף מיתניא במסכת אהלות ולא גבי שרצים כדפירש בקונטרס:  ב] </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הותזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הותזו </span>ממש. </span>נראה דפליגי אזעירי דלעיל דסגי ליה במפרקת ורוב בשר לחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשהוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשהוא </span>אומר והקריבו חילק הכתוב כו'. </span>פירוש להצריך הבדלה בעולת העוף וא'ת דבפרק קדשי קדשים (זבחים דף סה.)  דריש ליה למילתא אחריתי דקאמר לפי שנאמר מן התורים או מן בני היונה יכול לא יפחות מב' פרידים ת'ל והקריבו וי'ל דהכא מדסמך והקריבו לומלק דרשינן דחלוקה מליקת עולת העוף ממליקת חטאת עוף לענין הבדלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמשפט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמשפט </span>חטאת בהמה. </span>הקשה בקונטרס למה ליה להאי תנא למימר כמשפט חטאת בהמה לוקמיה ג] בחטאת העוף דסליק מיניה דבאה מן החולין וכולהו איתנהו בה וחילוק דוהקריבו ד] למילתיה אתא כדקאמר חלוקה עולה מחטאת לענין הבדלה כדקאמר ה] רבי ישמעאל ור'א בר'ש ותירץ דבחטאת העוף לא כתיב בה חולין בהדיא אלא בבהמה כתיב כדלקמן ובהיקשא יליף מדאיקרי חטאת ודבר הלמד בהיקש אינו חוזר ומלמד בהיקש גבי קדשים  ו] והדין עמו דחשיב כמשפט היקש ולא כתוב בהדיא דהא כאשר יורם וכן יעשה לפר כאשר עשה לפר החטאת חשיב ליה היקש פרק איזהו מקומן (זבחים דף מט:) וקשיא לפירושו דא'כ מחטאת בהמה גופיה היכי יליף הא כמשפט חטאת בהמה דקאמר ע'כ לאו אפרו של אהרן קאי דמה ענינו לכאן אלא אחטאת בהמה דלעיל קאי כדפירש בקונטרס שהרי עולה זו באה חליפים לה וחטאת בהמה מפרו של אהרן יליף מדאיקרי חטאת והיינו נמי למד מן הלמד ואמאי חשיב חטאת העוף למד בהיקש יותר ז] מן בהמה ועוד דבפ'ב דביצה  (דף כ.) דריש ויקרב את העולה ויעשה כמשפט לימד על עולת חובה שטעונה סמיכה כעולת נדבה והשתא ל'ל כמשפט תיפוק ליה מדאיקרי עולה ועוד דבפ'ק דזבחים (דף ח.)  לא ילפינן חטאת נזיר מחטאת חלב ולא גמרי מהדדי מדאיקרי חטאת כיון דאיכא למיפרך וה'נ חטאת העוף היכי יליף מפרו של אהרן דאיכא למיפרך שכן טעונה כלי בשחיטה וד' מתנות על ד' קרנות ושכן כפרתו מרובה ונכנס דמה לפני ולפנים דהכי פריך פרק קמא דשבועות (דף ט.) וע'ק דחטאת בהמה גופיה היכי ילפינן מפרו של אהרן דאי במה מצינו איכא למיפרך שכן כפרתו מרובה ונכנס דמה לפני ולפנים כדפרישית ואי מהיקשא דזאת התורה מהתם נמי תיפוק ליה עולת העוף ול'ל כמשפט ונראה לפרש דמיתורא דרשינן דגבי פרו של אהרן לא הוה צריך למכתב את פר החטאת אשר לו אלא את פר ח] החטאת ותו לא דפרו של אהרן ידעינן שפיר דאינו בא אלא מן החולין כיון דנשרף מידי דהוה אעולות דאין באין אלא מן החולין כדאמרינן בסיפרי בפרשת ראה משום דמעשר טעון אכילה ועולה אינה נאכלת אלא כתיב (ויקרא ט)  החטאת אשר לו ללמד על כל חטאת אפילו על חטאת העוף שיהא משלו ולא משל מעשר ומיהו קשה ל'ל כמשפט לענין חולין בעולת העוף תיפוק לי מדרשא דסיפרי דהא אינה נאכלת וי'ל דס'ד דאתא והקריבו לחלק אף לענין חולין וא'ת א'כ מאי פריך לקמן (דף כב.) מביום צותו נפקא דלמא הייתי מחלק מוהקריבו ט] וי'ל דביום צותו כתיב על זאת התורה לעולה י] ומשמע כל עולה אפילו עולת העוף וא'ת כי היכי דילפי' הכא הבדלה בעולת העוף חובה מוהקריבו אע'ג דכתיב בעולת עוף נדבה אמאי לא ילפינן נמי בפ'ב דביצה (דף כ.) עולת חובה  מנדבה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>חטאת העוף ממול עורף. </span>פי' בקונטרס ט] דהא סברא דמן החולין נפקא ליה לרבי ישמעאל בעולת חובה בהקישא דזאת התורה דאיתקש כולהו להדדי וילפי' כולהו מחטאת והכי גמרינן בשילהי התודה (מנחות פב.)  ומשמע ליה בין עולת העוף בין עולת בהמה ות'ק לא משמע ליה מההוא היקישא אלא קרבנות בהמה דומיא דאשם ושלמים וקשה דבסמוך פריך מביום צותו נפקא אלמא עולת העוף נמי בכלל ונראה דטעמייהו דרבנן דקסברי דלא מתוקמא הקישא דזאת התורה לחולין משום דלא שייך בכל הקרבנות דאיכא קרבנות נדבה דלא אתו מחולין כדאשכחן נמי לר'א בסוף התודה (שם דף פב:)  דגמר י] פסח דורות חולין מפסח מצרים אע'ג דפסח כתיב בההיא הקישא כדדרשינן (זבחים דף ז:) להקריב את קרבניהם זה הבכור מעשר ופסח וש'מ היינו טעמא כדפרישית לעיל משום דאיכא קרבנות נדבה דלא אתו מחולין ור' ישמעאל סבר דגמרינן הקישא לחולין כיון דמ'מ כל קרבנות חובה או נדר אתו מחולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינו </span>מבדיל בסימן אחד. </span>פ'ה דכיון דכתיב לא יבדיל ועוף הכשרו בסימן אחד כל כמה דעביד טפי מהכשרו הבדלה הוא וכל הסימן הוי מצוה בעוף לכתחלה הילכך במליקה כי מליק כל הסימן לאו הבדלה הוא אבל סימן השני אפי' מצוה לכתחלה ליכא וקשה לפירושו דלקמן בריש פ'ב  (דף כז.) אמרינן בהדיא דהא דקתני השוחט דיעבד אאחד בעוף ונראה לפרש כיון דדיעבד לא בעי שחיטה בסימן שני שייך