# rshbvl

lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: שתות
txt:
<span class='five'>שתות. </span>הגיעו כפחות משתות היכא דא'ל בסימניו ובמצריו  וה'ק פחות משתות ושתות הגיעו דהאי דקתני פחות משתות הגיעו היינו פיחת מן הבית כור שתות וכ'ש פחות משתות הגיעו וממתני' דקתני עד שתות ינכה משמע ליה לרב הונא עד ולא עד בכלל ולרב יהודה עד ועד בכלל: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: מיתיבי
txt:
<span class='five'>מיתיבי. </span>לרב הונא: הכי גרסינן בתוספתא <span class='mareimakom'>(פ'ו)</span> 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm:
בסימניו ובמצריו פיחת שתות או הותיר שתות כשום הדיינין הגיעו </span>בכתובות בפרק אלמנה ניזונת <span class='mareimakom'>(דף צט:)</span> תנן שום הדיינין שפחתו שתות או הותירו שתות מכרן בטל. שום הדיינין ב'ד שירדו לשום נכסי יתומים למכרן למזון האשה והבנות: <span 

txt:
<span class='five'>בסימניו ובמצריו פיחת שתות או הותיר שתות כשום הדיינין הגיעו </span>בכתובות בפרק אלמנה ניזונת <span class='mareimakom'>(דף צט:)</span> תנן שום הדיינין שפחתו שתות או הותירו שתות מכרן בטל. שום הדיינין ב'ד שירדו לשום נכסי יתומים למכרן למזון האשה והבנות: <span class='five'>והא שום הדיינין. </span>דטעות שתות דידהו הוי ביטול מקח כיתר משתות כדתנן בפרק אלמנה ניזונת כדפרישית וכיון דמדמי שתות דמכירת בית כור דמתני' כשום הדיינין אלמא כיתר משתות הוא ויחזיר וקשיא לרב הונא והאי דקתני הגיעו לקמיה מפרש לה שפיר: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: אמר לך רב הונא ולטעמיך הגיעו קתני
txt:
<span class='five'>אמר לך רב הונא ולטעמיך הגיעו קתני. </span>דמשמע דהוי כפחות משתות ואדמקשית לי מרישא תקשי לך מסיפא אלא ודאי ה'ק פיחת שתות או הותיר שתות הגיעו כשום הדיינין דאמרי' נמי הגיעו ורשב'ג הוא דפליג בכתובות ואמר א'כ מה כח ב'ד יפה ולכך הוי מכרן קיים והגיעו דקתני הכא אתרוייהו קאי דהוי שתות דידהו כפחות משתות וקשיא לרב יהודה ואמר לך רב יהודה לדידי נמי ל'ק דאיכא לתרוצי כשום הדיינין ולא כשום הדיינין כו' דהאי דקתני הגיעו לאו משום דשתות הוי מחילה כפחות משתות ולעולם שתות כיתר משתות ויחזיר והאי דקא מדמי ליה לשום הדיינין ה'מ בשתות כי היכי דבשום הדיינין לא הוי מחילה ה'נ לא הוי מחילה ולא כשום הדיינין דבשום הדיינין הוי השתות ביטול מקח כדתנן התם מכרן בטל ואילו הכא הגיעו כלומר אין המקח בטל אלא מקחו קיים ויחזיר כדתנן במתני' עד שתות ינכה ואתא לאשמועינן אע'ג דדמו להדדי דבתרוייהו שתות כיתר משתות אפ'ה התם ביטול מקח ואילו הכא המקח קיים והתם היינו טעמא דכיון דטעו ב'ד חוזרין מכל מה שעשו אבל הכא דתרוייהו חפצים במכר זה למכור וזה ליקח המקח קיים והאונאה יחזיר כן נראה בעיני שיטה זו וכן עיקר דליכא הכא תיובתא לא לרב הונא ולא לרב יהודה וה'נ מסתברא מדתרצינן כשום הדיינין ולא כשום הדיינין כו' ואין כתוב בספרים אלא כשום הדיינין הלכך ליכא לפרושי דמסקנא דמאן דאמר ולטעמיך הוא כו' יש לשונות אחרים ואין בהן ממש וזה שלי הוא ועיקר (והשתא לא איפשיט לן אי כרב הונא אי כרב יהודה) ויש מפרשים אמר לך רב הונא ולטעמיך הא מתרצתא היא משבשתא היא דקתני הגיעו דאי שתות כיתר משתות דמי ינכה איבעי ליה למימר ואמאי קתני הגיעו אלא הכי קתני לה בסימניו ובמצריו הרי זה כשום הדיינין לשתות דלא יהבינן ליה ז' ומחצה לכור ולא כשום הדיינין ממש כלומר ולא לגבי מקח כשום הדיינין הוא דאילו כשום הדיינין שתות בטל מקח ואילו הכא הגיעו דעד שתות ושתות עצמו הגיעו וללשון זה כתוב בספרים אלא כשום הדיינין ולא כשום כו': 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: אמר ליה
txt:
<span class='five'>אמר ליה. </span>ההוא מוכר לרב פפא הך קרקע דמזבנא לך הויא עשרים גריוי מישחא עשרים סאין מדתה וכגון דאמר ליה בסימניו ובמצריו ולא הוי אלא חמיסר דהיינו פחות רביע: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: הני מילי
txt:
<span class='five'>הני מילי. </span>מתניתין היכא דלא קים ליה ללוקח במדת השדה אבל מר קים ליה בגויה מכיר אתה שדה זו ויודע היית שאין בו אלא חמשה עשר וכיון דידעת מחלת והכי הלכתא:  והא


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: והא עשרים אמר
txt:
<span class='five'>והא עשרים אמר. </span>ולדעת כן אמר לי כך שישלים לי הפחת משדה אחר או ינכה לי מן הדמים דלדעת כן אמר לי עשרים שהוא עצמו היה סבור דהויא כ' ועל מנת להשלים לי מדת כ' אמר לי עשרים: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: א'ל
txt:
<span class='five'>א'ל. </span>אביי מצי למימר לך דהאי דקאמר כ' לא לתת לך כ' שהרי גם הוא היה יודע שאין בשדה אלא חמיסר אלא דעדיפא כעשרין של שדה אחר אמר לך ולהשביח מקחו אמר כן: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: תניא ר' יוסי אומר כו'
txt:
<span class='five'>תניא ר' יוסי אומר כו'. </span>איידי דאיירי במתני' במוכר קרקע לחבירו במדה ומצא יותר מכדי מדתו דמחזיר ולא אמרינן בטל המכר נקט נמי להך דאיתמר לקמן שני אחין שחלקו ובא להן אח דקאמר שמואל מקמצין מחזיר את מה שיש לו יותר דומיא דמתני' ואגב גררא דההיא קתני ברישא הך ברייתא לאשמועינן דחלוקה בגורל קניא דעלה פליגי רב ושמואל היכא דחלקו ובא להן אח דדמיא להך דר' יוסי שלא עלה הגורל לכולן: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: האחין שחלקו
txt:
<span class='five'>האחין שחלקו. </span>ביררו שנים ושלשה חלקין שוין ואח'כ יפילו גורלות וה'ה לשותפין: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: קנו כולן
txt:
<span class='five'>קנו כולן. </span>כלומר זה קנה לגמרי בגורל ולא יוכלו לחזור בו ואם הם שנים זה קנה חלקו שנפל עליו הגורל וגם חבירו קנה דעל מי יפול גורל שני כי אם על השני ואם ג' אותו שנפל לו הגורל קנה חלקו והשנים קנו בין שניהם שני החלקים לחלוק ביניהם כל שעה שירצו אף לחלוק בענין אחר ואחר כך יפילו גורלות ומיהו היכא דנפל הגורל לכולן פשיטא דקנו כולן ואע'ג דלא אחזוק כל אחד בשלו דכיון דמוחזקין ועומדין הן כולן בכל הקרקע אין הגורל מקנה להן כלום אלא מברר לכל אחד חלקו המגיעו (ולא שנא קרקע ולא שנא מטלטלין כיון שעלה הגורל לזה קנה חברו כמו כן חלקו המגיעו מיד בלא נפילת גורל דהא לא מפליג גמרא בין מקרקעי למטלטלין הכא מידי): 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: מ'ט
txt:
<span class='five'>מ'ט. </span>במאי קנו הרי לא נפל גורל ולא החזיקו כל אחד בשלו עדיין דאי אחזוק מאי למימרא: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: בקלפי ואורים ותומים
txt:
<span class='five'>בקלפי ואורים ותומים. </span>כדאמרינן ביש נוחלין <span class='mareimakom'>(לקמן דף קכב.)</span> אלעזר מלובש אורים ותומים ויהושע וכל ישראל עומדין לפניו קלפי של שבטים וקלפי של תחומין מונחין לפניו והיה מכוין ברוח הקודש כו': 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: אמר רב אשי
txt:
<span class='five'>אמר רב אשי. </span>לעולם כתחלת ארץ ישראל קונה גורל ודקשיא לך אי מה להלן כו' היינו טעמא דלא צריך כולי האי משום דגמרי בלבב שלם ומקנו למי שיעלה הגורל מיד מהני גמר דעתם עם הגורל כאורים ותומים דמהני אפילו היכא דלא גמרי ומקנו דבההיא הנאה דצייתי להדדי ונשמעין זה לזה לחלוק בגורל כדי שיטול כל אחד חלקו בפני עצמו דאינן חפצים עוד בשותפות הלכך אין רוצין שיהא עוד עכוב בדבר וגמרו ומקנו אהדדי כן זקוק אני לפרש שהרי אין כתוב בספרים אלא אמר רב אשי הלכך לא בא לסתור טעמו של ר' אלעזר אלא לתרצו: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: בטלה מחלוקת
txt:
<span class='five'>בטלה מחלוקת. </span>ויחלקו לכתחלה בשלשה חלקים ובגורל דנהי נמי דנפל גורל לאחד מהן קנו כולן הני מילי היכא דחלקו כראוי אבל היכא דכל אחד נטל יותר מחלקו חלוקה בטעות הוא והדרא: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: מקמצין
txt:
<span class='five'>מקמצין. </span>נוטל כל אחד שליש מחלקו ונותנין לזה כגון שירשו שש שדות ונטלו זה שלש וזה שלש ובא להן אח זה נותן לו שדה אחת וזה נותן לו שדה אחת הרי לכל אחד שני שדות והנם שוים: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: אלא מעתה הני בי תלתא
txt:
<span class='five'>אלא מעתה הני בי תלתא. </span>אחין או שותפין דקיימי ואזול בי תרי מינייהו ופלוג בלא ידיעת השלישי בשלשה חלקים בפני שלשה בית דין הדיוטות כדאמרי' באלו מציאות <span class='mareimakom'>(ב'מ דף לב.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: הכי נמי דבטלה מחלוקת
txt:
<span class='five'>הכי נמי דבטלה מחלוקת. </span>כשיבא השלישי ויאמר איני חפץ בהך חלוקה בתמיה. מהכא שמעינן דפשיטא להו דתלתא אחים או תלתא שותפין אי נמי תרי אחי או תרי שותפי כדמוכח באלו מציאות <span class='mareimakom'>(שם דף לא:)</span> באיסור ורב ספרא דעבוד עיסקא בהדי הדדי והלך רב ספרא ופלג בלא דעתא דאיסור באפי תרי כו' ופלג חד בלא דעתא דחבריה וכגון דפלג בלא דעתא דחבריה באפי תלתא ואית ליה סהדי דפלג כדאמרינן באלו מציאות תתקיים החלוקה ואין חבירו יכול לערער עליה ואם חלק שלא בפני בית דין לא כלום הוא ומה שהשביחו הנכסים השביחו לאמצע והני מילי מידי דצריך שומא אבל חלוקת מעות דלא צריך שומא אין צריך לחלוק בפני ב'ד: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: אדעתא דבי תלתא
txt:
<span class='five'>אדעתא דבי תלתא. </span>בשלשה חלקים חלקו הכל דמטי לכל חד חלק הראוי לו הלכך לדעתו לא חיישינן דאילו הוה הכא נמי הוה פליג בגורל אבל הכא דאגלאי מילתא לבסוף דנטל יותר מדאי טעות הוא ובטלה מחלוקת: 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: ולשמואל דאמר מקמצין אלמא קם דינא
txt:
<span class='five'>ולשמואל דאמר מקמצין אלמא קם דינא. </span>דכל מי שנוטל דבר הראוי לו אלא שאינו נוטל כשיעור הראוי לו אלא יותר וה'ה לפחות קאמר שמואל דמאי דתפיס תפיס אי הכי אמאי אמר שמואל יכול לחזור בו מוכר ואפילו בסאה אחרונה ומוציא מיד הלוקח כ'ט סאין שבאו כבר לידו ואמאי הא כיון דהוה ראוי ליטול כור כדאתני ליה מוכר במה שזכה כבר יזכה אף על גב דלא בא לידו כשיעור הראוי לו אלא לאו שמע מינה דהדר דינא היכא דנטל פחות וכל שכן היכא דנטל יותר כדלעיל וקשיא דשמואל אדשמואל:  ומשני


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: התם
txt:
<span class='five'>התם. </span>גבי מקח וממכר עבוד רבנן מילתא כו' כלומר לכך תקנו ואמרו חכמים שיוכל לחזור עד שימשוך כל מקחו דבתר דעת הלוקח והמוכר אזלי רבנן דהכי ניחא לתרוייהו ניחא ליה ללוקח שיוכלו שניהן לחזור עד גמר משיכת כל המקח שאם תיזול יוכל הלוקח לחזור וגם ניחא ליה למוכר שאם תוקיר בתוך כך יחזור בו הלכך לדעת כן מכר מוכר וקנה לוקח שיחזרו בהן אפי' בסאה אחרונה ובסיפא דמילתיה דקאמר ראשון ראשון קנה היינו לפי שכל סאה וסאה משמשכו נגמרה סחורתו אבל גבי חלוקת קרקע ודאי ניחא להו להפטר מהר זה מזה ויזכה כל אחד ואחד בחלקו ויטרח בו דקדירה דבי שותפי לא חמימא ולא קרירא והלכך התם קם דינא: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: ורב אסי אמר
txt:
<span class='five'>ורב אסי אמר. </span>לא בטלה מחלוקת ליטול מחצה מחלק אחיו כרב וגם לא ויתר כשמואל לגמרי אלא נוטל רביע קרקע משדה אחיו דהיינו חצי חציו או רביע יתן לו אחיו מעות דמצי אמר ליה אנא הוי מסליקנא ליה לבעל חוב בזוזי שהרי לא נתחייב לו אבי כי אם זוזי ולדידך נמי זוזי משלימנא וטעמא מפרש לקמיה דמספקא ליה אי כרב אי כשמואל וממון המוטל בספק חולקין: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: ורביע במעות
txt:
<span class='five'>ורביע במעות. </span>כמו או רביע מעות וכדתנן במס' יבמות <span class='mareimakom'>(דף נ.)</span> בפרק רבן גמליאל ועשה מאמר ונתן גט ובעל ואמרינן או או קתני והכי פירושו יחזיר לו רביע חלקו או קרקע או מעות: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: יורשין הוו
txt:
<span class='five'>יורשין הוו. </span>תורת יורשין יש עליהם לפרוע בין כולן חובת אביהן דמשום חלוקה לא איסתלוק מקרקעי דידהו מבעל חוב דאבוהון דסבירא ליה לרב יש ברירה הוברר הדבר שזכה כל אחד בחלק הראוי לו ונמצא דלא לקחו זה מזה כלום והוא הדין לענין חזרה ביובל דאיכא למאן דאמר האחין שחלקו לקוחות הן ומחזירין זה לזה ביובל לרב אין מחזירין וכיון דיורשין הוו הלכך מחצית חלקו יחזיר לו: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: כלקוחות דמו
txt:
<span class='five'>כלקוחות דמו. </span>דאין ברירה ונמצא שכל אחד נטל חלק אחיו וכאילו החליפו זה בחלקו של זה דמי והיינו לקוחות וכיון דלקוחות נינהו הא ודאי כלוקח שלא באחריות דמו כאילו אמרו זה לזה איני מקבל אחריות חלקך עלי דמי דמסתמא לא מקבלי דאע'ג דגבי מוכר קרקע לחבירו קיימא לן אחריות טעות סופר הוא אם לא פירש בשטר המכירה הני מילי היכא דזבין קרקע מחבריה דלא שדי איניש זוזי בכדי אבל לגבי ירושת אחין דכל אחד נוטל חלקו בההיא הנאה דאיהו לא מקבל אחריות על של חבירו גמר ומקנה ליה לחבירו חלקו לגמרי שלא יקבל חבירו אחריותו עליו ולא תשתעבד לו שדהו כי היכי דדידיה לא משעבדא לחבירו: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: מספקא ליה
txt:
<span class='five'>מספקא ליה. </span>אי כיורשין דמו וחייב להחזיר מחצית חלקו כרב דעל שניהם לפרוע חובת אביהן או כלקוחות דמו ואינו חייב כלום הלכך יפרע רביע לאחיו מן השדה הנשאר לו דממון המוטל בספק חולקין או רביע מעות יחזיר לו דאמר ליה אנא הוו לי זוזי והוה מסליקנא ליה בזוזי ובשביל עניותך לא אפסיד נחלתי לשון אחר פירש רבינו זקני בבבא קמא בפרק ראשון ורביע במעות ממש לבד רביע בקרקע דהיינו כל חלקו בין קרקע ומעות ומספקא ליה אי כיורשין דמו וחייב להחזיר מחצית חלקו בקרקע ולא יוכל לסלקו במעות או כלקוחות דמו ומיהו כלוקח באחריות דמי וחייב להחזיר לו מחצית מה שאבד אבל במעות יכול לסלקו הלכך יחזיר רביע קרקע כיורשין ורביע במעות כמוכר באחריות ותפוס לשון ראשון כך פירש רבינו וכן הוא שאין ממש בהאי לשון אחרון דכל היכא דפליגי בגמרא תלתא תנאי או תלתא אמוראי כי האי גוונא שהאחד ספק לו הלכה כדברי מי מן השנים הרי הוא רגיל לתפוס כדברי שניהם במקצת סבירא ליה כי האי ובמקצת סבירא ליה כאידך אבל הכא כיון דמחייב ליה רב אסי להחזיר כל חלקו כרב בין קרקע ומעות אם כן במאי קאי כשמואל הא רב ושמואל לא פליגי בהכי אם יסלקנו בקרקע או במעות אלא אם יחזיר לו חלקו אם לאו: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: בכל הני שמעתתא מקמצין
txt:
<span class='five'>בכל הני שמעתתא מקמצין. </span>בשני אחין שחלקו ובא להן אח ובאחין שחלקו ובא בעל חוב ונטל חלקו של אחד מהן שיקמיץ מחלקו ויתן לזה חצי השדה כרב דכיורשין דמו ומיהו לא בטלה מחלוקת לחזור ולחלוק בגורל אלא בלא גורל ויתן לו חצי השדה מאיזה צד שירצה ובלבד שיהא שוה כאידך חציה: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: והלכתא בטלה מחלוקת
txt:
<span class='five'>והלכתא בטלה מחלוקת. </span>היכא דחלקו שנים לשני חלקים ואחר כך בא להן אח ממדינת הים או חלקו ובא בעל חוב ונטל חלקו של אחד מהם אי נמי אי טעו בחלוקה לחלוק ביניהן שדה שגזל אביהן ונמצא יוצאה מתחת יד אחד מהן ונמצא שמתחלה נטל האחד יותר מחבירו דחוזרים וחולקין בשוה דדמיא לבעל חוב שנטל חלקו של אחד מהן דחוזרין וחולקין בשוה וה'ה אם נטל חצי חלקו שצריך להפיל גורלות על הכל דלא פליג רב בנטל בעל חוב חלקו של אחד מהם בין כולו לחציו ושמעינן נמי מהכא דהאחין שחלקו כיורשין דמו ולא כלקוחות: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: שלשה שירדו לשום
txt:
<span class='five'>שלשה שירדו לשום. </span>נכסי יתומין למזון האשה והבנות ואין שומת בית דין בפחות מג': 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: אחד אומר במנה
txt:
<span class='five'>אחד אומר במנה. </span>דהיינו מאה זוזי ושנים אומרים במאתים או אחד אומר במאתים ושנים אומרים במנה: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: בטל יחיד במיעוטו
txt:
<span class='five'>בטל יחיד במיעוטו. </span>כלומר בטלו דברי היחיד מפני שהוא המעט וכתיב <span class='mareimakom'>(שמות כג)</span> אחרי רבים להטות: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: בצ' דינר
txt:
<span class='five'>בצ' דינר. </span>מן החמש סלעים שיש בין שנים הפחותין לוקחין החצי דהיינו י' דינרים ומוסיפין על של שמונים: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: עושין שומא ביניהן ומשלשין
txt:
<span class='five'>עושין שומא ביניהן ומשלשין. </span>כלומר חושבין בכמה חלוקים דהיינו ארבעים דינר שיש בשלשים יותר מאותו שאמר עשרים ומאותן ארבעים תידון בשליש דהיינו שלשה עשר דינר ושליש דינר על שמונים וטעמא מפרש לקמיה: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: מילתא מציעתא
txt:
<span class='five'>מילתא מציעתא. </span>דבר השוה הכרע בין שניהם הוסיף ה' על הממעיט ופוחת חמשה מן המרבה ובדין הוא דתידון כוותיה במנה דהא תרוייהו של שלשים ושל מנה מודו דשוה מנה ונראה בעיני דהוא הדין אם אמר בכ'ח סלעים דלא הוי מציעתא כל כך:  תשעים


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: תשעים
txt:
<span class='five'>תשעים. </span>דינר שויא דהיינו כ'ב סלעים וחצי וכל אחד טועה מעט זה שאומר כ' מזלזל שתי סלעים ומחצה משויין וזה שאומר מנה מעלה בדמים שתי סלעים ומחצה דניחא ליה למימר ששניהן טועין קצת זה למעלה וזה למטה ונאמר דשוה צ' דהיינו כ'ב סלעים ומחצה דהשתא אזלינן בתר דברי שנים הפחותים ותפשת מועט תפשת ולא נלך אחרי מי שאומר מנה ונימא דהוא לבדו עומד על אמיתתו של דבר מכל וכל והשאר טעו: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: לקמיה
txt:
<span class='five'>לקמיה. </span>שלקח עשרה לפניו כלומר יותר מן הראוי הוסיף ולקח מחשבון שלפניו העתיד לבא שלא היה ראוי לתפוס: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: מאה ועשרה שויא
txt:
<span class='five'>מאה ועשרה שויא. </span>והוה ליה למימר תידון במאה ועשרים דמאי חזית דאזלת בתר ראשון ושני אבל השלישי טעה יותר מדאי אדרבה תפוס דברי השני והשלישי אבל הראשון טעה יותר מדאי: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: נקוט מיהת תרי קמאי כו'
txt:
<span class='five'>נקוט מיהת תרי קמאי כו'. </span>כלומר כיון דאיכא למימר הכי ואיכא למימר הכי יש לנו לילך אחרי שנים הפחותים דמתורת מנה לא מפקי ליה כלומר שלפי דבריהם יש לנו לומר שקרוב למנה שוה אבל לא מנה בכלל ולא אחר תרי בתראי שאומרין יותר ממנה דתפשת מרובה לא תפשת והרי כולם מודים שקרוב למנה שוה הלכך יתן תשעים: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: עושין שומא כו'
txt:
<span class='five'>עושין שומא כו'. </span>כדפרישית לעיל ות'ק סבירא ליה דאיכא למימר דלא טעי איניש כלל והלכך אמצעי תפוס והשאר שמא טעו ור' אלעזר בר' צדוק סבר טעי איניש בעשרה לזלזל או בעשרה להוקיר ואחרים סברי טעי איניש בי'ג ושליש בדבר ששוה יותר משמונים: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: ובדין הוא דלימא
txt:
<span class='five'>ובדין הוא דלימא. </span>דשויא טפי [מנה] וששה דינר דהיינו י'ג ושליש יתר על שויו והאי דלא אמר היינו משום דדיו מה שמוסיף על חבירו כ' שחבירו אומר פ' והוא אומר מנה ואע'פ שאין אנו יודעין איזה דברי ראשון אפ'ה נושאין ונותנין בדבר וכל אחד יודע מה בלבו של חבירו ולאחר שנשאו ונתנו בדבר תוקעין את לבם לומר הנראה בעיניהם וכיון שידע שחבירו רוצה לומר שמונים ירא הוא לומר יותר ממנה: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: טעמא דאחרים לא ידעינן
txt:
<span class='five'>טעמא דאחרים לא ידעינן. </span>דלא מסתבר טעמייהו הלכתא עבדינן כוותייהו בתמיה אלא הלכתא עבדינן כת'ק דאמר תידון במנה: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: תנו דייני גולה עושין שומא כו'
txt:
<span class='five'>תנו דייני גולה עושין שומא כו'. </span>סתם ברייתא שונין כאחרים והכי גרסי' לה בפירושי ר' חננאל: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: הלכתא כדייני גולה
txt:
<span class='five'>הלכתא כדייני גולה. </span>דהיינו נמי הלכתא כאחרים ודלמא חדא מכלל דחבירתה איתמר ומשום דמילתא דפשיטא היא דהיינו הך לא חש הגמרא להקשות ולמימר והא אמרה רב הונא חדא זימנא אלא היכא דלא דמו אהדדי הנהו תרתי מילי שפיר שיש שינוי לשונות בין זה לזה והטעמים שוין התם אורחיה דגמרא לפרושי כן נראה בעיני: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: ומקבל עליו
txt:
<span class='five'>ומקבל עליו. </span>מוכר לתת מחצי שדהו מקום הגדר לגדור זה הלוקח חצי שדהו מכל צד מפני החיות שלא יכנסו לתוכו דסתם מוכר חצי שדה מוכר לו כל צרכי שדה אבל היכא דמכר לו שדה שלם התם מילתא דפשיטא היא שמכר לו את כולו ומה יוסיף ליתן לו יותר: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: ו' טפחים
txt:
<span class='five'>ו' טפחים. </span>רחבו באורך כל השדה ובגמ' מפרש למה לי כל הני: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: לוקח נוטל כחוש
txt:
<span class='five'>לוקח נוטל כחוש. </span>יד הלוקח על התחתונה לפיכך נותן המוכר ללוקח המקום הגרוע שבאותו שדה דדלמא דמי חצי השדה אמר לו לפיכך נוטל מן הכחוש יותר מן החצי כדי דמי חצי השדה כדמפרש לקמיה והיינו רווחא דמוכר דרוצה אדם בקב עידית יותר משני קבין זיבורית והא דקתני משמנין היינו כדמפרש בבכורות בפרק הלוקח עובר פרתו דקתני שני רחלין שלא ביכרו וילדו שני זכרים כו' ר' עקיבא אומר משמנין ביניהן ומפרש ר' יוחנן בגמ' וכהן נוטל כחוש וכל כי הך סוגיא איתא התם ומפרש מאי משמנין שומן יהא ביניהן ואי מייתי כהן ראיה שקיל ה'נ שומן יהא ביניהן ומה ששוה חצי השדה היפה יותר מן החצי הכחוש יהא ביניהן ויוסיף לו מוכר ללוקח מן הקרקע הרבה עד שיהא שוה כחלק היפה שעיכב המוכר לעצמו כדמפרש לקמיה ומיהו לגמרי לא יפסיד הלוקח השומן כי התם דהתם שמא הכחוש של כהן הוא הלכך כיון דלא מצי מייתי ראיה מפסיד אבל הכא ודאי מכר לו כל חצי שדהו והדבר ידוע דכל החצי מוכר ומן הדין היה לו ליטול חצי היפה וחצי הכחוש אלא משום דמצי א'ל דמי חצי השדה מכרתי לך כדלקמן הלכך ידו על התחתונה ליטול מן הכחוש בשוה חצי השדה: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: והאנן משמנין ביניהן תנן
txt:
<span class='five'>והאנן משמנין ביניהן תנן. </span>דמשמע יד שניהן שוה ליטול זה כשומא שנוטל זה מן היפה ומן הכחוש דכי הדדי פלגי בגוף הקרקע והכי נמי מוכח בבכורות דהכי משמע ליה משמנין לר' חייא בר אבא דכי הדדי פלגי בגוף הקרקע דאמר ליה ר' חייא בר אבא לר' יוחנן התם והא משמנין ביניהן תנן ואמר ליה נמי ר' יוחנן אדאכלת כפנייתא בבבל תרגימנא מסיפא דקתני מת אחד מהן המוציא מחבירו עליו הראיה ואי ס'ד משמנין ביניהן דכי הדדי פלגי הכא נמי לפלוג כי הדדי אלא מאי משמנין כו': 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: אדאכלת כפנייתא
txt:
<span class='five'>אדאכלת כפנייתא. </span>תמרים בבבל שהיית מעדן עצמך ולא היית עוסק בתורה ומקנתרו היה: 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: אמאי משמנין ביניהן
txt:
<span class='five'>אמאי משמנין ביניהן. </span>כלומר אם כדבריך כן הוא דחצי שדה אני מוכר לך ממש הוא למה משמנין ימתחו קו המדה ויטול הלוקח חציה בדרום הן כחוש הן יפה שהרי כך פירש לו חציה בדרום אלא מדקתני אפי' בסיפא משמנין שמע מינה דהאי דקתני משמנין לדמי הוא וכדפרישנא לעיל כלומר מה ששוה חצי שדה זו מכרתי לו מן הקרקע באיזה מקום שארצה אתן לך מיהו רישא דמתני' שמין כל השדה ואם עלו דמיה ק' דינר נותן מוכר ללוקח מה ששוה נ' דינר במקום הכחוש בשדה זו שיד הלוקח על התחתונה וזהו פירוש משמנין ביניהן ונוטל חצי שדהו פירוש כדמי חצי שדהו אבל סיפא דמתני' אין שמין כל השדה אלא חציה שבדרום הן כחוש הן יפה ומה ששוה חציה שבדרום נותן המוכר ללוקח כנגד אותן הדמים באיזה רוח שירצה דהיינו בכחוש דיד הלוקח על התחתונה דדלמא זה שאמר חציה שבדרום שומת חציה שבדרום קאמר ולא חציה שבדרום ממש הוא שמכר לו כן נראה בעיני וכן פירש רבינו חננאל:  כדי


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: והכא חדא
txt:
<span class='five'>והכא חדא. </span>יבום והוה מצי לתרוצי הנך נפישי: ומשני משום דשדה אחוזה גופה לא קיימא לן במס' ערכין שיהא הבן במקום האב טפי מאחיו אלא מהך פירכא דפרכינן התם כלום יש יבום כו' דאמרי' נמי התם מה ראית לרבות את הבן ולהוציא את האח מרבה אני את הבן שכן קם תחת אביו ליעדה כו' אדרבה מרבה אני את האח שכן קם תחת אחיו ליבום ומשני כלום יש יבום כו' שהרי לא מצינו כתוב בפירוש שיהא הבן קם תחת אביו טפי מאחיו אלא ליעדה שגם האח קם תחתיו ליבום ונמצא דהכא חדא והכא חדא הוא ושאר דברים שהבן קם תחת אביו טפי מאחיו כגון שדה אחוזה ועבד עברי במסכת קידושין וקדימת הבן לאח בנחלה כולהו מייתינן לה מדין יעידה לחוד שכ' בפירוש שהבן קם תחת אביו ואי לא דמשנינן דאפי' לגבי יבום אין האח קם תחתיו כמו בנו דכלום יש יבום אלא במקום שאין בן לא הוה מצינן לרבויי בן שיקום תחת אביו לכלום טפי מאחיו דליהוי הכא חדא והכא חדא ולקמיה פרכינן דבן ובת ואח כמו שסדורין בפרשה ליקדמו כולהו לאב שהרי כולם קרובים למת טפי מאביו שהם קמים תחתיו ליעידה וליבום אבל האב אינו קם תחתיו לכלום: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: מלמד שהאב קודם לבת
txt:
<span class='five'>מלמד שהאב קודם לבת. </span>דהא אינה קמה תחת אביה לכלום כבנו וכאחיו וסדר את הפסוקים כן איש כי ימות ובן אין לו ונתתם את נחלתו לשארו ואם אין לו שאר ונתתם את נחלתו לאחיו ואם אין לו אחים והעברתם את נחלתו לבתו ואם אין לו בת ונתתם את נחלתו לאחי אביו ואם אין אחין לאביו הקרוב אליו ממשפחתו ויירש: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: בן ובת כי הדדי נינהו
txt:
<span class='five'>בן ובת כי הדדי נינהו. </span>כדכתיב ובן אין לו עיין עליו נמצאת גם הבת פוטרת את האחין מן היבום אבל אבי המת אינו פוטר את אשת בנו מן היבום נמצאת הבת קמה תחת אביה טפי מאבי המת ואחי המת: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: קודם לאחי האב
txt:
<span class='five'>קודם לאחי האב. </span>של מת ולא לאחין משום דקרובים למת יותר מאביו שהרי קמים תחתיו ליבום אבל אביו אין קם תחתיו לכלום וסדר המקרא כך הוא ונתתם את נחלתו לאחיו ואם אין לו אחים ונתתם את נחלתו לשארו ואם אין לו שאר ונתתם את נחלתו לאבי אביו ואם אין אחים לאביו הקרוב אליו ממשפחתו וירש: ומשני 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: אחי האב לא צריכי קראי
txt:
<span class='five'>אחי האב לא צריכי קראי. </span>לא היה צריך לכתוב לבסוף שארו לקדם את אחי האב דסברא הוא דקודם האב לאחיו שלו לירש את בנו דאחי האב מכח מאן קאתו לירש את נכדם בן אחיהן פשיטא דמכח אבי המת שהוא אחיהם אתו והלכך למה לי קרא מאחר שכתוב למעלה שאחי האב יורשין את נכדם מי איכא למימר דהיכא דקאי אב ירתי אחים של אב בתמיה הלכך לא נכתב שארו אלא לקדם אחיו של מת דלקדם אחי האב כבר שמעינן ליה ממאי דאמר ואם אין לו אחים ונתתם את נחלתו לאחי אביו הרי הוא כמי שכתב ואם אין לו אחים ונתתם את נחלתו לאביו ואם אין לו אב ונתתם את נחלתו לאחי אביו הלכך לא נכתב שארו אלא לחדש ולומר שיקדום לאחד מהני דכתב לעיל ומנו אחי המת שהן בניו דלקדם אחי האב לא שדינן ליה דהא לא צריך כדפרישית ולקדם את בנו ואת בתו של מת לא אמרי' שהרי קרובים למת יותר מן האחין כדאמרן הלכך שדינן ליה אאחין של מת לקדם האב לבניו לירש את בנו דסד'א יקדמוהו הם שהרי קמים תחת אחיהן ליבום מה שאין כן באב: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: והא קראי לאו הכי כתיבי
txt:
<span class='five'>והא קראי לאו הכי כתיבי. </span>דשארו לבסוף כתב אחר אחי האב והוה לן למימר דגזירת הכתוב הוא שאחי האב של מת קודמין לאביו: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: קראי שלא כסדרן כתיבי
txt:
<span class='five'>קראי שלא כסדרן כתיבי. </span>דהא כתיבי אחי האב ואח'כ שאר אב ובעל כרחך אב קדים להו כדאמרן דהא מכח אב קאתו דלא דקדק הכתוב בסדרן משום דסמך אמאי דכתב הקרוב קרוב קודם ומעצמך תסדר אותם כפי קורבתן ואם תאמר כיון דאין אנו הולכין אחר הסדר לשתוק קרא מיניה וליכתוב איש כי ימות ונתתם את נחלתו לקרוב אליו ממשפחתו וגו' איכא למימר דקרא צריכא טובא כדלקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קטו.)</span> ובן אין לו עיין עליו ואם אין לו בת עיין עליה וכן כולן: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: והעברת
txt:
<span class='five'>והעברת. </span>משמע תעביר מקרוב זה שהוא קיים כדי לתת לזה והעברת מן האב כדי לתת לבת: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: במקום אחין
txt:
<span class='five'>במקום אחין. </span>שאין למת בן ובת אלא אחין ובסיפרי מסיים לה הכי ומנין שהאב יורש אמרת קל וחומר כו': 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: אימא
txt:
<span class='five'>אימא. </span>דהאי והעברת אאחין דקיימי קמן קאי וקאמר והעברת מן האחין לתת לבת הא אין בת אחין יורשין אותו ואכתי אב מנלן דירית מקמי אח ואי משום דדייקינן ואי אתה מעביר נחלה מן האב ואפי' במקום בת הך דיוקא לאו מוהעברת שמעינן לה דאדרבה מוהעברת איכא למידק אתה מעביר נחלה מן האב במקום הבת: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: אם כן
txt:
<span class='five'>אם כן. </span>דלגלויי אתא האי והעברת דאחין ירתי במקום שאין בת לא ליכתוב והעברת דממילא שמעינן לה מדכתב ואם אין לו בת ונתתם את נחלתו לאביו דהא להאי תנא קראי כסדרן כתיבי דהא לא דריש שארו לאב דנימא שלא כסדרן כתיבי:  ואי