בו הבדלה אבל במיעוט הנשאר בסימן ראשון לא חיישינן כיון דבעי שחיטת רוב אותו הסימן וא'ת דהכא משמע דלר' אלעזר בר' שמעון אינו מולק בחטאת העוף אלא סימן אחד והשני מניח מחובר דיליף מיניה עולת העוף שאין חותך אלא רוב שנים ובזבחים פרק קדשי קדשים  (דף סה:) תניא א'ר אלעזר בר' שמעון שמעתי שמבדילין בחטאת העוף והאי דכתיב לא יבדיל מפרש התם היינו דאין צריך להבדיל ואין לפרש דהא דקאמר דכשהוא אוחז הראש בגוף מזה היינו אם ירצה והא דקאמר אי מה להלן בסימן אחד היינו נמי אם ירצה לא יחתוך אלא סימן אחד דהא אברייתא דלעיל דקתני שנים או רוב שנים מפרש ב' לרבנן או רוב ב' לר' אלעזר ב'ר שמעון ולוקמה כולה כראב'ש ואי בעי ב' ואי בעי רוב ב' ובפרק העור והרוטב (לקמן דף קכג.) נמי גבי טלית שנקרע רובה שוב אינו חיבור וטהורה ומוקי לה בטלית טבולת יום דכיון דלא חס עליה (א) ולא טבלה ליכא למיגזר דלמא חייס ולא קרע רובה ופריך אלא מעתה עולת העוף לראב'ש לגזור דלמא לא אתי למעבד רובא והשתא בשלמא אי אמרת שאסור לחתוך כל הסימנים פריך שפיר דלא סגי ברוב מצומצם עד שיפסוק רוב הנראה לעינים פן יחוש לצמצם לפי שירא שלא יחתוך כל הב' אלא אי שרי לחתוך כל הב' למה יש לגזור שם כלל דדלמא חייס ונראה לפרש דדוקא ר'ש בן אליקים הוא דאית ליה האי סברא אליבא דראב'ש דאית ליה בזבחים (דף סה:) דלא יבדיל היינו דאין צריך להבדיל כל השנים ויכול להבדיל כל השנים אפילו קודם הזאה והסוגיא דלעיל ודהעור והרוטב לא אתיא כותיה אלא כרב חסדא ורבא ואביי דהתם (ב) ומוקמינן לא יבדיל לראב'ש קודם הזאה ואם הבדיל פסיל ליה ולא מפרש ליה קרא אין צריך להבדיל אחר הזאה אלא מוקמי לה קודם הזאה והכי איתא התם הבדיל בחטאת העוף ולא הבדיל בעולה פסולה וקאמר בגמרא מתני' דלא כראב'ש דתנן א'ר אלעזר בר'ש שמעתי שמבדילין בחטאת העוף מאי בינייהו אמר רב חסדא מיצוי חטאת העוף מעכב איכא בינייהו דמצות חטאת העוף מולק מזה (בו) ומוצה ובעולה מולק ומוצה ואינו מזה כדתנן התם השתא קא סברי רבנן מיצוי חטאת העוף מעכב וכשהזה עדיין לא נגמרה כל מצותו הלכך כשהבדיל סימן שני לאחר הזאה לא חשיב מחתך בשר בעלמא ופסול שעשה מעשה עולה בחטאת שיש כאן הבדלה ומיצוי כמו גבי עולה ור'א בר' שמעון סבר מיצוי חטאת העוף לא מעכב וכבר נגמר כל מצותו וכשמבדיל אחר הזאה אינו אלא מחתך בשר בעלמא ורבא מפרש התם שהייה בסימן שני בעולת העוף מעכב איכא בינייהו דלרבנן לא מעכב ולרבי אלעזר בר'ש מעכב דא'א לעשות הזאה בין סימן ראשון לסימן שני שלא ישהה ואביי מפרש התם רוב בשר יא] עם סימן העוף מעכב איכא בינייהו דלרבנן לא מעכב ולכך זימנין לא חתיך רוב בשר עם סימן הראשון דקודם הזאה וכשמבדיל אחר הזאה יש כאן מעשה עולה בחטאת ואפי' חתך רוב בשר (ג) יב] סימן הראשון גזרינן אטו היכא דלא חתך ופסול ור'א ב'ר שמעון סבר דרוב בשר מעכב ולכך לא פסול דאין כאן מעשה עולה דכיון דחתך רוב בשר עם סימן הראשון כשמבדיל אחר ההזאה מתה עומד ומבדיל וכי האי גוונא בעולה לאו הבדלה היא ואביי לטעמיה דס'ל דמתה אינו עומד ומבדיל דהא פריך לעיל ותקשי לך עולת העוף דבעי ב' סימנין וכי מתה עומד ומולק ולית ליה טעמא כדי לקיים מצות הבדלה והדר קאמר אמרוה קמיה ר' ירמיה פי' הנך טעמי דרב חסדא ורבא ואביי אמר להו לא שמיע להו הא דאמר ר'ש בן אליקים כו' מאי לא יבדיל אין צריך להבדיל  ואפילו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ת'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ל </span>והקריבו. </span>מה שפירש בקונטרס דאיפכא ליכא למימר דרבי ישמעאל אקרא דומלק והקטיר סמיך אין נראה דמומלק והקטיר ליכא לאוכוחי מיניה דלא נימא איפכא דהא איצטריך לראשו של מזבח אלא מסברא בעלמא אית ליה לרבי ישמעאל דלמול עורף אקשינהו תדע דלת'ק ורבי אלעזר לא בעו קרא למול עורף אלא ילפינן במה מצינו מליקה ממליקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואידך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואידך </span>כהונה בעי אצבע. </span>בסוף התודה (מנחות פג.) משני ידו הימנית כדי נסבה ובסוף דם חטאת  (זבחים דף צח.) משני תרווייהו (ה) כי הכא ונראה דלמ'ד דבר הלמד בג'ש אינו חוזר ומלמד בהיקש צ'ל דכדי נסבה דאצבע חטאת גופיה יליף בגזרה שוה ממצורע דהיינו ימין בפ'ק דזבחים (דף יג) ובפ'ק דמנחות (דף י.) ואם כן היכי מצי למילף עולת העוף מחטאת מהיקישא דכמשפט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נמצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נמצא </span>כשר בתורין כו'. </span>אברייתא דהכא לא שייך למידק האי נמצא למעוטי מאי כדדייק לעיל אמתניתין דנמצא כשר בשחיטה פסול במליקה דהך ברייתא אמתניתין קיימא לפרושי דתורין גדולים כשרים כו' והדר מסיים נמצא כמו שאמרה משנתינו ו] אבל לעיל לא צריך למתני כלל נמצא דכבר אשמועינן רישא דשחיטה מן הצואר ומליקה מן העורף ואם שינה בזה ובזה פסול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיכול </span>והלא דין הוא. </span>בשום דוכתא ל'ג תרווייהו דשיכול משמע דאי לאו האי קרא לא הוה אמינא הכי אבל והלא דין הוא משמע דבלאו האי קרא היה לו לומר כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיכול </span>ומה בני יונה כו'. </span>פירוש אי לאו קרא דתורים הייתי מכשיר אפילו קטנים מקל וחומר ואם תאמר ואי לא כתיב קרא דתורים לא הוה ידעינן תורין כלל דכשרים לקרבן ויש לומר דהכי פירושו שיכול אי לאו דאקיש רחמנא תורים לבני יונה דמינה ילפינן בסמוך דתורין קטנים לא אלא היה כתוב תורים רחוק מבני יונה דהשתא היה משמע תורים בין גדולים בין קטנים ואפילו בלא קל וחומר הוה ידעינן אלא דניחא ליה למנקט למילף בקל וחומר אי נמי דהוה מצי למכתב בני יונה ותורים דהשתא לא הוה מקיש תורים לבני יונה דאיכא למימר דקאי נמי בני אתורים ומכל מקום גדולים כשרים מדלא כתוב בהדיא בני יונה ובני תורים והוה אמינא מקל וחומר דכולם כשרים ת'ל תורים דמשמע גדולים דוקא כדמפרש לקמן דומיא דבני יונה:  ומה</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>בני יונה שלא הוכשרו בגדולים. </span>כדמפרש בסמוך דלא לישתמיט קרא דליכתוב מן היונים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>תורים שלא הוכשרו בקטנים. </span>תימה כיון דאכתי לא קיימא לן דבני יונה הוי קטנים דוקא א'כ מנא ליה דתורים לא הוכשרו בקטנים דהיא גופה לא ידעינן אלא מדומיא דבני יונה ויש לומר דהכי קאמר דאי מצית למילף מדוכתא אחרינא דתורים משמע ד] גדולים הוה אמינא מק'ו דבני יונה אפילו גדולים ובקונטרס פירש דלא בעי אלא לעיכוב מנלן דהוה לן למילף מק'ו דלא מעכבא אבל לעולם לשון תורים משמע גדולים וקשה לפירושו דאי משמע גדולים היכי בעי למדרש בק'ו לאפוקי קרא ממשמעותיה ולמימר דלא מעכב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>לשתמיט קרא כו'. </span>על כרחיה לאו משום דאיכא הרבה מקראות קא דריש דאפילו לא היה כתוב אלא בחד דוכתא תורים ובני יונה הוי מצי למדרש מדכתיב בהאי בני יונה ובהאי לא כתיב בני דלמה יש לו לפסוק לייתר לשונו ולכתוב בני בחנם והא דנקט ה] דלא לשתמיט לרבותא בעלמא נקטיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יעלעו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יעלעו </span>דם. </span>צלע מתרגמינן עילעא והיינו משיעלעו דשמיט גדפא ואתי דם מצלעות ומנחם פתר במחברת יעלעו דם ענין בליעה כמו (עובדיה א) ושתו ולעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והביא </span>תחלת הציהוב שבזה ושבזה מהו ספיקא הוי ונפיק. </span>וא'ת כיון דממה נפשך האחד פסול היאך יכול להקריב וי'ל דמיבעיא ליה כגון דאם עבר כהן והקריב  אי נמי כיון שהביאן ליד הכהן יצא ידי נדרו מאחר דמ'מ האחד מהן ראוי להקריב וי'מ דבבמה איירי דמשמע בירושלמי דמסכת מגילה שכל עופות כשרין בבמה ואפילו תרנגולים ואפילו חיה ולא מיעט אלא טמאין וליתא דהתם מיירי בבמה לבני נח דבהדיא יליף לה בסוף זבחים  (דף קטו:) מויבן נח מזבח ויקח מכל הבהמה הטהורה וגומר אבל בשאר במות איכא למ'ד דאין שום עוף קרב בבמה ואפילו תורים ובני יונה ועוד דקאמר בירושלמי דעולה אינה צריכה הפשט ונתוח ובסוף זבחים (דף קכ.) חשיב דשוותה במה גדולה לבמה קטנה לענין הפשט ונתוח אלא ודאי בירושלמי איירי בבמת בני נח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איצטריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איצטריך </span>קרא למעוטי ספיקא. </span>תימה דגבי קפץ אחד מן המנויין (א) לתוכו דריש פ'ק דב'מ (דף ו: ) דכולן פטורין דעשירי ודאי אמר רחמנא ולא עשירי ספק וגבי ספק קדמה בהרת לשער לבן ספק שער לבן קדם דרשינן בסוף נזיר (דף סה:) דטהור מדפתח בה הכתוב בטהרה תחלה דכתיב לטהרו או לטמאו ומיהו מהכא לא קשיא דהכא הכי פירושו איצטריך קרא למעוטי ספיקא שלא מיעט אותם ודאי אלא מספק דקאמר ספקא הוי ונפיק כשהביא מזה ומזה אבל התם כולם פטורין ודאי ולא מספק וכן ספק קדמה בהרת לשער לבן ודאי טהור אבל גבי כוי בפרק בתרא דיומא (דף עד.) מכח פירכא מדאיצטריך קרא לרבויי ספקא קאמר דכוי בריה הויא ולא ספקא והשתא מנא ליה דלמא לעולם ספקא הוי ואצטריך לרבויי מכל חלבו לאסור ודאי חלבו ולא מספק וכן בפרק שתי מדות (מנחות דף צא:) גבי פלגס דבסמוך וי'ל דכל ספקא דאי אפשר להתברר כמו גבי בהרת ומעשר דלפעמים שהוא כך ולפעמים שהוא בענין אחר שייך למעוטי מקרא שפיר מטעם שהם ספק אבל הכא אפשר לברר ספקא זו דכל תחלת הציהוב שוין וקמי שמיא גליא אם הם קטנים או גדולים וכן בכוי ופלגס כולן שוין הלכך לא אתא קרא למעוטי מטעם שהם ספק שאינו ספקא קמי שמיא וכן בסוף על אלו מומין בבכורות (דף מא:) גבי הא דתניא כשהוא אומר למטה הזכר שאין ת'ל אלא להוציא טומטום ואנדרוגינוס ופריך מני אילימא ת'ק ספק הוא איצטריך קרא למעוטי ספקא התם נמי פריך מאנדרוגינוס שכולן שוין או כולן זכרים או כולן נקבות וקמי שמיא גליא וא'ת והא רב סבר דאנדרוגינוס ספק ו] כדאמרינן בסוף המפלת (נדה דף