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: ואי אתה מעביר נחלה מן האב אפי' במקום בת
txt:
<span class='five'>ואי אתה מעביר נחלה מן האב אפי' במקום בת. </span>הך לאו דוקא מקרא משתמעא מידי אלא ה'ק מהאי קרא לא תילף דבת קודמת לאב דלא מיירי קרא באב אלא באחיו אלא לעולם אימא לך דאב קודם לבת דהוא קרוב טפי: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: שארו זו אשתו
txt:
<span class='five'>שארו זו אשתו. </span>כדכתיב והיו לבשר אחד <span class='mareimakom'>(בראשית ב)</span>  וכתב נמי שארה כסותה ועונתה לא יגרע <span class='mareimakom'>(שמות כא)</span> : 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: יורש את אשתו
txt:
<span class='five'>יורש את אשתו. </span>דקסבר גורעין ומוסיפין ודורשין וקרי הכי ונתתם את נחלת שארו לו והכי מפרשינן לה לקמן בפירקין ויליף לה מוירש אותה לשון נקבה: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: הואיל ובנה ובעלה יורשין אותה
txt:
<span class='five'>הואיל ובנה ובעלה יורשין אותה. </span>כגון סרח בת אשר שנשואה לחנוך בן ראובן ומת אשר בלא בנים זכרים וירשתו סרח בתו ומתה סרח וירשה בנה או בעלה שהם משבט ראובן נמצא שהוסבה נחלת שבט אשר לשבט ראובן ואשמעינן קרא שהבעל או הבן יורש את אשתו ואת אמו ואיכא דדריש לקמן ירושת הבן את אמו מקרא אחרינא ורבי דריש לה מהכא: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: וקא מתמה גמרא ממשפחת יהודה
txt:
<span class='five'>וקא מתמה גמרא ממשפחת יהודה. </span>אלמא מיהודה קאתי וכתיב והוא לוי אלמא מלוי קאתי קשיין אהדדי: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: אלא לאו דאבוה מלוי
txt:
<span class='five'>אלא לאו דאבוה מלוי. </span>להכי קרו ליה לוי שהלוים למטה אבותם נקראים לוים והאי דקאמר ממשפחת יהודה על שם שאמו משבט יהודה: ומשני 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: לא גברא דשמיה לוי
txt:
<span class='five'>לא גברא דשמיה לוי. </span>האי דכתיב והוא לוי כלומר כך שמו ולא משבט לוי הוא אלא משבט יהודה כדכתיב ממשפחת יהודה דמשפחת אב קרויה משפחה: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: היינו דקאמר מיכה כו'
txt:
<span class='five'>היינו דקאמר מיכה כו'. </span>בתמיה שהיה מתגאה בעצמו על שנקרה לו איש לוי לכהן לע'ז ואי משבט יהודה הוא ממה היה משבחת לעצמו אלא ודאי משום דמשבט לוי הוא שבהם בחר הקדוש ברוך הוא לשרתו ולעולם אבוה מלוי ואימיה מיהודה והדרא קושיין לדוכתה: ומשני 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: דאתרמי ליה גברא ששמיה לוי
txt:
<span class='five'>דאתרמי ליה גברא ששמיה לוי. </span>בכך היה משתבח כאילו הוה משבט לוי ולעולם לאו לוי הוא אלא משבט יהודה: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: והלא יונתן שמו
txt:
<span class='five'>והלא יונתן שמו. </span>בעל כרחך האי דקרי ליה לוי היינו דמשבט לוי הוי וקרי ליה משפחת יהודה אלמא משפחת האם קרויה משפחה: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: בן מנשה
txt:
<span class='five'>בן מנשה. </span>הנו'ן תלויה לפי שהיא יתירה דבן משה הוא ויהונתן בן גרשם כו' בההיא פרשתא כתיב שגזלו שבט הדני פסלו של מיכה והלוי הלך עמהם להיות להם לכהן ומשני וכי בן מנשה הוא והלא בן משה הוא דלכך הנו'ן תלויה וגם מדקרי ליה לוי שהיה משבט לוי וכדכתיב בדברי הימים ובני משה גרשום ואליעזר: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: אלא מתוך שעשה מעשה מנשה
txt:
<span class='five'>אלא מתוך שעשה מעשה מנשה. </span>בן חזקיה מלך יהודה שעבד ע'ז תלאו הכתוב במנשה הכא נמי לעולם משבט לוי הוא כדקאמרת והאי דקרי ליה ממשפחת יהודה לאו משום דאתי מיהודה לא אביו ולא אמו אלא מתוך שעשה מעשה מנשה בן חזקיה כו': 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm:
פנחס והלא מיתרו קאתי </span>מבת יתרו אלמא קרוב היה ליתרו יותר מיהונתן בן גרשום ואפי' הכי חסיד היה ואין ללמוד מכאן שידבק אדם בטובים שהרי אלעזר אבי פנחס לקח בת יתרו ויצא ממנה פנחס ואם אהרן דבק בטובים אלעזר בנו לא דבק בטובים: <span class='five'>מאי לאו

txt:
<span class='five'>פנחס והלא מיתרו קאתי </span>מבת יתרו אלמא קרוב היה ליתרו יותר מיהונתן בן גרשום ואפי' הכי חסיד היה ואין ללמוד מכאן שידבק אדם בטובים שהרי אלעזר אבי פנחס לקח בת יתרו ויצא ממנה פנחס ואם אהרן דבק בטובים אלעזר בנו לא דבק בטובים: <span class='five'>מאי לאו. </span>מבנות יתרו כו' כלומר בת יתרו ממש אחת מבנותיו: 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: שפטפט
txt:
<span class='five'>שפטפט. </span>מתריס ונלחם כנגד יצרו כדאמרי' לקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קטו:)</span> חוץ מזקן אחד שהיה מפטפט כנגדו: ופרכינן 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: והלא שבטים מבזין אותו כו'
txt:
<span class='five'>והלא שבטים מבזין אותו כו'. </span>בסנהדרין בפרק אלו הן הנשרפין התחילו שבטים מבזין אותו כו': 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: שפיטם
txt:
<span class='five'>שפיטם. </span>כדכתיב כהן און <span class='mareimakom'>(בראשית מא)</span> כומר:  אלא


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: אלא אי אבוה דאמיה כו'
txt:
<span class='five'>אלא אי אבוה דאמיה כו'. </span>אלא לעולם לאו מבת יתרו ממש נולד פנחס שהרי גם מיוסף היה כדדרשינן לקמן פוטיאל שני פיטפוטין משמע מיוסף שפיטפט ביצרו ומיתרו שפיטם עגלים והלכך אי אפשר שתהא אמו בת יתרו ממש דמה ענין בת יתרו אצל שבט יוסף אלא ה'ק ואלעזר לקח לו אשה מבנות פוטיאל כלומר שאשתו נולדה מיתרו ומיוסף ומהשתא מצינן למימר שדור רביעי או דור חמישי היה פנחס לבת יתרו ולא היה קרוב ליתרו כיהונתן בן גרשם ולהכי אהני מה שדבק אהרן בטובים ואותו זקינו של פנחס מצד האם שדבק ביתרו ואעפ'כ יצא ממנו פנחס ליכא לאקשויי מיניה למאי דבעינן למילף ממשה שיצא ממנו יהונתן שהרי פנחס היה רחוק מיתרו יותר מיהונתן: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: אבוה דאמיה מיוסף
txt:
<span class='five'>אבוה דאמיה מיוסף. </span>ואמיה דאמיה נפקא מיתרו כגון מבניו של יתרו או מבני בניו וליכא למימר אמה דאמיה מיתרו בת יתרו ממש דאם כן קרוב הוא ליתרו כיהונתן ולא ילפינן ממשה ומאהרן מידי: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: אבוה דאמיה מיתרו
txt:
<span class='five'>אבוה דאמיה מיתרו. </span>מבנות יתרו ונראה בעיני דה'ג אלא אי אבוה דאמיה מיוסף כו' ואאמה של אם פנחס קאי וה'ק אי אבי אמה של אשת אלעזר מיוסף כו' דהשתא הוה ליה לפנחס דור אחד רחוק מיתרו יותר מיהונתן: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: פוטיאל תרתי משמע
txt:
<span class='five'>פוטיאל תרתי משמע. </span>מדלא כתב פוטאל בלא יו'ד הלכך שני פיטויים דרשינן שפיטפט ושפיטם אי נמי מדכתיב מבנות דמשמע משתי בנות של פיטפוט ופיטום מדלא כתיב בת פוטיאל כן נראה בעיני: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: מלמד שבדק באחיה
txt:
<span class='five'>מלמד שבדק באחיה. </span>לפי שהיתה אחות נחשון שהיה נשיא למטה יהודה מתוך חשיבותו לכך לקחה: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: וטול אגרא
txt:
<span class='five'>וטול אגרא. </span>כלומר הפשיטנה בשכר בשוק לעין כל ואין כאן חילול השם כלל ולא קרינא ביה ומשניאי אהבו מות דדרשינן ליה במסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף קיד.)</span>  בתלמידי חכמים שיש רבב על בגדו אבל לעשות מלאכה להתפרנס אין כאן גנאי: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: ולא תימא גברא רבא אנא
txt:
<span class='five'>ולא תימא גברא רבא אנא. </span>ואית דגרסינן נמי ולא תימא כהנא אנא כהן אני וחשוב וגנאי לי הדבר: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: והלא יהונתן שמו
txt:
<span class='five'>והלא יהונתן שמו. </span>שלא היה לו לגרשם בנים כי אם זה בלבד כדכתיב בדברי הימים ובני גרשם שבואל הראש: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: ששב לאל בכל לבו
txt:
<span class='five'>ששב לאל בכל לבו. </span>עכשיו שהיה לו ממון הרבה ואי משום דכתיב ויהונתן בן גרשם בן מנשה הוא ובניו כהנים לשבט הדני עד יום גלות הארץ ואמרינן בסדר עולם עד יום שגלה מטה דן ופסלו של מיכה עמו כך מפורש בפרק בתרא דברכות ירושלמי מתיבין ליה והכתיב עד יום גלות הארץ אמרי כיון שמת דוד עמד שלמה והחליף כל הסנקליטין והחליפו עמהן חזר לקלקולו הראשון הה'ד ונביא אחד זקן יושב בבית אל אמרין הוא הוה וקבעי התם כהן לע'ז והאריך ימים אמרי ע'י שהיתה עינו צרה בע'ז שלו כיצד הוה בר נש מייתי ליה תור או אימר או גדי לע'ז והוה א'ל פייסיה עלוי והוא אמר מה מועילה לך לא אכלה ולא שותה לא מטיבה ולא מריעה א'ל ומה נעביד א'ל זיל אייתי לי חדא פינך דסלת ועשר ביעין עלוי ואנא אפייס לה עלך וכיון דאזל ליה אכיל לון אתא חד בר פחין ואמר ליה כן אמר ליה אם אינה מועילה כלום מה את עביד הכא אמר ליה בגין חיי וכיון שעמד דוד כו': 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: והבנים את האב מנלן
txt:
<span class='five'>והבנים את האב מנלן. </span>דהבנים קודמים לבנות מדלא קתני הבנים והבנות את האב ומיהו בנות נוטלות עישור נכסים כתקנת חכמים במס' כתובות <span class='mareimakom'>(דף סח.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: דכתיב איש כי ימות ובן אין לו וגו'
txt:
<span class='five'>דכתיב איש כי ימות ובן אין לו וגו'. </span>והוה ליה למכתב איש כי ימות ובן ובת אין לו אי נמי איש כי ימות והעברתם את נחלתו לבתו ולבנו: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: א'ל רב פפא לאביי אימא
txt:
<span class='five'>א'ל רב פפא לאביי אימא. </span>דהכי אשמועינן קרא איכא בן בלא בת לירות בן איכא בת בלא בן תירות בת איכא תרוייהו בן ובת לא האי לירות כו' כדמפרש לקמיה לא האי לירות כולו ולא האי לירות כולו אלא כחדא ירתון דה'ק קרא איש כי ימות ובן אין לו עם הבת שיירשו שניהן כאחת אלא בת יחידית בלא בן יש לו והעברתם את הנכסים לבתו הא איתנהו תרוייהו יירתון כחדא:  מאן


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: א'ל אביי לרב פפא
txt:
<span class='five'>א'ל אביי לרב פפא. </span>אי איתא דאמר רחמנא דכחדא יירתון נמצא שאין הבן ראוי לירושה יותר מן הבת ובן ובת כשני בנים דמו וכי איצטריך קרא לאשמועינן דמאן דלית ליה אלא חד ברא לירתינהו לכולהו נכסי דאב בתמיה ואמאי כתב ואם אין לו בן והעברתם את נחלתו לבתו פשיטא לישתוק קרא מיניה והכי איבעי ליה למכתב איש כי ימות וזרע אין לו ונתתם את נחלתו וגו' וממילא ידענא דאם אין לו בן הבת תירש את הכל מאחר ששניהן שוין בנחלה אלא ודאי לאשמועינן אתא דבן קודם לבת ואיצטריך לאשמועינן דאע'ג דאין הבת יורשת במקום שיש בן וסד'א היכא דלית בן ונתתם את נחלתו לאחיו אבל לא לבתו דכי היכי דאין אמו יורשתו דמשפחת אם אינה קרויה משפחה הכי נמי אין בתו יורשתו דאין משפחת נשים קרויה משפחה לא למעלה דידיה כגון אמו ולא למטה דידיה כגון בתו קמ'ל והעברתם את נחלתו לבתו: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: אמר ליה רב פפא לאביי
txt:
<span class='five'>אמר ליה רב פפא לאביי. </span>אימא להכי כתב רחמנא כי האי גוונא ובן אין לו והעברתם ולא כתב ונתתם את נחלתו לבנו ולבתו דהא קא משמע לן דבת נמי בלא בן בת יורשת הויא דסד'א בן ובת יירתון כחדא אבל היא לבדה איכא למימר דלא תירות מידי קמ'ל והעברתם את נחלתו לבתו וכל שכן שתירש עם הבן כל רבותי מפרשין כן ולא נהירא דכיון דא'ל אביי איצטריך קרא לאשמועינן דמאן דלית ליה אלא חד ברא כו' אלמא פשיטא ליה הך סברא דכיון דכחדא יירתון היא שקולה כבן ופשיטא דתירות כל הנכסים כי ליכא בן בהדה ואין זו שיטת גמרא שיכחיש המקשה סברת המתרץ בלא טענה אחרת אלא אם כן מקשה לו מצד אחר ונראה בעיני דה'פ ודלמא הא קמ'ל האי ועברתם דבת נמי כמו בן בת ירושה הויא שישנה בכלל ירושת אב דסד'א לא תירש בת כלל לא עם הבן ולא בלא בן דבזכרים קפיד רחמנא כדכתב ונתתם את נחלתו לאחי אביו וכתב נמי ממשפחתו משפחת אב קרויה משפחה קא משמע לן דיורשת הויא והלכך כי איכא בן נמי תפלוג בהדיה דמהיכא ממעטינן לה דלמא ה'ק קרא איש כי ימות ובן אין לו שיירש עם הבת והעברתם את כל הנחלה לבתו כלומר אז עוברת כל הנחלה משבט לשבט על ידי בתו כדרבי אבל היכא דאיכא בן בהדה אין כל הנחלה נעקרת משבט זה ומשום דאתא קרא לאשמועינן כדרבי לא הוה מצי למכתב לבנו ולבתו: ומשני 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: ההוא מוכל בת יורשת נחלה נפקא
txt:
<span class='five'>ההוא מוכל בת יורשת נחלה נפקא. </span>דמינה שמעינן דבת יורשת כל נכסי אביה כי ליכא בן בהדה דבבת בלא בן מיירי קרא וללשון האחרון שפירשתי שמעינן מיהת דבת ישנה בכלל ירושה וה'מ למכתב איש כי ימות וזרע אין לו ונתתם את נחלתו לאחיו ולא איצטריך ובן אין לו אלא להקדים בן לבת: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: רב אחא בר יעקב אמר מהכא
txt:
<span class='five'>רב אחא בר יעקב אמר מהכא. </span>נפקא דבן קודם לבת דקאמרי בנות צלפחד למשה למה יגרע שם אבינו מתוך משפחתו שלא ליטול כלום בנחלה בשביל שאין לו בן ולא תעשה לנו תקנה ליטול במקום בן מאחר דליכא בן שאילו היה לאבינו בן היינו שותקות ולא היינו תובעות נחלה שהרי לא היה נגרע שם אבינו אבל עתה כי אין לו בן תנה לנו נחלה וגו': 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: ניתנה תורה
txt:
<span class='five'>ניתנה תורה. </span>לאחר דברי בנות צלפחד שלאחר דבריהן נאמרה פרשת נחלות ונתחדשה הלכה דברא וברתא יירתון כחדא ולא כשהיו סבורות: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: הקרוב
txt:
<span class='five'>הקרוב. </span>יש מפרשין דהקרוב דריש כדאמר רבא <span class='mareimakom'>(פסחים דף נח:)</span> דהעולה עולה ראשונה ואמרינן נמי <span class='mareimakom'>(חולין דף צא.)</span> הירך המיומנת שבירך הכא נמי הקרוב קרוב קודם מי שקרוב יותר קודם לחבירו ובן קרוב מבת כדמפרש ואזיל: ופרכינן ומאי קורביה דבן לאב טפי מבת אם תאמר שבן קם תחת אביו ליעדה ולשדה אחוזה מה שאין כן בבת הא לאו מילתא היא דאי משום יעדה אינו קרוב יותר אלא מפני שהבת אינה בת יעדה שאי אפשר לאשה להנשא לאשה אחרת וגבי שדה אחוזה נמי איכא למימר דקמה תחת אביה דמהך פירכא דכלום יש יבום אלא במקום שאין בן קיימא ליה לתנא דהבן קם תחת אביו לשדה אחוזה ולא האח והכי נמי איכא למימר גבי בת כלום יש יבום אלא במקום שאין בת ואע'ג דבמס' ערכין פרק אין מקדישין <span class='mareimakom'>(דף כה:)</span> ממעט לה לבת משדה אחוזה מדכתב אם מכר את השדה לאיש אחר ותנא דבי ר' ישמעאל כל שהוא אחר במקום בן ובת נמי במקום בן כי אחר דמיא הני מילי דחשבינן לה כי אחר לגבי בן משום דדרשינן איש כי ימות ובן אין לו וגו' שהבן קודם לבת אבל אי לא הך דרשה דאיש כי ימות וגו' הוה אמינא בין לגבי ירושה בין לגבי שדה אחוזה כי הדדי נינהו: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: אלא מחוורתא כו'
txt:
<span class='five'>אלא מחוורתא כו'. </span>ומהשתא איכא למידרש מיניה גבי שדה אחוזה דבת במקום בן כאחר דמיא כדאשכחן גבי ירושה: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: ברכה שאני
txt:
<span class='five'>ברכה שאני. </span>דלכל ישראל מברך ולא איצטריך למכתב זרעכם דסברא היא דבין אבנים בין אבנות קאי דאין ברכה לחצאין אבל גבי ירושה אם איתא דבנות יורשות במקום בן הוה ליה למכתב זרעכם: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: אחוה אחוה
txt:
<span class='five'>אחוה אחוה. </span>כתיב הכא ונתתם את נחלתו לאחיו וכתיב התם <span class='mareimakom'>(בראשית מב)</span> שנים עשר עבדיך אחים אנחנו בני איש אחד וגו' בני איש מיותר הוא לדרוש דסתם אחין אינן אלא מן האב: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: למה לי
txt:
<span class='five'>למה לי. </span>גזרה שוה גבי ירושה הא נפקא לן מדכתיב ממשפחתו ואחין מן האם אינן ממשפחתו: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: לענין יבום
txt:
<span class='five'>לענין יבום. </span>כי ישבו אחים יחדו ומת אחד מהם ובן אין לו וגו' <span class='mareimakom'>(דברים כה)</span> דאחיו מאביו מייבם את אשתו ולא אחיו מאמו: 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: מה'מ
txt:
<span class='five'>מה'מ. </span>דהאיש יורש את אמו ולא הבת את אמה דבן קודם לבת בנכסי האם דכי כתיב בן קודם לבת בנכסי האב הוא דכתיב איש כי ימות ובן אין לו והעברתם וגו' אבל אשה כי תמות מנלן דירית לה בן וגם מנלן שיקדום לבת:  וכל


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: וכל בת יורשת נחלה ממטות וגו'
txt:
<span class='five'>וכל בת יורשת נחלה ממטות וגו'. </span>סיפא דקרא לאחד ממשפחת מטה אביה תהיה לאשה כדי שלא תסוב נחלה ממטה למטה אחר ומיהו לא נהג אלא באותו הדור כדלקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קכ.)</span> ולקמן מפרשינן כיון דיורשת שני מטות והיא נשאת למטה אביה הרי מכל מקום נוסבת נחלת האם למטה אחר ולקמן מתרצינן לה: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: בת יורשת נחלה ממטות
txt:
<span class='five'>בת יורשת נחלה ממטות. </span>משמע שבת אחת מקבלת נחלה משני מטות ואי אתה מוצא קרובים לה שתקבל נחלה מהם יותר מאביה ואמה וכגון שאביה משבט ראובן ואמה משבט שמעון וכשנישאת אמה לאביה היו לה אחין לאמה של בת זו שיירשו נחלת אביהן דליכא הסבת נחלת אם לאב בשעת נישואין דלא קפיד קרא אלא שבשעת נישואין לא תהא ראויה לירש נכסי אביה ומיהו אחרי כן מתו אחיה ואחר כך מת אביה וירשה אותו ומתו האם והאב ולא היה להם כי אם בת זו וירשתן נמצאת יורשת שני מטות נחלת אמה ממטה שמעון ונחלת אביה ממטה ראובן: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: בן מנין
txt:
<span class='five'>בן מנין. </span>שיורש את אמו דאיכא למימר בהכי קפיד קרא הבן יירש את האב והבת תירש את האם: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: אינו דין שיפה כחו בנכסי האם
txt:
<span class='five'>אינו דין שיפה כחו בנכסי האם. </span>שיירש כמו הבת אבל עדיין לא למדנו שיקדום לבת והיינו דקאמר וממקום שבאת וממקום שהתחלת ללמוד דהיינו מנכסי האב חזור ולמד עוד מה להלן כו' ולקמיה פריך לימא דיו לבא מן הדין להיות כנדון: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: מדין קל וחומר כו'
txt:
<span class='five'>מדין קל וחומר כו'. </span>בריש תורת כהנים תניא רבי ישמעאל אומר בשלש עשרה מדות התורה נדרשת בהן מקל וחומר ומגזרה שוה ומבנין אב כו' והדר מפרש להו חדא חדא מקל וחומר כיצד באיזה ענין אנו דורשין דבר מדבר ע'י קל וחומר: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: ויאמר ה' כו'
txt:
<span class='five'>ויאמר ה' כו'. </span>כלומר לא להחמיר על החמור מבקל הואיל ובא ללמוד מן הקל אלא דיו ללמד שיהא כמלמד כלומר דיו לבא מן הדין כו' לפיכך תסגר שבעת ימים כו': 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: מקיש מטה האם כו'
txt:
<span class='five'>מקיש מטה האם כו'. </span>מאחר דאתא בן בקל וחומר דיורש את אמו כבת והוקשו המטות בתיבה אחת דלא כתב שני מטות הלכך דרשינן מה מטה האב כו' ולקמיה פרכינן אי מה מטה האב בכור נוטל בה פי שנים כו': 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: אפס זכריה
txt:
<span class='five'>אפס זכריה. </span>כמו כי אפס כסף <span class='mareimakom'>(בראשית מז)</span>  כלומר בטלו שאין הלכה כמותו: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: אשלח ליה
txt:
<span class='five'>אשלח ליה. </span>לרב הונא ואודיענו שאתה אומר כן משמו ואדע אם אמת הוא שאמר רב הונא כן: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: וגולתיה יאי
txt:
<span class='five'>וגולתיה יאי. </span>כלומר טלית של תלמידי חכמים אי נמי נאה ממש כדמוכח לקמיה דאמר דין שיעוריה כשק: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: דין שיעוריה כשק
txt:
<span class='five'>דין שיעוריה כשק. </span>בגד עב וגרוע ושיעורו לקבל טומאה ד' טפחים על ד' טפחים כשק כדתנן השק ד' על ד' הבגד ג' על ג' במסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף עו.)</span> ובמסכת סוכה <span class='mareimakom'>(דף יז:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: לית דין רוצה למילף
txt:
<span class='five'>לית דין רוצה למילף. </span>אלא להקשות דברים שאינן צריכין כלומר דדבר קל הוא לתרץ כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: בבחור שנשא אלמנה
txt:
<span class='five'>בבחור שנשא אלמנה. </span>שהיו לה בנים מאיש אחר הילכך לו ולא לה דהוי ראשית אונו ולא ראשית אונה אבל בחור שנשא בתולה דהוי אונו ואונה הכי נמי דשקיל בנכסי האם פי שנים: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: אונו ולא אונה
txt:
<span class='five'>אונו ולא אונה. </span>דמצי למיכתב ראשית און כדלקמן והלכך אפילו בבתולה דהוי ראשית אונה לא שקיל חלק בכורה: ומקשינן האי ראשית אונו איצטריך לדרשא אחרינא לאשמועינן דהבא אחר נפלים שילדה אמו לפניו הרבה נפלים כגון נולדו מתים או בן ח' חיים וזה נולד אחריהם הוי בכור לנחלה דאע'ג דלא הוי בכור לכהן דבפטר רחם תלא רחמנא וזה לא פטר את הרחם אפילו הכי הוי בכור לנחלה דבולד ראשון שלבו דווה עליו אם ימות תלא רחמנא וזה שנולד אחר הנפלים הוא ראשון שלבו דווה עליו אם ימות דבן קיימא הוא אבל נפלים קמאי אין לבו דווה עליהן: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: יצא נפל שאין לבו דווה עליו
txt:
<span class='five'>יצא נפל שאין לבו דווה עליו. </span>ולא יהא קרוי בכור לנחלה לעשות פשוט אותו הבא אחריו: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: ואימא הני מילי
txt:
<span class='five'>ואימא הני מילי. </span>דממעט קרא דקאמר אונו ולא אונה ה'ק אם הוא בחור שנשא אלמנה דראשית אונו נוטל פי שנים בכל אשר ימצא לו אבל לא אונה שאם הוא אלמון שנשא בתולה דאיכא אונה לחוד אינו נוטל בה פי שנים אבל היכא דהוי גם אונו כגון בחור שנשא בתולה אימא מגו דשקיל פי שנים בשלו שקיל נמי פי שנים בשלה דהוי בכור לנחלה בין לאב בין לאם דליכא לאוקמי מיעוטא דאונו ולא אונה אלא במאי דדמי למעוטי טפי כגון היכא דליכא ראשית און משני צדדין: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: לו משפט הבכורה
txt:
<span class='five'>לו משפט הבכורה. </span>האי לו דריש ליה לגבי אב לומר שמשפט הבכורה בנכסי האיש ולא בנכסי האשה והכא ליכא למימר הני מילי בבחור שנשא אלמנה כדלעיל דמדקאמר משפט הבכורה כלל הוא שכלל דיני בכורה בנכסי איש ולא בנכסי אשה: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: והאיש יורש את אשתו
txt:
<span class='five'>והאיש יורש את אשתו. </span>אפילו היכא דאיכא בן שהרי הבעל אינו קרוב לה כשאר קרובים שלה שקרובים לה ממשפחתה ואפילו הכי אמרינן שהוא יורש את אשתו הלכך ודאי לקדם כל קרובים שלה הוא דאמרינן דבעל יורש ולא הם: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: שארו
txt:
<span class='five'>שארו. </span>ונתתם את נחלתו לשארו זו אשתו כדכתיב <span class='mareimakom'>(בראשית ב)</span> והיו לבשר אחד ולאו אדכתיב לעיל מיניה ואם אין אחים לאביו קאי אלא מילתא באנפי נפשה היא והאי דכתיב הקרוב אליו מסקנא דמילתא דההוא קרא הוא דכתיב ואם אין אחים לאביו: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: יכול אף היא תירשנו
txt:
<span class='five'>יכול אף היא תירשנו. </span>דעיקר פשטיה הכי משמע ונתתם את נחלתו לשארו לאשתו ונדרשיה לקרא הכי ונתתם את נחלתו אם ימות לשארו וירש כלומר וגם הוא יירש שארו אם תמות היא: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: ת'ל וירש אותה
txt:
<span class='five'>ת'ל וירש אותה. </span>דמצי למיכתב וירש בלא אותה דהוה שמעינן מקרא דהוא יורשה והיא יורשתו כדפרישית ונתתם את נחלתו לשארו וירש קרי ביה ונתתם נחלתו לשארו וקרי ביה נמי שארו יורש שהוא יורש את אשתו הלכך כתב רחמנא אותה למעוטי שהיא לא תירשנו ואתא לגלויי ארישא דקרא דכתיב ונתתם את נחלתו לשארו דמיבעי לן לפרושי דבעל יורשה כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: והא קראי לאו הכי כתיבי
txt:
<span class='five'>והא קראי לאו הכי כתיבי. </span>דכתיב ונתתם את נחלתו לשארו דמשמע שהאשה יורשת את בעלה: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: מפסקא קראי
txt:
<span class='five'>מפסקא קראי. </span>שאתה מסרס התיבות לעשות שארו המוקדם מאוחר והקרוב אליו שהוא מאוחר אתה עושה מוקדם : 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: אלא אמר רבא ה'ק ונתתם את נחלת שארו לו קסבר גורעין ומוסיפין ודורשין
txt:
<span class='five'>אלא אמר רבא ה'ק ונתתם את נחלת שארו לו קסבר גורעין ומוסיפין ודורשין. </span>גרע וי'ו מנחלתו ולמ'ד מלשארו ומוסיפין שתי אותיות הללו זו על גב זו לעשותו תיבה אחת והיא לו ודרוש הכי ונתתם את נחלת שארו לו ולאו דוקא מגרע ומוסיף דאם כן רבא נמי סכינא חריפא הוא אלא פשטיה דקרא איכא לפרושי כאילו גורעין ומוסיפין ודורשין דהכי משמע ונתתם את נחלתו כלומר תתנוה לזה האיש שתהיה נחלתו: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: לשארו
txt:
<span class='five'>לשארו. </span>כלומר על מי מצוה אני ונתתם את הירושה להיות נחלתו לשארו לאותו האיש שאשה זאת שארו כלומר נחלת האשה תתנו לבעל אי נמי איכא למימר דלא חשיב פיסוק קראי אלא בהקדמת תיבות שלימות להקדים הקרוב לשארו אבל בשינוי אותיות ליכא פיסוקי קראי והרי הוא כמו שכתוב ונתתם את נחלת שארו לו וירש אותה אהני לו לאשמועינן דיורש את אשתו ואהני אותה למעוטי אשה שאינה יורשת לבעלה וממילא שמעינן דצריך לגרוע ולהוסיף ולדרוש ראשו של פסוק כמו שאמרנו דלא תקשי ראשו לסופו: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: וירש אותה
txt:
<span class='five'>וירש אותה. </span>משום דעיקר דרשא נפקא לן לעיל מוירש אותה הלכך נקט ליה דאיהו מגלי עליה דרישיה דקרא לפרושי שהבעל יורש את אשתו: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: אינו צריך
txt:
<span class='five'>אינו צריך. </span>דלית ליה גורעין ומוסיפין ודורשין ומוקי לה בשארו זה האב כדאמר בריש פירקא: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: בסיבת הבעל הכתוב מדבר
txt:
<span class='five'>בסיבת הבעל הכתוב מדבר. </span>כלומר בשביל הסבת נחלה ממטה למטה על ידי הבעל שיורש את אשתו והוא משבט אחר ונמצא שהוסבה משבט לשבט בכך דבר הכתוב והקפיד שלא תנשא למטה אחר אלא לאחד ממשפחת מטה אביה כיצד אם תנשא אשה מבנות שבט ראובן לאחד משבט שמעון והיא יורשת שלא הניח אביה בן אלא אותה הבת לכשתמות יירשנה בעלה ונמצאת נחלת שבט ראובן הוסבה לשבט שמעון לפיכך הזהירה תורה שלא תנשא בת יורשת אלא לאחד ממשפחת מטה אביה מכאן שהבעל יורש את אשתו ולקמיה פריך ודלמא בסיבת הבן הכתוב מדבר שהבן יירש את אמו והוא מתייחס אחר מטה אביו ונמצא שעל ידו הוסבה נחלה אם תנשא לשבט אחר אבל הבעל איכא למימר דלא ירית ואינו מיסב הנחלה לשבט שלו ובשביל סיבת הבעל לא אזהר רחמנא להנשא לשבט שלה אלא בשביל סיבת בנה: 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: ויהי לו
txt:
<span class='five'>ויהי לו. </span>ליאיר ולא לשגוב דכתיב לעיל מיניה ותלד לו את שגוב והתם הוה ליה למכתב ויהי לו וגו' אלא איאיר קאי ועוד דכתיב בתריה ויקח גשור וארם את חות יאיר מאתם וגו':  וכי


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: וכי תימא
txt:
<span class='five'>וכי תימא. </span>לא מפני שהבעל יורש את אשתו אלא מפני בן שתלד והוא יורשה והוא נקרא על שבט אביו ועל סיבת הבן התורה מקפדת שהרי הוא קרוב לה מן הבעל: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: תא שמע
txt:
<span class='five'>תא שמע. </span>מקרא אחרינא לא תסוב וגו' הא תו למה לי אלא לאו לסיבת הבעל אתא לאשמועינן שהבעל יורש: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: וכי תימא לעבור עליו בלאו ועשה
txt:
<span class='five'>וכי תימא לעבור עליו בלאו ועשה. </span>דתרוייהו בסיבת הבן ומה ששנה הכתוב לא נתכוין אלא להתרות שלא תנשא לשבט אחר כדי להתחייב מלקות דמקרא קמא לא שמעינן אלא עשה דכתיב ביה לאחד ממשפחת מטה אביה תהיה לאשה אבל לא למטה אחר ולאו הבא מכלל עשה עשה: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: וכי תימא אלעזר הוא דנסיב איתתא
txt:
<span class='five'>וכי תימא אלעזר הוא דנסיב איתתא. </span>ומתה בחיי אלעזר וירתה פנחס בנה ולא אלעזר דאין הבעל יורש את אשתו אלא בנה יורשה ואתא לאשמועינן דהבן יורש את אמו דמהני קראי דלעיל דמיירי בסיבת הבן איכא למימר דבסיבת הבת הוא דמיירי כדאשכחן לעיל בהדיא שהבת יורשת את אמה ואיצטריכו הני קראי לשני לאוין ועשה כדאמרן אבל לא אשכחן דהבן יורש את אמו בהדיא אלא מקל וחומר פריכא דאיכא למיפרך דיו והשתא אתא האי קרא דפנחס לאשמועינן דבן יורש את אמו ולא איירי בסיבת הבעל כלל: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: וכי תימא התם נמי הכי הוא
txt:
<span class='five'>וכי תימא התם נמי הכי הוא. </span>כדאמרן גבי פנחס שהיתה לו לשגוב אשה ומתה וירשה יאיר: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: ויאיר דזבן מזבן
txt:
<span class='five'>ויאיר דזבן מזבן. </span>לקח בכסף הנהו עיירות ולא אתא קרא לאורויי לן מידי אלא עשרו של יאיר מראה לנו כמו שמצינו בהרבה מקומות בנביאים ולא מבעיא קאמר לא מבעיא דאם בירושות מיירי כדקאמרן דליכא למיפרך תרי קראי למה לי שהפסוקים לא באו ללמד לנו אלא עשרם וסיפור דברים בעלמא הוא ואיכא למילף מינייהו מיהא סיבת הבן אלא גדולה מזו יש להקשות לך דאיכא למימר דקראי לא איירי בירושה כלל ולא תשמע מיניה לא סיבת הבן ולא סיבת הבעל אלא תרוייהו זבין מזבן וסיפור דברים בעלמא הוא והתנא עצמו לא נתכוין לדרוש יתור קראי אלא הכי קאמר מנין היה לו לפנחס כו' ואיכא לאקשויי יכול להיות לו ממקח וממכר: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: ופנחס נמי דזבן מזבן
txt:
<span class='five'>ופנחס נמי דזבן מזבן. </span>רבותא הוא דקפריך דבלאו האי פירכא נמי לא הוה מצי למילף מיניה סיבת הבעל כדפרכינן לעיל וכי תימא אלעזר הוא דנסיב כו' כלומר ואפילו פנחס נמי דסלקא דעתך מעיקרא למילף מיניה ירושת הבעל איכא למימר דלא איירי בשום ירושה בעולם: ומשני. הך רבותא דקפרכת מפנחס ליתא דליכא למימר גביה דזבן מיזבן דאם כן לא היה קובר בה את אביו דנמצאת חוזרת כו' ומיהו איכא לאקשויי הנך קושיות דלעיל דבלאו הך קושיא איכא פירכא אחריתי דלעיל דלא מצינו למילף מיניה ירושת הבעל: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: משדה חרמים
txt:
<span class='five'>משדה חרמים. </span>כדכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר יח)</span> כל חרם בישראל לך יהיה אי נמי ההוא דכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כז)</span>  והיה השדה בצאתו ביובל קדש לה' כשדה החרם המתחלק לכהנים והוו התם חרמים טובא ונטל אלעזר חלקו בהנהו חרמים ולחלק פנחס נפלה ההיא גבעה: יש שגורסין כן א'ל אביי אי סלקא דעתך דבעל לא ירית סוף סוף כי מינסבא כו' ואי אפשר ליישבה ועוד מה תירוץ מתרץ אביי לרב פפא דאקשי ליה דמקראי דברייתא לא משמע ליה ירושת הבעל דקאתי אביי ליתן טעם מצד אחר שהבעל יורש את אשתו מ'מ ברייתא לא מיתרצא וקראי לא מיתרצי שהתנא שאמר כל הני ואומר הוכיח שאין ללמוד אלא מן האחרון וגם באותו פריכנא לעיל ואביי מה בא לפרש וא'ת לא נתכוין אביי לתרץ הברייתא אלא להודיע לרב פפא שהבעל יורש את אשתו הלא רב פפא עצמו היה יודע דודאי בעל יורש את אשתו מקראי טובא דלקמן בשמעתין ובפירקין דלעיל אלא ה'ג וכן נמצא בתשובת רבינו גרשום מאור עיני הגולה זצ'ל אמר אביי סוף סוף הא קמתעקרא נחלה משבטא דאימא לשבטא דאבא ממאי דלמא שאני התם שכבר הוסבה ודלמא שכבר הוסבה לא אמרינן אמר ליה רב יימר לרב אשי אי אמרת בשלמא אמרינן שכבר הוסבה שפיר אלא אי אמרת לא אמרינן שכבר הוסבה הא מתעקרא נחלה משבטא דאימא לשבטא דאבא דמנסבינן לה לגברא דאבוהי משבטא דאבוה ואימיה משבטא דאימה:  אי