כח.) מדמטמא בלובן ובאודם ובסוף הערל (יבמות דף פג.) פסיק כרבי יוסי דלא הכריעו בו חכמים אם זכר אם נקבה ובריה בפני עצמה דקא'ר יוסי בברייתא לאו דוקא ואפ'ה ממעט ליה רב לענין ביאת המקדש מדכתיב (במדבר ה) מזכר ועד נקבה תשלחו זכר ודאי נקבה ודאית ולא טומטום ואנדרוגינוס והיכי אתא קרא למעוטי ספקא וי'ל דבההיא דרב תרי מיעוטי כתיבי דה'מ למכתב מזכר ועד אדם או מנקבה ועד אדם ואתי חד מינייהו לאנדרוגינוס וחד לטומטום ואם אנדרוגינוס הוא זכר אתי מזכר למעוטי מטעם שהוא משונה ואם הוא נקבה אתיא מנקבה למעוטי מטעמא שהיא משונה והא דפריך בבכורות גבי הא דממעט אנדרוגינוס מזכר הזכר יתירא דכתיב גבי עולה מני אי ת'ק ספקא הוא אתי קרא למעוטי ספקא התם פריך שפיר דאם בא למעוטי אפילו הוא זכר משום דמשונה הוא משאר זכרים א'כ מדממעט ליה מהזכר ש'מ דזכר הוא ולא ספק אלמא לא אתי כת'ק דאמר ספק הוא וא'ת והרי טומטום דיש מהן זכר ויש מהן נקבה וא'א לברר וקאמר רב חסדא בסוף על אלו מומין (בכורות דף מב.) סמי מכאן טומטום משמע דטעמא משום דספקא הוא ולא אצטריך קרא למעוטי וי'ל דקסבר רב חסדא דלא אתא קרא למעוטי מטעם ספק כיון דאם הוא זכר הרי הוא כשאר זכרים ולכך אין להעמיד המיעוט אטומטום כיון שיש להעמידו אאנדרוגינוס והכי פירושו התם מחלוקת באנדרוגינוס דלרבנן אינו בכור אבל טומטום דברי הכל קדוש מספק דהזכרים תקדיש דכתיב גבי בכור איכא לאוקומי למעוטי אנדרוגינוס ולא טומטום כדפירשנו ולכך פריך אלא מעתה בערכין יערך דלא  נוקי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>איצטריך קרא למעוטי נרבע ונעבד. </span>תימה דסותר ח] סתמא דש'ס דרשא דברייתא כדי לדחות ראייתו ומוקי ליה קרא לדרשא אחרת ויש לומר דקים ליה דאצטריך קרא להאי דרשא דהא רבי עקיבא אית ליה דרשא דמשחתם בפרק בתרא דבכורות (דף נז.) דקסבר מעשר בהמה חל על רובע ונרבע כמו שחל על בעלי מומין ומשמע בפרק המזבח מקדש (זבחים דף פה:) דאית ליה ט] נרבע בעופות דקאמר רבי עקיבא מכשיר בעלי מומין ולא קאמר ובנרבע הואיל וכשר בעופות ומנא ליה אלא ע'כ מהאי קרא וא'ת א'כ תפשוט דספיקא הוי דאי בריה הוי אצטריך קרא למעוטי וא'כ מנלן דיש נרבע בעופות ונ'ל דמעיקרא ס'ד ודאי דאיצטריך קרא למעוטי אי הוה בריה אבל השתא דמסיק דאצטריך קרא לנרבע ונעבד ס'ל דלבריה לא אצטריך קרא למעוטי דממילא אימעיט מבתורים דומיא דבני יונה מה בני יונה דוקא קטנים אף תורים דוקא גדולים למעוטי תחלת הציהוב שבזה ושבזה דלא הוי לא קטנים ולא גדולים ודרשא דברייתא אסמכתא בעלמא היא ומורי ה'ר אהרן מריגנשפור'ק תירץ דאינו סותר השתא דרשא דברייתא דתרי מיעוטי כתיבי מן התורים או מן בני היונה חד למעוטי נרבע ונעבד ולאפוקי מדרשא דמשחתם ואידך למעוטי תחלת הציהוב וקמי שמיא ודאי גליא אי קטנים הוו אי גדולים הוו ואי קטנים הוו ממעטינהו מן התורים ואי גדולים הוו ממעטינהו י] מבני היונה ואנן הוא דלא ידעינן מהי ממעטינהו והשתא אי בריה הוו אתי נמי שפיר (ב) יא] כמו שפירש לפי המסקנא דחד למעוטי בריה וחד למעוטי נרבע ונעבד ומעיקרא ס'ד דאצטריך תרוייהו לבריה דאי לא הוה כתיב אלא חד מיעוטא לא הוה יב] ממעטי להו אלא או מגדולים או מקטנים ואם הביא משניהם הוה נפיק ממה נפשך אבל ק'ק על פירושו דאי אתא קרא לאשמועינן שהם או גדולים או קטנים אף ע'ג דקמי שמיא גליא א'כ מאי פריך בסוף על אלו מומין שהבאתי לעיל מני אילימא ת'ק ספק הוא איצטריך קרא למעוטי ספיקא נימא דקרא מיעט לאנדרוגינוס או משום שהוא זכר משונה או משום דאשמעינן שהוא נקבה ואנן הוא דלא ידעינן יג] הוי ספק אלא משמע אם קמי שמיא גליא שהוא נקבה לא היה לו להשמיענו והא דאיכא תרי מיעוטי איכא למימר דאתא חד לנרבע וחד לנעבד ויותר נראה דנרבע ונעבד נפקי מחד מיעוטא אלא אצטריך חד מיעוטא לתורים וחד לבני יונה ולמאי דס'ד נמי מעיקרא דאתא למעוטי בריה אצטריך תרי מיעוטי חד למעוטי תורים וחד לבני יונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>משחתם בהם מום בם. </span>כאן משמע דלכ'ע אית להו הך דרשא דמשחתם דאי פליג אדרשא זו ההוא תנא דדריש מן הבהמה להוציא את הרובע אם כן לידוק דבריה הוי יד] למאן דלא דריש דרשא דמשחתם אלא ודאי כולהו דרשי להו ואפילו הכי איצטריך מן הבהמה ומן הבקר להוציא רובע ונרבע ולא הוי דרשינן ממשחתם דהא בהא תליא אלא משום דאשכחן כבר בקדשים ששוים בהן דבר ערוה ועבודת כוכבים ומום ונ'מ דרשא דמשחתם למעשר בהמה דחל על רובע ונרבע כמו שחל על בעל מום טו] (ולרבי ישמעאל) [ולר'ש] נ'מ גם לפרה וא'ת בריש כל האסורין (תמורה דף כח:) אמרינן דתנא דמשחתם מוקי קרא דמן הבהמה פרט לזקן וחולה ומזוהם ויש לומר דתנא דמשחתם ודאי משמע ליה לש'ס דמפיק רובע ונרבע ממשחתם לחודיה אבל שאר תנאי דנפקי ממן הבהמה אית להו דרשא דמשחתם כדפרישית וכן משמע בפרק בתרא דבכורות (דף נז.) דפליגי התם כמה תנאי גבי מעשר בהמה  טז] גבי טומטום ואנדרוגינוס ובמחוסר זמן ויוצא דופן אבל בנרבע ורובע ומוקצה ונעבד לא אשכחן שום פלוגתא ומשמע דכולהו מודו דמתעשרין כדדרשינן התם ממשחתם ומיהו מהכא איכא למדחי דאפילו מאן דלית ליה דרשא דמשחתם איצטריך מן התורים למעוטי נרבע דסלקא דעתך כיון דעופות ליתנהו ברובע ליתנהו נמי בנרבע דכה'ג אמר בפרק המזבח מקדש (זבחים פה:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תמות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תמות </span>וזכרות בבהמה. </span>בת'כ דריש לה מדכתיב תמים זכר בבקר בכשבים ובעזים תמות וזכרות בבהמה ואין תמות וזכרות בעופות ומחוסר אבר דפסול בעוף נפקא ליה מדכתיב מן העוף ולא כל העוף בפ'ק דקדושין (דף כד:) ולא כמו שפירש כאן בקונטרס משום הקריבהו נא לפחתך וא'ת ל'ל קרא לפסול מחוסר אבר והא אפילו לבני נח נמי אסור דליכא מידי דלישראל שרי ולבני נח אסור וי'ל משום דאמרינן בפרק ארבע מיתות (סנהדרין דף נט.) דכל מצוה שנאמרה לבני נח ולא נשנית בסיני לישראל נאמרה ולא לבני נח ולכך הוצרך לשנותה כדי לאסור לזה ולזה וא'ת ל'ל קרא דאין תמות וזכרות בעופות מדאצטריך מן העוף לאסור מחוסר אבר ידעינן דאין מום פוסל בעוף דאי פוסל למה לי מן העוף ויש לומר דאי לאו קרא דאין תמות וזכרות בעופות ה'א דמום פוסל בעוף ומן העוף אתא לאסור אפילו הנך מומין דשרו בבהמה דקרא דמן העוף לאסור אתא ולא להתיר ואין להקשות נמי מדאיצטריך מן התורים לנרבע ונעבד שמעינן שפיר דאין מום פוסל בעופות דאיכא למימר דאיצטריך מן התורים משום דסלקא דעתין כיון דעופות ליתנהו ברובע ליתנהו נמי בנרבע כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תבעי לך אליבא דבר פדא. </span>בפ' שתי מדות (מנחות דף צא:) איתותב בר פדא מהאי קרא דאו לאיל דמדרבה פלגס דלא אתא קרא לרבויי ספיקא:  דאמר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>מייתי ומתני. </span>הקשה ריב'א בשלמא נסכים יכול להביא שיעור נסכי איל ולהתנות שאם הוא כבש שיהא המותר לנדבה כרבי עקיבא דאמר בפרק כל התדיר (זבחים דף צא:) המתנדב יין מנסכו לספלים ואפילו לרבי טרפון דאמר לאישים משמע דלא פליגי אלא באומר הרי עלי יין סתם ולא פירש לנסכים אבל אם פירש מודה דאזיל לספלים אבל במנחה היכי מתני הא אין בלילתן שוה דשל כבש בלילתו רכה שלש לוגין לעשרון ושל איל בלילתו עבה שני לוגין לעשרון ותנן פ'ק דמנחות (דף יא.)  ריבה שמנה או שחיסר פסולה ותנן נמי אין מערבין מנחת כבשים בשל אילים ופרים וכי תימא דמייתי שיעור מנחת כבש בכלי אחד ושיעור מנחת איל בכלי אחד ומתנה שהאחד מהן יהיה נדבה אי אפשר לעשות כן דמנחת נדבה נקמצת ומנחת נסכים כולה כליל כדתניא בהדיא בפרק אלו מנחות (דף עד:) ותירץ ריב'א דודאי כשמתנדב מנחה סתם אז היא נקמצת אבל אם מפרש מנחת נסכים הויא כולה כליל ואמרינן מתנדב אדם מנחת נסכים בכל יום והשתא יכול להתנות שפיר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>שיאור דר'מ לרבי יהודה מצה מעלייתא היא. </span>וא'ת והא בפרק אלו עוברין (פסחים דף מג.) תניא שיאור ישרף ונותנו לפני כלבו ומפרש התם דהיינו שיאור דר'מ לרבי יהודה משמע דאסור באכילה וי'ל דמדרבנן בעלמא אסור דמדשרי ליתנו לפני כלבו שמע מינה דהוי מצה מעלייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>דר'מ לר'מ מדלקי עליה חמץ הוא. </span>וא'ת ודילמא שאני לענין פסח דרבייה קרא בפרק אלו עוברין (שם דף מג.) מדכתיב כל וכי תימא נילף חמץ דתודה מחמץ דפסח דלמא מחמץ גמור דחייב כרת גמרינן אבל האי דלא חשיב חמץ גמור לענין פסח לא חשיב חמץ לענין תודה מיהו מצינו לפרש דהכי קאמר דפשיטא דלא יצא משום מצה דלענין מצה ילפינן תודה מפסח אבל קשה דבריש כל המנחות באות מצה (מנחות נג.) קאמר ואימא לא תאפה חמץ אלא שיאור וקאמר שיאור דמאן כו' ואי דר'מ לרבי מאיר מדלקי עליה חמץ הוא ומאי קושיא גבי פסח הוא דחשיב חמץ דרבייה קרא ונראה דיש שום יתור  (כתוב) בתודה ובמנחות דחמץ נוקשה חשיב חמץ גבייהו והא דמשמע התם דלכולי עלמא אין מחמיצין בחמץ נוקשה גבי תודה דקאמר אין מחמיצין בתפוחים והתם משמע דחמץ נוקשה הוי ז] (גבי תודה) היינו לכתחלה דכשבא לחמץ שתי הלחם וחלות תודה מצוה לעשות בחמץ גמור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותהא </span>פרה כשרה בעריפה מק'ו. </span>והוא הדין דה'מ למפרך הכי אצל חולין וקדשים אבל נקט פרה ועגלה ששניהם ענין אחד דשניהם קדשים הנשחטים בחוץ ודמו אהדדי ליפסל בעול וכמה דברים וא'ת למה לי הנך מיעוטי למעוטי פרה מעריפה ועגלה משחיטה נימא כיון דאיכא למעבד ק'ו הכי ואיכא למעבד ק'ו איפכא כדעביד בסמוך כל חד וחד תיקום אדוכתיה כדאמרינן בפ'ב דזבחים (דף יז:) גבי ותותר אנינות אצל כהן הדיוט בקרבן צבור מק'ו וי'ל דהתם כל ק'ו סותר את חבירו לגמרי שבתחלה אומר ותותר אנינות אצל כהן הדיוט בקרבן ציבור מק'ו דכהן גדול שהותר אנינות אפילו בקרבן יחיד ואח'כ עושה ק'ו להפך דלא תותר אנינות אצל כהן גדול בקרבן יחיד מק'ו וכן אחריני דהתם להכי קאמר כיון דאיכא למימר הכי ואיכא למימר הכי כל חד וחד תיקום אדוכתיה אבל הכא גבי פרה ועגלה שבא ליתן