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: אי הכי האי לאחד כו'
txt:
<span class='five'>אי הכי האי לאחד כו'. </span>וה'פ אביי האי קרא דוכל בת יורשת נחלה מספקא ליה אי דוקא קאמר לאחד ממשפחת מטה אביה תהיה לאשה אבל לשבט דאמה דידה לא חיישינן או דלמא בעינן נמי שיהא ממשפחת אמה והאי דקאמר משפחת אביה לאו דוקא דהוא הדין דבעינן שיהא ממשפחת אמה כדלקמן במסקנא והכי קמבעיא ליה האי קרא דוכל בת יורשת נחלה ממטות הא אוקימנא ביורשת שני מטות שהיה אביה משבט ראובן ואמה משבט שמעון ומתו וירשתן זו הבת ואמרה תורה לאחד ממשפחת מטה אביה תהיה לאשה והוא שבט ראובן עכשיו משתנשא לאחד משבט ראובן ותלד בן ויירשנה בנה או תמות ויירשנה בעלה הלא הבן ההוא או הבעל ההוא לשבט ראובן מתייחסים למשפחת אביו והנה נמצאת הנחלה שירשה מאמה שהיתה משבט שמעון הוסבה משבט שמעון לשבט ראובן והכתוב הזהיר לנו ולא תסוב נחלה כלומר הזהרו בכל נשואי נשים שבשעת נישואין לא יוכלו לבא לידי הסבת נחלה לא שנא הסבת נחלת אב של אשה לא שנא הסבת נחלת אמה בתרוייהו איכא למימר דקפיד קרא שלא תסוב למטה אחר ולקמיה פריך הא בעל כרחך קרא קאמר למשפחת מטה אביה וגו' אבל למשפחת אמה לא חייש וכיון דלא שייך שמעינן מינה דהאי לא תסוב לא קפיד אלא אנחלה שיורשת מאב ולאביי משנינן לה לקמן דאיכא למימר דמנסבין לה גברא דדמי לה שאביו מראובן ואמו משמעון: ומשנינן 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: דלמא שאני התם שכבר הוסבה
txt:
<span class='five'>דלמא שאני התם שכבר הוסבה. </span>כלומר לעולם אימא לך דקרא לא קפיד אם מוסבת נחלת אם למטה אחר שהרי בעל כרחך כבר הוסבה משעה שנפלה ירושת האם שמשבט שמעון לזו הבת שאביה משבט ראובן והיא מתייחסת למטה אביה נמצא שמעצמה הוסבה הנחלה של שמעון לשבט ראובן בלא נישואי הבת הלכך כי מנסבינן לה לאחד ממשפחת מטה אביה שפיר דמי ולא קפיד קרא אלא אנחלה שהיא יורשת מאביה שלא תוסב למטה אחר דההיא שיורשת מאביה כדקיימא קיימא דאכתי בחזקת שבט ראובן איתא לנחלה שהבת על שם שבט ראובן מתייחסת ואביי פריך ודלמא שכבר הוסבה לא אמרינן כלומר בשביל שהוסבה קצת אין לנו לומר לא חיישי תו אי מתעקרא לגמרי ומנסבינן לה לגברא דהוא משבט ראובן מאביו ומאמו ומתעקרא נחלת אם שירשה בת זו שהיא מנחלת מטה שמעון אין לנו לומר כן שהרי לא תסוב כתיב דמשמע לא תסוב על ידי נישואין כלל שאע'פ שהוסבה קצת לא נוסיף להסיבה יותר ולעקרה לגמרי אלא נעשה לה תקנה שלא תעקר לגמרי כדלקמן לפי שהיה יודע אביי שאפשר לעשות תקנה שלא תעקר נחלת האם כדלקמן הלכך פריך הכי ודלמא שכבר הוסבה לא אמרינן שאפשר בתקנה או דלמא קרא לא חייש לההיא הסבה דלא קפיד אלא שתנשא לאחד ממטה אביה אבל לאמה לא חייש: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: א'ל רב יימר לרב אשי
txt:
<span class='five'>א'ל רב יימר לרב אשי. </span>אמאי מספקא ליה לאביי אי אמרינן שכבר הוסבה או לא אמרינן הא ודאי מקרא שמעינן דאמרי' שכבר הוסבה דהא לא קפיד קרא אי מיעקרא נחלה דאימא כדכתיב לאחד ממשפחת מטה אביה וגו' ולאמה לא חייש דאי אמרת בשלמא אמרינן שכבר הוסבה שפיר דהא לא קפיד קרא אי מיעקרא נחלה דאימא כדכתיב לאחד ממשפחת מטה אביה דהא השתא ודאי מיעקרא לגמרי נחלת אימא אלא אי אמרת לא אמרינן דכבר הוסבה כדקאמר אביי והלא כשניסת לאחד ממשפחת אביה כדכתב בקרא הא ודאי מיעקרא נחלה משבטא דאימא לשבטא דאבא אלא לאו שמע מינה דאמרינן שכבר הוסבה והלכך כי אמר רחמנא לא תסוב אירושת אב קאי אבל ירושה דאימא כבר הוסבה ולא חיישינן אם תעקר לגמרי: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: דמנסבינן לה כו'
txt:
<span class='five'>דמנסבינן לה כו'. </span>אליבא דאביי קא משני דהכי קמיבעיא ליה מי אמרינן שכבר הוסבה כדמוכח קרא כדכתיב ממשפחת מטה אביה תהיה לאשה דהשתא מיעקרא נחלה דאימא וכי כתיב לא תסוב אנחלת אב קא מזהר רחמנא ולא אנחלת אם או דלמא לא תסוב דוקא דאפילו בנחלת אם מזהר לן רחמנא ולא אמרינן שכבר הוסבה והאי דכתיב מטה אביה לאו דוקא אלא דמנסבינן לה לגברא שהוא דומה לה מכל וכל שאביו משבט ראובן כמותה ואמו משבט שמעון דוגמת האשה הזאת דהשתא ליכא עקירת נחלה כלל דבודאי נחלתה מאביה לא מיעקרא כלל דמשבט ראובן היתה והשתא נמי של שבט ראובן היא דבין בנה ובין בעלה מתייחסין על שבט ראובן ואע'ג דמעיקרא היתה משבט ראובן לגמרי והשתא נהפכה לאיש שמקצת משמעון שהרי אמו משמעון אין זו הוסבה שהרי לא אסר הכתוב ליקח לאיש משבט ראובן אשה משבט שמעון כדי שלא יירש הבן שהוא משבט אחר מצד אמו ואע'פ שנהפכה נחלת איש שכולו מראובן לבנו שמשבט שמעון מצד אמו ונחלת אמה של בת זו שמשבט שמעון לא מיעקרא כלל דאי ירית לה בעל שהוא משמעון מצד אמו ואביו מראובן או בנו נמצאת גם עתה הנחלה בחזקת איש שמקצת מאב ומקצת מאם כמו שהיתה בחזקתה שהיא מראובן ומשמעון: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דאשה היורשת ב' מטות בעינן נמי שתנשא לאיש שנולד מהנהו ב' מטות ממשפחת מטה אביה ואמה מיבעי ליה אלא מדכתב מטה אביה לחוד שמעינן דלא קפיד קרא אעקירת נחלת אם לפי שכבר הוסבה ואכתי מאי איבעיא ליה לאביי: ומשני 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: אי כתב
txt:
<span class='five'>אי כתב. </span>רחמנא הכי מטה אביה ואמה הוה אמינא אפילו איפכא אביו משמעון ואמו מראובן ואע'פ שאביה מראובן ואמה משמעון דסד'א לא קפיד קרא אלא שיהא הוא נמי מאותן שני מטות שלה בין באותו ענין בין למפרע דהשתא נמי לא מיעקרא לא נחלת אב ולא נחלת אם לגמרי דהא בהאי בעל איכא חד צד מראובן וחד צד משמעון ונמצאו שני הנחלות של שבט שמעון וראובן בחזקתן קיימי קמ'ל דוקא ממשפחת מטה אביה יהא עיקר היחס של בעלה שיהא נמי אביו משבט ראובן שאילו היה אביו משמעון אע'פ שאמו מראובן הרי הוסבה נחלת ראובן למטה שמעון שעיקר יחס הבן אחר אביו והבת אחר אביה ומדכתב לא תסוב ממילא שמעינן דמנסבינן לה גברא דאימיה נמי משבטא דאימא של זו כדי שלא תעקר נחלת האם יותר והיינו דמספקא ליה מעיקרא סוף סוף הא קא מתעקרא כו' אם לא תרצה לומר דמנסבינן לה גברא דאימיה משבטא דאימה ואבוהי משבטא דאבוה משום דקשיא לך מטה אביה ואמה מיבעי ליה וללא תסוב לא חיישת דלא איירי קרא בהסבת נחלת אם משום דכבר הוסבה אדרבה לא תסוב דוקא הוא ולא אמרינן שכבר הוסבה אבל מטה אביה לאו דוקא דהאי דלא כתב מטה אביה ואמה משום דהוה אמינא אפילו איפכא ולעולם מנסבינן לה לגברא דהוא נמי משבטא דאימה ולא מיעקרא נחלה דאימא וכיון דאיכא למימר הכי לא אמרינן שכבר הוסבה: 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: תניא בסיבת הבן תניא בסיבת הבעל
txt:
<span class='five'>תניא בסיבת הבן תניא בסיבת הבעל. </span>כלומר אע'ג דאוקמינן להני תרי קראי לא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה אל מטה ולא תסוב נחלה ממטה למטה אחר תרוייהו בסיבת הבן ולשני לאוי כדקתני ואומר אפילו הכי אשכחן ברייתות דמוקי לקמא בסיבת הבן ולתניינא בסיבת הבעל וקדייק לה לקמן מדכתב ביה למטה אחר ובן לאו אחר הוא אלא בבעל מיירי ומדבתרא בסיבת הבעל קמא בסיבת הבן ושני הברייתות תנו בסיבת הבן ותנו נמי בסיבת הבעל דבשני הברייתות מפרש להני תרי קראי ומוקי חד בסיבת הבן וחד בסיבת הבעל: ה'ג <span class='five'>תניא בסיבת הבן ותניא בסיבת הבעל לא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה אל מטה בסיבת הבן הכתוב מדבר אתה אומר בסיבת הבן או אינו אלא בסיבת הבעל כשהוא אומר לא תסוב נחלה ממטה למטה אחר הרי הסבת הבעל אמור הא מה אני מקיים לא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה אל מטה בסיבת הבן הכתוב מדבר</span>:  תניא


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm:
תניא אידך לא תסוב נחלה ממטה למטה אחר בסיבת הבעל הכתוב מדבר אתה אומר בסיבת הבעל או אינו אלא בסיבת הבן כשהוא אומר לא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה אל מטה הרי סיבת הבן אמור הא מה אני מקיים ממטה למטה אחר בסיבת הבעל הכתוב מדבר

txt:
<span class='five'>תניא אידך לא תסוב נחלה ממטה למטה אחר בסיבת הבעל הכתוב מדבר אתה אומר בסיבת הבעל או אינו אלא בסיבת הבן כשהוא אומר לא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה אל מטה הרי סיבת הבן אמור הא מה אני מקיים ממטה למטה אחר בסיבת הבעל הכתוב מדבר. </span>ומשמעות דורשין איכא בינייהו תנא דברייתא קמייתא פשיטא ליה דקרא בתרא דהיינו ממטה למטה אחר בסיבת הבעל מיירי כדמפרש לקמיה מדכתיב ביה אחר והלכך מוקי לקמא בסיבת הבן דתרי קראי בסיבת הבעל למה לי וסבירא ליה להאי תנא כדאמרינן בעלמא <span class='mareimakom'>(פסחים כד.)</span> דכל היכא דאיכא למידרש דרשינן ולא מוקמינן בלאוי יתירי ותנא בתרא לא סבירא ליה הך דרשא דאחר דלקמן ומוקי מסברא לקרא קמא בסיבת הבן דקריב ליה טפי מבעל ומתוך כך אייתר ליה קרא תניינא לסיבת הבעל כן נראה בעיני ועיקר: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: דכולי עלמא מיהת
txt:
<span class='five'>דכולי עלמא מיהת. </span>אפילו תנא דברייתא קמייתא סבירא ליה דהאי ממטה למטה אחר בסיבת הבעל מיירי: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: מאי משמע
txt:
<span class='five'>מאי משמע. </span>לתנא קמא קבעי ליה דבשלמא לברייתא בתרייתא קרא קמא סבירא ליה בסיבת הבן משום דקרוב לאמו טפי מבעל אייתר ממטה למטה אחר לסיבת הבעל ולאו ממשמעותא מוקי ליה הכי אלא מייתורא אלא לת'ק דאמר דהאי ממטה למטה אחר פשיטא ליה דבסיבת הבעל מיירי ואיהו מגלי אאידך קרא דבסיבת הבן מיירי ממאי משמע ליה סיבת הבעל: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: אמר קרא איש
txt:
<span class='five'>אמר קרא איש. </span>דמשמע בעל כמו איש נעמי <span class='mareimakom'>(רות א)</span> כלומר בסיבת הבעל קפיד קרא סיפא דהאי קרא דממטה למטה אחר כי איש בנחלתו ידבקו מטות בני ישראל כלומר הבעל בנחלתו ידבק ולא בנחלת שבט אחר: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: תרוייהו נמי איש כתיב בהו
txt:
<span class='five'>תרוייהו נמי איש כתיב בהו. </span>דכתיב בקרא קמא ממטה אל מטה כי איש בנחלת מטה אבותיו ידבקו בני ישראל ואי איש משמע ליה סיבת הבעל תרוייהו נמי בסיבת הבעל ומיהו גם המתרץ היה יודע דבהאי קרא איש כתיב דזיל קרי בי רב הוא ואמאי דבעינן לעיל ממאי משמע דהאי קרא ממטה למטה אחר בסיבת הבעל מיירי אתא איהו למימר דשפיר משמע דבסיבת הבעל מיירי דהא כתיב ביה איש ותמה על עצמך למה גם הראשון אינו מדבר בסיבת הבעל כיון דכתיב ביה איש אלא מתוך שמיותר מוקי ליה בסיבת הבן וההוא איש דקרא קמא לדרשא בעלמא אתא וגם המקשה משיב תרוייהו נמי איש כתיב בהו ומה ראית שיהא אחרון דוקא וקמא לדרשא אדרבה קמא לגופיה לסיבת הבעל ובתרא לדרשא ואכתי מאי משמע דבתרא בסיבת הבעל: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: ידבקו
txt:
<span class='five'>ידבקו. </span>אין לשון דבק אלא בין איש לאשה כדכתיב ודבק באשתו <span class='mareimakom'>(בראשית ב)</span> דכיון דמפורש כל כך דכתיב ביה לשון דביקה ודאי בסיבת בעל מיירי ומהכא הוא דהוה פשיטא ליה לתנא ואע'ג דבקרא קמא נמי ידבקו כתיב תיתי לדרשא בעלמא: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: רב אשי אמר
txt:
<span class='five'>רב אשי אמר. </span>הכי משמע קרא לא תסוב נחלה ממטה האשה למטה אחר שיירשנה בעלה אם תנשא לו שהוא אחר לגבה אבל אם נוסבת הנחלה על ידי בנה שיורשה אינו אחר ממש לגבה דיורש כרעיה דאמיה הוא: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: בראוי
txt:
<span class='five'>בראוי. </span>כגון שמתה אשתו ואח'כ מת אביה דנחלה זו ראויה לה אילו היתה קיימת מנין שלא יירש אלא קרוביה מצד האב או בנה יירשנה שהבן יורש את זקנו כדכתיב ואם אין לו בת עיין עליה שבן הבת יורש אביה: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: כבמוחזק
txt:
<span class='five'>כבמוחזק. </span>ירושה שהיא מוחזקת כבר קודם מיתתה כגון שמת אביה ואחר כך מתה היא ומנין שלא יירש דסד'א כיון דבעל קודם לבנה לירשה וה'נ כשמתה ואחר כך נפלה לה ירושה יקדים האב לבנו דק'ו הוא כיון דבמקום בן הוא קודם ליטול במוחזק בראוי נמי הוא יורש ק'ו מבן שיורש בראוי: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: וירשה יאיר
txt:
<span class='five'>וירשה יאיר. </span>ולא שגוב אביו לפי שאין הבעל נוטל בראוי דאילו היה נוטל בראוי הוא היה יורשה ולא יאיר בנה שהאב קודם לבנו בירושת אשתו: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: נחלה הראויה לו וירשה בנו
txt:
<span class='five'>נחלה הראויה לו וירשה בנו. </span>מאשר ניתן לו בהר אפרים קדייק דמשמע שבאו לדין אלעזר ופנחס על עסק ירושה זו לפי שהיתה ראויה לאלעזר ונתנה בבית דין לפנחס בנו לפי שאין הבעל נוטל בראוי ורבינו חננאל פירש דדייקינן מדכתיב בהאי קרא בנו וכי אילו כתב בגבעת פנחס ולא אמר בנו הלא ידוע שפנחס בן אלעזר הוא ומפני מה כתב בנו ללמד כי זו הגבעה היתה ראויה לאלעזר וירשה פנחס בנו דבנו מיעוט משמע בנו ולא הוא מכלל שהיתה ראויה לאלעזר והלכך ליכא למימר דנפלה ליה משדה חרמים שחלק פנחס לא היה ראוי לאלעזר כן כתוב בפירושי רבינו חננאל: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: למאי הלכתא
txt:
<span class='five'>למאי הלכתא. </span>ממעט להו הא ודאי יורשות אחי אמן שהרי הבת יורשת אמה ובמקום אמה עומדת לירש אחי אמה שהרי האשה יורשת את אחיה במקום שאין אח כדלקמן בסמוך דמקיש ירושה שניה לירושה ראשונה כו': 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: לקדם
txt:
<span class='five'>לקדם. </span>שיקדמו הבנים לבנות לירש את דודיהן דילפינן לקמן מירושה ראשונה דהבן קודם לבת: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: דתני רב שמואל כו' וירש אותה
txt:
<span class='five'>דתני רב שמואל כו' וירש אותה. </span>הכי נמי הוה מצי למינקט ואם אין לו בת ונתתם את נחלתו לאחיו דהיינו ירושה שניה אלא סיפא דכולהו נקט וכ'ש ירושה שניה ושלישית דסמיכי לירושה ראשונה ירושה ראשונה הכתובה תחלה וקודמת לכל היורשין שהבן קודם לכל יורשין שבעולם: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: מקיש
txt:
<span class='five'>מקיש. </span>דכתיב ואם אין לו בת ואם אין לו אחים וכן כולם בוי'ו מוסיף על ענין ראשון: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: אף ירושה שניה
txt:
<span class='five'>אף ירושה שניה. </span>והוא הדין לעשירית דבן קודם לבת דאחין קודמין לאחות לירש בנכסי האח והאחות קודמת לאחי האב של מת ואחי האב קודמין לאחות האב ואחות האב קודמת לבני אחי האב ובני אחי האב קודמין לבנות אחי האב אחיותיהן אבל אם יש שני אחי האב ולזה בנים ולזה בנות אלו יורשין חלק אביהן ואלו יורשות חלק אביהן וכן הלכה: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: א'ל אביי כו'
txt:
<span class='five'>א'ל אביי כו'. </span>סבור היה דהאי מפיל נחלות כלומר מת ביום מפילין הנחלות ליורשין שאם מת ביום יירשו בניו נכסיו: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: דלמא דין נחלות קאמרת
txt:
<span class='five'>דלמא דין נחלות קאמרת. </span>שאין דנין אותן אלא ביום כשאר דיני ממונות דכתיב בהו <span class='mareimakom'>(ירמיה כא)</span>  בית דוד דינו לבקר משפט דהא כל שאר נחלות נמי מיקרו משפט כדתניא דכתיב בסוף פרשת נחלות והיתה לבני ישראל לחוקת משפט מדקרי להו משפט ש'מ כל שאר נחלות נמי ביום ואי משום דכתיב ושפטו את העם בכל עת הא אוקמיה רבא בסנהדרין בפרק אחד דיני ממונות <span class='mareimakom'>(דף לד:)</span> לגמר דין אבל תחלת דין ביום דלהכי כתיב ביום הנחילו והיינו דתנן דיני ממונות דנין ביום וגומרין אף בלילה: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: דתניא כו'
txt:
<span class='five'>דתניא כו'. </span>כלומר דהכי נמי אשכחן בברייתא אחריתי דמשוי להו לכל נחלות דין דסד'א חילוק נחלות הרי הוא כחלוקת שותפין בעלמא ולא חשיב דין קמ'ל ומיהו תרוייהו קראי צריכי ביום הנחילו איצטריך לתחלת דין דביום וחוקת משפט אצטריך לרבויי כל שאר נחלות דליהוו דין דהאי ביום הנחילו לא איירי אלא בבן היורש אביו לחוד: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: אורעה
txt:
<span class='five'>אורעה. </span>לשון מאורע לשון ויקר מקרה <span class='mareimakom'>(רות ב)</span> כלומר נסתיימה להיות דין וצריך ג' וביום וילפינן נמי מינייהו לכל דיני ממונות להיות דנין תחלתן ביום כנחלות דכתיב בהו ביום הנחילו: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: ג' שנכנסו לבקר את החולה רצו כותבין כו'
txt:
<span class='five'>ג' שנכנסו לבקר את החולה רצו כותבין כו'. </span>נראה בעיני דדוקא נקט שנכנסו לבקר הלכך רצו יעידו רצו יהיו דיינים אבל אם נכנסו להעיד שזימנום לשם והביאום לשמוע כדי להעיד הרי הם עדים ואין עד נעשה דיין דדמי לנכנסו בלילה דחשיב להו עדים לקמן הואיל ומתחלה לא היו ראוין לדין דלילה לאו תחלת דין הוא וכ'ש הכא דאם באו לשם עדות אין עד נעשה דיין וראיה לדבר בפ'ק דמכות <span class='mareimakom'>(דף ו.)</span> דקחשיב להו רבי יוסי התם עדים לפסול את השאר אם ראו עמהן את המעשה והן פסולין לעדות וחשיב לה עדות שנמצא אחד מהן קרוב או פסול ותבטל עדות כולן ורבי פליג עליה ואמר מה יעשו שני אחין שראו באחד שהרג את הנפש ואמרינן בגמ' דרבי נמי מודה דהוו להו עדים בראיה בעלמא אם באו לראות כדי להעיד דאמר רבא כי אמרינן להו למיחזי אתיתו או לאסהודי אתיתו כלומר כשבאתם לראות את המעשה לאיזה דעת באתם לראות או להעיד אי אמרי לאסהודי אתינן נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה ואי אמרי למיחזי אתינן מה יעשו שני אחין כו' ואמר רב נחמן התם הלכה כרבי וקי'ל הלכה כרב נחמן בדיני נמצינו למדין שהבא לראות מעשה כדי להעיד חשבינן ליה עד ואפילו לפסול כל חביריו לבטל עדותן אם הוא פסול וכל שכן היכא דזימנוהו לבוא לראות צוואת שכיב מרע כדי להעיד דשוב אינו עושה דין והדתנן בראש השנה <span class='mareimakom'>(דף כה:)</span> ראוהו ג' והם בית דין יעמדו שנים ויושיבו מחבריהם אצל היחיד התם הוא שלא באו מתחלה כדי לראותו על מנת להעיד דא'כ שוב אין היחיד יכול להיות דיין דאין עד נעשה דיין אלא כשראוהו ממילא בלכתם בשוק או שהיו יושבין במקום אחד ומשם ראוהו וסייג מצאתי לדברי מתשובת רבינו שלמה זקני מ'כ שכתב בה כן ועוד מדרב יהודה שמעינן דאין צריך לומר אתם עדי בשכיב מרע דאמר רב יהודה ג' שנכנסו לבקר את החולה רצו כותבין רצו עושין דין שנים כותבין ואין עושין דין ופירש רב חסדא לא אמרן אלא ביום אבל בלילה כותבין ואין עושין דין כיון דליליא לא חזי לדינא עדים הוא דשוינהו ואין עד נעשה דיין והאי ביום היכי דמי אי דאמר להו הוו עדים מי מצי למימר רצו עושין דין הא בהדיא סהדי שוינהו אלא לאו דלא אמר להו הוו עלי עדים וקתני רצו כותבין: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: רצו עושין דין
txt:
<span class='five'>רצו עושין דין. </span>דהא שלשה נינהו ודנין ואומרים כך הדין שפלוני יטול חלק זה ופלוני חלק זה שדמיהן מכוונין בשוה וכותבין להם פסק דין שלא יוכלו עוד לערער זה על זה כלום ואע'ג דאין כאן אדם שמעיד בפניהם כלום הא פרכינן בר'ה לא תהא שמיעה גדולה מראיה וכיון דהן רואין את החולה שמחלק נכסיו בפניהם הודאת בעל דין כמאה עדים דמי ולצורך מה יעידו עדים בפניהם והני מילי דאם רצו עושין דין דמשמע שאפילו החולה אינו יכול לחזור בו כגון מתנת שכיב מרע במקצת ודאיכא קנין דתו לא מצי הדר ביה כדאמרן לקמן בפרק מי שמת <span class='mareimakom'>(דף קנא:)</span> אבל בלא קנין כיון דיכול לחזור אין עושין דין כדמוכח לקמן שאין להן לדיינין לעשות דין בדבר שאפשר להבטל ואם דנו אין דיניהן דין דעדיין לא קנו עד שימות האב שמא יחזור בו: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: רצו עושין דין
txt:
<span class='five'>רצו עושין דין. </span>אם לא כתבו אבל אם כתבו שוב אין עושין דין שהרי הכניסו עצמם בתורת עדות ואין עד נעשה דיין: 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: לא שנו
txt:
<span class='five'>לא שנו. </span>הא דאם רצו עושין דין אלא שנכנס לבקר את החולה ביום דכיון דשמעו מפי החולה הרי הועד בפניהן ולא תהא שמיעה גדולה מראיה ויכולין היו לעשות דין באותה שעה דיום הוא וכיון דנתרצו להיות דיינין בדבר כששמעו את העדות מפי החולה יכולין לדון היום או למחר כבית דין ששמעו עדות ואחר כך הולכין לבתיהן ונושאין ונותנין בדבר ופוסקין את הדין כפי מה שעיניהם רואות אבל אם נכנסו לבקר את החולה בלילה שבאותה שעה לא היו ראוין להיות דיינין ועדות שהועד בפניהם מפי החולה בלילה לא בפני בית דין הוא דבההיא שעתא אינן יכולין להיות דיינין וההיא ראיה דידהו אינה כשמיעת ב'ד ששומעין עדות מפי עדים אלא הן עצמן עדים הם במה ששומעין מפי החולה:  אפילו


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: אפילו הן שלשה כותבין ואין עושין דין
txt:
<span class='five'>אפילו הן שלשה כותבין ואין עושין דין. </span>למחר אפילו לא כתבו אלא אם כן יבואו אחרים ויעידו בפניהם כדאמר בראש השנה ראוהו שלשה והן בית דין יושיבו מחבריהם אצל היחיד אחד מהשלשה ויעידו השנים בפניהן ויאמרו השלשה מקודש ופרכינן התם ולוקמו בדוכתייהו וליקדשו ומוקמינן כשראוהו בלילה הלכך הן עצמן אינם יכולין לקדש למחר שהרי בלילה עדים היו ולא דיינין ולמחר אין עד הרואה בדבר נעשה דיין על פי עדות עצמו אלא אם כן יעיד אחר בפניו דהשתא אינו עושה הדין על פי עדות עצמו והלכך אחד מן השלשה שראו החדש כשמושיבין שנים אצלו להיות דיינין ושנים הרואין מעידין בפניהם יכול הוא להיות דיין אע'פ שראוהו בלילה עמהן שהרי ע'פ עדות אחרים שמעידין לפניו הוא דן את הדין ולא על פי ראיית עצמו דאין לנו לפסול דיינין בשביל שראו בדבר כל זמן שלא העידו אלא שהוא עצמו לא ידון את הדין על פי ראיית עצמו דאין עד נעשה דיין וכגון שראה בשעה דאינו יכול להיות דיין אבל אם ביום ראה דבההיא שעתא מצי לדון את הדין דלא תהא שמיעה גדולה מראייה מה לי אם ידון עכשיו מה לי אם ידון למחר והכא נמי מהאי טעמא משום דהוו להו עדים בראיית הלילה דלא מצי למימר לא תהא שמיעה גדולה מראייה דההיא ראייה לא חשבינן לה כעדות שהועד בפניהן אלא היכא דראו בשעה שיכולין לעשות הדין אבל היכא דראו בשעה שאין יכולין להיות דיינין כגון בלילה ההיא ראייה ראיית עדים היא שרואין בדבר ולא ראיית דיינין היא והלכך ע'פ ראייתן דהיינו כאילו הם עדים אין יכולין הן עצמן להיות דיינים על פי ראיית עצמן דאין עד נעשה דיין ומיהו ב'ד שהעידו לפניהם עדות בלילה עדות גמורה היא ויכולין לדון למחר ביום אבל ראייה דידהו שרואין בלילה לא חשבינן כאילו הועד לפניהם בלילה דכיון דלא חזו בההיא שעתא לדינא ראייה דידהו אינה כשמיעה ממש ששמעו מפי עדים בלילה אלא הן עצמן נעשו עדים ושוב לא יהו דיינין בעדות עצמן אא'כ יעידו אחרים בפניהם והכי הלכתא וכי הא סוגיא אשכחן בב'ק בפ' החובל <span class='mareimakom'>(דף צ:)</span> גבי התוקע לחבירו: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: ואין עד נעשה דיין
txt:
<span class='five'>ואין עד נעשה דיין. </span>המעיד על הדבר אין נעשה עוד דיין באותו דבר וגם אם ראה את הדבר ונעשה עד אין נעשה עליה עוד דיין בעדות עצמו אלא אם כן מעידין אחרים בפניו ונראה בעיני דגזירת הכתוב היא דכתיב ועמדו שני האנשים וגו' בעדים הכתוב מדבר <span class='mareimakom'>(שבועות דף ל.)</span> לפני ה' היינו לפני הדיינין אשמועינן קרא דצריך להעיד שנים לפני הדיינין אבל העדים אינן חוזרין ויושבין ודנין: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: קנין עד אימתי יכול לחזור
txt:
<span class='five'>קנין עד אימתי יכול לחזור. </span>וכ'כ בפירושי רבינו חננאל ובין מתנת בריא ובין מתנת שכיב מרע במקצת דאית ביה קנין מיירי וקבעי עד אימתי יכול לחזור בו מקנינו ולבטלו דהא לא גמר ומקני מיד אלא לדעת לקיים לו תנאים שיפרש אחרי כן או אם ירצה לחזור בו מיד שיוכל לחזור דקים להו לרבנן דאדעתא דהכי מקני איניש שיתן לבו אחרי כן וידע אם אפשר לו בקנין זה לעשותו קנין גמור: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: כל זמן שיושבין
txt:
<span class='five'>כל זמן שיושבין. </span>דאדעתא דהכי מקני ליה ע'מ שאם לא יחזור בו באותו מעמד אבל אם יחזור בו יבטל: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: ליחוש דלמא הדר ביה
txt:
<span class='five'>ליחוש דלמא הדר ביה. </span>ואמאי קאמר רצו עושין דין דמשמע באותו מעמד אע'פ שעדיין יושבין עושין דין גמור ואמאי הא כיון דיכול לחזור בו ויבטל הדין לא הוי דין: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: מענינא לענינא
txt:
<span class='five'>מענינא לענינא. </span>שפסקו מאותו ענין ודברו בענינים ובמעשים אחרים ואז אם רצו עושין דין אבל כל זמן שעסוקין באותו ענין אין עושין דין: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: והלכתא כוותיה דרב יוסף בשדה
txt:
<span class='five'>והלכתא כוותיה דרב יוסף בשדה. </span>בפ'ק <span class='mareimakom'>(לעיל דף יב:)</span> אמר רב יוסף מצי אמר ליה מעלינא לך כנכסי דבר מריון: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: ומחצה
txt:
<span class='five'>ומחצה. </span>לקמן במי שמת <span class='mareimakom'>(דף קמג.)</span> ההוא דאמר לדביתהו נכסי ליך ולבריך אמר רב יוסף קנאי פלגא דדריש והיתה לאהרן ולבניו מחצה לאהרן ומחצה לבניו: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: האשה את בנה למה לי
txt:
<span class='five'>האשה את בנה למה לי. </span>למיתנא מנחלת ולא נוחלת היינו רישא דקתני האיש את אמו נוחל ולא מנחיל והאשה את בעלה נמי דקתני מנחלת ולא נוחלת היינו נמי רישא האיש את אשתו נוחל ולא מנחיל וכן אחי האם דקתני דמנחילין לנכדם בני אחותם ולא נוחלין היינו נמי רישא דקתני בני אחות של איש נוחלין דודיהן ולא מנחילין ולמאן דתני נמי במתניתין בני אחיות הך סיפא נמי היינו בני אחיות דכי היכי דהאיש נוחל את דודו ואינו מנחיל ה'נ נוחל את דודתו ואינו מנחיל: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: הא קא משמע לן דהאשה כו'
txt:
<span class='five'>הא קא משמע לן דהאשה כו'. </span>ולא גרסינן אלא כלומר להכי תנא בבא יתירה לאקושי האשה את בנה להאשה את בעלה דבאותו ענין שהאשה מנחלת לבעלה מנחלת נמי לבנה: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: מה האשה את בעלה
txt:
<span class='five'>מה האשה את בעלה. </span>אינה מנחלת לו בראוי לה לאחר מיתתה אלא במוחזק כדאמרן לעיל וילפינן מקראי דאין הבעל יורש את אשתו בנחלה הבאה לה ממורישיה כשהיא בקבר אלא או בנה או בתה יורשה ואם אין לה בן הקרוב למורישה יותר קודם: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: אף האשה את בנה
txt:
<span class='five'>אף האשה את בנה. </span>אינה מנחלת לו בראוי לו לאחר מיתתו כדי שינחיל הוא לקרוביו שמצד אביו ולא מצד אמו כגון שאם מת הבן ואח'כ מתה אמו אין זה הבן שהוא כבר מת ונתון בקבר מקודם מיתת אמו יורש עתה את אמו להנחיל את אחיו מאביו אלא יורשי אביה יורשין אותה וסברא הוא דכיון דמת בנה מקמי דידה פקע לו כחו בירושת אמו ומיהו להכי איצטריך לאשמועינן דלא ירית כשהוא בקבר את אמו דס'ד אמינא לא תסוב תרי זימני כתיב ותרוייהו בסבת הבן חד להיכא דמתה אמו מקמיה דירית לה ואידך לאשמועינן דאפילו היכא דמית איהו ברישא ומתה היא אחריו דהוסבה נחלה לאביו או לקרוביו מן האב קמ'ל משנה יתירה דלא ירית בראוי וקראי לכדדרשינהו לעיל והאי דקתני אחי האם דלא צריך אגב גררא דהנך נקט ליה והאי דקתני ברישא האב את הבנים והבנים את האב והוה מצינו למשמע סיפא מרישא מיהו כיון דמיתני ליה בתרוייהו נוחלין ומנחילין קתני להו דכל נוחלין ומנחילין קחשיב אבל הך בבא דמנחילין ולא נוחלין כולה מיותרת היא שהרי כבר נשנית בבת נוחלין ולא מנחילין: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: יורש את אמו בקבר
txt:
<span class='five'>יורש את אמו בקבר. </span>דמי לההוא בקבר דלעיל שכשהאשה בקבר אינה יורשת אביה כדי להנחיל לבעלה והכא נמי כשהבן בקבר אינו יורש את אמו כדי להנחיל לאחין מן האב: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: משום רבי יהודה ברבי שמעון
txt:
<span class='five'>משום רבי יהודה ברבי שמעון. </span> משום דלא היה רבו מובהק קאמר משום שלא הורגל ר' יוחנן לומר דברים משמו של ר' יהודה בר' שמעון אבל מרבו יאמר אמר ר' יוחנן אמר ר' ינאי: 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: יורשת את בנה
txt:
<span class='five'>יורשת את בנה. </span>וה'ה לבתה במקום שאין האב אבל אם אביו קיים הוא קודם דלהכי מיהא אהני משפחת אב שקרויה משפחה להקדים שאר האב לשאר האם: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: איתיביה כו'
txt:
<span class='five'>איתיביה כו'. </span>הכי נמי מצי למפרך מרישא דקתני האיש את אמו נוחל ולא מנחיל אלמא אין האם נוחלת את בנה אלא דעדיפא ליה לאותוביה מסיפא דקתני בהדיא מנחלת ולא נוחלת וקשיא ליה לרבי יהודה דאמר יורשת: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: משנתנו איני יודע מי שנאה
txt:
<span class='five'>משנתנו איני יודע מי שנאה. </span>דאינה עיקר דהיא גופה קשיא כדלקמן דפרכינן ותנא דידן מה נפשך כו' והלכך כיון דשמעינן ליה דדריש היקשא דמטות כדאמרינן לעיל בפירקין <span class='mareimakom'>(ד' קיא.)</span> להקדים הבן לבת בנכסי האם הכי נמי הוה מצי לאקושי ולמימר דיורשת את בנה: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: דלא דריש
txt:
<span class='five'>דלא דריש. </span>היקשא דמטות כדאמרינן לעיל דאחד הבן ואחד הבת שוין בנכסי האם דלא מקיש מטה האם למטה האב: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: ותני עלה בני אחות ולא בנות אחות
txt:
<span class='five'>ותני עלה בני אחות ולא בנות אחות. </span>והא ברייתא אינה מוספת על המשנה אלא מפרשת היא דדוקא נקט מתני' בני אחות למימר שהבנים נוחלין את דודיהן ולא הבנות כל זמן שיש בן לפי שהבנים באין לירש את דודיהן מכח אמם שהיתה אחותן כדכתיב ואם אין לו אחים ודרשינן לקמן עיין עליו דבן אחין במקום אחין קאי וה'ה דבן אחותו במקום אחותו קאי וכמי שאמם מוחזקת דמי והן באין לירש מכחה וסבירא ליה דבן קודם לבת בנכסי האם אבל לר' זכריה בן הקצב הבנים והבנות יירשו כאחד את דודיהם דמכח אמם קא ירתי וסבירא ליה דבן ובת כי הדדי ירתי בנכסי האם: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: ותנא דידן מה נפשך
txt:
<span class='five'>ותנא דידן מה נפשך. </span>כלומר מה הוא דעתו דסבירא ליה תרתי בן קודם לבת בנכסי האם כדקתני האיש את אמו ולא הבת את אמה ונפקא לן לעיל מהיקשא דמטות וסבירא ליה דאין האשה יורשת את בנה דלהכי לא דריש היקשא דמטות מה נפשך דמקיש לחצאין והלא אין היקש למחצה: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: לעולם דריש מטות
txt:
<span class='five'>לעולם דריש מטות. </span>להיקשא שיקדום הבן לבת בנכסי האם ומיהו להכי לא דרשינן היקשא לומר שתירש האם את הבן דאמר קרא וכל בת יורשת נחלה ממטות וגו' והוה מצי למכתב וכל בת נחלה וכתיב יורשת למימרא דוקא יורשת שני מטות אבל אינה מורשת לשני מטות אם מתה היא אלא אחד מהם דהיינו אב דאין האם יורשת ורבינו חננאל דייק מ'ם דממטות מקצת שני מטות הוא דיורשת ואינה מורשת כגון אם שאין האם יורשת בתה והוא הדין לבנה דעל כרחך האי מ'ם לדיוקא דידיה אתא דאי לגופיה לאשמועינן דבירושת אחד משני מטות מיירי לשתוק קרא מיניה ולא לכתוב לא מטות ולא מ'ם והוה אמינא דלכל אשה אזהר רחמנא שלא תנשא לשבט אחר בין שהיא יורשת מטה אחד בין יורשת שני מטות: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: בן קודם לבת
txt:
<span class='five'>בן קודם לבת. </span>ראובן קודם לדינה אחותו לירש את יעקב וכן כל יוצאי יריכו של ראובן אם מת ראובן קודמין לדינה אחותו לירש את יעקב כגון מת ראובן חנוך בנו קודם לדינה לירש נכסי יעקב ובן של חנוך ובן בנו עד אלף דור כולן קודמין לדינה ובגמרא מפרש טעמא מדכתיב אין לו עיין עליו: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: אחין קודמין לאחי האב
txt:
<span class='five'>אחין קודמין לאחי האב. </span>ואם יש להן אחות הן קודמין לאחות והאחות ויוצאי יריכה קודמין לאחי האב: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: כל הקודם בנחלה
txt:
<span class='five'>כל הקודם בנחלה. </span>ומת יוצאי יריכו עומדין במקומו לירש אותה נחלה ולא שאר קרובי המת יורשין אותו אע'פ שקרובין למת יותר מיוצאי יריכו של זה: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: והאב קודם
txt:
<span class='five'>והאב קודם. </span>לירש בנו או בתו שמתו לכל יוצאי יריכו דהיינו אחי המת וכבר נפקא לן בריש פירקין מוהעברת דהאב קודם לאחין ודוקא מיוצאי יריכו אבל יוצאי יריכו של בנו קודמין לכל אדם: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: ובת הבן
txt:
<span class='five'>ובת הבן. </span>במקום שאין שם בן הבן ובן של בת הבן והוא הדין לבת של בת הבן אבל לישנא קלילא הוא דנקט אבל בת של בת תרי זימני רצופין לאו לישנא קלילא הוא: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: אין לו עיין עליו
txt:
<span class='five'>אין לו עיין עליו. </span>של מת אם יש לו בן או הבא מכחו של בן כגון יוצאי יריכו ויו'ד יתירא קא דריש דמצי למכתב אן בלא יו'ד כדכתיב מאן בלעם והכי מפרשינן בקידושין <span class='mareimakom'>(דף ד.)</span> גבי ויצאה חנם אין כסף: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: עיין עליו
txt:
<span class='five'>עיין עליו. </span>דהאי מת אם יש לו בת כלל וכלל וכיון דאיכא יוצאי יריכה עובר ירך אמו הוא:  הא