את האמור של זה בזה ולא הוי ח] ק'ו אלא כמו מה מצינו לא שייך למימר הכי דאי לאו מיעוט הייתי לומד זה מזה במה מצינו ואי הוה עביד ק'ו לא תותר פרה בשחיטה אז הוי כההיא דזבחים וכן תהא אשה יוצאה בחליצה מק'ו או יבמה בגט מק'ו הוי כמו מה מצינו וא'ת מה לעגלה שכן אינה מטהרת וכמה חומרות יש בזה מה שאין בזה וי'ל דלא עביד ק'ו מכח עגלה ופרה אלא מכח שחיטה ועריפה ומה שחיטה שאינה מכשרת בעגלה מכשרת בפרה כו' אבל קשה דא'כ ק'ו גמור הוא ולא מה מצינו דשחיטה מעריפה ליכא למילף במה מצינו אלא מק'ו א'כ נימא כל חד וחד תיקום בדוכתיה וי'ל דבכל מקום דעבד ק'ו הכי והכי כגון הכא ולקמן  (ד' כה.) גבי אויר כלי חרס וגבי כהנים ולוים ובפ'ב דבבא קמא (ד' כה:) גבי ותהא שן ורגל חייבין ברה'ר מק'ו והדר קאמר לא תהא שן ורגל חייבין ברשות הניזק אלא חצי נזק צריך לומר דיש שום סברא או קולא או חומרא לעשות ק'ו אחד יותר מאחר וכיון שהיינו עושין ק'ו אחד אצטריך קרא למעוטי מעתה היינו עושין ק'ו להפך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>שהיא כשרה בשחיטה. </span>אין ללמוד בענין זה מק'ו שתהא פרה כשרה במליקה מק'ו מעוף שלא הוכשר בשחיטה הוכשר במליקה דהא לקמן בריש השוחט (ד' כז:) דרשינן ראשו של זה ממול עורף ולא ראשו של אחר ואין ללמוד בעוף שיוכשר בשחיטה מק'ו דבהמה שלא הוכשר במליקה דלמאן דיליף רוב שנים מהלכה אין דנין ק'ו ובנין אב מהלכה כדתנן בנזיר בפ' כהן גדול (דף נו:) ונ'ל דכיון דאיכא מיעוטי בפרה ובעגלה לענין שחיטה ועריפה תו לא מצי למילף עוף מבהמה ובהמה מעוף לענין שחיטה ומליקה דאיכא למימר עריפה תוכיח שאינה כשרה בפרה וכשרה בעגלה ואפ'ה אין שחיטה כשרה בה אף אני אביא מליקה וכן איפכא:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>קרא ושחט וחוקה. </span>אומר רבינו תם דמשמע בפרק שני דזבחים (דף יח.) דחוקה לא הוי עיכוב ממשמעו אלא מגזרה שוה דילפינן התם מגזרה שוה דלא רחוץ ידים חילל מגזירה שוה חוקה חוקה משתויי יין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>במקום שלא קדש הגורל כו'. </span>ואם תאמר קינים גופייהו מנא לן שלא קדש הגורל אימא ק'ו איפכא ויש לומר דאיכא שום מיעוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דכתב רחמנא ועשהו הא לאו הכי דרשינן ק'ו. </span>תימה דבפרק טרף בקלפי (יומא דף מא.) מוקי האי ברייתא כרבי יהודה משום דסתם ספרי רבי יהודה היא ורבי יהודה אית ליה בפרק הוציאו לו דלא כתיב חוקה אלא בדברים הנעשים בפנים בבגדי לבן והגרלה בחוץ הויא ואין לומר דשום תנא לא פליג אדרשא דועשהו ולא פליג עליה רבי נחמיה דאית ליה דכתיב חוקה אנעשה בחוץ דהא אשכחן רבי שמעון בפרק טרף בקלפי (שם דף מ. ושם) דסבר דהגרלה לא מיעכבא וי'ל דפריך משום דבפרק טרף בקלפי  (שם דף לט:) דריש רבי ינאי מאשר עלה אשר עלה תרי זמני לעכב ופריך אלמא דרשינן ק'ו אע'ג ב] דאיכא עיכובא (א) אלא אמרת נוקמה אשר עלה לדרשא אחריתי משום ק'ו והשר מקוצי תירץ דהתם יליף מדכתיב זאת דלא כתיב חוקה אלא בדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים והשתא פריך הכא שפיר דאי לא דרשינן ק'ו אמאי אצטריך זאת למעוטי דלא  קאי חוקה בדברים הנעשים בחוץ דהא על כרחך לא כתיב חוקה אלא בדברים הנעשים בפנים דאי כתיב נמי בדברים הנעשים בחוץ אמאי אצטריך ועשהו אלא ודאי אע'ג דכתיב חוקה דרשינן ק'ו ואפילו כתיב נמי בחוץ הוה דרשינן ק'ו אי לאו דכתיב ועשהו ולכך אצטריך (ב) בזאת אבל מכל מקום הקשה ה'ר מנוח דמאי פריך והא לא כתיב חוקה אלא אעבודה והגרלה לאו עבודה היא וצריך עיון שם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>ללוים ולא אחרת ללוים. </span>תימה דבפרק כיצד הרגל  (ב'ק דף כד.) דריש מוזאת תהיה טומאתו למעוטי זבה מראיות ופריך ואימא למעוטי זב מימים ומשני קאי בראיות ממעט ראיות קאי בראיות ממעט ימים ואמאי לא קאמר קאי בזב ממעט זב קאי בזב וממעט זבה דהכי מסתבר טפי כדמשמע פשטיה דקרא וזאת תהיה טומאתו ולא אחרת כדדרשינן הכא זאת ללוים ולא אחרת ללוים ויש לומר דהכא נמי הוה דרשינן זאת אשר ללוים ולא לכהנים אי לאו דדריש ליה מאשר ללוים אי נמי הכא דרשינן הכי משום דמזכיר ללוים בקרא אבל התם אי למעוטי זב קא אתי הוה ליה למכתב זאת  שהיא טומאת הזב להזכיר הזב בקרא ור'י תירץ דזב וזבה שם אחד הוא ולהכי לא שייך למימר קאי בזב ממעט זב כו' דכך יש לי למעט זבה כמו זב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>אף בשילה ובית עולמים כן. </span>משמע דאי לאו מיעוט הוו גמרי מהדדי וכן בריש עירובין (ד' ב.) דפריך והא קרא במשכן כתיב ומשני אשכחן מקדש דאיקרי משכן ומשכן דאיקרי מקדש ותימה דבפ' ידיעות (שבועות דף טז: ושם) משמע דלא גמרינן מהדדי אי לאו דכתיב תרי קראי דקאמר התם לכתוב או אידי ואידי מקדש או אידי ואידי משכן וכן בסוטה בפרק היה מביא (ד' טז.) מצריך תרי קראי לאתויי שילה ובית עולמים ובפרק שני שעירי (יומא ד' סז:) גבי מדבר המדברה ובפרק טרף בקלפי (שם ד' מד.) גבי וכל אדם לא יהיה באהל מועד ובפרק הוציאו לו (שם נג.) גבי מעלה עשן ותירץ ה'ר נתנאל דבעירובין לא צריך קרא למקדש דעיקר דרשא באה על המקדש דבמשכן לא היו דלתות והא דהכא סברא היא אם לא היה הפסוק שיפסלו אף בשילה ובית עולמים הואיל ואינו תלוי בקדושת המשכן:  [וע'ע תוס' עירובין ב. ד'ה אשכחן ותוס' יומא דף מד. ד'ה בשילה ותוס' סוטה ד' טז. ד'ה ובית ותוס' שבועות טז: ד'ה או אידי] :  נתמלא</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתמלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתמלא </span>זקנו ראוי ליעשות שליח ציבור ולירד לפני התיבה ולישא את כפיו. </span>תימה דבפ' הקורא את המגילה (מגילה דף כד.)  