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: הא כיצד
txt:
<span class='five'>הא כיצד. </span>כלומר ודאי כי היכי דאמרינן עיין עליו למטה הכי נמי אמרינן עיין עליו למעלה שאם כלה זרעו לגמרי העבירנה ליורשי האב למעלה הא כיצד אתה מוצא בכל מקום עיין עליו: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: נחלה ממשמשת והולכת עד ראובן
txt:
<span class='five'>נחלה ממשמשת והולכת עד ראובן. </span>שאם אין לו אב ולא אח ולא בן אח ולא אחות ולא בן אחות ולא בני בניהן עד עולם ולא אבי האב ולא אחי האב ולא בני אחי האב ולא אחות האב ולא בני אחות האב מחזירין למטה ולמעלה על קרובי אבותיו עד ראובן ולא יתנוה לקרובי האם שבודקין אחר (אחי) אבי אבי אביו ואם אין אבי אבי אביו לא הוא ולא בניו ולא בני בניו בודקין אחר אחי אבי אבי אביו או הוא או יוצאי יריכו דהיינו דוד אבי אביו או בני דוד אבי אביו אבל האבות לעולם קודמין לאחי האבות כדאמרינן לקמן אבי האב ואחי האב כגון אברהם וישמעאל בנכסי עשו דאברהם קודם וכן יהא הולך ובודק עד ראובן דאבי אבי אבי אב תחלה או הוא או בניו ואם אינו יבדוק אחרי כן באחין דהיינו אחי אבי אבי האב או הוא או בניו ואם אין יבדוק באחותו או בבניה דהיינו אחות אבי אבי אביו ואם אינו עולה עוד למעלה דור אחד ויבדוק תחלה באבות ואח'כ באחיהם ואחר כך באחיותיהם וכן לעולם עד ראובן כגון ובני ראובן חנוך ופלוא ובני פלוא אליאב ובני אליאב נמואל ודתן מת בנו של נמואל בלא זרע נמואל יורשו ואם אין נמואל קיים אחיו בניו של נמואל דהיינו בני נמואל יורשין אותו ואם אין לו אחים ונתתם את נחלתו לאחי אביו דהיינו דתן דודו או הוא או בניו כלה דתן נותנין לאליאב אבי אביו של מת או לאחי אליאב או לאחות אליאב להם ולבניהם ולבני בניהם מת אליאב בלא אחים ובני אחים חוזרין אצל פלוא ואם מת נותנין לחנוך וחצרון וכרמי או לבניהם דהוו להו בני אחי אבי אבי אביו של מת ובענין זה אי אפשר שלא ימצא אחד בשבט הראוי לנחלה שאין השבט כלה לגמרי כללא דמילתא אבי המת קודם לאחי המת וכן אבי אבי המת קודם לאחי אבי המת אבל אחי המת קודם לאבי אבי המת וכן אחי אבי המת קודם לאבי אבי אביו של מת כדאמרינן לקמן גבי בעיות דרמי בר חמא: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: ולימא עד יעקב
txt:
<span class='five'>ולימא עד יעקב. </span>שאם מת ראובן הוא וכל זרעו חוזרין אצל יעקב ואם אין יעקב שמעון ולוי יורשין את הראוי לראובן אחיהם דהוו להו אחי אבי אבי אב אביו: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: אמר אביי
txt:
<span class='five'>אמר אביי. </span>אם כן נמצא שבט אחד כלה מישראל וגמירי דלא כלה שבטא וראיה לדבר במלאכי <span class='mareimakom'>(ג)</span> כי אני ה' לא שניתי ואתם בני יעקב לא כליתם בפר'ח ראובן דנקט לאו דוקא אלא מפני שהוא שבט ראשון נקטו: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: אמר רב הונא אמר רב כל
txt:
<span class='five'>אמר רב הונא אמר רב כל. </span>דיין האומר ופוסק דין שתירש הבת של מת עם בת הבן של מת מקל וחומר דלקמן אפילו הוה הדיין נשיא בישראל שהכל נמנין עמו לדון כמותו אין שומעין לו מפני שדין זה מעשה צדוקין הוא כדמפרש לקמן ולחזק את הדבר אמר כן כעין דאמרינן <span class='mareimakom'>(מנחות ד' לב.)</span> אם יבא אליהו ויאמר אין שומעין לו ויש מפרשין שכיב מרע שמצוה תירש הבת בנכסיי עם בת בני ואליבא דר' יוחנן בן ברוקה דאמר לקמן בפירקין אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין הכא אין שומעין לו משום דדמי דמכח ירושה בלא צואה היא באה לירש עם בת הבן כדברי צדוקין הלכך אמור רבנן דאין שומעין לו ולאו מילתא היא דבלאו מעשה צדוקין נמי אין שומעין דמתנה על מה שכתוב בתורה שהרי הבת אינה ראויה לירש כלל עם בת הבן דאפילו ר' יוחנן בן ברוקה לא אמר אלא בבן בין הבנים או בת בין הבנות דבלאו הכי הוה ראוי לירש קצת הלכך ראוי גם לירש לו את הכל אבל בת בין הבנים והוא הדין לבת אצל בת הבן אין בדבריו כלום והכי אמרינן לקמן בפירקין: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: כדתניא
txt:
<span class='five'>כדתניא. </span>במגילת תענית דקחשיב אילין יומיא דלא להתענאה בהון ומיירי בטבת וקתני בעשרים וארבעה בו תבנא לדיננא שבנו למשפטנו הראשון שהודו לנו הצדוקין: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: עם בת הבן
txt:
<span class='five'>עם בת הבן. </span>ומיהו עם בן הבן מודו דלא תירות. צדוק ובייתוס תלמידי אנטיגנוס איש סוכו היו והיו שונין לתלמידיהן מה שקיבלו מאנטיגנוס אל תהיו כעבדים המשמשין כו' וטעו התלמידים בכך שהיו סבורים דהכי קאמר עבדו למקום ואל תקבלו שכר ואמרו כמו שאין בו ממש בדבר זה כן כל דברי חכמים וטעו ופקרו בדברי חכמים ונקראו צדוקין על שם צדוק ובייתוסין על שם בייתוס באבות דרבי נתן <span class='mareimakom'>(פ'ה)</span>: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: קרא עליו מקרא
txt:
<span class='five'>קרא עליו מקרא. </span>שאנו למידין ממנו שענה בנו של צבעון היה וקרא ליה בן שעיר וקאמר נמי יושבי הארץ כלומר שענה ירש ארץ שעיר אבי אביו ונמצא שבני בנים יורשין נחלת האב כבנים עצמן והוא הדין לבת בנו והלכך לא תירש הבת עם בת הבן כי היכי דאינה יורשת עם הבן: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: אלא צבעון בא על אמו והוליד ממנה ענה
txt:
<span class='five'>אלא צבעון בא על אמו והוליד ממנה ענה. </span>נמצא שהוא אחיו ובנו ואין לומר דבנו של צבעון היה והאי דקרי ליה בן שעיר לא משום שהיה אחיו של צבעון אלא לאשמועינן דבני בנים הרי הן כבנים א'כ לא לכתביה גבי צבעון אלא מדקאמר צבעון וענה אחים היו ומיהו מדכתיב יושבי הארץ שמעינן מהכא דבני בנים הרי הן כבנים לנחלה: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: אמר רבה אמינא כו' ומנו שמואל
txt:
<span class='five'>אמר רבה אמינא כו' ומנו שמואל. </span>ולפי שהלכה כמותו בדינים קרי ליה הכי והוא שם של מלך פרס: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: איכא דאמרי אמר רב פפא כו'
txt:
<span class='five'>איכא דאמרי אמר רב פפא כו'. </span>רבה נמי קרי שבור מלכא משום דהלכתא נמי כוותיה לבד משדה ענין ומחצה דהלכתא כרב יוסף <span class='mareimakom'>(לעיל דף קיד:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: בכך אתה פוטרני
txt:
<span class='five'>בכך אתה פוטרני. </span>בתמיה הלא גם אני מודה לך דבן הבן יורש את זקנו ואפילו במקום בת אבל בת הבן [הוא] דאמרינן שתירש הבת עמה:  לא


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: לא תהא תורה שלמה שלנו כו'
txt:
<span class='five'>לא תהא תורה שלמה שלנו כו'. </span>איני צריך לדחותך בקש ומיהו מעיקרא לא היה חפץ לגלות לו טעמו של דבר דאסור לגלות להם טעמי תורה: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: כשיחה בטלה שלכם
txt:
<span class='five'>כשיחה בטלה שלכם. </span>קל וחומר שאתם דנין מעצמכם שיש עליו תשובה מה לבת בנו שיפה כחה במקום אחין שיורשת במקום אביה כגון בנות צלפחד שירשו בנכסי חפר אבי אביהן עם בני חפר שנאמר נתן תתן להם אחוזת נחלה בתוך אחי אביהן: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: תאמר בבתו שהורע כחה אצל האחין
txt:
<span class='five'>תאמר בבתו שהורע כחה אצל האחין. </span>כשם שאינה יורשת עם אחיה בנכסי אביה כך אינה יורשת עם בת אחיה בוא וראה שבנות צלפחד ירשו בנכסי חפר ולא לקחו בני חפר ובנות חפר כל נכסי חפר נמצאת בת הבן קודמת לבת דהיינו בנות צלפחד שקדמו לבנות חפר: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: שלא תירש בת הבן עם האחין
txt:
<span class='five'>שלא תירש בת הבן עם האחין. </span>של בן אלא האחין יורשין כל נכסי האב ואפילו חלק שהיה ראוי לאחיהן המת לפי שבאותו מעשה דפלגש בגבעה מתו במלחמה כל שבט בנימין ואפילו הנשים כדכתיב מה נעשה לנותרים לנשים כי נשמדה מבנימין אשה ולא נותר מהם כי אם שש מאות שנשאו נשים ארבע מאות מבנות יבש גלעד ומאתים שחטפו מבנות שילה ונמצא כל ארץ בנימין לשש מאות איש לפיכך באותו העת מגיע מאד מן הנחלה לאשה אחת הבאה לירש ואם תנשא לשבט אחר נמצאת נגרעת נחלת שבט בנימין לפיכך התקינו דהיכא דיש בנים יורשין את אביהם דלא מיעקרא נחלה מבני המת התנו שלא תירש בת הבן עמהן דהפקר ב'ד הפקר אבל אם לא הניח בנים אלא בנות (לשם גם הבנות) גם בת הבת תירש עמהן דלא ניחא ליה למת שתעקר נחלתו מזרעו אי נמי היכא דאיכא בנות ובת הבן תירש בת הבן את כל הנכסים ומסתמא היו נזהרות שלא להנשא לשבט אחר פן תסוב הנחלה לשבט אחר והכי משמע קרא ויאמרו לתת הירושה לפלטת בנימין כלומר לבנים הנקראים על שבט בנימין ולא לבת הבן שיכולה להנשא לשבט אחר ונעקרה נחלה מבנימין: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: דין גרמא דעשיראה ביר
txt:
<span class='five'>דין גרמא דעשיראה ביר. </span>נשאר אצלו שן אחד מבניו ובו היה מנחם למרי נפש האבלים שהשן של מת אינו טמא דתנן באהלות פרק ג' <span class='mareimakom'>(מ'ג)</span> כל שבמת טמא חוץ מן השיניים והשיער והצפורן ובשעת חיבורן הכל טמא וכיון דרבי יוחנן לא הניח בן אם איתא דסבירא ליה דמי שלא הניח בן נקרא לא ירא אלהים לא היה אומר  לבריות דין גרמא דעשיראה ביר דאמרינן בעלמא <span class='mareimakom'>(ברכות דף לד:)</span> חציף עלי מאן דמפרסם חטאיה כדכתיב אשרי נשוי פשע כסוי חטאה: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: לא הוה עייל לבי טמיא
txt:
<span class='five'>לא הוה עייל לבי טמיא. </span>לבית המת להתאבל עליו כדתנן <span class='mareimakom'>(אהלות פ' טז מ'ג)</span> בית מלא טמיא מלא מתים לפי שלא היה רוצה להתבטל מלמודו: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: קשה עניות כו'
txt:
<span class='five'>קשה עניות כו'. </span>וצריך למיבעי רחמי ואגב גררא דדרשות דר' פנחם בר חמא נקט ליה הכא: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: כי יד אלוה וגו'
txt:
<span class='five'>כי יד אלוה וגו'. </span>היינו נ' מכות שהרי במצרים דכתיב ביה אצבע אלהים הוא <span class='mareimakom'>(שמות ח)</span> לקו י' מכות נמצא ליד שיש בה חמש אצבעות חמשים מכות: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: אל תפן אל און
txt:
<span class='five'>אל תפן אל און. </span>אל תהרהר אחר מדת הדין כי יש מצירים יותר ממך כי טוב לך זה החמשים מכות מעוני והרי יש לך כסף וזהב וקרקעות ועדיין הקב'ה מרחם עליך יותר מהרבה בני אדם שהן עניים: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: חמת מלך
txt:
<span class='five'>חמת מלך. </span>היינו צער שבאה לו חימה מאת המקום מלאכי מות היינו חולה שנוטה למות: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: בעי רמי בר חמא אבי אביו
txt:
<span class='five'>בעי רמי בר חמא אבי אביו. </span>של מת ואחי אביו של מת איזה מהן קודם ומשום דתרוייהו אתו לירש את המת מכח אבי המת קא בעי לה: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: האב קודם לירש את בנו לכל יוצאי ירכו
txt:
<span class='five'>האב קודם לירש את בנו לכל יוצאי ירכו. </span>נמצא אברהם יורש את יצחק מקמי ישמעאל והלכך כיון דתרוייהו מכח יצחק אתו הרי הוא כאילו יורש יצחק את עשו וחוזר אברהם ויורש את יצחק בנו כדאמרן בריש פירקין שהאב קודם לאחין דכי היכי דדרשינן אין לו בן עיין עליו הכי נמי דרשינן בכל קרובים וגבי אבי המת נמי דרשינן אם אין לו אב ונתתם את נחלתו לאחיו עיין עליו שאם יש ליצחק שום יורש דראוי ליורשו יבא במקומו והיינו אברהם שקודם לישמעאל וכן הלכה:  אגב


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: אבי האב
txt:
<span class='five'>אבי האב. </span>של מת והאחין של מת דהיינו זקנו ואחין איזה מהן קודם מי לימא כיון דיצחק קודם ליעקב לירש את עשו דהאב קודם לאח הרי הוא כאילו ירשו יצחק לעשו והלכך יבוא יעקב ויירש את יצחק אביו אבל אברהם לא יירשנו שהבן של מת קודם לאבי המת או דלמא בני בנים הרי הן כבנים ונמצא עשו בן אברהם וקודם אברהם ליעקב בנכסי עשו דהאב קודם לאחין: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: ת'ש האב קודם לכל יוצאי יריכו
txt:
<span class='five'>ת'ש האב קודם לכל יוצאי יריכו. </span>ויעקב יוצא יריכו של אברהם היה והלכך אברהם קודם לו בנכסי עשו: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: ורמי בר חמא
txt:
<span class='five'>ורמי בר חמא. </span>אמר לך משום הכי מספקא לי דאיכא למימר יוצאי יריכו משמע יוצאי ירך שלו דהיינו בניו מאשתו ולא יוצאי ירך בנו: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: הכי נמי מסתברא
txt:
<span class='five'>הכי נמי מסתברא. </span>דיעקב קודם לאברהם בנכסי עשו דקתני רישא כל הקודם בנחלה ואיננו כגון יצחק שקודם לאברהם בנכסי עשו אילו היה קיים השתא דליתיה ליצחק יוצאי יריכו קודמין דהיינו יעקב שיורש זכות אביו יצחק שכן הוא הדין שהרי אם מת יצחק אחר עשו היה יעקב יורש ולא אברהם דהבנים קודמין לאב כדאמרן בריש פירקין הוא הדין כשמת יצחק מקמי עשו יעקב יורש את זכותו ולא אברהם וכן הלכה והשתא שמעינן מפירקין שסדר נחלות כך הוא ראובן שמת חנוך ופלוא חצרון וכרמי בניו יורשין אותו ואם מת אחד מן הבנים קודם ראובן וההוא בן הניח בן או בת או בן בת או בת בת עד מאה דורות יירש במקום אביו בנכסי ראובן ואם אין לראובן בנים ולא בני בנים ואף לא בנות בנים אז יורשות בנות ראובן את ראובן ואם אין לראובן בנות ולא בני בנות ולא בנות בנות אפילו בסוף הדורות אז יורש יעקב את ראובן בנו ואם אין יעקב קיים ונתתם את נחלת ראובן לאחיו בני אביו שמעון ולוי ויהודה ויוסף ובנימין ואם אינם קיימין תתנו נחלת ראובן לבני שמעון ולוי ואם אין להם בנים ולא בני בנים תתנו לבנותיהן או לבני בנותיהן או לבנות בנותיהן דבכ'מ הזכר ויורשיו קודמין לנקבה כדאמרן מקיש ירושה שניה לירושה ראשונה ואם אין לו אחים לראובן ולא בני בנים לאחים שמתו אחיו בלא בנים או שלא היה לו אח מעולם ונתתם את נחלתו לבת יעקב אחותו מן האב או לבניה ולבני בניה או לבנותיה ולבנות בנותיה עד עולם ואם אין לראובן אחות ולא בני אחות מן האב ונתתם את נחלתו לאבי אביו דהיינו יצחק ואם אין יצחק קיים ונתתם נחלתו של ראובן לעשו בן יצחק שהוא אחי אביו של ראובן ואם אין עשו קיים ונתתם את נחלתו של ראובן לאליפז בן עשו או לבניו ובני בניו ואם אין בנים לעשו ונתתם את נחלת ראובן לבנות עשו ולבניהם ולבנות בנותיו ואם אין אחין לאביו של ראובן ונתתם את נחלתו לבנות יצחק דהיינו אחות אביו או לבניהן ולבני בניהן או לבנותיהן ולבני בנותיהן ואם אין לאביו של ראובן לא אחים ולא בני אחים לא אחות ולא בני אחות ונתתם את נחלת ראובן לאברהם אבי אבי אביו ואם אין אברהם קיים ונתתם לישמעאל אחי אבי אביו או לבניו של ישמעאל ולבני בניו או לבנותיו ולבני בנותיו ואם אין ישמעאל ולא בניו קיימין וגם לא אחותו ובני אחותו ונתתם נחלתו לתרח אבי אברהם ואם אין תרח תתנו לנחור ולהרן בניו או לבני בניהן או לאחותם וליוצאי יריכם וכן לעולם עד אדם הראשון א] האב קודם לעולם לאחי (האב) ואחי האב קודמין לאחות האב ואחות האב קודמין לאבי האב ואבי האב קודם לאחי אבי האב (ולאחותו) ואחי אבי האב [ואף] אחותו קודמין לאבי אבי האב וכן לעולם וגם למדנו שהבעל יורש את אשתו ואם אין בעל קיים בנה יורשה ואם אין בנה בתה יורשתה בכל הסדר הזה עד אדם הראשון: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: בנחלה
txt:
<span class='five'>בנחלה. </span>בנחלת ארץ ישראל ומשום דאמרן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קטו.)</span> כל יוצאי יריכו של בן קודם לאחין דאשמועינן דבת הבן נוחלת במקום הבן משום הכי נקט לה שהרי בנות צלפחד נחלו חלק אביהן בנכסי חפר במקום צלפחד אביהן: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: חלק אביהן
txt:
<span class='five'>חלק אביהן. </span>צלפחד שהיה מיוצאי מצרים שהבן הנכנס לארץ לא היה נוטל בשביל עצמו חלק בארץ הואיל ולא יצא ממצרים כדאמר בגמ' דקסבר האי תנא ליוצאי מצרים נתחלקה הארץ ולא לבאי הארץ ונפקא לן מקראי ואע'פ שיוצאי מצרים לא נכנסו לארץ אלא מתו במדבר ולא נטלו חלק בארץ מיהו להכי אהני שאם יצא ראובן ושמעון ממצרים ונולדו להם במדבר בנים שנכנסו לארץ לראובן עשרה בנים ולשמעון בן אחד יטול בן שמעון חלק כנגד עשרה בני ראובן שהרי לראובן ושמעון נתחלקה הארץ וזכו בני כל אחד בנכסי אביהן וצלפחד יצא ממצרים ומת במדבר לפיכך נטלו בנותיו חלקו וכל שלשה חלקים דמתני' נפקא לן בגמרא מקראי הלכך בעינן לפרושי דבכי האי גוונא הוה מעשה דצלפחד יצא ממצרים כשהוא בן עשרים וכן חפר אביו ושהיה צלפחד בכור כל דברים הללו יש לך ללמוד מן הפסוק דנתן תתן להם וגו' דילפינן מיניה בגמ' להני שלשה חלקים: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: וחלקו עם אחיו בנכסי חפר
txt:
<span class='five'>וחלקו עם אחיו בנכסי חפר. </span>דחפר יצא ממצרים ונטלו בניו חלק אביהן שהיה מיוצאי מצרים לבד חלק עצמן שגם הם יצאו ממצרים ובנות צלפחד קבלו חלק אביהן מנכסי חפר בשעה שחלקו אחי צלפחד נחלת אביהן ביניהן דבת הבן הרי היא במקום הבן לירש עם האחין כדקתני לעיל כל הקודם בנחלה יוצאי יריכו קודמין: 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: ושהיה צלפחד בכור
txt:
<span class='five'>ושהיה צלפחד בכור. </span>והיה ראוי ליטול פי שנים עם אחיו בנכסי חפר ואע'ג שאין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק ארץ ישראל מוחזקת היא ליוצאי מצרים כדאמר בגמ' וכמי שהחזיק חפר בחלקו דמי ואפילו אם מת צלפחד מקמי חפר נמצא צלפחד יורש פי שנים בכל אשר ימצא לחפר כי הוא ראשית אונו ואע'ג דכשמת חפר לא היה צלפחד קיים אפילו הכי בנותיו היו יורשות חלק בכורת צלפחד בנכסי חפר כי היכי דיורשות חלק פשיטותו בנכסי חפר כדתניא בהדיא בתוספתא דבכורות <span class='mareimakom'>(פ'ו)</span> כיצד אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק מת אביו בחיי אביו נוטל פי שנים מנכסי אביו ואין נוטל פי שנים מנכסי אבי אביו כגון יעקב שמת בחיי יצחק הרי ראובן הבכור נוטל בנכסי יעקב פי שנים אבל לא בנכסי יצחק זקנו שהרי אפילו אם היה יעקב קיים כשמת יצחק לא היה יעקב נוטל פי שנים שהרי פשוט הוא הלכך ראובן הבא לירש מכח יעקב בנכסי יצחק לא יטול אלא חלק פשיטותו של אביו ואם היה אביו בכור אף הוא נוטל פי שנים בנכסי אבי אביו שאם היה יעקב בכור אף על פי שמת בחיי יצחק הרי בא ראובן ונוטל חלק בכורת יעקב אביו בנכסי יצחק שהבן במקום אב עומד בין לחלק בכורה בין לחלק פשיטות והוא הדין לבנות צלפחד בנכסי חפר דאף על פי שמת צלפחד בחיי חפר יורשות חלק בכורת אביהן בנכסי חפר וה'נ תניא בהדיא בגמרת ירושלמי ואמרינן נמי התם ריש לקיש אמר בשם אבא כהן ברדלא נאמר משפט לענין כפילה ונאמר משפט לענין פשיטה מה לענין פשיטה אתה רואה את הבן כאילו קיים ליטול פשיטות אביו אף לענין כפילה אתה רואה את הבן כאילו קיים ליטול כפילת אביו מפירוש רבינו חננאל גאון זכר צדיק לברכה למדתי זאת וכן הלכה ומדאמרינן בגמרא והעברת זו חלק בכורה ילפינן דצלפחד בכור היה והאי דכתיב בדברי הימים <span class='mareimakom'>(א ז)</span> ושם השני צלפחד לאו שני לאחין קאמר דהא לא איירי לעיל באחין כלל אלא  בגלעד


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: קשיא
txt:
<span class='five'>קשיא. </span>לדידן קשיא דלא ידעינן לתרוצי קרא אליבא דההוא תנא דהא ליכא למימר לרב תרבה אותו שהוא רב עכשיו תרבה נחלתו ולמעט שהוא מועט עכשיו תמעיט נחלתו דסברא הוא כדכתיב לעיל לאלה תחלק הארץ ולא צריך קרא וגם אין לשון תרבה ותמעיט משמע אלא כשזה נוטל הרבה וזה מעט שחלק איש זה מרובה וחלק חבירו מועט אבל כשכל החלקים שוים אין זה תרבה ותמעיט אלא הכי הו'ל למימר חלק כחלק ינחלו ובחזרה נמי ליכא לאוקומיה דמלשמות מטות אבותם שמעינן לה שפיר אליביה דהאי תנא ועוד תרבה ותמעיט משמע נטילה ראשונה שנוטל כל אחד חלקו קודם שיחזירו לאבותיהם כדכתיב בסיפיה דקרא איש לפי פקודיו יותן נחלתו: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: היינו דקא צווחן בנות צלפחד
txt:
<span class='five'>היינו דקא צווחן בנות צלפחד. </span>למה יגרע שם אבינו מתוך משפחתו שזכה בארץ ישראל כי אין לו בן שאילו היה לו בן היה נוטל הבן חלקו של אבינו שהיה מיוצאי מצרים ועתה בשביל שאין לו בן למה לא נירש את חלקו: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: לא הוה
txt:
<span class='five'>לא הוה. </span>לצלפחד נחלה בארץ ישראל דלישקול לא הוא ולא יוצאי יריכו בזכותו שהרי לבאי הארץ ניתנה ואפילו אם היה לו בן לא היה נוטל כלום בשביל אביו ואפילו בשביל עצמו אם הוא פחות מכ' ומאי האי דקא צווחן בשביל שאין לו בן: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: אלא לחזרה וליטול בנכסי חפר
txt:
<span class='five'>אלא לחזרה וליטול בנכסי חפר. </span>דמאן דאית ליה לבאי הארץ אית ליה חזרה שמחזירין לאבותיהן כל מה שנטלו וחוזרין ויורשין מאבותיהן כמשפט והכי אמרי למה יגרע שם אבינו צלפחד מתוך משפחתו שהיה לו לזכות עם אחיו בנכסי חפר זקננו אילו היה לו בן כשיטלו בני חפר שהם אחי אבינו נחלה בא'י יחזירו אותה לחפר אביהן ויוריש אותה לכל בניו ויטול אבינו שהוא בכור ב' חלקים או הוא או בנו שקם תחתיו כדכתיב ואם אין לו עיין עליו והשתא שאין בן למה לא נקום תחת אבינו לירש נחלתו הבאה לו מחפר אביו ע'י חזרה שהחזירוה בניו או בני בניו שהיו מבאי הארץ שהרי בן הבן יורשת עם האחין ולקמן נמי אמרינן דרשניות היו והיו יודעות שבת הבן תירש עם האחין שלמדו מפרשת יבמין כדלקמן <span class='mareimakom'>(דף קיט:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: היינו דקא צווחי בני יוסף
txt:
<span class='five'>היינו דקא צווחי בני יוסף. </span>שהיו עכשיו מרובין וגברו יותר משאר שבטים והן לא נטלו אלא לחשבון של יוצאי מצרים והיתה נחלת כל אחד מועטת מחלק כל איש ואיש מישראל: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: כולהו שקול
txt:
<span class='five'>כולהו שקול. </span>בשוה ומיהו לקמן אמרינן דארץ ישראל לשבטים איתפלג ובדין צווחו בני יוסף שלא נטלו אלא כאחד מן השבטים אף על פי שאין גדול בכל השבטים כשבט שלהן אלא משום דמבעיא ליה לקמן לא בעי לתרוצי הכי: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: משום טפלים
txt:
<span class='five'>משום טפלים. </span>יתומים שלא היו בני עשרים בכניסתם לארץ וגם לא היה להם אב הנכנס לארץ שינחילם חלקו כשימות וגם לא היה להם שום מוריש שיצא ממצרים שיירשו ממנו על ידי חזרה: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: שמע מינה
txt:
<span class='five'>שמע מינה. </span>מצווחת בני יוסף ובנות צלפחד דלא הוה חד בכל השבטים דלא שקיל או הוא או אביו ואף על גב דהוה מצי מתרמי דאליבא דמאן דאמר ליוצאי מצרים כל אותן שיצאו פחות מבן עשרים בלא אב לא נטלו חלק בארץ שהרי לא הן ולא אביהן היו מיוצאי מצרים דטפלין שיצאו לא נתחלקה להם ואפילו הכי לא איתרמי שלא יצא יתום ממצרים פחות מבן עשרים ואם יצא אם כן מת אחד מקרוביו במדבר שהיו מיוצאי מצרים להורישו חלקו דומיא דבנות צלפחד שלא היו ראוין ליטול חלק בארץ כדתניא בסיפרי איש לפי פקודיו להוציא את הנשים דדמו לטפלים ואפילו הכי ירשו חלק אביהן ולמאן דאמר לבאי הארץ נמי כל הנכנסין לארץ פחות מבן עשרים לא נטלו חלק בארץ אלא על ידי חזרה וכגון שהיו מורישיו מיוצאי מצרים ואם לאו לא יטול ואפילו הכי לא הוה חד דלא שקיל דלא איתרמי מילתא דכל אותן שנכנסו לארץ בני עשרים נטלו חלקם והטפלים יתומין הפחותים מבן עשרים נטלו כולן על ידי חזרה כבנות צלפחד ואותן שהיה להם אב ואם ולא היו יכולין ליטול בחזרה לא מאבי אביהן ולא מאבי אמותיהן שהרי אביו ואמו קודמין הרי אביהן נוטל חלק בארץ משום באי הארץ וכמאן דשקיל איהו דמי ואין לו לצעוק: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: איבעי ליה למצווח
txt:
<span class='five'>איבעי ליה למצווח. </span>כבנות צלפחד ובני יוסף וגם הנביא היה לו לכתוב כדכתיב בבנות צלפחד ובני יוסף: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: דצווח ולא אהני
txt:
<span class='five'>דצווח ולא אהני. </span>שלא יכול לגזול שאר שבטים וליתן להם ומה שהשיבם עלה לך היערה וגו' לדרשה איצטריך כדלקמן ולא כפשטיה שנתן להם יערות להרחיב נחלתן שאם מנחלת שבט אחר הן אין הרשות בידו ואם של מטה בני יוסף היו הרשות בידם לכרות היער ולגרשם ועדיין לא נתנה להם יהושע כלום: ומשני 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: התם עצה טובה קא משמע לן
txt:
<span class='five'>התם עצה טובה קא משמע לן. </span>בשביל שלמדין אנו ממה שהשיב להם יהושע דמיבעי ליה לאיניש להטמין עצמו לאזדהורי מעינא בישא להכי כתביה קרא לצווחת בני יוסף: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
trm: ויאמר להם יהושע
txt:
<span class='five'>ויאמר להם יהושע. </span>להוסיף נחלה אי אפשר אך עצה טובה אני נותן לכם שאם עם רב אתה עלה לך היערה וגו' ובראת כרות היער ותבנה לך שם בית מושב כדכתיב וברא אותהן בחרבותם <span class='mareimakom'>(יחזקאל כג)</span> :  אמרו


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: אמרו לו [אנן] מזרעא דיוסף כו'
txt:
<span class='five'>אמרו לו [אנן] מזרעא דיוסף כו'. </span>והיינו דכתיב ויאמרו בני יוסף לא ימצא לנו ההר כלומר אין אנו חוששין לאותו הר היינו יער כדכתיב התם הר יהיה לך כי יער הוא: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm:
לא קשיא מר מקיש מתלוננים למרגלים ומר לא מקיש מתלוננים למרגלים דתניא כו' </span>ולקמן מפרש לה: <span class='five'>זה צלפחד

txt:
<span class='five'>לא קשיא מר מקיש מתלוננים למרגלים ומר לא מקיש מתלוננים למרגלים דתניא כו' </span>ולקמן מפרש לה: <span class='five'>זה צלפחד. </span>מילתא דפשיטא היא דהא כתיב לעיל בנות צלפחד אלא אגב גררא דהנך קאמר לה ונראה בעיני שחסר מן הספרים דהכי קתני רישא דהך ברייתא בסיפרי אבינו מת במדבר ר' עקיבא אומר נאמר כאן במדבר ונאמר להלן מדבר מה מדבר האמור כאן צלפחד אף מדבר האמור להלן צלפחד דמינה שמעינן דהיינו מקושש והוא לא היה בתוך העדה כו' כי הכא: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: זו עדת מרגלים
txt:
<span class='five'>זו עדת מרגלים. </span>דכתיב בהו עד מתי לעדה הרעה הזאת אשה המה מלינים עלי <span class='mareimakom'>(במדבר יד)</span> את השאר: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: אלו מתלוננים
txt:
<span class='five'>אלו מתלוננים. </span>כדמפ' מתלוננים שבעדת קרח דכתיב בהו לכן אתה וכל עדתך הנועדים על ה' והאי דקאמר עדת קרח כמשמעו מסקנא דמילתיה היא: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: מר מקיש
txt:
<span class='five'>מר מקיש. </span>הואיל ונכתבו בפסוק אחד וכי היכי דירשו המרגלים ירשו נמי המתלוננים: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: לכולה ארעא דישראל
txt:
<span class='five'>לכולה ארעא דישראל. </span>לאו דוקא כולה אלא רובה כדכתיב וילונו העם על משה לאמר מה נשתה דבשלמא למ'ד דלא מקיש הרי כל שבט ושבט נחלו חלק קרוביהם מתלוננים שבשבטים אלא למאן דמקיש נגרעה כל נחלת שבט ושבט טובא ואנן קיימא לן ומקראי איכא למילף דאפילו חלק אחד מאלף לא נטלו: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: היינו דכתיב
txt:
<span class='five'>היינו דכתיב. </span>ביהושע אחר שנטלו בנות צלפחד ויפלו חבלי מנשה עשרה דהיינו שיתא דשיתא בתי אבות הכתובים למעלה וד' דידהו הרי עשרה דכתיב לעיל ויהי לבני מנשה הנותרים למשפחות לבני אביעזר ולבני חלק ולבני אשריאל ולבני שכם ולבני חפר ולבני שמידע אלה בני מנשה בן יוסף הזכרים למשפחותם ולצלפחד בן חפר וגו' ויתן להן יהושע נחלה על פי ה' בתוך אחי אביהן ויפלו חבלי מנשה עשרה בין נטילת ששה בתי אבות וארבעה דבנות צלפחד חלק צלפחד שהיה מיוצאי מצרים ושני חלקים מנכסי חפר וחד אחא דאבא שהיה מיוצאי מצרים ונטלו חלק הראוי לצלפחד בנחלת אחיו כדלקמן ולקמן פריך קרא מאי קחשיב כו': 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: ותרי דידהו
txt:
<span class='five'>ותרי דידהו. </span>שני חלקים בנכסי חפר בתורת חזרה שנטלו בני חפר איש איש חלקו בארץ אותן שהיו באי הארץ או הם או בני חפר כדכתיב לאלה תחלק הארץ וגו' והחזירו כולן נחלתן למוריש שלהן דהיינו חפר שהיה מיוצאי מצרים דאינן אלא שלוחיו כדכתיב לשמות מטות אבותם ינחלו ונמצא כאילו זכה והוחזק חפר בכל חלקים הללו וכשמת חפר ירשו ממנו כל בניו בנות צלפחד ירשו שני חלקים לפי שהוא בכור וכל אחיו איש איש חלק אחד הרי לבנות צלפחד שני חלקים של אביו בנכסי חפר וגם כשמתו שנים מאחי צלפחד כדלקמן ירשו אחי צלפחד אותן שבחיים וגם בנות צלפחד במקום אביהן ירשו אותן אחין המתים וזכו בחלק שהיה להם ליטול בנכסי חפר כשהחזירו לו בניו שבאו לארץ והוא חזר והוריש להם כדפרישית אבל חלק צלפחד עצמו לא נטלו שהרי לא ליוצאי מצרים נתחלקה הארץ וחזרה לא שייך ביה שהרי לא היו לו בנים הנכנסין לארץ שיחזירו לו נחלה: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: ה'נ תרי אחי דאבא כו'
txt:
<span class='five'>ה'נ תרי אחי דאבא כו'. </span>והנהו תרי אחי מתו אחרי מות חפר אביהן וזכו קודם מיתתן בנכסי חפר שהחזירו לו בניו שבאו לארץ כדפרישית לעיל כגון שהיו לחפר ח' בנים השנים מתו במדבר וגם צלפחד עמהם והחמשה באו לארץ ונטלו ה' חלקים החזירום לחפר אביהם מת חפר ירשוהו שמונה בניו צלפחד נטל שני חלקים כי הוא הבכור וז' אחין נטלו ז' חלקים מת צלפחד נטלו בנותיו שני חלקים שלו שירש מנכסי חפר מתו שני אחיו בלא בנים באו חמשה האחין ובנות צלפחד במקום צלפחד אביהם וירשום נמצאו בנות צלפחד נוטלות ארבעה חלקים ב' חלקים גדולים בנכסי חפר וב' חלקים קטנים בנכסי שני אחי אביהן ומיהו המקשה לא הוה סבירא ליה תרי אחי אלא חד אחא דאבא כדאשכחן בברייתא: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: והעברת זו חלק בכורה
txt:
<span class='five'>והעברת זו חלק בכורה. </span>כדכתיב והעברת כל פטר רחם <span class='mareimakom'>(שמות יג)</span> שנטל צלפחד בנכסי חפר חלק אחד יותר על אחיו בשביל שהיה בכור ומיהו סבירא ליה נמי להאי תנא כר' אליעזר דחד אחא דאבא הוה להו ונפקא ליה מייתור דאחוזת נחלה כדאמרינן לקמן דאי לית ליה לא משכחת לה חבלי מנשה עשרה אבל מנתון תתן אינו רוצה לדרוש מכפל המקרא כרבי אליעזר דס'ל דברה תורה כלשון בני אדם וכה'ג הויא פלוגתא דתנאי בקידושין <span class='mareimakom'>(דף יז:)</span> גבי העניק תעניק לו ובכמה מקומות בגמ': 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: טובא הוו
txt:
<span class='five'>טובא הוו. </span>כל אחין שבמטה מנשה שנטלו חלק אביהן היה לו לחשוב כדקחשיב חלקי בנות צלפחד: 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: שיתא הוו
txt:
<span class='five'>שיתא הוו. </span>דהא בנות צלפחד על שם משפחת החפרי נקראין ככל בני חפר וכיון דקחשיב בית אב של חפר למה לי למיתני חלקי בנות צלפחד:  לעולם


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: לעולם בתי אבות קא חשיב
txt:
<span class='five'>לעולם בתי אבות קא חשיב. </span>ולא טפלים חוץ מבנות צלפחד דקחשיב ד' חלקים שלהן ואשמועינן דדרשינן האי קרא דנתן תתן דמיניה נפקא לן ד' חלקים על ידי שאנו דורשין והעברת זו חלק בכורה אלמא אשמועינן דא'י מוחזקת היא להן מייאת מצרים ואף על פי שעדיין לא נכנסו בה: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: הא והא לבאי הארץ
txt:
<span class='five'>הא והא לבאי הארץ. </span>דאע'ג דרישא דההיא ברייתא דלעיל ליכא לאוקומה אלא למאן דאמר ליוצאי מצרים דקתני מרגלים יהושע וכלב נטלו חלקם איכא למימר מסקנא דר' שמעון בן אלעזר היא דאית ליה ליוצאי מצרים ולבאי הארץ: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: דלא הוו בני עשרים
txt:
<span class='five'>דלא הוו בני עשרים. </span>כשבאו לארץ ובבני בני המתלוננים קמיירי שמתו להן אביהן שהיו בני המתלוננים ממש במדבר והם נשארו טפלים ולא נטלו לעצמן שעדיין לא הגיעו לכ' ובזכות אביהן ממש בני המתלוננים אין להם ליטול שהן ממצרים לא יצאו ולארץ לא באו אלא בזכות אבי אבי אביהן דהיינו אבות המרגלים שיצאו ממצרים וכיון דהך ברייתא כרבי שמעון בן אלעזר מוקמינא לה דאית ליה תרתי נמצאו אלו בני בניהן יורשין אותן כבנות צלפחד שירשו בנכסי חפר זקנם ואע'ג דחשיבי כטפלים דעלמא דלענין ירושת אביהן שהיו מיוצאי מצרים לא בעינן בני כ' בכניסתן לארץ וחזרה ליכא למימר דהא רבי שמעון בן אלעזר לית ליה חזרה דמהיכא תיתי הא משמע ליה קראי תרוייהו לגופייהו ואפילו אם תמצי לומר דהא סיפא לאו ר' שמעון היא איכא לאוקומה דנטלו בזכות אבי אביהן ע'י חזרה כגון שהיו להם למתלוננים אחים שלא היו בני כ' בשעת הגזירה ולא מתו במדבר דהא לא נגזרה גזירה על פחות מבן כ' וכשנטלו חלקם בארץ החזירו אצל (אבי) אביהן מה עשו האבות חזרו והורישו נכסיהן לכל יוצאי יריכן בין לאחי המתלוננים בין לבני בני המתלוננים דכולן יוצאי חלציהן היו וחולקים אחי המתלוננים עם בני נכדיהן בשוה דאע'ג דטפלים לא שקלי באנפי נפשייהו ירושת אבות מיהא קשקלי כדאמר בבנות צלפחד דהוו להו כטפלים שאין להן חלק לעצמן וחלקו עם אחי אביהן בנכסי חפר והבנים דקתני היינו בני הבנים דבן בנו של אדם קרוי בנו כדאמרינן לקמן במי שמת <span class='mareimakom'>(דף קמג:)</span> ואבי אבי אביהן קרי ליה אבי אביהן דבבני המתלוננים עצמן ליכא למימר דלא הוו בני עשרים דקיימא לן בשנה שניה שלח משה מרגלים ותניא בסדר עולם אחר ביאת מרגלים היתה בליעתו של קרח ובו ביום נשרפו המתלוננים נמצאו שבניהן כשבאו לארץ הוו בני ל'ח שנה שכן עמדו ישראל במדבר אחרי כן: (ת'. ולפי האי לישנא בתרא לית להאי תנא דברייתא דלעיל דיהושע וכלב נטלו כלל חלק בשביל מרגלים והאי קרא דחיו מן האנשים לא דריש ליה אלא כפשטיה. ת'): 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: ראויה היה
txt:
<span class='five'>ראויה היה. </span>לחפר ולצלפחד משמתו במדבר אבל לא הוחזקו בה מעולם שהרי לא באו לארץ: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: ואין הבכור נוטל בראוי
txt:
<span class='five'>ואין הבכור נוטל בראוי. </span>לקמן בפרקין <span class='mareimakom'>(דף קכד:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: ביתדות אהלים
txt:
<span class='five'>ביתדות אהלים. </span>כלומר במטלטלין שהיה להם במדבר כגון יתדות שתוקעין בהן אהליהם ושאר מטלטלין שהן מוחזקין בהן ולהכי נקט יתדות אהלים דודאי לכולן היו אהלים ואין אדם במדבר בלא אהל אבל בנחלת ארץ ישראל לא נטל חלק בכורה וכל שלשה חלקים דמתניתין בין במקרקעי בין במטלטלי מיירי לבד מחלק בכורה דמיירי במטלטלי: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: מוחזקת היא
txt:
<span class='five'>מוחזקת היא. </span>ליוצאי מצרים כדכתיב ונתתי אותה לכם מורשה כלומר אני נתתיה לכם ירושה: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: יודע היה משה רבינו שבנות צלפחד יורשות הן
txt:
<span class='five'>יודע היה משה רבינו שבנות צלפחד יורשות הן. </span>כמו בן שהרי דינין נצטוו במרה כדאמרינן בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף נו.)</span> וכדכתיב שם שם לו חק ומשפט ומעשה דבנות צלפחד בערבות מואב בסוף המ' שנה ועוד דאיכא למילף מפרשת יבמין שהבת כבן כדכתיב ומת אחד מהם ובן אין לו עיין עליו דהא בנות צלפחד משם למדו כדלקמן אם כבן אנו נירש ואם לאו תתיבם אמנו: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: וראויה היתה וכו'
txt:
<span class='five'>וראויה היתה וכו'. </span>ולא תאמר אם לא דברו בנות צלפחד ולא נתחייב מקושש היו שתי פרשיות הללו חסרין מן התורה והכי נמי איכא למימר שהרבה מצות חסרים מן התורה לפי שלא אירעו המעשים: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: שמקושש במיתה
txt:
<span class='five'>שמקושש במיתה. </span>ואף על גב דכתיב כי לא פורש מה יעשה לו היינו שלא היה יודע אם בסקילה חמורה אם בחנק הקל כדמפרש ואזיל:  שמגלגלים


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: היא גופה
txt:
<span class='five'>היא גופה. </span>קמבעיא ליה מה דפשיטא לן השתא דארץ ישראל מוחזקת היא קמספקא ליה ואנן דפשיטא לן היינו ממאי דפשט ליה הקב'ה והעברת זה חלק בכורה: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: דכתיב ונתתי אותה לכם מורשה
txt:
<span class='five'>דכתיב ונתתי אותה לכם מורשה. </span>והאי מורשה לשון ירושה משמע כמו למורש קפוד <span class='mareimakom'>(ישעיה יד)</span> מועד מופת מוצא מורד וגם לשון מוריש לאחרים מדלא כתיב ירושה וקא מיבעיא ליה האי מורשה דקאמר רחמנא פשיטא לי' דמורישין ואינן יורשין הוא מדכתיב מורשה ולא כתיב ירושה ועוד שהרי כבר מתו כולן במדבר אלא הכי קמבעיא ליה מי איכא למימר נמי דהכי קאמר ירושה היא לכם מאבותיכם ונוטל בה הבכור חלק בכורה דכיון דכתיב לכם מורשה ירושה היא לכם נמי בעי למימר: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: או דלמא מורישין ואינן יורשין
txt:
<span class='five'>או דלמא מורישין ואינן יורשין. </span>לחוד קאמר אבל אינה ירושה להם ולא יטול בה הבכור חלק בכורה: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: ופשטו ליה
txt:
<span class='five'>ופשטו ליה. </span>משמיא דתרוייהו משמע מדאמר ליה רחמנא והעברת זה חלק בכורה ש'מ דירושה היא לכם מאבותיכם נמי קאמר רחמנא אבל מורישין ואינן יורשין ממילא הוה ידע כדפרישית והאי דפשט ליה תרוייהו לא קאי אמורישין ואינם יורשין אלא אירושה היא לכם מאבותיכם קאי וממילא ידע דתרוייהו קאמר רחמנא דכתיב מורשה ולא כתיב ירושה ועוד שכבר מתו מתי מדבר כן נראה בעיני ועיקר: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: כיוצא בדבר אתה אומר
txt:
<span class='five'>כיוצא בדבר אתה אומר. </span>דכי היכי דהאי מורשה אתא להתנבאות עליהן דמורישין ואינן יורשין ואע'ג שלא חטאו עדיין חטא דמרגלים ולא נגזרה גזירה כך אנו מוצאים פסוק אחר שנתנבאו שלא יכנסו לארץ ואע'פ שעדיין לא נגזר עליהן שלא ליכנס: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: אפשר עמדו לפני משה ולא אמר להן כלום
txt:
<span class='five'>אפשר עמדו לפני משה ולא אמר להן כלום. </span>והלכו אחרי כן לפני אלעזר משה לא שנאה אלעזר מנין לו ואפשר שאלעזר לא אמר כלום והלכו אחרי כן לפני הנשיאים ואח'כ לפני העדה: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: והלכו לפני הנשיאים וכל העדה אלא סרס את המקרא כו'
txt:
<span class='five'>והלכו לפני הנשיאים וכל העדה אלא סרס את המקרא כו'. </span>ולא גרסינן ולא אמרו כלום: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: ודרשהו
txt:
<span class='five'>ודרשהו. </span>כלומר דרשהו כאילו כתוב למפרע ותעמדנה לפני משה ומקמי משה עמדו לפני אלעזר ומקמי אלעזר עמדו לפני הנשיאים ומקמי הנשיאים עמדו לפני העדה והאי דלא כתב ותעמדנה לפני העדה ולפני הנשיאים ולפני אלעזר ולפני משה היינו לפי שאינו רוצה להקדים בפסוק תלמיד לרב אלא ראשון ראשון חשוב: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: בבית המדרש היו יושבין
txt:
<span class='five'>בבית המדרש היו יושבין. </span>משה ואלעזר ונשיאי העדה ועמדו לפני כולן ששאלו לכולן ביחד וחלקו כבוד לתלמידים במקום רבותיהם: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: הא דפליג ליה רביה
txt:
<span class='five'>הא דפליג ליה רביה. </span>לתלמיד יקרא ודאי ניחא ליה שיחלקו לו גם אחרים כבוד ומשה רבינו הוה פליג יקרא לכל ישראל וכן זה לזה: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: שלפי שעה דברו
txt:
<span class='five'>שלפי שעה דברו. </span>שכשמצאו פתח לדבריהם באו בעלילה ובטענה מעלייתא לבית דין כדמפרש ואזיל: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: אם כבן אנו
txt:
<span class='five'>אם כבן אנו. </span>לפטור אמנו מיבום שהרי היבם קם על שם אחיו לנחלה כדדרשינן ביבמות <span class='mareimakom'>(דף כד.)</span> והבן מונעו מלייבם את אמו ומלירש את אביו ופוטר הוא את אמו ויורש את אביו ואף הבת כן וסברא בעלמא הוא: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: אילו היה לו בן
txt:
<span class='five'>אילו היה לו בן. </span>כדכתיב כי אין לו בן וכבר היה ידוע שהבן יורש את אביו שהרי היו יודעות פרשת נחלות כדאמרן לעיל דלא הוה מספקא להו אלא אי נוטלות חלק בכורה אם לאו ונמצא שהיו יודעות לדרוש דהאי דכתיב ובן אין לו והעברתם וגו' הא יש לו בן הוא קודם לבת ולא כדאמר רב פפא לאביי לעיל בפרקין <span class='mareimakom'>(דף קי.)</span> אימא בן ובת לא האי לירש בו ולא האי לירש בו: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: (הגה'ה
txt:
<span class='five'>(הגה'ה. </span>ואם לאו שאין הנקבות חשובות זרע תתיבם אמנו לאחד מאחי אבינו והוא יירש נחלת אבינו ובן היוצא ממנו לאמנו יירש אחריו נכסי אבינו. ע'כ תוס'): 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: שאפילו היה בת לבן לא דברנו
txt:
<span class='five'>שאפילו היה בת לבן לא דברנו. </span>שהיו יודעות לדרוש שהבת אינה יורשת עם בת הבן כדאמרן לעיל: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: שלא נישאו אלא להגון לה
txt:
<span class='five'>שלא נישאו אלא להגון לה. </span>כדאמרן לקמן בנות צלפחד הותרו להנשא לכל מי שירצו כדכתיב לטוב בעיניהן וגו' אלא מה אני מקיים למשפחת מטה אביהן תהיינה לנשים עצה טובה השיאן הכתוב שלא ינשאו אלא להגון להן אלמא משפחת מטה אביהן הגונין היו ואשכחן שנישאו להם כדכתיב ותהיינה מחלה ונועה חגלה ומלכה ותרצה לבני דודיהן לנשים דאף על גב דהותרו לטוב בעיניהן לא רצו להדבק אלא בהגונים: 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: שוב אינה יולדת
txt:
<span class='five'>שוב אינה יולדת. </span>ואם נתעכבו עד ארבעים שנה לא היה אדם נושא אותן והן נמי לא היה להן להתעכב עד ארבעים שנה מאחר שלא ילדו עוד: ומשני 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: מתוך שצדקניות היו
txt:
<span class='five'>מתוך שצדקניות היו. </span>בטוחות בצדקתן שיעשה להם נס כיוכבד ולכך נתעכבו עד ארבעים שנה בשביל להנשא להגון כיוכבד שילדה אחר ארבעים ומיהו נישואיה איכא למימר דהיו קודם ארבעים:  אפשר


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: אפשר בת מאה ול' שנה
txt:
<span class='five'>אפשר בת מאה ול' שנה. </span>כדלקמן וקרי לה בת אשה הוה ליה למיכתב ומנלן דבת מאה ושלשים היתה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: דאמר ר' חמא בר חנינא
txt:
<span class='five'>דאמר ר' חמא בר חנינא. </span>לקמן בפירקין דמבעיא לן דבכללן אתה מוצא שבעים ובפרטן אי אתה מוצא אלא שבעים חסר אחת ועל זו א'ר חמא בר חנינא זו יוכבד כו' ובת לוי דקאמר קרא היינו בת לוי ממש בתו של לוי והא דלא קחשיב לה בהדיא לפי שלא באה למצרים אלא בבטן אמה ולידתה בין החומות כלומר בתוך מצרים ומשום דקאמר בדרך גבי הורתה קאמר נמי בין החומות גבי לידתה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: אשר ילדה
txt:
<span class='five'>אשר ילדה. </span>קרא יתירא הוא דהא כבר כתיב בת לוי וישראל עמדו במצרים מאתים ועשר שנה שכן רמז יעקב לבניו רד'ו שמה ובסדר עולם יליף מקרא נאמר לאברהם בברית בין הבתרים כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם איזה זרע זה יצחק שנאמר כי ביצחק יקרא לך זרע ביצחק הוא אומר ויצחק בן ששים שנה בלדת אותם ויעקב אבינו אמר לפרעה ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה הרי ס' דיצחק וק'ל דיעקב הרי מאה ותשעים ומאתים וי' עמדו במצרים הרי ד' מאות שנה שנאמרו לאברהם וכל ד' מאות שנה היו במצרים אי אפשר לומר שהרי קהת מיורדי מצרים היה כדכתיב ובני לוי גרשון קהת ומררי ושני חיי קהת שלש ושלשים ומאת שנה ושני חיי עמרם שבע ושלשים ומאת שנה ופ' שנה של משה הרי ש'נ א'כ מה ת'ל ועבדום וענו אותם ארבע מאות שנה כ'ז שזרעך בארץ לא להם ת' שנה נמצאת יוכבד בת ק'ל שנה שהרי בתחלת ביאת מצרים נולדה ומשה בן פ' שנה היה בצאתם נשתיירו ק'ל ממאתים ועשר: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: ויחזור מיבעי ליה
txt:
<span class='five'>ויחזור מיבעי ליה. </span>שהרי עברו ימים רבים שלקחה שהרי כבר נולדו אהרן ומרים אלא שפירש עמרם ממנה מפני הגזירה שהיו משליכין הזכרים ליאור ועכשיו החזירה מפני מרים שנתבאה לו שעתיד בן לצאת ממנו שיושיע את ישראל כדנפקא לן <span class='mareimakom'>(סוטה דף יב:)</span> מדכתיב מרים הנביאה אחות אהרן בעוד שהיא אחות אהרן ולא אחות משה שעדיין לא נולד היתה היא נביאה שנתנבאה על משה שעתיד להוולד: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: משוררין
txt:
<span class='five'>משוררין. </span>מתוך שמחה שהיה עתיד משה רבינו לצאת מהן והיינו דכתיב לדעה מה יעשה לו מה יהיה סוף נבואתה כדאיתא בסוטה <span class='mareimakom'>(דף יג.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: להלן
txt:
<span class='five'>להלן. </span>כשנישאו בנות צלפחד מנאן הכתוב דרך גדולתן דכתיב ותהיינה מחלה תרצה חגלה ומלכה ונועה בנות צלפחד לבני דודיהן לנשים ומסתבר דכך נולדו כדכתיב לא יעשה כן במקומנו לתת הצעירה לפני הבכירה <span class='mareimakom'>(בראשית כט)</span> : 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: וכאן
txt:
<span class='five'>וכאן. </span>כשעמדו לפני משה דרך חכמתם כסדר שהן חכמות זו יותר מזו הקדימן הכתוב מחלה נועה חגלה מלכה ותרצה ומסברא אמרי' הכי דלא ליקשו קראי אהדדי: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: בישיבה
txt:
<span class='five'>בישיבה. </span>בין לדין בין לשאר ישיבות של תורה משיבין את החכם למעלה מן הזקן וכדמפרש לקמיה שהחכם מופלג מכל חביריו בחכמה שחכם הוא מאד אבל בשביל שהוא חכם מעט מן הזקן אין מכבדין אותו יותר מן הזקן שהוא חכם קצת ומבנות צלפחד איכא למילף דגבי שאילת הדין מקדים הכתוב חכמה תחלה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: והוא דמפליג בזקנה
txt:
<span class='five'>והוא דמפליג בזקנה. </span>שזקן מאד אז חולקין לו כבוד בבית המשתה יותר מן החכם ואע'ג דמופלג ההוא חכם בחכמה וכגון שהזקן חכם קצת אבל אם אינו מופלג בזקנה החכם שהוא מופלג קודם לכבדו שמעינן מהכא דחכם מופלג וזקן מופלג שאינו חכם כל כך כבחור בישיבה הלך אחר חכמה להושיב החכם בראש ולדבר תחלה במסיבה הלך אחר זקנה והיכא דחכם הוי מופלג בחכמה והזקן אינו מופלג בזקנה בכ'מ הלך אחר חכמה אפילו במסיבה והיכא דהזקן הוי מופלג בזקנה והחכם אינו מופלג בחכמה בכל מקום הלך אחר זקנה ואפילו בישיבה הואיל והזקן חכם קצת אע'פ שהבחור חכם יותר ממנו והיכא דלא מופלג לא האי בחכמה ולא האי בזקנה נראה בעיני דבכל מקום הלך אחר זקנה מדאמר רב אשי והוא דמופלג בחכמה והוא דמופלג בזקנה דהיכא דהוו תרוייהו מופלגין הולכים בישיבה אחר החכם ובמסיבה אחר הזקן מכלל דהיכא דלא הוו תרוייהו מופלגין לא האי ולא האי הולכין בכל מקום אחר אחד מהן ומדלא פירש איכא למימר דמסתמא הולכין אחר הזקן דבשביל שהבחור חכם קצת יותר ממנו אין לנו לבייש את הזקן והחכם אינו בוש בכך מאחר שזקן ממנו יודע הוא שבשביל זקנתו חולקין לו כבוד: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: שקולות היו
txt:
<span class='five'>שקולות היו. </span>ולכך פעמים שהקדים זו לזו ופעמים איפכא כדדרשינן נמי <span class='mareimakom'>(מגילה דף יג)</span> הוא אהרן ומשה הוא משה ואהרן מלמד ששקולין היו ולא תסייעיה לר' אמי: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: עצה טובה
txt:
<span class='five'>עצה טובה. </span>ואינה מצות עשה: אמור אליהם לדורותיכם כל איש אשר יקרב מכל זרעכם אל הקדשים אשר יקדישו בני ישראל לה' וטומאתו עליו: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: אמור אליהם
txt:
<span class='five'>אמור אליהם. </span>היינו לאותן העומדין על הר סיני נשנה פסוק זה ומכאן תלמוד לשאר מצות האמורות בתורה סתם שנאמרו בין לאבות בין לדורות הבאין: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: וכל בת וגו'
txt:
<span class='five'>וכל בת וגו'. </span>ליוצאי מצרים נאמר כדמפרש לקמיה אבל לדורות הבאין ליכא איסור הסבת נחלה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: נצטוו בנים
txt:
<span class='five'>נצטוו בנים. </span>מצות התלויות בארץ תרומה ומעשר חלה ערלה ורבעי לקט שכחה ופיאה וכן הרבה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: הוצרך לומר לאבות והוצרך לומר לבנים
txt:
<span class='five'>הוצרך לומר לאבות והוצרך לומר לבנים. </span>שאם נכתב סתם ולא פירש לא אבות ולא בנים הוה אוקימנא ליה באבות מדלא כתב כי תבואו כדכתב בשאר מצות האמורות לבנים אי נמי הוי ילפינן או בגזירה שוה או בבנין אב או בקל וחומר מאח' ממצות המפורשות לבנים או לאבות והוי אוקימנא ליה באחת מהן להכי כתיבי תרוייהו ומהשתא נילף מהכא לכל מצות הסתומות שנוהגות בין בבנים בין באבות עד שיפרט לך הכתוב כי תבואו או יכתוב לך זה הדבר להעמידו בדור הזה כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: לבר מבנות צלפחד
txt:
<span class='five'>לבר מבנות צלפחד. </span>דהאי וכל בת יורשת נחלה לאו אבנות צלפחד קאי דהא גלי להו קרא לטוב בעיניהם תהיינה לנשים: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: זה הדבר
txt:
<span class='five'>זה הדבר. </span>אשר צוה ה' לבנות צלפחד וגו' ולא תסוב נחלה ועל כרחך האי זה לאו אבנות צלפחד קאי אלא אוכל בת יורשת נחלה דכתיב בתריה ולא תסוב נחלה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: a
trm: זה הדבר אשר צוה ה' דשחוטי חוץ
txt:
<span class='five'>זה הדבר אשר צוה ה' דשחוטי חוץ. </span>זה הדבר אשר צוה ה' איש איש מבני ישראל אשר ישחט שור או כשב או עז במחנה דהכי נמי דלא הוזהרו על שחוטי חוץ אלא אותו דור בלבד: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: זה הדבר דראשי המטות
txt:
<span class='five'>זה הדבר דראשי המטות. </span>דכתיב וידבר משה אל ראשי המטות לבני ישראל לאמר זה הדבר אשר צוה ה' איש כי ידור נדר וגו' ה'נ לא יהא נוהג דין הפרת נדרים אלא בדור הזה בתמיה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: בשלמא התם
txt:
<span class='five'>בשלמא התם. </span>בשחוטי חוץ ובנדרים להכי כתב זה דהא איצטריך להך גזירה שוה דבעינן למימר בסמוך והלכך דרשינן ליה נמי להא גזירה שוה דאמרן דקיימא לן אין גזירה שוה למחצה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: אבל הכא
txt:
<span class='five'>אבל הכא. </span>בהסיבת נחלה לא איצטריך האי זה לשום גזירה שוה אחריתי דנדרשיה נמי למילף זה מזה דשחוטי חוץ לדורות ולהא גזירה שוה לחוד ליכא למימר דלהכי איצטריך למילף משחוטי חוץ לדורות דהא לא צריך קרא לישתוק קרא מיניה דלא נכתביה כלל ואנא ידענא דודאי הסבת נחלה נוהגת לדורות מידי דהוה אשאר מצות דעלמא דלא גרע האי לאו משאר לאוין שבתורה שהיו נוהגין לעולם אלא מדכתביה ש'מ למעוטי אתא דאינה נוהגת אלא בדור הזה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: מה להלן
txt:
<span class='five'>מה להלן. </span>בשחוטי חוץ כתיב בהו דבר אל אהרן ואל בניו ואל כל בני ישראל אף בנדרים אהרן ובניו כאילו כתיב בהם וכל ישראל כדמפרש לקמן למאי הלכתא: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: לומר שהפרת נדרים בשלשה הדיוטות
txt:
<span class='five'>לומר שהפרת נדרים בשלשה הדיוטות. </span>דכתיב לא יחל דברו הוא אינו מיחל אבל אחרים מתירין לו כגון שלשה דהוו בית דין כדאמרינן בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף ג.)</span> ואפי' לשמואל דאמר התם שנים שדנו דיניהן דין אלא שנקראו ב'ד חצוף הני מילי דיני ממונות אבל למישרי איסור נדר לא סגי בפחות מג' ולהכי אהני גזירה שוה כאילו נכתב בנדרים אהרן ובניו וכל ישראל לומר לך ששקולין כל ישראל להתיר נדרים ואפי' הדיוטות כאהרן ובניו: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: ה'נ ביחיד מומחה
txt:
<span class='five'>ה'נ ביחיד מומחה. </span>בקי בגמרא כלומר רב מובהק והאי דכתב ראשי לשון רבים מומחין דעלמא קאמר: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: שיש שאלה בהקדש
txt:
<span class='five'>שיש שאלה בהקדש. </span>כמו שיש שאלה בנדרים דבנדרים כתיב לא יחל דברו והוא הדין לכל הקדשות שאם שחט קדשים בחוץ ונתחייב כרת ואח'כ הלך אצל חכם להתיר לו הקדשו ומצא לו פתח של חרטה ועקר את ההקדש מעיקרו ועבדיה כהקדש טעות איגלאי מילתא למפרע דלא הוה הקדש מעולם ופטור מכרת והוא הדין לכל דבר הקדוש במוצא שפתיו כגון תרומות ומעשרות דאי בעי מיתשיל עלייהו וחוזרי' לטיבלן כדאמרי' בנדרים בשילהי פרק הנודר מן הירק <span class='mareimakom'>(דף נט.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: ולב'ש דאמרי אין שאלה בשום הקדש
txt:
<span class='five'>ולב'ש דאמרי אין שאלה בשום הקדש. </span>בעולם דאפי' כשימצא לו החכם פתח של חרטה אינו יכול להתירו דאע'ג דעוקר את הנדר מעיקרו ועושהו נדר של טעות אפי' הכי גבי הקדש לא אמרי ב'ש הכי דאפי' כשנעשה ההקדש בטעות הידוע למקדיש חשבי ליה הקדש גמור כ'ש היכא דהוקדש בלא טעות שלא יועיל פתח החרטה שימצא לו החכם להתירו: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: הקדש טעות
txt:
<span class='five'>הקדש טעות. </span>כדמפרש התם כיצד אמר שור שחור שיצא מביתי ראשון הרי הוא הקדש ויצא לבן ב'ש אומרים הקדש ובית הלל אומרים אינו הקדש ואמרינן בגמרא מאי טעמייהו דב'ש דילפי תחלת הקדש מסוף הקדש מה תמורה אפי' בטעות אף הקדש אפי' בטעות ובית הלל סברי ה'מ תמורה אבל אחותי הקדש בטעות לא מחתינן: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: הקדש טעות הקדש
txt:
<span class='five'>הקדש טעות הקדש. </span>וכיון דסבירא להו דהוי הקדש אפי' בטעות כ'ש דסבירא להו דכל הקדש שהוקדש בלא טעות כגון שור זה הקדש דלא יוכל החכם לעשותו חולין על ידי שום חרטה דחכם נמי הקדש טעות משוי ליה והקדש שטעותו ידוע למקדיש לבית הלל אפי' שאלה אין צריך שהרי הוא עצמו יודע שלא נתכוין להקדיש את זה וכיון דחשבי ליה בית שמאי הקדש גמור אלמא שאילת חכם אין מועיל וב'ה אומרים כו' ואפילו שאלה אינו צריך: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: האי זה מאי עבדי ליה
txt:
<span class='five'>האי זה מאי עבדי ליה. </span>זה דשחוטי חוץ וזה דראשי המטות מאי דרשי בהו דכיון דלית להו שאלה בהקדש לית להו גזירה שוה דזה זה כלל ואפי' למילף נדרים משחוטי חוץ לאהרן ולבניו ולכל בני ישראל דאין גזירה שוה למחצה ולקמן בעי להו הדיוטות מנא להו: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: על השחיטה
txt:
<span class='five'>על השחיטה. </span>בחוץ חייב כרת דאפילו השוחט עוף קדשים בחוץ כדנפקא לן בתורת כהנים ובזבחים <span class='mareimakom'>(דף קז.)</span> מאו אשר ישחט ואינו חייב על המליקה של עוף בחוץ משמע דזה כענין שמפורש בפרשה חייב כדכתיב כי ישחט ולא כי ימלוק: ה'ג בתורת כהנים ובנדרים בפרק נערה המאורסה 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm:
על השחיטה חייב ואינו חייב על המליקה </span>ולב'ה דדרשי ליה לג'ש נפקא להו מהיכא דנפקא לן בת'כ ת'ל אשר ישחט על השחיטה חייב ואין חייב על המליקה: <span class='five'>חכם מתיר

txt:
<span class='five'>על השחיטה חייב ואינו חייב על המליקה </span>ולב'ה דדרשי ליה לג'ש נפקא להו מהיכא דנפקא לן בת'כ ת'ל אשר ישחט על השחיטה חייב ואין חייב על המליקה: <span class='five'>חכם מתיר. </span>בלשון מותר לך מותר לך כדכתיב לא יחל דברו הוא דלא יחל אבל אחרים מוחלין לו ולשון היתר משמע להו לרבנן האי לא יחל וטעם יש לדבר לפי שהחכם אינו מתיר ביום שמעו כמו בעל בלא טענה אלא ע'י שמוצא לו חרטה ועקר את הנדר מעיקרו הלכך לא שייך ביה לשון הפרה אלא לשון התרה שהתיר לו איסור ע'י הוראה וטענה גמורה אבל בעל מיפר לאשתו ביום שמעו בלא חרטה מגזירת הכתוב כמו והפר את בריתי <span class='mareimakom'>(דברים לא)</span> כל דבר קיום הנעקר ומתבטל בלא טעם קרוי הפרה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: ואין חכם מפר
txt:
<span class='five'>ואין חכם מפר. </span>שאם אמר מופר לך לא אמר כלום דהכי משמע זה הדבר זה הדבור כמו שכתוב בפרשה מעכב לזה לשון התרה ולזה לשון הפרה והכי אמרי' בהדיא בפרק נערה המאורסה <span class='mareimakom'>(נדרים דף עז:)</span> א'ר יוחנן חכם שאמר בלשון בעל ובעל שאמר בלשון חכם לא אמר כלום דתניא זה הדבר חכם מתיר ואין בעל מתיר שיכול כו' ותניא אידך זה הדבר בעל מיפר ואין חכם מיפר שיכול כו' ולב'ה נפקא להו מסברא כדפרישית לעיל דבחכם שייך לומר לשון היתר ובבעל לשון הפרה: 


lvr: 43
pgn: 120
dfh: b
trm: הפרת נדרים בג'
txt:
<span class='five'>הפרת נדרים בג'. </span>היינו התרת חכם דבעינן ב'ד ג' הדיוטות או יחיד מומחה דה'ל כב'ד אבל הפרה ממש סגי בבעל לחודיה ואפי' הדיוט והיינו דאמרינן בשילהי מסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף קנז.)</span> דשאלה צריכה ב'ד הפרה אינה צריכה ב'ד והפרה לדורות נפקא להו לב'ש מידי דהוה אשאר מצות דהאי זה כיון דאיכא למידרשיה למעוטי הפרת חכם והתרת בעל לא ממעטינן נמי דורות:  מועדי


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: מועדי ה' צריכין קידוש
txt:
<span class='five'>מועדי ה' צריכין קידוש. </span>שהיו מקדשין את החדש על פי הראייה ומתוך כך מתקדש מועד בזמנו שלפי עיבור השנה ועיבור החדשים המועדים מתעכבין אבל המועדים עצמן לא היו מקדשין כי אם החדשים כדתנן בר'ה <span class='mareimakom'>(דף כד.)</span> לגבי קידוש החדש שאב בית דין אומר מקודש וכל העם עונין אחריו מקודש מקודש שנאמר אשר תקראו אותם קרי ביה אתם ותרי זימני מקודש מקודש נפקא לן מדכתיב מקראי קדש שהיו מקדשין את החדש על פי הראייה וזהו תיקון המועדות וקדושתן: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: שבת בראשית אינה צריכה קידוש
txt:
<span class='five'>שבת בראשית אינה צריכה קידוש. </span>כעין שמקדשין המועדות על ידי קידוש ראשי חדשים אין מקדשין אחד בשבת להיות שביעי שלו שבת אלא לעולם יום שביעי שבת הוא בלא קידוש בית דין ונפקא ליה מדכתיב מועדי ה' יתירא דמצי למיכתב אלה אשר תקראו אותם מקראי קדש שבת בראשית קרי לשבת משום דכל מועדות נמי כתיב בהו שבת שבתון הלכך קרי ליה שבת בראשית שמקודשת ובאה מששת ימי בראשית דבשבת ראשונה כתיב בו ויכולו ויקדש אותו: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: מועדי ה' צריכין מומחין
txt:
<span class='five'>מועדי ה' צריכין מומחין. </span>ולא מקדשי בג' הדיוטות כהפרת נדרים ולא ביחיד מומחה כהפרת נדרים אלא בשלשה מומחין כדילפינן בראש השנה אין לך מומחה בישראל יותר ממשה רבינו וקאמר ליה רחמנא עד דאיכא אהרן בהדך דכתיב ויאמר ה' אל משה ואל אהרן וגו' החדש הזה לכם ככם מומחין ואין בית דין שקול ומוסיפין עליהם עוד אחד: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: השאולין
txt:
<span class='five'>השאולין. </span>שאפי' מי שיש לה היתה שואלת שלא לבייש את השואלת מחמת שאין לה כדאמרי' במסכת תענית <span class='mareimakom'>(דף לא.)</span> בת מלך שואלת מבת כהן גדול כו': 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: יום שנתנו בו לוחות האחרונות
txt:
<span class='five'>יום שנתנו בו לוחות האחרונות. </span>כדתניא בסדר עולם משה עלה בששה בסיון לקבל לוחות הראשונות וירד בי'ז בתמוז דהיינו בסוף ארבעים יום עלה בי'ח ובקש רחמים בשביל עון העגל שנא' ואתנפל לפני ה' את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה אשר התנפלתי כי אמר ה' להשמיד אתכם <span class='mareimakom'>(דברים ט)</span> ובאותה שעה נתרצה הקב'ה לישראל ואמר לו למשה פסל לך שני לוחות אבנים כראשונים וירד בכ'ח באב ופסל שני לוחות אבנים כדכתיב ויפסול שני לוחות אבנים כראשונים וישכם משה בבקר ועלה בכ'ט באב ועשה עוד מ' יום מל' באב עד י' בתשרי שנאמר ואנכי עמדתי בהר כימים הראשונים ארבעים וגו' בי' בתשרי הוא יום הכפורים נתרצה המקום בשמחה לישראל ואותו היום ירד משה והלוחות בידו: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: לבא זה בזה
txt:
<span class='five'>לבא זה בזה. </span>שהותרו הסבת נחלה שפסק אותו דור של באי הארץ שנאסר להם הסבת נחלה והשתא מיהא אם נשתיירו עדיין בני אדם שהיו באותו הדור אכתי באיסורייהו קיימי אבל שאר בני אדם שלא היו באותו הדור מותרין ויש מפרשים יום שהותרו שבטים שהרי בט'ו באב כלו מתי מדבר כדלקמן וטעות הוא בידם שהרי לא לדור המדבר נאמר אלא לבאי הארץ בערבות מואב בסוף המ' שנה: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: יום שהותר שבט בנימן
txt:
<span class='five'>יום שהותר שבט בנימן. </span>כל הנך אמוראי לא פליגי אלא מר גמיר האי מרביה ומר גמיר האי מרביה: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: a
trm: שכלו בו מתי מדבר
txt:
<span class='five'>שכלו בו מתי מדבר. </span>במדרש איכה יום שבטל בו החפר דאמר ר' לוי כל ערב תשעה באב היה כרוז יוצא הכל יצאו לחפור חפרין וישנין בהן ובשחרית הכרוז יוצא יבדלו החיים מן המתים והיו בודקין אותן ונמצאו ט'ו אלף ופרוטרוט חסרין בכל שנה וכך עשו מ' שנה יום לשנה יום לשנה הרי מ' שנה בשנה אחרונה עשו כן בדקו עצמן ונמצאו שלמים אמרו שמא טעינו בחשבון וכן בי' בו וכן בי'א וכן בי'ב וכן בי'ג ובי'ד עד דאיתמלי סיהרא כיון דאיתמלי סיהרא אמרו ביטל הקב'ה אותה גזירה קשה מעלינו ועשו משתה ושמחה ויו'ט: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: לא היה דיבור עם משה
txt:
<span class='five'>לא היה דיבור עם משה. </span>פה אל פה כבתחלה אבל אם הוצרכו לדיבור כגון במעשה דקרח שהיה אחר מעשה המרגלים היה מדבר על ידי מלאך או באורים ותומים אי נמי לא היה מדבר עמו אלא על ידי צורך מעשה הצריך להם: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: אלי היה הדיבור
txt:
<span class='five'>אלי היה הדיבור. </span>דמצי למכתב ויאמר ה' אלי כדכתיב לעיל ויאמר ה' אלי אל תצר את מואב אי נמי מדסמכו לויהי כאשר תמו קדריש הכי ולא ממשמעותא דקרא אלא מייתורא דויהי כאשר תמו דקרא יתירא הוא: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: יום שביטל הושע בן אלה פרדסאות
txt:
<span class='five'>יום שביטל הושע בן אלה פרדסאות. </span>שומרים כדתניא בסדר עולם כשראה הושע בן אלה שגלו עגלי הזהב עמד והעביר פרדסאות שהושיב ירבעם בן נבט שלא יעלו ישראל לרגל שבכל מלכי ישראל הוא אומר וילך בדרך ירבעם בן נבט ובחטאתו אשר החטיא את ישראל אבל בהושע כתיב רק לא כמלכי ישראל אשר היו לפניו: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: ברכת הטוב והמטיב
txt:
<span class='five'>ברכת הטוב והמטיב. </span>שבברכת המזון תקנו באותו היום דמן התורה אינה אלא שלש ראשונות כדנפקא לן מהאי קרא  וברכת את ה' אלהיך על הארץ וגו': מניסן ועד ט'ו באב היו כורתים עצים לצורך המערכה לכל השנה מכאן ואילך תשש כח החמה ויש בעצים לחלוחית ומעלין עשן וגם יגדל תולעת וכדאמרינן במדרש איכה רבי יעקב בר אחא בשם רבי יוסי אומר שבו כלה זמן קציצה למזבח שכל עץ שנמצא בו תולעת פסול למזבח וכל עץ שהוא נקצץ אינו עושה מאכולת ואותו יום שפסקו היו שמחים לפי שבאותו יום היו משלימין מצוה גדולה כזאת: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: מט'ו באב ואילך דמוסיף
txt:
<span class='five'>מט'ו באב ואילך דמוסיף. </span>מן הלילה על היום לשנות יוסיף ימים כדכתיב כי הוא חייך <span class='mareimakom'>(דברים ל)</span> וכתיב <span class='mareimakom'>(משלי ג)</span> כי אורך ימים ושנות חיים [ושלום] יוסיפו לך שמתוך שהלילות מאריכין והימים מתקצרין צריך לעסוק בלימודו גם בלילה ודלא מוסיף יסיף: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: מאי יסיף תני רב יוסף תקבריה אימיה
txt:
<span class='five'>מאי יסיף תני רב יוסף תקבריה אימיה. </span>שימות בחצי ימיו כמו <span class='mareimakom'>(אסתר ט)</span> וזכרם לא יסוף מזרעם לשון כליה ולא גרסי' יאסף דא'כ מאי קבעי תלמודא הא מילתא דפשיטא היא דיאסף לשון מיתה כדכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר כ)</span> יאסף אהרן אל עמיו: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: ת'ר שבעה כו'
txt:
<span class='five'>ת'ר שבעה כו'. </span>ברייתא היא בסדר עולם <span class='mareimakom'>(ספ'א)</span> ומשום דמיירי בכלב ויהושע לקמיה נקט ליה אי נמי משום דאיירי לעיל דמוסיף יסיף ובא להודיענו שאלו שבעה מתוך שצדיקים היו ועסקו בתורה חיו כל כך: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: קפלו את כל העולם
txt:
<span class='five'>קפלו את כל העולם. </span>סיבבוהו והקיפוהו שנתקפל העולם ביניהם וכל אלו השבעה שמשו זה את זה כדקתני לעיל מינה בסדר עולם נמצאת אומר שימש יעקב את שם כ' שנה שימש שם את מתושלח צ'ח שנה שימש מתושלח את אדם הראשון רמ'ג שנה ומחשבון שנות הדורות הכתובין בפרשה דור אחר דור יש ללמוד כל זה מתושלח לא מת עד תיכף למבול כדאמר בחלק <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף קח:)</span> ויהי לשבעת הימים ומי המבול היו אלו שבעה ימי אבלו של מתושלח הצדיק וכבר היה שם בן צ'ח שנה כדכתיב שם בן מאת שנה ויולד את ארפכשד שנתים אחר המבול ולמך נמי ראה את אדם ואת שם אלא צדיקים גמורים קחשיב כמו ששימשו זה את זה כדפרישית לעיל והאי תנא לא ס'ל חנוך זה מטטרון דהוה ליה למימר שנים קפלו את כל העולם דהאי תנא דסדר עולם הוא וס'ל דהאי ואיננו כי לקח אותו אלהים היינו שמת בחצי ימיו וכדקתני התם חנוך קבר את אדם ואת שם וחיה אחריו נ'ז שנה מתושלח הוציא שנותיו עד המבול: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: עמרם ראה את יעקב
txt:
<span class='five'>עמרם ראה את יעקב. </span>סברא הוא שהרי קהת אביו מיורדי מצרים היה כדכתיב ובני לוי גרשון וקהת <span class='mareimakom'>(בראשית מו)</span> ויחי יעקב בארץ מצרים שבע עשרה שנה ובאותן י'ז שנה נולד עמרם לקהת שהרי בנו הראשון היה כדכתיב ובני קהת עמרם ויצהר: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: אחיה השילוני ראה את עמרם ואליהו ראה את אחיה
txt:
<span class='five'>אחיה השילוני ראה את עמרם ואליהו ראה את אחיה. </span>גמרא והאי תנא לא סבירא ליה אליהו זה פנחס דאם איתא לימא משה ראה עמרם ופנחס ראה משה ועדיין הוא קיים ולא איצטריך ליה אחיה כלל: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: והא כתיב ולא נותר מהם
txt:
<span class='five'>והא כתיב ולא נותר מהם. </span>ואחיה השילוני נתנבא בימי ירבעם ואם איתא דראה את עמרם במצרים היאך יצא ממדבר ובא לו לארץ והלא כל ימי יעקב במצרים י'ז שנה ועמרם ראה את יעקב יום אחד לכל הפחות ושני חיי עמרם קל'ז שנה הרי קנ'ד ואחיה ראה את עמרם כמה פשו להו ממאתים ועשר אחר מות עמרם נ'ו שנה נמצא אחיה השילוני בן נ'ו שנה כשיצא ממצרים לכל הפחות ושמא יותר כגון שנולד בחיי עמרם הרבה: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: אחיה השילוני
txt:
<span class='five'>אחיה השילוני. </span>לוי היה כדכתיב בדברי הימים <span class='mareimakom'>(א כו)</span> והלוים אחיה על אוצרות בית אלהים: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: שפקודיו מבן שלשים
txt:
<span class='five'>שפקודיו מבן שלשים. </span>יום שהיו הלוים נמנין מבן חדש ומעלה לפדות עליהן הבכורות כדכתיב בפרשת במדבר סיני מבן חדש ומעלה תפקדם ולא נהירא לי דא'כ הוה ליה למימר יצא שבטו של לוי שפקודיו מבן חדש אלא האי שלשים היינו שלשים שנה כדכתיב בני גרשון קהת ומררי מבן שלשים שנה ומעלה ועד בן חמשים שנה וההוא חשבון נקט שאותו חשבון כנגד חשבון של ישראל הוא דביוצאי צבא קפיד רחמנא דבישראל כתיב כל יוצא צבא ובלוים כתיב מבן שלשים שנה וגו' כל הבא לצבא לעבוד וגו': 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: ומשאר שבטים לא עייל
txt:
<span class='five'>ומשאר שבטים לא עייל. </span>מיוצאי מצרים לארץ בתמיה ואמאי דחקת לתרוצי דמשום דלוי היה אחיה לכך בא לארץ: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: ולא מתו כו'
txt:
<span class='five'>ולא מתו כו'. </span>לא יליף מקרא אלא חד מינייהו: סנהדרין היו ע'א נמצא רובן שלשים וששה: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: ולא על יתר מבן ששים
txt:
<span class='five'>ולא על יתר מבן ששים. </span>ונהי נמי דאחיה ישראל הוה הרי ראה את עמרם ה' שנים וה'ל בן ס'א בצאתו ממצרים: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: יתר על ששים
txt:
<span class='five'>יתר על ששים. </span>בערכין אינו שוה לבן כ' שנה ומעלה שהרי ערכו מועט יותר כדכתיב בפרשת ערכין: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: כפחות מכ'
txt:
<span class='five'>כפחות מכ'. </span>שמועט ערכו נמי מבן כ' ומעלה ואע'ג דאין ערך פחות מבן עשרים ויתר על בן ס' שוין זה לזה מיהו בהכי שוים ששניהם מועטין מערך יתר מבן כ' ומוחלקין מדינו של יתר מבן כ' וה'נ כי היכי דמוחלק פחות מבן עשרים מן הגזרה של יתר מבן כ' ה'ה ליתר על בן ששים ואיכא למימר נמי דלא נמנו בההוא חשבון: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: לשבטים איתפלג
txt:
<span class='five'>לשבטים איתפלג. </span>שנתחלקה לשנים עשר חלקים שוין ואח'כ כל שבט ושבט מתחלק לפי אנשיו שהיו יוצאי מצרים או לפי באי הארץ למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה: 