אמרינן קטן קורא בתורה ואינו פורס על שמע ולא יורד לפני התיבה ולא נושא את כפיו משמע הא הביא שתי שערות יורד לפני התיבה ונושא את כפיו ויש לומר דכשהביא ב' שערות יכול לירד לפני התיבה אבל ליעשות שליח ציבור קבוע או להתפלל בתעניות ובמעמדות אינו נעשה עד שיתמלא זקנו כדאמרי' במסכת תענית (דף טו.) אין מורידין לפני התיבה אלא זקן ורגיל וא'ת דבסוף לולב הגזול (סוכה דף מב.) משמע דאפילו קטן נושא את כפיו דאמרינן קטן שיודע לישא את כפיו מחלקין לו תרומה בבית הגרנות ובקונטרס פירש לאו דוקא קטן אלא מיירי כשהביא שתי שערות ולא משמע הכי אלא קטן ממש דומיא דקטן היודע לדבר אביו מלמדו תורה והיודע לשחוט אוכלין משחיטתו דמוקי לה בגדול עומד על גביו וי'ל דהא דקטן נושא את כפיו היינו עם הגדולים כדאמרינן גבי שיר בין רגלי  ד] הלוים היו עומדין וצערי הלוים היו נקראים בפ' אין בערכין (ערכין יג:) אבל בפני עצמו אינו נושא את כפיו עד שיביא ב' שערות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וגבו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגבו </span>טהור. </span>היינו דלא מיטמא מגבו אבל אם נטמא מתוכו נטמא נמי גבו ומטמא אחרים כדאמרינן בת'כ מרובה מדת דלטמא מליטמא שכלי חרס מטמא אחרים מאחוריו ואינו מיטמא מאחוריו ואמרינן נמי בפרק על אלו מומין  (בכורות דף לח.) כלי חרס נטמא תוכו נטמא גבו ונראה דגבו טהור אפילו נגע שרץ ביד (ג) ה] שבו דלא אמר יד להכניס בכלי חרס והא דפריך בריש העור והרוטב (לקמן דף קיח.) ואימא יד להוציא אבל להכניס לא ומשני יד יתירא כתיב תנור וכירים יותץ טמאים הם וטמאים יהיו לכם לרבות את הידות ה'ק לרבות את הידות להוציא ואייתר יד דזרעים להכניס אבל יד דתנור וכירים לא מכניס כדמשמע בתוספתא דכלים דאמר אין טומאה לכלי חרס אלא מאוירו (ד) ובהיסט (הזב) ע'ג אבן מסמא ולא חשיב שיש לו טומאה מידו ועוד דקרא דמטהר כלי חרס המוקף צמיד פתיל משמע אפילו יש לו ידים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>אינו אלא אם כן נגע. </span>וא'ת והא מדכתב רחמנא תוכו ולא תוך תוכו שמע מינה דמקבל טומאה מאוירו וי'ל דאפילו לא מקבל טומאה מאוירו כיון דמטמא אחרים מאוירו אצטריך שפיר לאוכלים הנתלים תוך תוכו דטהורין ומיהו קשה מדכתיב תוכו של זה ולא תוכו של אחר ש'מ דמטמאין מאוירן וי'ל דה'א אם אינו ענין ליטמא תנהו ענין לטמא תוכו של זה מטמא אחרים מאוירו ולא תוכו של אחר אי נמי ה'א תוכו של זה מקבל טומאה במגע ולא תוכו של אחר ולא יקבלו טומאה שאר כלים אפילו במגע אלא מגבן (ולי נראה דקרא קמא [הוי] מוקמינן שמקבל טומאה מאויר ולא דרשינן תוכו של זה ולא תוכו של אחר אלא [בתר] (בתרא) דקיימא לן מקרא אחרינא שמקבל טומאה מאוירו) (גליון) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>א'כ נגע. </span>ותוכו דכתב רחמנא ע'כ למעוטי גבו וא'ת והא מקרא דצמיד פתיל נפקא ועוד הקשה הר'י כהן אם כלי חרס אינו מקבל טומאה מאויר למה לי הוא דכתיב גבי צמיד פתיל למימר הא שאר כלים אפילו מוקפות צמיד פתיל טמאים הא כיון דכלי חרס אינו מטמא מאוירו תו ליכא למעבד ק'ו שלא יהו שאר כלים מיטמאין מגבן אלא מתוכן ובנגיעה ומיהו לשינויא קמא שפירשנו לעיל דה'א אם אינו ענין ליטמא תנהו ענין לטמא אתי שפיר דאכתי איכא ק'ו שלא יהו שאר כלים מיטמאין מגבן ומה כלי חרס שמטמא אחרים מאויר אינו מקבל טומאה מגבו שאר כלים לא כ'ש אבל ו] למה דפריך דה'א תוכו של זה מקבל טומאה במגע ולא תוכו של אחר קשה וי'ל דכל כמה דלא ידעינן דכלי חרס מיטמא מאוירו לא מצינן למידרש מכל כלי פתוח הא דדרשינן בסמוך איזהו כלי שטומאתו קודמת לפתחו והשתא ודאי לא היינו יודעים היאך לדרוש הפסוק (ה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התורה </span>העידה על כלי חרס ואפי' מלא חרדל. </span>לפי מה שמפרש ר'ת דאין אוכל מקבל טומאה מדאורייתא פחות מכביצה לא נקט חרדל דוקא אלא כלומר ואפילו מלא ביצים ונקט חרדל משום דמדרבנן מקבל טומאה בכל שהוא ז] הקשה רבינו אפרים מנלן דהיינו מטעם אויר דלמא הוי מטעם שכלי חרס מצרף כשכולן נוגעין זה בזה ונוגעין בכלי אבל נתלים באויר לא וכ'ת אם כן צירוף דכתיב גבי קדשים למה לי דדרשינן (פסחים דף יט.) כף אחת הפסוק עשה לכל מה שבכף אחת איצטריך משום כלי שטף ויש לומר מדכתיב הכא כל משמע אפילו נתלה באויר ועוד התם דרשינן צירוף מדכתיב אחת משמע שהכף מצרף ועשה לכל אחת אבל הכא לא כתיב אחת:  איזהו</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזהו </span>כלי שטומאתו קודמת לפתחו הוי אומר זה כלי חרס. </span>אבל אי לא כתיב פתוח ע'כ הוה מוקמינן ליה בכל הכלים ולא הוה ידעינן מאי למידרש מהוא: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>כל הכלים שאין מיטמאין מאוירן כו'. </span>וא'ת מה לכל הכלים שכן נעשו אב הטומאה ובסמוך נמי דעבד ק'ו איפכא שיהו כל הכלים מיטמאין מאויר איכא למיפרך מה לכלי חרס שכן אין לו טהרה במקוה וי'ל דלאו מכח כלי עביד ק'ו אלא מכח גב ואויר ומיהו למאי דפרישית לעיל דהאי ק'ו הוי כמו מה מצינו דלא תקשה כל חד וחד תיקום אדוכתיה קשה דבמה מצינו ליכא למילף ליתן האמור של זה בזה דאיכא למיפרך כדפרישית ויש לומר כדפרישית לעיל שיש כאן שום סברא לעשות ק'ו אחד יותר מאחר ועוד האי ק'ו דהכא לא נקטיה כלל אלא לרווחא דמילתא דבסתם כלים כתיב טומאת מגע אף מגבן וכל הכלי אשר יגע בו הזב יטמא דמהיכא נמעט כלי חרס ולשאר כלים דילפינן טומאת אויר מק'ו היינו מכח גב ואויר ולהכי איצטריך תוכו של זה ולא תוכו של אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויהיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויהיו </span>כל הכלים מיטמאין מאוירן מק'ו. </span>ואם תאמר אם כן לא ליטמא מגבו דהשתא מיתוקמא בכולהו קרא דכל כלי פתוח דבכולם טומאה קודמת לפתחן וי'ל דמ'מ לא מוקמינן ליה אלא בכלי חרס דכתיב ביה טומאת אויר בהדיא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחד </span>לגזירה שוה. </span>מופנית היא דהוה מצי למכתב וכל אשר יפול מהם בו כל אשר בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>כלי שטף מציל. </span>פירש בקונטרס דלא מיבעיא כלי חרס דאין מיטמא מגבו אלא אפילו כלי שטף דמיטמא מגבו מציל שגם כלי שטף אינו מקבל טומאה מאויר כלי חרס כדאמרינן בפסחים  (דף כ.) וקשה לפירושו דאם כן מה חידוש יש בכלי שטף יותר מבכלי חרס ועוד דאיכא חידוש יותר בכלי חרס מבכלי שטף כגון אם שרץ באויר כלי חרס פנימי ואוכלין בכלי חרס חיצון דטהור אף ע'פ שהפנימי טמא דהוי רבותא טפי מבכלי שטף דאינו מקבל טומאה מאויר ונראה לפרש דקרא אצטריך לכלי שטף אף על גב דלאו מיניה הוא מחריב ביה אבל כלי חרס דמיניה הוא בלאו קרא ידעינן דחוצץ ומחריב ביה וכן מוכח בשמעתא קמייתא דזבחים (דף ג:) דפריך ומי אמר רבא חטאת ששחטה על מי שמחוייב חטאת פסולה על מי שמחוייב עולה כשרה אלמא דמינה מחריב בה דלא מינה לא מחריב בה ותנן אפילו כלי שטף מציל ומשני התם גלי קראי דארבעה תוכו כתיבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>להטיח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להטיח </span>בטונס. </span>הקשה ר'ת דבפ' שני דסנהדרין (ד' כ:) ט] אמר כלי עץ מאימתי מקבלים טומאה העריסה והמטה משישופם בעור הדג ותירץ דשיפה דהתם היינו להסיר את הקסמים הגדולים שמזיקין לישב עליה אבל שפייה דהכא אינה אלא לנוי בעלמא להחליקו ולצחצחו:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא הני כו'. </span>אגולמייהו קאי דפשוטייהו פשיטא דכלי עץ הוא דאיתקש לשק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דכלי עצם מקבלי טומאה. </span>מדאורייתא קא בעי לאתויי דהא פשיטא שיש בהן טומאה דמתניתין היא במסכת כלים (פ'ב מ'א) ומייתי לה בפ'ק דשבת (דף טז.)  כלי עץ וכלי זכוכית וכלי עצם פשוטיהן טהורין ומקבליהן טמאין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאר </span>בהמה וחיה מנין ת'ל וכל מעשה. </span>ואם תאמר דבפרק במה אשה (שבת דף סד.) דריש דבר הבא מזנב הסוס ומזנב הפרה מבגד ועור תיפוק ליה מוכל וי'ל דאין לרבות מוכל אלא עצמות שדומין זה לזה של עזים ושל בהמה אבל בשער לא דמו ואם תאמר והכא תיפוק ליה מהתם מבגד ועור וי'ל דלא ידעינן אלא דומיא דבגד ועור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>וזה לפטור. </span>פירוש מרים בין גדולים ובין קטנים גדולים מפני שמרים ביותר וקטנים מפני שלא נגמרו ואמרי לה זה וזה לחיוב גדולים מפני שנגמרו קטנים לפי שטובים יותר ופירוש הקונטרס דחוק דפירש זה וזה לפטור קטנים מרים ומתוקים זה וזה לחיוב גדולים מרים ומתוקים והשתא לא הויא מענין אחד ועוד דכי בעי גדולים למאי חזו הוי ליה לפרושי גדולים מרים כיון דאיירי נמי במתוקים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 53
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התמד </span>כו'. </span>פירש בקונטרס מים הנתנים בחרצנים ונראה דמיירי במים הנתנים בשמרים דומיא דהמתמד ונתן מים במדה דמייתי עלה בגמרא דמיירי דנתנים בשמרים כדמשמע בפרק המוכר פירות (ב'ב צז.) ואינם שוים לגמרי כדמשמע בפ' אלו עוברין (פסחים מב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