lvr: 43
pgn: 121
dfh: b
trm: לקרקף גברי
txt:
<span class='five'>לקרקף גברי. </span>לראשי אנשים שכל אחד מיוצאי מצרים לרבי יאשיה או לבאי הארץ לרבי יונתן היה נוטל חלקו בארץ בפני עצמו והיו כולם שוין בחלוקה:  תא


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: תא שמע בין רב למעט
txt:
<span class='five'>תא שמע בין רב למעט. </span>על פי הגורל תחלק הארץ נחלתן של ישראל שיקח כל שבט ושבט מה שיתן לו הגורל בין שהיה מגיע לו חלק מרובה כגון שבט שיש בו אנשים מעט בין שהיה לו חלק מועט כגון שיש לו אנשים הרבה דכיון דכל השבטים לוקחין בשוה שבט הקטן כשבט הגדול נמצאו חלקי בני שבט הקטן מרובה מחלק שבט בני הגדול ואי לקרקף גברי מאי בין רב למעט והלא נטלו כולן בשוה: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: ועוד תניא
txt:
<span class='five'>ועוד תניא. </span>בהדיא דלשבטים איתפלג ומשום דאיכא למידרש נמי האי בין רב למעט לכדלקמן בברייתא איצטריך נמי האי: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: ועוד תניא כו'
txt:
<span class='five'>ועוד תניא כו'. </span>שתתחלק לעתיד לבא לי'ג שבטים כלומר לי'ג חלקים שוין ולקמן מפרש מאי ניהו אותו חלק דטפי התם דאי משום לוי דנקיט נחלה כשאר שבטים כדכתיב התם שער לוי אחד הא מנשה ואפרים נמי לא יטלו אלא חלק אחד כדכתיב התם שער יוסף אחד נמצאו י'ב שבטים נוטלין י'ב חלקים והי'ג לנשיא כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: לא נתחלקה אלא לי'ב שבטים
txt:
<span class='five'>לא נתחלקה אלא לי'ב שבטים. </span>שלוי לא היה לו חלק בארץ אלא שכל שבט ושבט נתנו לו ערים לשבת בהן להיות ערי מקלט אבל מנשה ואפרים נטלו שני חלקים כדכתיב אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי <span class='mareimakom'>(בראשית מח)</span> : 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: בכספים
txt:
<span class='five'>בכספים. </span>קס'ד השתא מי שהיה לו חלק יפה היה נותן דמים למי שהגיע לו חלק כחוש מאי דביני ביני שנאמר בין רב למעט כלומר וצריך לדקדק בין רב למעט להוסיף דמים הרב למעט שהזיבורית קרי ליה מעט והעידית קרי רב שכך אמר ר' יהודה סאה ביהודה שוה ה' סאין בגליל והיה מעלה דמים זה שנפל חלקו ביהודה למי שנפל לו חלקו בגליל: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: אלעזר מלובש כו'
txt:
<span class='five'>אלעזר מלובש כו'. </span>כדכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר כז)</span> ולפני אלעזר הכהן יעמוד ושאל לו במשפט האורים לפני ה' על פיו יצאו וגו': 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: וקלפי של שבטים
txt:
<span class='five'>וקלפי של שבטים. </span>ארגז שמונחים בו י'ב פתקים שכתוב בהן י'ב שבטים וקלפי של תחומין ארגז שמונחין בו י'ב פתקין של י'ב חלקים של ארץ ישראל: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: והיה מכוין ברוח הקודש
txt:
<span class='five'>והיה מכוין ברוח הקודש. </span>כלומר באורים ותומים ששואלים תחלה באורים ותומים קודם שיטרף הממונה בקלפי ובכך מתקררה דעתן של ישראל שרואין שהגורל היה עולה כמו שנתנבא תחלה ויודעים שחלוקה ישרה היא ולא היו מרננים בדבר השבטים מרובים ושני קלפי היו צריכין אחד לשבטים ואחד לתחומין ולא סגי בחד דתחומין ולימא עכשיו אני נוטל מה שיעלה בידי לצורך ראובן דא'כ אין כל החלוקה עשויה בגורל וקרא קאמר אך בגורל וגו' בלא הוצאת דיבור מפיו: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: ואומר זבולן עולה
txt:
<span class='five'>ואומר זבולן עולה. </span>עכשיו יבא לידי הטורף בקלפי כתב של זבולן והאי דנקטינהו שלא כסדר לפי שאין עולה שום גורל על הסדר אלא על ידי מקרה: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: טרף
txt:
<span class='five'>טרף. </span>עירבב הממונה לכך את השטרות יפה שלא יאמרו מדעת לקח את זו שהיה יודע מה כתוב בה כמו ביצים טרופות בקערה <span class='mareimakom'>(עדיות פ'ב מ'ד)</span>: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: העובד העיר
txt:
<span class='five'>העובד העיר. </span>היינו נשיא דעול רבים מוטל עליו כדכתיב ברחבעם אם היום תהיה עבד לעם הזה <span class='mareimakom'>(מלכים א יב)</span> : 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: רונגר
txt:
<span class='five'>רונגר. </span>שכירים בעלמא לעבוד לו כתלמידים לרב אבל לא יותן לו מנחלתם ורבינו חננאל פירש רון גר רון בלשון פרס יום וגר שכיר כלומר שכיר יום: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: אילימא בשופרא וסניא
txt:
<span class='five'>אילימא בשופרא וסניא. </span>מה שהיתה זו יפה מזו וזו רעה מזו דמסליק ליה בדמי מאן דאית ליה שופרא למאן דאית ליה סניא: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: אטו בשופטני עסקינן
txt:
<span class='five'>אטו בשופטני עסקינן. </span>דמסתלקי מנחלתם בזוזי אלא ודאי בגליל נוטל ה' סאין כנגד סאה ביהודה: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: לקרובה ורחוקה
txt:
<span class='five'>לקרובה ורחוקה. </span>הקרקעות היו חולקין בשוה מי שלוקח מן הכחוש נוטל יותר עד כדמי היפה אבל מי שעולה לו גורלו בקרוב לירושלים מעלה מעות למי שעלה גורלו ברחוק מירושלים שהרחוק גרוע הוא מפני שני דברים אחד מפני שרחוק מבית המקדש ואחד מפני שקרוב הוא לארץ העמים ויש לו לדאג מהן ורבי יהודה מילתא באפי נפשה קאמר דמי שנפל גורלו בגליל נוטל ה' סאין כנגד סאה שחבירו נוטל ביהודה אי נמי משום דקאמר תנא קמא דקורבא ורוחקא מחלקין בכספים אתא איהו לסיועיה ולמימר דסאה ביהודה שוה חמש סאין בגליל בשביל שיהודה קרוב לירושלים וגליל רחוק יותר וצריך להעלות כספין שוה ד' סאין לסאה שבגליל: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: בכספים העלוה
txt:
<span class='five'>בכספים העלוה. </span>לההוא ביני דקורבא ורוחקא וסברא הוא ומבין רב למעט לא נפקא ליה דמקרא לא שמעינן אלא העלאה לא שנא בכספים לא שנא בקרקע: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: a
trm: דלאו דידהו
txt:
<span class='five'>דלאו דידהו. </span>חלק מרגלים כדאמרן בפירקין דלעיל <span class='mareimakom'>(דף קיח:)</span>:  כתיב


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: בתחלה
txt:
<span class='five'>בתחלה. </span>קודם שבאת ליד יהושע פירותיה דומין לחרס יבשין ורעים כחרס היבש בלי שומן: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ולבסוף
txt:
<span class='five'>ולבסוף. </span>כשבאת לידו פירותיה מסריחין מרוב שמנן כשמשמרין אותן יותר מדאי ומעליותא היא משום שומן וזכותו של יהושע גרם: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ואיכא דאמרי בתחלה פירותיה מסריחין
txt:
<span class='five'>ואיכא דאמרי בתחלה פירותיה מסריחין. </span>מרוב שמנן ולא היו משתמרין וגריעותא היא ולבסוף פירותיה דומין לחרס כלומר שלא היו שמינין יותר מדאי אלא במדה שיכולין להכניסם לאוצר ומתקיימין טובא ומעליותא היא: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: כאשר דבר משה
txt:
<span class='five'>כאשר דבר משה. </span>והיכן דבר דכתיב ולו אתן את הארץ אשר דרך בה ולבניו וזו היא חברון שדרך בה כדדרשינן באגדה ויבא עד חברון מלמד שנשתטח כלב על מערת קברי צדיקים שבחברון והתפלל שם לפני המקום שיצילהו מעצת מרגלים שלא יכשל בהן עמהן: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: עיר מקלט הואי
txt:
<span class='five'>עיר מקלט הואי. </span>כדכתיב ביהושע ולבני אהרן הכהנים נתנו את עיר מקלט הרוצח את חברון ואת מגרשיה: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: פרוורהא
txt:
<span class='five'>פרוורהא. </span>כפרים ושדות שסביב להעיר חוצה למגרש: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ואינו נוטל פי שנים בנכסי האם
txt:
<span class='five'>ואינו נוטל פי שנים בנכסי האם. </span>כדדרשינן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קיא:)</span> לו משפט הבכורה משפט הבכורה לאיש אבל לא לאשה: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: והבנות נזונות כו'
txt:
<span class='five'>והבנות נזונות כו'. </span>בנכסים מועטים ולא הבנים כדתנן לקמן בתחלת מי שמת <span class='mareimakom'>(דף קלט:)</span> מי שמת והניח בנים ובנות בזמן שהנכסים מרובין הבנים יירשו והבנות יזונו נכסים מועטין הבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ואינן נזונות מנכסי האם
txt:
<span class='five'>ואינן נזונות מנכסי האם. </span>לא במרובין ולא במועטין במקום בנים שהבנים יורשין את הכל אבל גבי נכסי אב נזונות בתנאי כתובה שכך כתב לאשתו בנן נוקבן דיהוון ליכי מינאי יהון מתזנן מנכסאי עד דתלקחן לגוברין: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: בן קודם לבת כו'
txt:
<span class='five'>בן קודם לבת כו'. </span>והכא לא גרסי' ועוד מאי אלא דהא טובא קא פריך ליה ולא שייך למימר ועוד אלא היכא דפירכא בתרייתא עדיפא מקמייתא: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: א'ר נחמן בר יצחק הכי קאמר אחד הבן ואחד הבת
txt:
<span class='five'>א'ר נחמן בר יצחק הכי קאמר אחד הבן ואחד הבת. </span>במקום שאין בן שוין בנחלה ליטול מה שהיה ראוי לאביהן כאילו היה מוחזק לו דבן בנו או בת בתו של אדם יורשין אותו שעומדין בני בנים במקום בנים לירש את הזקן כדנפקא לן מובן אין לו עיין עליו ואם אין לו בת עיין עליה אלמא הבן או הבת יורשין את מה שהיה ראוי אביהן לירש אילו היה קיים: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: הא נמי תנינא
txt:
<span class='five'>הא נמי תנינא. </span>דבנות צלפחד נטלו חלק הראוי לצלפחד אביהן בנכסי חפר ואע'ג דהוה ליה ראוי גבי צלפחד אביהן דאפי' אם מת בחיי חפר קאמרי' דנטלו בנותיו חלק הראוי לו אילו היה קיים דהא לא מפליג תנא דמתני' מידי אלמא בת יורשת את הראוי לאביה במקום שאין בן והוא הדין דהוה מצי למימר הא נמי תנינא <span class='mareimakom'>(לעיל דף קטו.)</span> וכל יוצאי ירכו של בן קודמין לבת דמהתם שמעינן דאפי' בת הבן יורשת בנכסי זקן דהיינו ראוי לאביה שהרי מת אביה בחיי זקינה ואפ'ה יורשת זקינה במקום אביה אלא מעובדא דבנות צלפחד ניחא ליה לאקשויי דמעשה רב: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ועוד
txt:
<span class='five'>ועוד. </span>אפי' תאמר דמשום סיפא קתני רישא שרוצה לתת חילוק ביניהן בסיפא מאי אלא היאך מוסב על הראשון הא לא קתני ברישא דנכסי האב ונכסי האם שוין דליתני בסיפא אלא שבדבר זה יש חילוק בין נכסי האב לנכסי האם שהבן כו' וכיון דרישא קאמר דבן ובת שוין לא היה לו לשנות בסיפא חילוק דאב ואם אלא חילוק בין בן לבת והכי ה'ל למיתני אלא שהבן נוטל פי שנים אבל לא הבת והבת ניזונת מן הנכסים אבל לא הבן: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm:
ועוד מאי אלא אלא אמר רב פפא כו' </span>וכן בכולהו גרסי' תרי זימני אלא: <span class='five'>אלא אמר רב פפא כו'

txt:
<span class='five'>ועוד מאי אלא אלא אמר רב פפא כו' </span>וכן בכולהו גרסי' תרי זימני אלא: <span class='five'>אלא אמר רב פפא כו'. </span>לרב פפא נמי קשיא ליה אלא כדלקמן ואיהו לא בא לתרץ האי אלא אבל קושיא קמייתא הא נמי תנינא אתא לתרוצי ולאוקמה בענין אחר דלא תקשי מההיא מתני' דלעיל ומההיא מתני' דלקמן דמקשינן לרב פפא מינה אכתי לא הוה מסיק אדעתיה וכן כולם: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: אחד הבן ואחד הבת
txt:
<span class='five'>אחד הבן ואחד הבת. </span>במקום שאין בן נוטלין חלק בכורת אביהן אע'פ שמת בחיי זקינם דכי היכי דירתי חלק פשיטותו הכי נמי ירתי חלק בכורתו וכדפרישית בפירקין דלעיל <span class='mareimakom'>(דף קטז: ד'ה ושהיה)</span> גבי מתני' דבנות צלפחד והבאתי ראיה מברייתא דבכורות ומגמרת ירושלמי: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: הא נמי תנינא
txt:
<span class='five'>הא נמי תנינא. </span>שהיה צלפחד בכור ואע'פ שמת בחיי חפר נטלו בנותיו חלק בכורתו עם חלק פשיטותו וכשמת חפר ואח'כ צלפחד לא היה צריך להשמיענו אחד הבן ואחד הבת נוטלין חלק בכורה דכיון דמת הזקן תחלה מיד ירש הבכור חלק בכורתו דאין כאן ראוי כלל וכשמת הבכור אחרי כן פשיטא דירשוהו בניו הן חלק פשיטותו הן חלק בכורתו: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ועוד מאי אלא
txt:
<span class='five'>ועוד מאי אלא. </span>מי דבר עדיין למעלה בנכסי האם דקאתא לאיפלוגי בסיפא בין נכסי האב לנכסי האם: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: אחד בן בין הבנים
txt:
<span class='five'>אחד בן בין הבנים. </span>ולא אחר בין הבנים דאינו יכול לעשותו יורש דמתנה הוא על מה שכתוב בתורה ועד שיתן לו בלשון מתנה לא קני כדתנן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קל.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: אם אמר יירש כל נכסי דבריו קיימין
txt:
<span class='five'>אם אמר יירש כל נכסי דבריו קיימין. </span>הואיל ובר ירושה הוא במקצת ונפקא לן מביום הנחילו את בניו שמנחיל לבניו כל מה שירצה והיינו דקתני אחד הבן ואחד הבת דינן שוה שיכול האב להנחיל כל הנכסים לאחד מן האחין או לאחת מן האחיות היכא דאין בן: ופרכינן 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: כמאן כרבי יוחנן כו' ועוד מאי אלא
txt:
<span class='five'>כמאן כרבי יוחנן כו' ועוד מאי אלא. </span>דאפי' אם תאמר שהרבה יש סתם ואח'כ מחלוקת בגמרא שבתחלה ראה את דברי התנא ההוא וסתמן ואח'כ חזר בו ופירשו ומשנה ראשונה לא זזה ממקומה מאי אלא: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ובנכסי האב
txt:
<span class='five'>ובנכסי האב. </span>שאין חילוק בין נכסי האם לנכסי האב בין לענין ירושת הבנים בין לענין הבנות חוץ משני דברים שיש חילוקין בין נכסי האם לנכסי האב דהיינו בכורה ומזון כדמפרש ואזיל אלא שהבן הזכר נוטל פי שנים בנכסי האב ולא בנכסי האם דלענין ירושת הבן יש חילוק בין נכסי האב לנכסי האם אבל לענין ירושת הבת אין חילוק בין נכסי האב לנכסי האם דאין בת נוטלת בכורה כדדרשינן בסיפרי וילדו לו בנים הבנים בתורה הזאת ואין הבנות בתורה הזאת ועוד חילוק אחר שהבת ניזונת כו' ומיהו הבן שוה לענין מזונות בשניהן שהרי יורש הכל והיכא דאין לו מה לירש אפילו מזונות אין לו כגון בנכסים מועטין דאב: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: פי שנים כאחד
txt:
<span class='five'>פי שנים כאחד. </span>כנגד אחד מן האחין נוטל פי שנים שאם היו חמשה אחין חולקין הנכסים בששה חלקים ונוטל הבכור פי שנים מהן: 


lvr: 43
pgn: 122
dfh: b
trm: ודין הוא
txt:
<span class='five'>ודין הוא. </span>דפי שנים כאחד שחלקו יהא עם ה' אחין דומה כחלקו עם אחד כשאין שם אלא בכור ופשוט נוטל פי שנים בכל הנכסים ממה נפשך דפי שנים כאחד הוא וגם פי שנים בכל הנכסים:  והיה


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: והיה ביום הנחילו את בניו וגו'
txt:
<span class='five'>והיה ביום הנחילו את בניו וגו'. </span>כוליה קרא יתירא הוא דהא כתיב בתריה כי את הבכור בן השנואה יכיר לתת לו פי שנים וגו': 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: ולא להתיחש על הבכורה
txt:
<span class='five'>ולא להתיחש על הבכורה. </span>לא שיקרא בכור ניתנה לו בכורה דלעולם ראובן קרי בכור ישראל אלא ליטול שני חלקים כבכור כדכתיב אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי <span class='mareimakom'>(בראשית מח)</span> : 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: בכורה לדורות
txt:
<span class='five'>בכורה לדורות. </span>לו משפט הבכורה <span class='mareimakom'>(דברים כא)</span> : 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: ת'ש ובני ראובן בכור ישראל
txt:
<span class='five'>ת'ש ובני ראובן בכור ישראל. </span>וכתיב בהאי קרא ניתנה בכורתו וילפינן בבנין אב בכורה מבכורתו דנהי דדברי תורה מדברי קבלה לא ילפינן גלויי מילתא בעלמא הוא דלא היינו יודעין מהו חלק בכורה ושמעי' מהתם דפי שנים כאחד כדאמרי' נמי בעלמא <span class='mareimakom'>(מו'ק דף ה.)</span> דבר זה מתורת משה רבינו לא למדנו עד שבא יחזקאל ופירש וכל בן נכר וגו' לא יבא אל מקדשי וגו' ואמרינן עד דאתא יחזקאל מאן אמרה אלא גמרא הוו גמירי לה ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא והוא הדין לבכורה: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: אימא דיקלא
txt:
<span class='five'>אימא דיקלא. </span>קרקע מועט הוסיף לו יעקב ליוסף בשביל בכורה וה'ה דהוה מצי למיפרך פי שנים בכל הנכסים אלא משום דהא קא חזינן דלא הואי להו נחלה כולי האי דהא קצווחי בני יוסף: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: כראובן ושמעון
txt:
<span class='five'>כראובן ושמעון. </span>כנגד שני שבטים וכדאמרן לשבטים איתפלג דהיינו פי שנים כאחד והאי דלא קאמר בברייתא ואומר כראובן ושמעון יהיו לי היינו משום דמילתא דפשיטא ליה לתנא יותר מדאי דהאי שכם אחד על אחיך אההוא קרא קאי דכתיב לעיל מיניה כראובן ושמעון יהיו לי ופירושא דההוא קרא הוא הלכך לא חש להזכיר דזיל קרי בי רב הוא: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: יתום
txt:
<span class='five'>יתום. </span>יעקב דכתיב ויכלכל את אביו וגו' <span class='mareimakom'>(בראשית מז)</span> : 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: לסוף העשיר
txt:
<span class='five'>לסוף העשיר. </span>יעקב שבאה לידו בכורת ראובן על ידי שחילל יצועי אביו והיה יכול ליתנה לכל מי שירצה: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: ואי לאו דחטא ראובן לא הוה מהני ליה ליוסף
txt:
<span class='five'>ואי לאו דחטא ראובן לא הוה מהני ליה ליוסף. </span>בתמיה כלומר מה נתן יעקב ליוסף שהרי מחלק שאר אחין הוסיף לו אבל משלו לא נתן לו כלום דמשלו הוה לו לההנותו ולא משל אחרים אלא ודאי משלו נתן לו הן ממונו הן ברכות שבירכו מכולן כגון ברכה שבירכו לאפרים ומנשה וידגו לרוב וגו' שאין עין רעה שולטת בהן וכגון מאל אביך ויעזרך וגו' תהיין לראש יוסף וגו' הלכך מה שנתן בכורת ראובן ליוסף טעם אחר יש בדבר: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: אלא ר' יונתן רבך לא כך אמר
txt:
<span class='five'>אלא ר' יונתן רבך לא כך אמר. </span>כדאמרי' בכל דוכתא א'ר שמואל בר נחמני א'ר יונתן: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: לצאת מרחל
txt:
<span class='five'>לצאת מרחל. </span>שתלד רחל את יוסף קודם שתלד לאה את ראובן דליהוי יוסף ראשית אונו דיעקב: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: והלא בגנות בהמה טמאה
txt:
<span class='five'>והלא בגנות בהמה טמאה. </span>לא רצה הכתוב לדבר אלא עקם שמונה אותיות דכתיב אשר איננה טהורה דאיכא י'ג אותיות והוה מצי למיכתב הטמאה דליכא אלא ה' אותיות: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: אלא אמר רבי אלעזר כו'
txt:
<span class='five'>אלא אמר רבי אלעזר כו'. </span>אליבא דר' אלעזר לא אשכחן שקדמתה לאה ברחמים אלא אליבא דרב: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: ארוכות
txt:
<span class='five'>ארוכות. </span>גדולות בכהונה ולויה דלוי יצא ממנה שממנו כהנים ולוים ומלכות מיהודה: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: בעא מיניה אבא חליפא קרויא מר' חייא כו'
txt:
<span class='five'>בעא מיניה אבא חליפא קרויא מר' חייא כו'. </span>משום דאיירי לעיל בבעיא דקראי דיעקב ובניו נקט נמי להך בעיא הכא: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: a
trm: בכללן
txt:
<span class='five'>בכללן. </span>של ישראל כשבאו למצרים אתה מוצא כתוב כל הנפש (הבאה ליעקב) מצרימה שבעים ובפרטן כשהוא מונה אותן אחד אחד למעלה בפרשה אי אתה מוצא אלא ששים ותשע עם יוסף ושני בניו וכדכתיב בהדיא כל נפש ששים ושש ומבני לאה חסר דכתיב בכלל דידה שלשים וג' ובפרטם אי אתה מוצא אלא ל'ב: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: מרגלית טובה
txt:
<span class='five'>מרגלית טובה. </span>טעם יקר בעיני כמרגלית שלא הייתי רוצה לגלות ומעיקרא לחדודי הוא דבעי: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: זו יוכבד
txt:
<span class='five'>זו יוכבד. </span>ולכך לא פרט בה שהרי עדיין לא יצאה לאויר העולם אלא עובר במעי אמה היתה בכניסת' למצרים: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: ויכם דוד
txt:
<span class='five'>ויכם דוד. </span>בעמלק כשפשטו על צקלג ונהגו נשי דוד מיירי בספר שמואל והלא דוד מיהודה הוה ולא מיוסף ונפל זרעו של עשו בידו דעמלק היה בן אליפז בן עשו ואתה אמרת שאינו נמסר אלא ביד זרעו של יוסף והלא גם ביד שאר שבטים נמסר ואמאי קאמר קרא ובית יוסף להבה טפי משבט יהודה: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: נפלו עליו כו'
txt:
<span class='five'>נפלו עליו כו'. </span>ראשי האלפים אשר למנשה לפי שנשתתפו עמו ממנשה דהיינו משבט יוסף לכך נפלו בידו: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: מבני שמעון וגו'
txt:
<span class='five'>מבני שמעון וגו'. </span>ויכו את שארית הפלטה לעמלק אלמא ביד בני שמעון נמי נפלו ואתה אמרת שאין נמסר אלא ביד זרעו של יוסף: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: וילדה בכור נוטל פי שנים
txt:
<span class='five'>וילדה בכור נוטל פי שנים. </span>בהאי ולד הואיל ושבחא דממילא הוא ודמי כאילו הוחזק בו אביהן: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: אבל בנו בתים
txt:
<span class='five'>אבל בנו בתים. </span>דהאי שבחא על ידי היתומים עצמן הוא ולאו ממילא לא קא שקיל פי שנים: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: ראוי הוא
txt:
<span class='five'>ראוי הוא. </span>דלא דמי לשבחא שהשביחו הנכסים דכיון דהוי אבוהון מוחזק בנכסים והן עצמן הושבחו כמי שהוחזקו בשבח דמי אבל הני מתנות לא זכה  אביהן כלום מחיים וכולן הוו שבח: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: במכירי כהונה עסקינן
txt:
<span class='five'>במכירי כהונה עסקינן. </span>שאנשי העיר קרוביו ומכיריו של כהן זה ומזכין לו זיכוי גמור במתנות בהמותיהן מיד כשנשחטו קודם שהופרשו מן הבהמה: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: ודאשתחיט בחיי אבוהון
txt:
<span class='five'>ודאשתחיט בחיי אבוהון. </span>ודמי כמאן דאתו לידיה בטבלייהו דאמרי' בשחיטת חולין בפ' הזרוע <span class='mareimakom'>(דף קל:)</span> דקני להו כהן אי אתו לידיה בטבלייהו דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין כדנפקא לן התם מוזה יהיה משפט הכהנים מלמד שהמתנות דינן להוציאן בדיינין אי אתו לידיה בטבלייהו כדמפרש התם וה'נ כיון דאשתחיט בחיי אבוהון והן מכירין של כהן זה ומרעיו ואוהביו אע'פ אע'פ שעדיין לא הופרשו הרי הם כאילו באו לידו שאלו אוהביו גמרו ומקנו לו המתנות כשהן עדיין בתוך הבהמה ודמי כמי שהוחזק בהן בחייו דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין ויטול בהן בכור פי שנים והשתא ליכא למיפרך פשיטא דהשתא אשמועינן טובא דאע'פ שלא הורמו כמי שהורמו דמיין: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: מוקדשין לאו דידיה נינהו
txt:
<span class='five'>מוקדשין לאו דידיה נינהו. </span>כגון חטאות ואשמות מחיים קדשי ה' נינהו ויש בהן מעילה כל זמן שלא נשחטו אבל שלמים אין בהן מעילה כדדרשינן קדשי ה' קדשים המיוחדים לשם יצאו קדשים קלים שאין מיוחדים לשם ומיהו אינם ממונו דמיקדש מיהא קדשי ולא קרינא בהו בכל אשר ימצא לו ואפילו אם נשחטו שיכול לאכלן אינם שלו כדתנן בפ'ב דקדושין המקדש בחלקו בין בקדשי קדשים בין בקדשים קלים אינה מקודשת דמשלחן גבוה קא זכו ומשני בקדשים קלים ומחיים דהוי ממונו לרבי יוסי הגלילי ומיהו לאחר שחיטה לא כדאמרינן בפרק ראשון דב'ק כי אמר ר' יוסי הגלילי מחיים אבל לאחר שחיטה דכי קא זכו משלחן גבוה קא זכו לא אמר: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: ומעלה מעל בה'
txt:
<span class='five'>ומעלה מעל בה'. </span>וכחש בעמיתו בפקדון וגו' וכחש בה ונשבע על שקר וחזר והודה והביא את אשמו: 


lvr: 43
pgn: 123
dfh: b
trm: לרבות קדשים קלים
txt:
<span class='five'>לרבות קדשים קלים. </span>להתחייב עליהם אשם גזילות אם כפר בהן ונשבע והודה כשאר גזל ממון שהרי ממונו הן שהבשר והעור שלו ואין לגבוה בהן אלא אימורים ולכהן חזה ושוק ובה' ובעמיתו קדריש דהיינו שלמים שהאימורים לשם והבשר לבעלים והך מעילה דהכא אינו אלא לשון שינוי וכן הוא אומר <span class='mareimakom'>(דה'ב כו)</span> וימעל בה' אלהיו וכן בסוטה הוא אומר <span class='mareimakom'>(במדבר ה)</span> איש איש כי תשטה אשתו ומעלה בו מעל בתורת כהנים דהא מעילה ממש ליכא בשלמים כדפרישית דממעיט להו בתורת כהנים מדכתיב קדשי ה' בנהנה מן ההקדש גבי מעילה: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: אף מוחכרת ומושכרת בשבחא דממילא
txt:
<span class='five'>אף מוחכרת ומושכרת בשבחא דממילא. </span>קמיירי דאין מעלין לה היתומים מזונות ואם תאמר ליתני רועה באפר ואנא ידענא דהוא הדין למוחכרת ומושכרת היכא דלא מחסרי מזוני ול'ל למיתני מוחכרת ומושכרת כלל דאיצטריך תו רועה באפר ללמד עליהם דבדלא חסרי מזונות מיירי איצטריך סד'א כל מוחכרת ומושכרת לא שבחא דממילא הוא אלא ע'י בני אדם שחורשין בה ועובדין בה ולא לישקול בה בכור פי שנים קמ'ל דכיון דהיתומין עצמן אין חורשין בהן ואין טורחין בהן אלא אחרים שבחא דממילא חשבינן לה היכא דאין מעלין לה מזונות: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: מני רבי היא
txt:
<span class='five'>מני רבי היא. </span>ולא גרסינן ומני דלא קמהדר אתירוצא דלעיל כלל אלא מילתא באפי נפשה היא דקבעי גמרא: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: מני
txt:
<span class='five'>מני. </span>הך ברייתא דקתני דנוטל בכור בשבח ששבחו נכסים ממילא לאחר מיתת אביהן רבי היא: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: ירשו שטר חוב
txt:
<span class='five'>ירשו שטר חוב. </span>היינו מלוה בשטר בכור נוטל פי שנים דכיון דמוחזק בשטר ועל פי השטר גובין את המלוה הרי הוא כאילו השטר השביח דהיינו נכסים ששבחו ממילא ומיהו אליבא דרבנן אינו נוטל פי שנים ומסקנא דמילתיה דרבי היא והכי מוכח לקמן בשמעתין  ודוקא מלוה בשטר אבל מלוה על פה ואפי' בעדים כיון דליכא שטרא ומצי למטען פרעתיה לך דהמלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים אפי' רבי מודה דלא שקיל פי שנים דהא אין מוחזקין מחוב זה כלל דנימא הנכסים שבחו מעצמן: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: יצא עליהן שטר חוב
txt:
<span class='five'>יצא עליהן שטר חוב. </span>שחייב אביהם לאחרים מילתא באנפי נפשה היא ודברי הכל ואפי' בלא ירשו שטר חוב מיירי: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: ואם אמר איני נוטל
txt:
<span class='five'>ואם אמר איני נוטל. </span>פי שנים מכל ירושת אבי שהריני מוחל חלק בכורה ואטול חלק כפשוט ולפיכך לא אשלם למלוה פי שנים אלא כנגד מה שאני נוטל רשאי וכשתובעו זה המלוה לדין אין בית דין יכולין לכופו לפרוע אלא כנגד חלק פשיטותו ונפקא מינה שצריך זה המלוה לתבוע את אחיו של זה לדין ואם אין יכול לכופם מפסיד או אם הלכו למדינת הים אין מורידין לבע'ח בקרקע עד דשמעו ב'ד טענת האחין דמה ידעינן איזה טענה יש להן דשמא יטענו פרענו או שטר פרוע הוא דסלקא דעתך כיון דבכור הוא זכי ליה רחמנא פי שנים ואינו יכול לומר איני חפץ שיהיו שלי דבעל כרחו הרי הן שלו דמשעה שמת אביו ירש פי שנים עד שיפקירם או עד שימכרם או יתנם לאחרים וצריך להגבות לזה המלוה כנגד פי שנים קא משמע לן דבעל כרחו לא זכי ליה רחמנא דכתב לתת לו כעין מתנה אם ירצה לקבלה ואם ימחה שלא לקבל אין מזכין לו לאדם בעל כרחו דלא קרייה רחמנא ירושה אלא מתנה אבל מחלק פשיטותו אינו יכול לומר כן שהרי יורש הוא בעל כרחו. ויש מפרשין ואם אמר איני נוטל בשטר חוב שיש לאבי על אחרים פי שנים וגם איני נותן בשטר חוב היוצא עליו פי שנים רשאי ושיבוש גמור הוא שהרי השטר היוצא על אביהן אינו דינו לגבות משטר שיש לאביהן על אחרים דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב אלא ממקרקעי הוא דקגבי הלכך אע'ג שמחל חלק בכורה מן השטרות של אביו כיון דבקרקעות הוא נוטל פי שנים חייב להחזיר למלוה פי שנים: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: עד דמטיא לידיה
txt:
<span class='five'>עד דמטיא לידיה. </span>דנותן ואינו יכול ליתנה לאחרים דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: מקיש חלק בכורה לחלק פשוט
txt:
<span class='five'>מקיש חלק בכורה לחלק פשוט. </span>דפי שנים היינו שני חלקים חלק פשוט וחלק בכורה והזכירם בתיבה אחת דהוה מצי למכתב חלק אחד על אחיו: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: מה חלק פשוט אע'ג דלא מטא לידיה
txt:
<span class='five'>מה חלק פשוט אע'ג דלא מטא לידיה. </span>דכל ראוי שבעולם הבן יורש מאביו דהא לא איקריא ירושה מתנה דנימא אינו נוטל חלק פשוט אלא במוחזק אף חלק בכורה נמי ומיהו ראוי גמור כגון שהשביחו יתומים לא שקיל פי שנים דלהכי אהני בכל אשר ימצא לו: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: אחד מצרא
txt:
<span class='five'>אחד מצרא. </span>שני חלקים יטול במקום אחד כחלק פשוט שהוא חלק אחד ונוטל במקום אחד ונפקא מינה דכל מקום שנפל לו הגורל לחלק פשוט יטול שם בלא גורל חלק בכורה ואם הן שני אחין ושלש שדות לא יפילו שלשה גורלות שנים לבכור ואחד לפשוט שהרי אם יפול חלק הפשוט בשדה האמצעי לא יזכה בו דאם כן נמצא נוטל הבכור בשני מקומות אלא שני גורלות יפילו ויטילום על שני שדות החיצונות ואיזה שיעלה לבכור יקח ויטול גם האמצעי שאצלו עמו ורבי איכא למימר דהך סברא נמי דחד מצרא נפקא ליה מהיקשא: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: שאם אמר איני נוטל כו'
txt:
<span class='five'>שאם אמר איני נוטל כו'. </span>ורבנן נמי תרתי שמעת מינה מדכתיב לתת שמעינן דמתנה קרייה רחמנא ואינו יכול ליתן עד דאתיא לידיה דנותן ומדכתיב לו שמעינן דלא זכה בה בכור עד שתבא לידו שאם אמר איני נוטל רשאי: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: שאם אמר איני נוטל ואיני נותן
txt:
<span class='five'>שאם אמר איני נוטל ואיני נותן. </span>האי איני נותן לאו דוקא נקט ליה הכא דהא מקרא לא ילפינן ליה אלא מסברא דכיון דאין נוטל ודאי לא יתן וה'פ ההוא שאם אמר איני נוטל לפי שאיני רוצה ליתן רשאי ואורחא דמילתא נקט שאין אדם רגיל לומר איני נוטל אלא מפני שצריך להחזיר מה שהוא נוטל לאחרים דמה לו ולצרה ליטול כדי ליתן: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: ואלים
txt:
<span class='five'>ואלים. </span>שנתעבה אחרי כן וכן הניח להן ארעא ואסקא אחרי כן שירטון וזבל ונתייפתה בכך: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: a
trm: בחפורה
txt:
<span class='five'>בחפורה. </span>שחת הניח להן ונעשו אחרי כן שובלי וכן שלופפי דקלים שהפריחו פירות ונעשו אחרי כן תמרים בכי האי גוונא שבחא דממילא פליגי: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: מספקא ליה
txt:
<span class='five'>מספקא ליה. </span>הא דאמרי' בעירובין <span class='mareimakom'>(דף מו:)</span> הלכה כרבי מחבירו אי אמרי' דוקא מחבירו כשחולק יחיד עליו אבל לא מחביריו דבכל מקום הלכה כחביריו והכא חביריו פליגי עליה: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: אסור לעשות כדברי רבי
txt:
<span class='five'>אסור לעשות כדברי רבי. </span>אסור לדון כן דקעבר אלא תטה משפט דהא אם עשה אינו עשוי כדמפ' לקמיה קסבר הלכה כרבי מחבירו ולא מחביריו והאי דקאמר אסור לעשות כן ולא קאמר אין הלכה כרבי היינו משום דאמר לעיל כי האי לישנא עשה כדברי רבי עשה אמר איהו נמי אסור לעשות: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: אמר רבא (הלכתא) כרבי כו'
txt:
<span class='five'>אמר רבא (הלכתא) כרבי כו'. </span>אהא הלכתא לא סמכינן אלא אהלכתא דרב פפא דהוא בתרא לקמן בשמעתין <span class='mareimakom'>(דף קכה:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: מטין איתמר
txt:
<span class='five'>מטין איתמר. </span>כך נאמר בבית המדרש מטין את הדין אחר דברי חכמים לדון כן לכתחלה ומיהו אי עבד כרבי עבד ולא מהדרינן עובדא והכי מפרשינן לכל מטין איתמר שבגמרא והכי אמרי' בהדיא במס' [כתובות] <span class='mareimakom'>(דף פד:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: בשאר ספרי דבי רב
txt:
<span class='five'>בשאר ספרי דבי רב. </span>ספרא דבי רב היינו תורת כהנים ברייתא של ספר ויקרא שאר ספרי דבי רב קרי למדרש של ספר במדבר מוישלחו מן המחנה עד סוף הספר אלה הדברי' כו' ומכילתא דהיינו מדרש אלה שמות מהחדש הזה לכם עד סוף הספר כולהו אקרי שאר ספרי דבי רב והיינו דאמרינן בעלמא <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף פו.)</span> סתם מתני' רבי מאיר סתם ספרא רבי יהודה סתם ספרי רבי שמעון סתם סדר עולם ר' יוסי סתם תוספתא רבי נחמיה וכולן אליבא דר' עקיבא: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: שהשביחו
txt:
<span class='five'>שהשביחו. </span>כגון בנו בתים ונטעו כרמים או חסרו מזוני או מעות בהוצאת נכסים להשביחן: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: אבל לא ברבית
txt:
<span class='five'>אבל לא ברבית. </span>אע'פ שכתוב בשטר ומלוה כמאן דגביא דמיא הואיל ונקיט שטרא אבל רבית אע'ג דנקיט שטר וכבר עבר הזמן משמת אביו לא דאין לך ראוי כזה דבר שלא היה שלו מעולם אבל מעות מלוה דקשקיל מעות הלוהו ונמצא השטר מוחזק בידו במקום מעותיו והרי הוא כמו משכון ובזה הכל מודים דמלוה שהניח משכון עליה שקיל פי שנים דבעל חוב קונה משכון וכן פסק ר'ח: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: הא דשלחו מתם
txt:
<span class='five'>הא דשלחו מתם. </span>פליגא אהך דרב יהודה אמר שמואל דלעיל ותרוייהו אליבא דרבנן מר משוי ליה מוחזק כיון דנקיט שטרא ומר לא חייש לשטרא דניירא בעלמא הוא וי'מ דהא דשלחו מתם במלוה של עובד כוכבים כדקתני אבל לא ברבית והך דרב יהודה אמר שמואל במלוה של ישראל ולא פליגי והבל הוא בידם דאדרבה איפכא מסתברא דבמלוה של ישראל הוי מוחזק טפי ממלוה של עובדי כוכבים אשר פיהם דבר שוא: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: נהרדעי לטעמייהו
txt:
<span class='five'>נהרדעי לטעמייהו. </span>אמימר כרב נחמן סבירא ליה דתרוייהו הוו מנהרדעא כדאמר אמימר <span class='mareimakom'>(לעיל ד' לא.)</span> אנא מנהרדעא אנא וסבירא לי כו' דתרוייהו סבירא להו דמעות שאדם חייב לחבירו הוי מוחזק בהן: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: גבו קרקע
txt:
<span class='five'>גבו קרקע. </span>בחוב מלוה אביהן אין לו לבכור פי שנים דמעות הלוהו ולא קרקע אבל גבו מעות יש לו שהרי מעות הלוהו ובמעות חשבינן ליה מוחזק אליבא דשלחו מתם והיינו כאמימר דדרש בכור נוטל פי שנים במלוה דהיינו מעות ורב נחמן לפרושי אתא האי דשלחו מתם בכור נוטל פי שנים במלוה ול'נ דהאי דאמרי' נהרדעי לטעמייהו לא בא למעט דברי רבה דאמר גבו קרקע יש לו דהא אמימר סתמא דרש בכור נוטל פי שנים במלוה לא שנא קרקע ולא שנא מעות אלא למעוטי מדרב יהודה אמר שמואל אתא דאמר לעיל אליבא דרבנן דאין הבכור נוטל פי שנים במלוה ואמימר סבירא ליה כדשלחו מתם וכרב נחמן ורבה דסבירא להו כדשלחו מתם: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: גבו קרקע
txt:
<span class='five'>גבו קרקע. </span>מבעל חוב יש לו לבכור פי שנים דהאי קרקע אשתעבד לאבוהון בחייו וכמי שהיה לו במשכון דמי וחשבינן ליה מוחזק ליטול הבכור פי שנים: 


lvr: 43
pgn: 124
dfh: b
trm: גבו מעות אין לו
txt:
<span class='five'>גבו מעות אין לו. </span>דמלוה להוצאה ניתנה והני מעות אחריני נינהו וכאילו לא הוחזק בם אביהן:  מ'ש


lvr: 43
pgn: 125
dfh: a
trm: מ'ש מעות דלא
txt:
<span class='five'>מ'ש מעות דלא. </span>שקיל בהו בכור פי שנים ודאי היינו טעמא דידך משום דלאו הני מעות כו': 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: a
trm: ועוד האמר [מר]
txt:
<span class='five'>ועוד האמר [מר]. </span>רבה דאמר בעובדא דההיא סבתא דהויא לה בת בן בנה הנשואה לבעל וראויה הויא ההיא בת ליורשה ומתה ההיא בת ואח'כ מתה הסבתא ואתא בעל וקא תבע ירושת הזקנה כאילו אשתו קיימת ושלחו מתם דהיינו בני מערבא שאין הבעל נוטל משום דהוו הנהו קרקעות ראוין לאשתו אם תמות הזקנה בחייה והרי מתה היא בחיי הזקנה ואין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק ואמר רבה מסתבר טעמא דבני מערבא דאין הבעל יורש דהוה ליה ראוי ולא מוחזק לבת שכל זמן שהזקנה בחייה אין לבת בהן כלום שהרי אם מכרה הזקנה הנכסים בחיי הבת מכירתה קיימת כן אלו נכסי הלוה אע'פ שראוים הן לגבות המלוה חובו מהן כיון שלא הגיעו לידי המלוה מחיים ראוין הן דהא אי הוה בעי לוה הוה זבין להון ומסלק ליה למלוה בזוזי או בקרקע אחרת חוץ מזו הלכך הא קרקע הוה ליה ראוי ואין הבכור נוטל בראוי פי שנים: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: a
trm: ועוד
txt:
<span class='five'>ועוד. </span>קשיא אחרת לרב נחמן דחשיב מעות מוחזקות טפי מקרקעות הא איפכא הוה ליה למימר משום דקרקע של זה הוי מוחזק טפי למלוה דהא הוא דאמר משום רבה בר אבוה יתומים בני מלוה שגבו קרקע מן הלוה בחובת אביהן בע'ח של אביהן שנתחייב לו אביהן מעות חוזר וגובה אותה מהן ואם לא היה מוחזק ביד אביהן בחיים איך יכול בע'ח לגבותו והלא אילו קנו היתומים אחר מיתת אביהן קרקע מי יכול לגבותו והלא משנה שלמה שנינו בבכורות <span class='mareimakom'>(דף נב.)</span> שאין האשה נוטלת כתובתה בראוי ובע'ח כיוצא בו ומטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע'ח כן כתוב בפי' רבינו חננאל: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: a
trm: לטעמייהו דבני מערבא אמרי' ולן לא סבירא לן
txt:
<span class='five'>לטעמייהו דבני מערבא אמרי' ולן לא סבירא לן. </span>ושינויא הוא דקמשני רבה אנא ורב נחמן לא סבירא לן דבני מערבא דשלחו מתם כלל אלא כרב יהודה אמר שמואל דאמר אליבא דרבנן אין הבכור נוטל פי שנים במלוה וכדפסקי' נמי הלכתא לקמן לא שנא גבו מעות לא שנא גבו קרקע אין הבכור נוטל פי שנים ואפי' לרב נחמן דאמר יתומים שגבו קרקע בחוב אביהן בע'ח חוזר וגובה אותה מהן אפ'ה מודה דלגבי בכורה לא חשיב קרקע הלוה מוחזק למלוה ולא שקיל בה בכור פי שנים כדפסקינן הלכתא לקמן והכא היינו טעמא דרב נחמן כדמפרש בפסחים בפ' כל שעה דאיתמר בע'ח אביי אמר למפרע הוא גובה רבא אמר מכאן ולהבא הוא גובה דלא חשיב מוחזק אלא משעת גבייה ואילך וכדמפרש התם טעמא דרבא כיון דאילו הוה ליה זוזי הוה מסלק ליה זוזי אשתכח דהשתא הוא דקא קני ומותבינן לרבא מהא דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה יתומין שגבו קרקע כו' אי אמרת בשלמא למפרע הוא גובה אמטו להכי חוזר וגובה אותה מהן דכמאן דגבי ליה מחיים דאבוהון דמי אלא אי אמרת מכאן ולהבא הוא גובה לא יהא אלא כזבין יתמי ואילו קנו יתמי נכסי מי משתעבדי לבע'ח ומשני שאני התם דאמר להו בע'ח דאבוהון כי היכי דמשעבד ליה ההוא לוה לאבוכון ה'נ משעבד לדידי מדר' נתן כו' וההוא שינוייא דסמכא הוא דהא רבא דהלכתא כוותיה לגביה דאביי הוא משני להא דרב נחמן הכי הלכך אפי' ר'נ לא חשיב לקרקע של לוה מוחזק למלוה עד שתבא לידו משום דאי הוה בעי הוה מזבין ליה עד השתא דמכאן ולהבא הוא גובה והלכך מאי דא'ר נחמן גבו קרקע אין לו גבו מעות יש לו לטעמייהו דבני מערבא קאמר דאמרי אליבא דרבנן דנוטל במלוה פי שנים דחשבינן לה מוחזקת למלוה ואתא רב נחמן למימר לדידי לא שנא גבו קרקע לא שנא גבו מעות אין לו דק'ו הוא כדאמרן לעיל שבחא דממילא אמרי רבנן דלא שקיל מלוה מיבעי אלא לדידהו בקרקע מודו לי מיהא דלא שקיל דהאי ארעא לא שבק להו אבוהון כדאמרינן לקמן שלחו מתם הלכתא כרב ענן כדפריש רבה טעמייהו דאי קדים סבתא כו' דמהתם שמעי' דלא חשבי בני מערבא לקרקע של לוה מוחזק למלוה והלכך האי שלחו מתם דלעיל מיבעי לן לאוקמי במעות ולא בקרקע דלא תקשי דבני מערבא אבני מערבא ומשום הכי אמר רב נחמן גבו קרקע אין לו גבו מעות יש לו ומיהו לא סבירא ליה אלא בין קרקע בין מעות אין לו כדפרישי' ורבה נמי לטעמייהו דבני מערבא קאמר לדידי ל'ש מעות לא שנא קרקע אין לו כדרב יהודה אמר שמואל דהא לא היה אבוהון מוחזק לא בהאי קרקע ולא בהאי מעות מיהא בני מערבא כיון דחשיבי לי' מוחזק במלוה ויטול בה הבכור פי שנים איכא למימר דבגבו קרקע הוא דקאמרי דיש לו דדמי מוחזק טפי ממעות דהא אשתעבד ליה מיהא בחייו אבל הני מעות לא אישתעבדו ליה כלל ובגבו מעות מודו לי דאין לו והאי דשלחו מתם לקמן הלכתא כרב ענן כו' וכדמפרש רבה מסתבר טעמייהו דבעי מערבא כו' התם ודאי בדין הוה דלא ירית בעל דה'ל ראוי לגמרי ולא אשתעבד לא לבעל ולא לאשתו הני נכסי דזקנה כלל שהרי לא לוותה מן הבת ומן בעלה כלום ואי קדים סבתא וזבנא זבינה זביני אבל נכסי דלוה כיון דמשתעבדי למלוה ואי זבין לא זביני ויכול לטרוף מן הלקוחות הרי הן כמוחזקין בידו ושקיל בהו בכור פי שנים אבל גבו מעות ודאי אין לו:  נכסאי


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: ובתרה לירתאי
txt:
<span class='five'>ובתרה לירתאי. </span>אחר מות זקנתי לא יירשו יורשין שלה כגון בנה או בתה או אביה או אחיה אלא יורשין שלי כגון בני או בתי או אחי הקרוב קרוב קודם: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: בחיי בעלה ובחיי סבתא
txt:
<span class='five'>בחיי בעלה ובחיי סבתא. </span>ואח'כ שכיבא סבתא ואתא בעלה וקתבע לפי שבשעת צוואת המת היתה בתו קיימת וכמי שאמר נכסיי לסבתא ובתרה לבתי דהיינו ירתי והיה רוצה לירש זכות אשתו: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: א'ר הונא
txt:
<span class='five'>א'ר הונא. </span>האי ובתרה לירתאי דקאמר ההוא גברא לירתאי ולירתי ירתאי קאמר כיון שנתנה ליורש' והרי זכתה בהן הבת שהיתה יורשת שלה כדמפרש טעמא לקמן דכל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי וכיון דזכתה בהן מחיים הרי הבעל יורש את אשתו דהיינו ירתי ירתאי והכי מפרש לה לקמיה ומיהו השתא לא ידעינן אכתי טעמא דרב הונא אלא שרואין אנו שזיכה את הבעל וטעמא לא ידעינן עד דמפרש ליה לקמיה: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: ורב ענן אמר לירתא ולא לירתי ירתאי
txt:
<span class='five'>ורב ענן אמר לירתא ולא לירתי ירתאי. </span>וה'ק ובתרה לירתאי לאותן יורשין שיהיו לי בעולם בשעת שתמות הזקנה אני נותן את נכסיי כגון אם היתה בתו קיימת או אחיו או אביו דכל אלו אני קורא בהן ירתאי אבל לא בן בתו כדמוכח לקמיה דהיינו ירתי ירתאי שמכח בתו הוא בא לירש אותו ולא לבעלה דאיהו נמי ירתי ירתאי דירתאי דוקא קאמר אותן הבאים מכחי ולא לירתי ירתאי הבאין מכח כחי והלכך היכא דליכא ירתאי אחר מות הזקנה אלא ירתי ירתאי נשארו הנכסים ביד יורשי הזקנה דדומה לאומר נכסי לך ואחריך לפלוני שאם מת אותו שני יירשו יורשי ראשון כדתנינן לקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קלו:)</span> ואם מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: אע'ג דהוה ליה ברא לברתא
txt:
<span class='five'>אע'ג דהוה ליה ברא לברתא. </span>דהוה ליה ירתי ירתאי קאמר רב ענן דההוא ברא לא ירית כדקא דייק לישנא דירתאי משמע ולא ירתי ירתאי: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: ולא היא
txt:
<span class='five'>ולא היא. </span>דאילו הוה ליה ברא ודאי ירית הואיל והוא ראוי לירש את זה הנותן שהרי הבת וכל יוצאי יריכה במקום שאין בן קודמין לכל יורשי האיש דירתאי קרינא ביה הואיל והוא קודם לכל יורשיו ואע'פ שבא מכח כחו ומעיקרא כי אמר לירתאי לירתאי שיהא לי במות הזקנה קאמר ובן בתו יורש אותו וקודם לאביו ולאחיו ולאחותו ואע'פ שהן קרוין ירתאי והבן ההוא קרוי ירתי ירתאי אפילו הכי קודם דליורשיו הראוין ליורשו מן התורה רגיל לקרות ירתאי וטעמא דבעל לא ירית לא משום דהוי ירתי ירתאי דאילו היה ראוי לירש נחלה זו מן התורה ירתאי הוה קרינא ביה אלא משום דאינו ראוי ליורשה דהוה ליה האי ממון ראוי לאשה ולא מוחזק שעדיין לא נפל בידה ובעל אינו נוטל בראוי אבל אי איכא בן דחזי למירתה ודאי ירית דבן ירית בראוי: ומקשינן 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: מכלל דרב הונא סבר כו'
txt:
<span class='five'>מכלל דרב הונא סבר כו'. </span>מדאוקימנא טעם דבני מערבא דבעל לא ירית היינו משום דחשבי להני נכסי ראוי אם כן רב הונא דאמר ירית בעל ס'ל דבעל נוטל בראוי: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: כאומר מעכשיו
txt:
<span class='five'>כאומר מעכשיו. </span>וכיון דאמר ובתרה לירתאי דהיינו לבת היינו נמי כמו שאמר מיד אני נותן את גוף הקרקע לבתי אלא שזקנתי תאכל פירות בחייה ואחר כן תקח בתי או הבא מכחה את הנכסים דחשיב לה רב הונא לגבי בת כמתנת מהיום ולאחר מיתה והלכך הויא לה זו הבת מוחזקת בחייה בהני נכסים וכי קא ירית בעל שפיר קא ירית במוחזק: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: מסתברא טעמייהו דבני מערבא
txt:
<span class='five'>מסתברא טעמייהו דבני מערבא. </span>דחשבי להו ראוי לגבי בת ולא מוחזק דליכא למימר כאומר מעכשיו דמי דהא אם קדמה הזקנה בחייה ומכרה לאחרים זבינה זביני וכשתמות הזקנה אפי' אם תהיה הבת קיימת לא תטול כלום כדאמרינן בכתובות ולקמן בפרקין <span class='mareimakom'>(דף קלז.)</span> נכסי לך ואחריך לפלוני אם קדם הראשון ומכר מה שמכר מכר ואין לשני אלא מה ששייר ראשון ואם לא שייר כלום לא שקיל מידי והלכך בעל לא ירית דאשתו לא הויא הוחזקה כלל בהני נכסים בחייה שהרי היתה הזקנה יכולה למכרן לגמרי מה שאין כן במתנת מהיום ולאחר מיתה ונמצא שאף גוף הקרקע לא הוחזק לבת בחיי הזקנה וגם כשמתה הזקנה אין הבת בחייה להוריש המוחזק לה לבעל: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: א'ר פפא הלכתא אין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק
txt:
<span class='five'>א'ר פפא הלכתא אין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק. </span>בראוי ממש כגון לירש את אשתו בקבר בנחלה שנפלה לה לאחר מיתה אתא רב פפא לאשמועינן דלא ירית דהא כולי עלמא מודו דלא ירית כדילפינן מקראי בפירקין דלעיל <span class='mareimakom'>(ד' קיג.)</span> מדכתיב בגבעת פנחס בנו דרב הונא לא פליג אלא באחריך וכדפריש ר'א דכל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי אבל בראוי דפליגי ביה רבי ורבנן כגון חפורה והוי שובלי שלופפי והוו תמרי לא אתא לאשמועינן דאין הבעל נוטל אלא ודאי הבעל נוטל שהרי כשמתה יורש את כל נכסים שהיתה מוחזקת בהן וכי גדלי פירי ברשותיה גדלי דנהי דפליגי רבנן בבכור דהתם היינו טעמא כדאמרן לעיל <span class='mareimakom'>(ד' קכד.)</span> לתת לו מתנה קרייה רחמנא אבל גבי בעל ליכא למימר הכי ועוד דאפילו בכור כה'ג דליכא יורש אחר אלא הוא יורש כל נכסי אביו הכל מודים שיירש הכל ואפילו שבח הראוי דהא כי אשבוח ברשותיה אשבוח: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: ואין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק
txt:
<span class='five'>ואין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק. </span>כרבנן כגון דהוי שלופפי והוו תמרי שנשתנה שמן על ידי שבח ששבחו אחר מיתת אביו אבל דיקלא ואלים ארעא ואסקא שירטון שעדיין שמן הראשון עליהם הכל מודים דשקיל חלק בכורה אבל ענבים ובצרום לא שקיל בכור פי שנים אפי' לרבי ואע'פ שעדיין לא נשתנה שמן משום דשבח שהשביחו יתומים הכל מודים דלא שקיל ומיהו היכא דמת בכור בחיי אביו בניו של בכור יורשין חלק בכורתו עם אחי האב דומיא דבנות צלפחד וכדפרישית לעיל בפירקין <span class='mareimakom'>(ד' קטז: ד'ה ושהיה)</span> כדתניא בתוספתא דבכורות וכדאמרינן בהלכות גדולות ובגמרת ירושלמי יליף לה ריש לקיש נאמר משפט לענין כפילה ונאמר משפט לענין פשוטה כו' כדפרישית לעיל: 


lvr: 43
pgn: 125
dfh: b
trm: ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה
txt:
<span class='five'>ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה. </span>ואפילו בשטר בין שגבו קרקע בין שגבו מעות דלאו האי קרקע ולאו הני מעות שבק להון אבוהון והוה ליה ראוי ואי תפיס עלה משכון אפי' לרב פפא בכור נוטל פי שנים דקיימא לן <span class='mareimakom'>(גיטין דף לז.)</span> בעל חוב קונה משכון:  במלוה


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: פלגי
txt:
<span class='five'>פלגי. </span>חלק בכורה יחלקו ביניהן איהו מעכב פלגא ונותן לאחיו פלגא דהוי ליה ממון המוטל בספק וחולקין דאין ידוע אי חשיב מוחזק לאביו שהרי הבכור רוצה הוא לשעבד נכסיו לאביו לגמרי ובעין יפה גמר ומקני נכסיו לאביו כדי שיהא אביו מוחזק בהך מלוה ויטול בה אותן פי שנים או דלמא לא שנא משאר מלוה הלכך פלגי. יש לשונות אחרים ולא נתיישבו לפי הלשון הכתוב בספרים והא דאמרי' כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי לאו מילתא היא אלא כשלחו מתם דאמר רבה מסתבר טעמא דבני מערבא כו' וכל היכא דאמר נכסיי לך ואחריך ליורשיי מת ראשון קנו יורשי הנותן או יורשי יורשין הקודמין ליורשו אבל בעל לא דאין הבעל נוטל בראוי ואם נתן הנכסים לבת מהיום ולאחר מיתה אע'פ שמתה בחיי הזקנה הבעל יורשה דהויא לה מוחזקת בגוף הקרקע בחיי הזקנה: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: אמר רב הונא אמר רב אסי
txt:
<span class='five'>אמר רב הונא אמר רב אסי. </span>אע'ג דאוקימנא לדברי הכל דאין הבכור נוטל פי שנים בשבח שהשביחו יתומים לאחר מיתת אביהן מיהו אם מיחה ואמר אל תשביחו חלקי אלא נחלוק מיד ואשביח אני שני חלקים שלי ואטול כל שבחן והן נתייאשו מלחלוק והשביחו הנכסים הרי מיחה בהן ויטול פי שנים דהא פסקינן לקמן יש לו לבכור פי שנים קודם חלוקה משעה שחפץ לזכות בבכורתו והרי חפץ ליטול חלקו לאלתר וזוכה בחלק בכורתו מיד כל מקום שהוא הלכך נכסין דידיה אשבח: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: אמר רבה מסתברא מילתא דרב אסי
txt:
<span class='five'>אמר רבה מסתברא מילתא דרב אסי. </span>דיטול הבכור פי שנים בשבח שהשביחו יתומים בשביל מחאתו כשמיחה בענבים מחוברים ובצרום היתומים שלא מדעתו א'נ מדעתו ובעל כרחו שלא רצו לחלוק או זיתים היו מחוברין כשמיחה בהן ומסקום והשביחום יתומים בבצירה ומסיקה בהאי שבח שקיל בכור פי שנים שנוטל שני חלקים מן הענבים כמות שהן בצורים ולא יתן להם שבח בצירה דענבים היו ואכתי ענבים נינהו וענבים של בכור הוא דאשבוח והרי זה דומה לגוזל פרה והוקירה דמשלם אותה כמות שהיא הואיל ולא נשתנית: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: אבל דרכום
txt:
<span class='five'>אבל דרכום. </span>ע'מ לזכות הן בשבח דריכה לא שקיל בכור פי שנים כדתנן הגוזל עצים ועשאן כלים משלם כשעת הגזילה דקנייה בשינוי ה'נ קנינהו יתמי להני ענבים בשינוי כך נראה בעיני ורבינו חננאל פירש בכור שמיחה ואמר איני מוותר חלק בכורה דיו וא'צ למחות פעם אחרת ואמר רבה ה'מ כשמיחה בענבים ובצרום זיתים ומסקום הוא דאין צריך למחות לו פעם אחרת אבל אם דרכום וחלקו ולא מיחה ויתר ולא נהירא לי חדא דאפי' לא מיחה לא הפסיד חלק בכורה עד שיטול חלק באחת מן השדות כפשוט כדלקמן ואז ויתר חלק בכורה בכל הנכסים ועוד הא אכתי לא איירינן לעיל בשום ויתור דנימא מכיון שמיחה מיחה ולא יוותר עוד: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: ורב יוסף אמר אפי' דרכום
txt:
<span class='five'>ורב יוסף אמר אפי' דרכום. </span>קס'ד השתא דאפי' דרכום שקיל בשבח היין פי שנים והיינו דקא מתמה גמרא דרכום אמאי שקיל פי שנים הא מעיקרא ענבי והשתא חמרא וקנייה בשינוי כדפרישית ומשני כדאמר רב עוקבא כו' לקמן ה'נ נותן לו דמי היזק ענביו כלומר האי דאמר רב יוסף אפי' דרכום לא ליטול שבח היין היתר על הענבים אמר דודאי לא שקיל אלא דמי ענבים אלא הכא במאי עסקינן שפחת היין ונשפך או נתקלקל שאין שוה כדמי ענבים ואתא רב יוסף למימר דאפי' דרכום ופחתו בכור נוטל פי שנים בענבים בצורים כדמים שהיו שוין הענבים דכיון דמיחה בהן לא הוו להו לדרוך ענבים שלו ומשלמים לו דמי ענביו הכל כשעת הגזילה ומר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי רבה איירי דאין נוטל בשבח היין ורב יוסף אתא למימר דה'נ לא שקיל בפחיתת היין מדמי ענבים: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: אמר רב עוקבא כו'
txt:
<span class='five'>אמר רב עוקבא כו'. </span>וה'ק ואפי' דרכום נוטל פי שנים בענבים בצורים כמו שהן שוין קודם דריכה: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: ויתר
txt:
<span class='five'>ויתר. </span>כלומר הרי מחל חלק בכורה כדמפרש לקמיה או בהאי שדה אי בכל הנכסים וטעמא כדאמרן לעיל אם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי דכיון דמתנה קרייה רחמנא ואיהו לא בעי לה לא הויא מתנה ולא יזכה בה עוד: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: קסבר אין לו לבכור
txt:
<span class='five'>קסבר אין לו לבכור. </span>חלק בכורה לא לתת ולא למכור קודם חלוקה כדכתיב לתת לו עד דאתיא לידיה דמקבל מתנה הלכך האי שדה שבא לידו חלקו ממנה והיה לו לזכות בו חלק בכורה דהא שעת חלוקה הוא וקרינן ביה לתת לו  הלכך מצי מחיל אבל בשאר נכסים לא מצי מחיל דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם דעד שעת חלוקה לא זכי בהו וכ'ש בחלק פשיטות דלא זכי קודם חלוקה שלא הוברר חלקו ומיהו אם מת קודם חלוקה ל'ש בכור ול'ש פשוט בנו יורש עם האחין ונוטל חלק אביו כשיבאו לחלוק דלא גרע היכא דמת האב ואח'כ מת הבן דבן הבן יורשו מהיכא דמת הבן בחיי האב דבן בנו יורשו כדכתיב ובן אין לו עיין עליו אבל קודם חלוקה אין יכולין למכור לא האב ולא הבן: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: יש לו לבכור קודם חלוקה
txt:
<span class='five'>יש לו לבכור קודם חלוקה. </span>ואע'ג דחלק פשוט אין לו דהא כתיב לתת משעת שמת האב הוא ראוי ליתן לו הלכך בבכור תליא מילתא דבשעה שירצה יזכה בחלקו וכדאמרן לעיל בכור שמיחה מיחה והלכך יש כח בידו למחול כל שעה שירצה דהיינו דבר שבא לעולם ואנן סהדי דכי היכי דאחיל בהא שדה אחיל בכולהו וכיון דיש כח בידו לזכות יש כח נמי בידו ליתן ולמחול והויא מחילה: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: בנכסי דידיה ודפשוט
txt:
<span class='five'>בנכסי דידיה ודפשוט. </span>יש מפרשין בחלק בכורתו ובחלק פשיטותו ואין זה לשון גמרא ועל כרחי זקוק אני לפרש שמכר כל הנכסים שני חלקים שלו וחלק פשוט אחיו מקמי דניפלוג בהדיה מכר כל השדה שלא ברשות אחיו ולצורך אחיו לתת לו מעות של חלקו: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: a
trm: דזבנתינהו לנכסייהו
txt:
<span class='five'>דזבנתינהו לנכסייהו. </span>שלא מדעתם ושלא מדעת אבוהון דהא ודאי חלק פשוט אחיו לא היה יכול למכור: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: לא עשה כלום בפלגא
txt:
<span class='five'>לא עשה כלום בפלגא. </span>בחלק פשיטותו וכל שכן בחלק פשוט אחיו אבל בחלק בכורה יפה מכר דיש לו לבכור קודם חלוקה: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: והלכתא יש לו לבכור קודם חלוקה
txt:
<span class='five'>והלכתא יש לו לבכור קודם חלוקה. </span>ואם מכר או מחל או נטל חלק אחד כפשוט ויתר בכל הנכסים כולן משום דמתנה קרייה רחמנא ומשמת אב נתונה לבכור: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: האומר איש פלוני בני
txt:
<span class='five'>האומר איש פלוני בני. </span>שהוא בכור לא יטול פי שנים אי נמי איש [פלוני] בני פשוט לא יירש עם אחיו: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: לא אמר כלום
txt:
<span class='five'>לא אמר כלום. </span>שהרי מתנה לעקור דבר מן התורה ובעל כרחו של זה יירש עם האחין ואינו יכול לסלקו מירושה זו אלא על ידי שיתן בלשון מתנה כל נכסיו לשאר בניו או שיאמר שאר בניי יירשו כל נכסי ואליבא דרבי יוחנן בן ברוקא: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: המחלק נכסיו על פיו
txt:
<span class='five'>המחלק נכסיו על פיו. </span>דצוואת שכיב מרע אינה צריכה קנין ולא שטר ולא משיכה אלא בדבור פיו בעלמא וכגון שמצוה מחמת מיתה כדאמר לקמן בפרק מי שמת: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: דבריו קיימין
txt:
<span class='five'>דבריו קיימין. </span>שיש כח באדם ליתן ממונו במתנה לכל מי שירצה ואין כאן מתנה על מה שכתוב בתורה שהרי לא נשאר לו אחר מיתתו כלום להוריש לבניו בתורת ירושה שיטלו הפשוטים בשוה והבכור פי שנים: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: ואם אמר משום ירושה לא אמר כלום
txt:
<span class='five'>ואם אמר משום ירושה לא אמר כלום. </span>אם ריבה לאחד ומיעט לאחד בלשון ירושה שאמר פלוני בני יירש אותו שדה בית כור ופלוני בני יירש שדה לתך ועל בנו בכורו אמר פלוני בני יירש שדה פלוני ופלוני בני יירש שדה פלוני הגדול כשל חבירו לא אמר כלום דמתנה על מה שכתוב בתורה שאינו יכול לעשותו יורש אלא כמשפט הכתוב ודלא כר' יוחנן בן ברוקא דאמר לקמן במתניתין <span class='mareimakom'>(דף קל.)</span> אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין והך משנה דרבנן היא ורבותא הוא דנקט ריבה לאחד ומיעט לאחד משום ירושה לא אמר כלום וכל שכן היכא דעקר כל הנחלות מן האחין והוריש לאחד מהן לא עשה ולא כלום: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: כתב בין בתחלה כו' דבריו קיימין
txt:
<span class='five'>כתב בין בתחלה כו' דבריו קיימין. </span>דכיון דאיכא לשון מתנה בהדה מהני ליה דאף לשון ירושה קונה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: לימא מתני'
txt:
<span class='five'>לימא מתני'. </span>דקתני אין אדם מתנה דלא כרבי יהודה ואנן קיימא לן רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כר' יהודה: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: ותנאו בטל
txt:
<span class='five'>ותנאו בטל. </span>דאין אדם מתנה על מה שכתוב בתורה והוי קידושי המעשה מעשה והתנאי כמאן דליתיה דכמעשה בלא תנאי דמי: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: תנאו קיים
txt:
<span class='five'>תנאו קיים. </span>הקדושין קדושין ויש לה עליו עונה אבל לא שאר וכסות ומתני' נמי של דבר ממון הוא: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: התם קא מחלה
txt:
<span class='five'>התם קא מחלה. </span>שעל מנת כן קבלה קדושין ובההיא הנאה דמקדש לה מחלה ליה וכיון דקבלה לקדושין מיניה נתרצית למחול אבל הכא מי מחיל מה הנאה יש לו לבן שימחול ואע'פ ששתק הבן אין זו מחילה דאינו רוצה להכעיס את אביו ולא גרסינן מי ידע דמחיל: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: האומר איש פלוני
txt:
<span class='five'>האומר איש פלוני. </span>הנה הוא בני בכורי מהימנינן ליה לאב ליטול פי שנים דאפי' רבנן דפליגי אדר' יהודה לקמן בשמעתין ואמרי אינו נאמן הני מילי בדמוחזק לן דלאו בכור הוא אבל בדלא מוחזק לן הי מינייהו בכור מודו דנאמן כדאמרינן לקמן אלא לרבנן יכיר למה לי בצריך היכרא: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: אבל אמר יירש פלוני בני הנה הוא בכור
txt:
<span class='five'>אבל אמר יירש פלוני בני הנה הוא בכור. </span>ולא אמר בכורי אז לא יטול פי שנים דלמא בוכרא דאמא קאמר והוי בכור לכהן אבל לא לנחלה דלא הוי ראשית אונו דידיה ומספיקא לא יהבינן ליה פי שנים ואפילו אם תפס מפקינן מיניה דלא קרינא ביה יכיר לאחרים דאכתי מספקא לן: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: דכל בוכרא דאמא בוכרא סוכלא קרי ליה
txt:
<span class='five'>דכל בוכרא דאמא בוכרא סוכלא קרי ליה. </span>ולא משום שטותו אלא לפי שאינו בכור גמור כמו הדס שוטה שאינו כשר: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: שכחת ברי
txt:
<span class='five'>שכחת ברי. </span>שם הבכור ולאו היינו בריה דר'ח דאמרי' בלא יחפור <span class='mareimakom'>(לעיל דף כו.)</span> אמר ר'ח לא שכיב שכחת ברי אלא דקץ תאינתא בלא זמנה: 


lvr: 43
pgn: 126
dfh: b
trm: אמר ר' אמי
txt:
<span class='five'>אמר ר' אמי. </span>בכור הנולד טומטום שאין ניכר בו לא זכרות ולא נקבות ולאחר זמן נקרע ונמצא זכר שהיה גיד שלו וביציו טמונין בגוף ורבותא נקט דאף על גב שנמצא זכר גמור וכל שכן אנדרוגינוס שאין ספיקו עתיד להוודע: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: אמימר אמר אף אינו ממעט חלק בכורה
txt:
<span class='five'>אמימר אמר אף אינו ממעט חלק בכורה. </span>אותו טומטום שנקרע ונמצא זכר אם הוא פשוט ואינו בכור וכל נכסי האב תשעה מנים והן שלשה בנים בכור ופשוט וטומטום חולקים הנכסים תחלה לשלשה חלקים כאילו אין כאן כי אם בכור ופשוט והטומטום כמאן דליתיה ומגיע לחלק הבכור ששה מנים שהן ב' חלקים לפי שהבכור נוטל פי שנים בפשוט נמצא חלק בכורה שלשה מנים חוזרים וחולקים הששה מנים הנותרים בין שלשתן נמצא הבכור נוטל חמשה מנים והטומטום והפשוט נוטלין כל אחד שני מנים אבל אי הוה ממעט לא היה נוטל הבכור אלא ארבעה וחצי מנים פי שנים כנגד כל אחד דנהי דאינו ממעט חלק בכורה אבל חלק פשוט מיהא ממעט מכולן: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: מאי טעמא וילדו לו בנים
txt:
<span class='five'>מאי טעמא וילדו לו בנים. </span>והיה הבן הבכור מי שהוא בן בשעת לידה חולק הבכור כנגדו חלק בכורה וממעט לחלק בכורה מן הבכור דהכי משמע קרא כנגד הבנים משעת לידה יטול חלק בכורה דהיינו חלק גדול ולא נחשוב טומטום עמהם שלא יטול הבכור אלא כנגד שנים מהם דכשהן מרובין ממעיט חלק בכורה: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: אף אין אמו טמאה לידה
txt:
<span class='five'>אף אין אמו טמאה לידה. </span>שבעה אם נקרע ונמצא זכר וגם לא שבועיים אם נמצא נקבה דכתיב וילדה זכר וטמאה והכי נמי כתיב ואם נקבה תלד וטמאה שבועיים יולדת טמאה היא אע'פ שאינה רואה דם: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: אף אינו נימול לשמנה
txt:
<span class='five'>אף אינו נימול לשמנה. </span>לדחות שבת כדדרשינן <span class='mareimakom'>(שבת דף קלב.)</span> וביום השמיני ביום אפילו בשבת: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: תשב לזכר
txt:
<span class='five'>תשב לזכר. </span>ימי טוהר דזכר וימי טומאה דנקבה שתטמא שבועיים משעת לידתה אפי' אם לא תראה דם ומשבועיים ואילך תשב על דמי טהרה אם תראה דם עד ארבעים ללידתה דהיינו ל'ג ימי טוהר דזכר חסר ז' ימים שמנתה שבועיים לטומאה מספק: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: לימא תיהוי נמי תיובתא דרב שיזבי
txt:
<span class='five'>לימא תיהוי נמי תיובתא דרב שיזבי. </span>דאיהו נמי דריש לענין מילה עד שיהא זכר משעת לידה והוא הדין לגבי טומאת לידה ואילו האי תנא חשיב ליה זכר לענין טומאת לידה דקתני תשב לזכר: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: תנא
txt:
<span class='five'>תנא. </span>דמסכת נדה ספוקי מספקא ליה אי האי וילדה זכר להכי בעינן דליהוי זכר משעת לידה בין לגבי טומאה בין לגבי מילה ואזיל לחומרא ליתן עליו חומרי זכר דשמא לא דרשינן האי וילדה זכר להכי דבעינן דליהוי זכר אלא לכדאמרינן במסכת נדה <span class='mareimakom'>(דף לא.)</span> אשה מזרעת תחלה יולדת זכר ורב שיזבי נמי לחומרא קאמר דלא דחייא מילתו שבת דדלמא דרשינן וילדה זכר שיהא זכר משעת לידה אבל רב שרביא לקולא דריש דקא פטר לה מטומאת לידה הלכך אי לאו דפשיטא ליה לא הוה דריש לקולא הלכך הויא (ברייתא) תיובתיה: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דמספקא ליה היכא דנקרע ונמצא זכר אם אמו טמאה לידה אי לאו א'כ אמאי יהבינן ימי טוהר דזכר כדקתני לזכר ולנקבה דהיינו ימי טוהר דזכר וימי טומאה דנקבה והלא שמא אם יקרע ימצא זכר ושמא איכא למידרש וילדה זכר לטהר את אמו מדין לידה ובין ימי טומאה בין ימי טהרה לית לה ואמאי יהבינן לה ימי טוהר כלל הכי הוה ליה למיתני תשב לזכר ולנקבה ולנדה וה'פ תשב לנקבה ימי טומאה דנקבה שבועיים אפי' בלא ראיית דם דלמא נקבה היא ולנדה לאחר שבועיים מיד אם תראה דם הויא טמאה נדה  מספיקא דלמא זכר הוה ואית לן למידרש עד שיהא זכר משעה לידה ולית לה ימי טוהר כלל במסכת נדה מקשינן למה הוזכר זכר כלומר בכל מקום דקתני לנקבה ולנדה למה לי למיתני לזכר בהדייהו אם ליתן לה ימי טומאה דזכר הא קתני תשב לנקבה וצריך שבועיים ואם ליתן לה ימי טוהר דזכר הא קתני ולנדה דמשמע דלא ניתיב לה ימי טוהר כלל ומשנינן נפקא מינה שאם תראה יום ל'ד ללידתה ותחזור ותראה יום מ'א הויא מקולקלת למניינה שמא לא הוה לה ימי טוהר והיתה תחלת נדה בראיית יום ל'ד ובראיית מ'א הויא תחלת זיבה ואם תראה שלשה רצופין צריכה ז' נקיים וקרבן או שמא זכר ילדה וראיית יום ל'ד היו ימי טוהר ועתה בראיית מ'א הויא תחלת נדה הרי היא בספק זבה ונדה עד שתשב י'ז ימים נקיים כדמפרש במס' ערכין <span class='mareimakom'>(דף ח.)</span> ואם ישבה לה י'ז נקיים וראתה יום י'ח הרי היא תחלת נדה וזו היא דינה שאם תראה כל ז' ימים הללו או אם לא תראה כי אם ראייה ראשונה טובלת בליל שמיני ומשמשת עם בעלה ואחר ז' ימים הללו באין י'א יום של ימי זיבה שאם תראה בתחלתן או באמצעיתן או בסופן שלשה ימים רצופין הויא זבה גדולה וצריכה ז' נקיים וקרבן ולעולם לא תחזור לקדמותה להיות תחלת נדה עד אחר ז' נקיים ואם לא ראתה בכל י'א יום הללו עד י'ב הרי היא תחלת נדה בכל המשפט אשר פירשתי ולכך נקראו י'א יום שבין נדה לנדה: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: קשיא
txt:
<span class='five'>קשיא. </span> אבל תיובתא ממש אינה בשביל שחסר מן  (הברייתא) דמצי למימר תני לזכר ולנקבה ולנדה: (הגה'ה. לכך הוזכר זכר שאם תראה יום ל'ד ללידתה אמרינן טמאה היא ואע'ג דאכתי משכי ימי טוהר דזכר דמספקינן ליה בלא ולד ותשב לנדה וכי הדר חזיא ליום מ'א שהוא ח' לראייתה ותרצה להיות שומרת יום כנגד יום אמרינן ולד היה וזכר היה וראייה דיום ל'ד דם טוהר הוה והשתא הוא דהויא תחלת נדה והשתא מקלקלינן לה דלא טבלה עד מ'ח שהוא שמיני לראייה אחרונה ואי לאו משום ספיקא דזכר הוי טבלה למחר ביום מ'ב ממה נפשך אי לאו ולד הוא הרי היא שומרת יום כנגד יום ואי ולד הוה ונקבה הוה אכתי הוי דם טוהר עד שמונים וספיקא דזכר מקלקלא לה וכן לענין נקבה כלומר וספיקא דנקבה מקלקלא לה עד פ'ח דלא טבלה עד פ'ח [אי ראתה ביום ע'ד] ואי הוה פשיטא לן דלא ולד הוא הוה טבלה למחר ביום [פ'ב] דראיית פ'א בי'א יום שבין נדה לנדה היא ומשום דמספקינן דלמא ולד הוה וראיית שבעים וארבעה דם טוהר אמרינן דהשתא הוא דהויא תחלת נדה. כן פירשה רבינו שלמה זצ'ל <span class='mareimakom'>(נדה דף ל:)</span> ע'כ הגה'ה): 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: אלא בכור ולא ספק לאפוקי מאי
txt:
<span class='five'>אלא בכור ולא ספק לאפוקי מאי. </span>אי לאפוקי ספק בכור פשיטא דלא שקיל חלק בכורה אא'כ מייתי ראיה שהוא הבכור: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: כותבין הרשאה זה לזה
txt:
<span class='five'>כותבין הרשאה זה לזה. </span>ואתי חד מינייהו ותבע חלק בכורה מן האחין אם בכור אני תנו לי בשביל עצמי ואם לאו תנו לי בשביל אחי שהרי נתן לי חלקו ופסקינן לעיל יש לו לבכור קודם חלוקה ויכול למכור וליתן חלק בכורתו לכל מי שירצה והך מילתא אתא קרא למעוטי דאע'ג דמדינא אית ליה גזירת הכתוב הוא שלא יתנו לו חלק בכורה מן הספק: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: הוכרו
txt:
<span class='five'>הוכרו. </span>בשעת לידה אע'ג דלבסוף נתערבו כו' דהוה ליה בכור ודאי שעה אחת וקרא לא אתא למעוטי אלא מאי דדמי טפי למעוטי כגון דלא הוכרו כלל דהוה ליה ספק בשעת לידה דהכי משמע והיה הבן הבכור שיהא בן משעת לידה ולא טומטום ושיהא בכור משעת הוייה ולא ספק ושמעינן מהכא דהכי הלכתא דאם הוכרו ולבסוף נתערבו מיהא כותבין הרשאה: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: a
trm: היו מוחזקין
txt:
<span class='five'>היו מוחזקין. </span>לאו בעדים שמעידין שראו שנולד קודם לאחיו דאם כן אין האב נאמן אלא בקול בעלמא כעין שאמרנו למעלה דהוו קרי ליה בוכרא: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: כך נאמן לומר זה בן גרושה הוא
txt:
<span class='five'>כך נאמן לומר זה בן גרושה הוא. </span>לאחר שגרשתיה החזרתיה וילדה לי זה או שנשא אשה גרושה וסברא הוא מדכתיב יכיר מה לי בכור מה לי לדבר אחר: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: בן גרושה
txt:
<span class='five'>בן גרושה. </span>וחלל הוא בן חלוצה חלל מדרבנן גזירה חלוצה אטו גרושה ואע'ג דנפקא לן ביבמות <span class='mareimakom'>(דף כד.)</span> מדכתיב ואשה גרושה הא אמרינן התם דקרא אסמכתא בעלמא: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: וחכ'א אינו נאמן
txt:
<span class='five'>וחכ'א אינו נאמן. </span>לא בבכור ולא בחלל וכגון שמוחזקין באחר שהוא בכור וקרא  מוקי בצריך היכרא כגון שבאו מחדש בכאן ואין מוחזקין באחד מהן מי הבכור ומי הפשוט התם ודאי אב מהימן: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: למאי הלכתא
txt:
<span class='five'>למאי הלכתא. </span>אדרבנן קפריך דאוקימנא בצריך היכרא דבשלמא לרבי יהודה טובא אשמועינן קרא דמהימנינן ליה לאב אפילו במקום חזקה ויהבינן ליה פי שנים דסד'א ניזיל בתר חזקה וניתיב פי שנים למוחזק לנו דליכא למימר גבי אב מגו דאי בעי יהיב ליה במתנה פי שנים כי אמר נמי עליו שהוא בכור נאמן דהא קיימא לן דמה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן אלא לרבנן למאי הלכתא כתב יכיר לצריך היכרא שהאב נאמן להכירו לאחרים דאי למיתבא ליה פי שנים אמאי צריך קרא סברא הוא דנאמן על ידי מגו דלא יהא האי בכור אלא אדם נכרי ואעפ'כ יכול היה ליתן לו במתנה כל נכסיו הלכך מה לו לשקר במאי דאמר שהוא בכור הא בלאו הכי יכול ליתן לו פי שנים שיאמר הבו ליה במתנה מנכסי: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: לא צריכא
txt:
<span class='five'>לא צריכא. </span>הא דאשמעינן קרא דמהימנינן לאב אלא בנכסים שאינו יכול ליתן לו באותה שעה שאמר עליו שהוא בכור כגון בנכסים שנפלו לו לאחר מיכן לאחר שאמר בני זה בכורי הוא דליכא למימר בההיא שעתא מגו דהא אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: ולרבי מאיר דאמר כו'
txt:
<span class='five'>ולרבי מאיר דאמר כו'. </span>דהא רבנן דרבי יהודה היינו ר'מ דאמר אדם מקנה גבי אומר לאשה הרי את מקודשת לי על מנת שאתגייר כו': 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס
txt:
<span class='five'>בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס. </span>דתנן במסכת שמחות <span class='mareimakom'>(פ'א ה'א)</span> הגוסס הרי הוא כחי לכל דבריו ובר ירושה הוא ולהנהו נכסים איצטריך יכיר שיטול בהן הבכור פי שנים דבהנהו ליכא מגו דאפי' לר'מ דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם הני מילי כגון נכסים שנופלין לו בשעה שיש בו כח ליתנם לאחרים אבל גוסס אינו יכול לדבר ואין בו כח ליתן והלכך לא מצי לאקנויינהו מקמי דאתו לידיה דהא אפילו בשעה שבאו לידו אין יכול להקנותן וכל שכן מקודם לכן ובלאחר מיתה לא מצי לשנויי דאין בכור נוטל בראוי: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: היו מוחזקין בו שאינו בכור ואמר אביו בכור הוא אינו נאמן
txt:
<span class='five'>היו מוחזקין בו שאינו בכור ואמר אביו בכור הוא אינו נאמן. </span>כרבנן דבמקום חזקה לא מהימנינן ליה לאב: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: וחזר ואמר עבדי הוא
txt:
<span class='five'>וחזר ואמר עבדי הוא. </span>בין בתוך כדי דיבור בין לאחר זמן אמר כן על אותו שאמר עליו מתחלה בני: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: אינו נאמן
txt:
<span class='five'>אינו נאמן. </span>במאי דאמר השתא עבדי וליכא למימר האי דקרי ליה מתחלה בני משום דאוהבו כבנו דאין דרך לקרוא לעבדו בנו והלכך אחר טענה ראשונה נלך דהואיל וזאת האחרונה אינו פירוש כי אם הכחשה אין לנו לילך אחר טענה אחרונה דהודאת פיו האמינה תורה במאי דאמר בני כדכתיב יכיר וכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: וחזר ואמר בני נאמן
txt:
<span class='five'>וחזר ואמר בני נאמן. </span>במאי דאמר השתא בני דאינו סותר דבריו הראשונים אלא מפרש הוא עבדי דקאמרי בני הוא והאי דקאמר עבדי לפי שהוא משמשו יותר מדאי כאילו הוא עבדו אבל ברישא לא שייך לפרושי הכי דעבדו הוא כדאמר השתא והאי דקרי ליה מעיקרא בני לפי שאוהבו כבנו דאין דרך האדון לייחס לעבדו ולקרותו בנו בשביל שום חיבה: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: אבית המכס
txt:
<span class='five'>אבית המכס. </span>לשם רגיל לקרוא לעבדו בנו להבריחו מן המכס אבל לבנו לא יקרא לעולם עבדו שהרי גורם לעצמו הפסד על חנם: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: וחזר ואמר בני אינו נאמן
txt:
<span class='five'>וחזר ואמר בני אינו נאמן. </span>אלא ודאי עבדו הוא כדאמר מעיקרא דאילו היה בנו לא היה אומר למוכסים שהוא עבדו: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm:
מיתיבי היה משמשו כבן ובא ואמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן היה משמשו כעבד ואמר עבדי וחזר ואמר בני אינו נאמן

txt:
<span class='five'>מיתיבי היה משמשו כבן ובא ואמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן היה משמשו כעבד ואמר עבדי וחזר ואמר בני אינו נאמן. </span>ומסיפא קפריך ליה לר' יוחנן וה'פ היה משמשו כבן מלביש ומנעיל מכניס ומוציא אבל עבודת עבד לא ורבותא נקט דאע'ג דמשמשו כבן ואיכא למימר האי דקרי ליה בנו משום דמשמש ליה כבן אפי' הכי כי חזר ואמר עבדי אינו נאמן במאי דקאמר לבסוף אלא נלך אחר לשון ראשון דודאי בנו הוא דאין דרך לקרות לעבדו בנו אפי' היכא דמשמש ליה כבן שאין האדון מחבבו כל כך לקרותו בנו: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: היה משמשו כעבד ואמר עבדי וחזר ואמר בני אינו נאמן
txt:
<span class='five'>היה משמשו כעבד ואמר עבדי וחזר ואמר בני אינו נאמן. </span>במאי דקאמר בני ואף על גב דאיכא למימר דמעיקרא קראו עבדו משום דמשמשו כעבד ולא משום דעבדו הוא וקשיא לר' יוחנן דאמר אמר עבדי וחזר ואמר בני נאמן דר' יוחנן אפילו היכא דלא חזינן דמשמשו כעבד קאמר נאמן במאי דאמר לבסוף בני וכל שכן היכא דחזינן בהדיא משמשו כעבד ואילו ברייתא אפילו היכא דמשמשו כעבד קאמר דאינו נאמן במאי דאמר לבסוף בני וכ'ש היכא דלא חזינן היאך משמשו דאינו נאמן וקשיא לר' יוחנן דאמר נאמן: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: דקרי ליה עבדא מצר מאה
txt:
<span class='five'>דקרי ליה עבדא מצר מאה. </span>כלומר עבד גמור הוא לי שסמוכים לי עליו מאה דינר במצר שלו כלומר ששוה מאה דינר והלכך כי אמר עבדי מצר מאה וחזר ואמר בני אינו נאמן דאילו הוה בנו לא הוה קרי ליה עבדא מצר מאה ואע'ג דמשמש ליה כעבדא דאין קורין כן אלא לעבד: 


lvr: 43
pgn: 127
dfh: b
trm: שלח ליה ר' אבא
txt:
<span class='five'>שלח ליה ר' אבא. </span>כל הני שלח ליה ר' אבא לרב יוסף בר חמא נקט הכא משום דבחד מינייהו קא פסיק הלכתא כר' יהודה ובכולהו הלכתא כדשלח ר' אבא כדפסקינן בסיפא דשמעתין:  אתה


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: אתה נתתו לי במתנה
txt:
<span class='five'>אתה נתתו לי במתנה. </span>ונאמן הוא בטענה זו ואע'ג דאמרן בחזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל דף לו.)</span> הגודרות אין להן חזקה ה'מ לאלתר אבל לאחר ג' שנים יש להן חזקה וה'נ כגון שהחזיק בו ג' שנים או בקטן המוטל בעריסה דיש לו חזקה לאלתר או בעבד שלא ראה אותו בעדים זה המערער בביתו של זה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: רצונך השבע וטול
txt:
<span class='five'>רצונך השבע וטול. </span>רבותא היא דקא'ל האי מחזיק למערער שהרי פטור לגמרי זה המחזיק מכל שבועות שבעולם דקי'ל אין נשבעין על העבדים בשבועות <span class='mareimakom'>(דף מב:)</span> ואינו מחויב בשבועה כלל וגם זה התובע אין שבועה מועלת לגבות מזה דכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין אם לא מרצונו של זה שמטיל עליו שבועה לישבע וליטול: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: אינו יכול
txt:
<span class='five'>אינו יכול. </span>זה המחזיק לחזור בו ולומר משטה הייתי בך שהרי פטור הייתי וגם לא נתחייבת לי שבועה כדי לישבע וליטול דאין אדם נשבע ונוטל ולא הקניתי לך בקנין לתת לך העבד אם תשבע עליו אלא כיון דעל פיו נשבע ובצוואתו צריך לתת לו העבד דכיון דהטיל עליו שבועה הא הימניה בשבועה וכמאן דאודי ליה שהוא עבדו של זה הנשבע דמי והאי דנקט עבדי גנבת רבותא נקט דלא מיבעיא שאר מטלטלין שהנתבע חייב שבועה כדי שלא ישלם והוא הופכה על שכנגדו דלא מצי הדר ביה ולמימר אשבע אני ואפטר אלא אפי' עבדים דלא שייכא בהו שבועה כלל אפ'ה כיון דהשביעו לא מצי הדר ביה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: נאמן עלי אבא
txt:
<span class='five'>נאמן עלי אבא. </span>להיות דיין אבא פסול מן התורה לדוננו לא לזכות ולא לחובה כדנפקא לן בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף כז:)</span> מלא יומתו אבות וגו': 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: שלשה רועי בקר
txt:
<span class='five'>שלשה רועי בקר. </span>שאינן בקיאין בדין ורועי צאן לא נקט משום דרשעים נינהו דסתם רועי בהמה דקה גזלנין נינהו ופסולין לכל דין שבעולם אבל אבא ואביך כשרין מיהא לדינין של אחרים: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: וחכ'א אינו יכול לחזור בו
txt:
<span class='five'>וחכ'א אינו יכול לחזור בו. </span>וה'ה לגבי שבועת התובע שנשבע על העבד ונוטל דבתרוייהו אע'ג דלא הוי דינא הכי כיון דקיבל עליו אינו יכול לחזור בו ומשני הא קמ'ל ר' אבא דאמר השבע ואתן לך דאין יכול לחזור בו דהתם נמי באתן לך פליגי שהנתבע אומר לתובע נאמן עלי אבא שאם יחייבוני אתן לך ואפ'ה אמרי רבנן דאינו יכול לחזור ויתן דהיינו דומיא דר' אבא דלאחר שנשבע זה אין יכול לחזור בו אלא יתן דכרבנן דהתם ס'ל וכ'ש היכא דקאמר תובע נאמן עלי אבא ואביך שאם יפטרוך מחול לך דכ'ע מודו אפי' ר'מ דאין יכול לחזור בו שהרי מוחזק ועומד ומחילה דאידך כקנין דמי ואיכא למ'ד התם במחול לך מחלוקת אבל באתן לך דברי הכל יכול לחזור בו הלכך אצטריך ר' אבא לאשמועינן דבאתן לך פליגי והלכה כדברי חכמים אע'ג דמסתבר טעמא דר'מ: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: גובין מן העבדים
txt:
<span class='five'>גובין מן העבדים. </span>בעל חוב שמת גובה מעבדי יתומים דכמקרקעי דמי ובהא לחוד הוא דלית הלכתא כר' אבא ולקמן מתרצינן לה ואמרי' הכי קתני אין גובין וכן אמר ר'נ: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: ור'נ אמר אין גובין
txt:
<span class='five'>ור'נ אמר אין גובין. </span>דנהי דאתקש לקרקעות כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כה)</span>  והתנחלתם ה'מ לדברים הכתובים בתורה כגון לקנותן בכסף בשטר ובחזקה ושלא לישבע עליהן ושאין בהן אונאה אבל לענין ב'ח כמטלטלי דמי דאין ב'ח סומך אלא על קרקעות שאין יכולין ליאבד ולא לזוז ממקומן אבל אעבדים לא סמכא דעתיה הלכך לא משתעבדי ליה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: שלישי כשר
txt:
<span class='five'>שלישי כשר. </span>להעיד בקרובו שני כגון בן חנוך שכשר להעיד בימואל בן שמעון דבנו של חנוך שלישי לראובן וימואל בן שמעון שני הוא וראובן ושמעון ראשונים אבל שני בשני פסול כגון בן ראובן לבן שמעון כדנפקא לן בסנהדרין מלא יומתו אבות על בנים דבנים להדדי נמי מיפסלי אבות היינו ראובן ושמעון ובנים היינו חנוך וימואל אבל שלישי בשני לא אשכחן דפסול ומשום דאיכא למ'ד בפרק זה בורר בסנהדרין דשלישי בשני פסול להכי אצטריך למימר הכא דכשר: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: רבא אמר אף בראשון
txt:
<span class='five'>רבא אמר אף בראשון. </span>כגון בנו של חנוך בן ראובן מעיד לשמעון אחי ראובן והכי הלכתא מדאמרי' לקמן מוסיף הוא ומדפסיק לקמיה ולית הלכתא כמר בר רב אשי מכלל דהלכתא מיהא כרבא: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: באבא דאבא
txt:
<span class='five'>באבא דאבא. </span>שיעיד הבן לאבי אביו כגון בן חנוך מעיד לראובן דהיינו שלישי בראשון: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: ולית הלכתא כמר בר רב אשי
txt:
<span class='five'>ולית הלכתא כמר בר רב אשי. </span>דבני בנים ובני בני בנים עד אלף דורות לא יעידו לאבותיהם דבן ירך אביו הוא: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: היה יודע
txt:
<span class='five'>היה יודע. </span>אדם לחבירו בעדות קרקע עד היכן היא שלו והשיגו את גבולו והביא את זה ועד אחר עמו להעיד עליו אע'פ שהיה יודע יפה בעדות זו קודם שלא נסתמא בעיניו שעדיין לא היה סומא ועכשיו בשעת עדות נעשה סומא שכהה מאור עיניו פסול להאי עדות דמאומד הדעת אינו יכול להעיד עד כאן תחום פלוני ולא נחוש לעדותו ויש לשונות אחרים בהאי נסתמא דלא מפרשי לשון עורון עינים וכולן הבל: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: דמכוין מצרנהא
txt:
<span class='five'>דמכוין מצרנהא. </span>שיודע לכוין המצרים שיש לו סימנין בשאר שדות הסמוכין לד' רוחותיה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: אבל גלימא
txt:
<span class='five'>אבל גלימא. </span>טלית או בגד אינו יכול להעיד עליה אחר שנעשה סומא דאמדה לא סמכינן שהרבה טליתות מדתן שוות: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: ונעשה חתנו
txt:
<span class='five'>ונעשה חתנו. </span>ונעשה פסול לעדותו בכך כדאמרינן בסנהדרין בפרק זה בורר <span class='mareimakom'>(דף כז:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: ונתחרש
txt:
<span class='five'>ונתחרש. </span>מחמת חולי היינו נמי נשתטה דחרש דומיא דשוטה א'נ נשתתק מחמת חולי והתורה אמרה מפיהם ולא מפי כתבם וראשון נראה בעיני עיקר דאי בנשתתק מיירי פשיטא כיון דאינו יכול להעיד בפיו אין עדותו עדות ולא הוה ליה למיתנייה בהדי הנך שיכולין להעיד אלא שפסולין מחמת דבר אחר והאי לאו פסול עדות אית ביה אלא שאין בו כח להעיד: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: ומתה בתו
txt:
<span class='five'>ומתה בתו. </span>דהיינו קרוב ונתרחק וכגון שאין לו בנים הימנה כדתנן בפ' זה בורר <span class='mareimakom'>(שם)</span>: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: a
trm: בפסלות
txt:
<span class='five'>בפסלות. </span>כלומר כל שתחלתו בפסלות שעת ראיית העדות והשתא סופו בכשרות פסול דמעיקרא לא היה ראוי לעדות זו וקרא כתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא ה)</span> והוא עד או ראה דבשעת ראיית המעשה יהא ראוי לעדות זו: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: תיובתא דכולהו
txt:
<span class='five'>תיובתא דכולהו. </span>שמואל ורב ששת ורב פפא דכולן הכשירו מיהא לעדות קרקע פיתח ונסתמא והכא קא פסיל כולהו עדיות מדהדר ותנא זה הכלל כל שתחלתו או סופו בפסלות פסול דהא מרישא שמעת מינה דאם סופו בפסלות פסול ולמה לי למהדר ולמתני בזה הכלל אי לאו לאתויי כל הני: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: כרבי יוחנן בן ברוקה
txt:
<span class='five'>כרבי יוחנן בן ברוקה. </span>במתניתין אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימים ופסקינן לקמן הלכתא כוותיה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: נאמן
txt:
<span class='five'>נאמן. </span>כר' יהודה ואע'ג דמוחזק לן באחר שהוא בכור אפילו הכי אב נאמן והכי הלכתא דהא פסיק הכי לקמן דהלכתא בכולהו כדשלח רבי אבא ואמרינן דלאפוקי רבי יוחנן אצטריך למיפסק הלכתא כותיה דרבי אבא וש'מ אם הוחזק אחד מן הבנים בבכורה בחיי האב אף שלא אמר האב כי בני בכורי הוא נוטל פי שנים שלא נחלקו רבי יהודה וחכמים אלא במוחזק שאחר בכור ואמר אביו על המוחזק בפשוט שהוא בכור והתם אמר רבי יהודה נאמן האב לבטל החזקה אבל אם לא אמר האב על האחר שהוא בכור התם אפילו רבי יהודה מודה שהחזקה קיימת דאי לא תימא הכי הוה ליה לרבי יהודה למימר הכי רבי יהודה אומר כל בכור שלא הכירו אביו ואמר זהו בכורי אינו נוטל פי שנים אלא מדלא תני הכי שמע מינה כדאמרינן: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: האומר תטול אשתי כאחד מן הבנים
txt:
<span class='five'>האומר תטול אשתי כאחד מן הבנים. </span>וקבלה שנתרצית כדלקמן בפירקין אי נמי לבר מכתובתה נתן לה חלק בנכסיו ובשכיב מרע מיירי דדבריו ככתובין וכמסורין אי נמי בבריא ועל ידי קנין: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: ובנכסים של עכשיו
txt:
<span class='five'>ובנכסים של עכשיו. </span>שאם נתרבו הנכסים בשעת חלוקה אינה נוטלת כי אם באותן שהיו לו בשעת אמירה דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ואפילו לר' מאיר דאמר אדם מקנה הני מילי במפרש אבל בסתמא אין אדם מעלה על דעתו דבר הראוי לו לבא להקנותו אלא לדבר שהוא מוחזק בו והלכך הך אשה ידה על התחתונה דמסתמא לא נתן לה אלא נכסים שהיו לו באותה שעה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: ובבנים הבאין לאחר מכן
txt:
<span class='five'>ובבנים הבאין לאחר מכן. </span>כלומר לא לפי חשבון הבנים שיש לו עכשיו לבד תחלוק לאחר מותו ותטול חלק גדול אלא אף לפי חשבון כל הבנים של שעת חלוקה נתן לה ונראה בעיני דאפילו אם היה לו בנים מרובים ונתמעטו בחיי האב דשקלה חלק גדול כחשבון מיעוט הבנים הבאין לחלוק בנכסי האב לאחר מיתתו דהא תטול כאחד מכל הבנים קאמר ולשעת חלוקה איכוין דלפי חלוקת ההיא שעתא תטול לא שנא נתרבו ולא שנא נתמעטו דהא נוטלת אשתו כאחד מן הבנים קאמר רבי אבא: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: ולוה אמר פרעתי מחצה
txt:
<span class='five'>ולוה אמר פרעתי מחצה. </span>ומחצה אני חייב דהוה ליה מודה מקצת הטענה וישבע כדמפרש לקמיה וכגון דמקמי דאסהידו העדים שפרע לו כולו הודה לו דלא הוה משיב אבדה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: נשבע
txt:
<span class='five'>נשבע. </span>הלוה שפרע ויפטר מלשלם מחצה ומחצה ישלם לפי שכבר הודה דהודאת בעל דין שוה יותר מהעדאת עדים וגובה המלוה מחצה מנכסים בני חורין שיש לו ללוה אבל לא ממשעבדי דיכלי לקוחות למימר אתון קנוניא עבידתו אהדדי אנן אעדים סמכינן דמסהדי דפרע הכל: פלוגתא דרבי עקיבא ורבי שמעון בן אלעזר בתחלת שנים אוחזין שטר שכתוב בו סלעין או דינרים מלוה אומר חמש ולוה אומר שלש רבי שמעון בן אלעזר אומר הואיל והודה מקצת הטענה ישבע רבי עקיבא אומר אינו אלא כמשיב אבדה ופטור משבועה דסלעין לא משמע טפי משנים דתפסת מרובה לא תפסת ויד בעל השטר על התחתונה ועל השלישי שהודה הוה משיב אבדה ותנן המוצא מציאה לא ישבע מפני תקון העולם: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: ואפילו לר' עקיבא דאמר
txt:
<span class='five'>ואפילו לר' עקיבא דאמר. </span>התם משיב אבדה הוא בסלע השלישי דאי הוה בעי הוה אמר אינן אלא שנים דסלעין תרי משמע והוה מיפטר משבועה כדמפרש התם משום דקא מסייע ליה שטרא: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: הני מילי
txt:
<span class='five'>הני מילי. </span>דחשבינן ליה משיב אבדה היכא דליכא עדים כי התם שעדי מלוה לא ידעו אלא מה שכתבו דסלעין כתבו סתם ופחות סלעים שנים אבל היכא דחזינן לבסוף דאיכא עדים כאחד מהם איכא למימר דזה הלוה היה יודע אתו שרוצין להעיד כאחד מהן ואירתת שלא יבאו לסייע למלוה ולפיכך הודה מחצה: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: ודאי משיב אבדה הוי
txt:
<span class='five'>ודאי משיב אבדה הוי. </span>ואף על גב דלא אתו עדים אלא בתר הודאתו והך אתקפתא לא חיישינן לה כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 128
dfh: b
trm: דרב נחמן מאי
txt:
<span class='five'>דרב נחמן מאי. </span>דפליג עליה גבי עבדים ואמר אין גובין מן העבדים וקיימא לן כרב נחמן בדיני וקשיא הלכתא אהלכתא: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: אי לאפוקי מדרבא
txt:
<span class='five'>אי לאפוקי מדרבא. </span>דאמר אף בראשון והלא מוסיף הוא על דברי ר' אבא דאמר שלישי בשני כשר ואתא איהו למימר דאף בראשון ואיכא למימר דאפי' ר' אבא מודה והיא גופה אצטריך לר' אבא לאשמועי' דשלישי בשני כשר דאיכא למ'ד בסנהדרין פסול בפרק זה בורר <span class='mareimakom'>(דף כח.)</span> ולאו למידק מינה הא שלישי בראשון פסול דדלמא עובדא הוה בשלישי בשני ושלח ליה דכשר: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: אי מדמר בר רב אשי
txt:
<span class='five'>אי מדמר בר רב אשי. </span>דאכשר באבא דאבא הא כבר איפסיק דלית הלכתא כותיה כדאמרי' לעיל והך דרשה דמר זוטרא בתר הכי הואי והכי נמי הויא דמר בר רב אשי תוספת אלא דעדיפא מינה קא פריך: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: ומאתקפתא דמר בר רב אשי
txt:
<span class='five'>ומאתקפתא דמר בר רב אשי. </span>דאתא למימר ודאי משיב אבדה הוא ולית הלכתא כוותיה כיון דאכתי כשהודה לא העידו עדים ולא קמסייעי ליה איכא למימר דמירתת מינייהו שאינו יודע מה בלבם כרבי אבא: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: כתב בין בתחלה כו'
txt:
<span class='five'>כתב בין בתחלה כו'. </span>אדם הנותן מתנה לאחר או שנתן כל נכסיו לאחד מבניו אם אמר לשון מתנה עם לשון ירושה דבריו קיימין דנהי דלא תפיס לשון ירושה לפי שאין אדם מתנה על מה שכתוב בתורה וכמו שלא אמר כלום דמי לשון מתנה מיהא תפיס והרי הוא כמי שאומר לשון מתנה לחוד דקני ובגמ' מפרש היכי דמי מתנה באמצע או בתחלה או בסוף: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: תנתן שדה פלונית לפלוני ויירשה
txt:
<span class='five'>תנתן שדה פלונית לפלוני ויירשה. </span>כלומר ויירש אותה לישנא דקרא וירשוה <span class='mareimakom'>(ישעיה לד)</span>  יירשנה ותנתן לו: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: ודוקא באדם אחד ושדה אחת
txt:
<span class='five'>ודוקא באדם אחד ושדה אחת. </span>דבההוא שדה שנתן לאותו האיש איכא מתנה בהדי לשון ירושה: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: אבל באדם אחד ושתי שדות
txt:
<span class='five'>אבל באדם אחד ושתי שדות. </span>כגון יירש ראובן שדה פלונית שבמזרח ותנתן לו לראובן שדה פלונית שבמערב ההוא דלשון מתנה קני אבל ההוא דלשון ירושה לא קני דמתנה דהיאך לא מסייע לאידך אלא זאת הוריש לו וזאת נתן לו ובההיא דירושה הוי מתנה על מה שכתוב בתורה ולא אמר כלום וכן בשדה אחת ושני בני אדם כגון ראובן יירש חצי שדה זו ותנתן חציה לשמעון שמעון קנה ראובן לא קנה וכ'ש ב' שדות וב' בני אדם כגון ראובן יירש שדה פלונית ולשמעון תנתן שדה פלונית אחרת: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: אפי' אדם אחד ושתי שדות
txt:
<span class='five'>אפי' אדם אחד ושתי שדות. </span>דכי היכי דנתכוין לזה ליתן במתנה הכי נמי נתכוין לאידך הואיל ובדבור אחד נתן לשניהן: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: אבל שתי שדות ושני בני אדם
txt:
<span class='five'>אבל שתי שדות ושני בני אדם. </span>דהוו אנשים מוחלקים ושדות מוחלקים לא מהניא מתנה דהאי גברא ושדה שלו לאידך גברא ולאידך שדה ובסברות בעלמא פליגי: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: כי אתא רבין אמר יירש פלוני כו'
txt:
<span class='five'>כי אתא רבין אמר יירש פלוני כו'. </span>היינו שתי שדות ושני בני אדם ומילתא באנפי נפשה היא ולא איתמר אמתני' ומיהו הכי נמי הוה מפרש למתני': 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: כאן באדם אחד ושתי שדות
txt:
<span class='five'>כאן באדם אחד ושתי שדות. </span>ההיא דלעיל וההיא סיומא דמלתא דרבי אלעזר דאמרן לעיל אבל שתי שדות ושני בני אדם לא גמרא קאמר לה ולא רבי אלעזר דא'כ אמאי הוצרך לומר דר' אלעזר אדר' אלעזר לא קשיא הא בהדיא קאמר לעיל דבשתי שדות ושני בני אדם לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: וריש לקיש אמר לעולם לא קנה
txt:
<span class='five'>וריש לקיש אמר לעולם לא קנה. </span>בשתי שדות ושני בני אדם ההוא דלשון ירושה ואפי' כי אמר לשניהן ביחד תנתן שדה פלונית לראובן ושדה פלונית לשמעון ויירשום דכיון דגופין מוחלקין נינהו וכל אחד הוי מעשה בפני עצמו ולא שייך זה בזה כלל הלכך שתי לשונות של לשון מתנה וירושה כנגד שני מעשים הן לאחד לשון מתנה ולאחד לשון ירושה על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון הלכך לא קנו עד שיאמר ירושה בתחלה וירושה בסוף ומתנה באמצע דהשתא יליף לשון מתנה מלשון ירושה דכי היכי דלשון ירושה נאמר לשניהם גם המתנה שבאמצע נאמרה בעל כרחך לשניהן דלמאן תרמייה והלכך צריך לומר כן ראובן ושמעון יירשו שדה פלונית ופלונית שנתתי להם במתנה ויירשום דעל כרחך יירשו קמא עולה על ראובן ובתרא על שמעון הלכך לשניהן נמי לשון מתנה קאמר דאיכא תרתי זימני לשון מתנה דכתב שנתתי להם דמיעריב אלשון ירושה ואיכא תרי זימני לשון ירושה אבל אם אמר פלוני ופלוני יירשו שדה פלונית ופלונית ותנתן להם שדה פלונית ופלונית ויירשום הוה אמינא דהאי ותנתן ויירשום אשמעון קאי ולא קנה ראובן דכיון דשני מעשים הן יש לחלק להם גם הלשונות וכן אם אמר פלוני ופלוני יירשו שדה פלונית ופלונית שנתתי להם במתנה ולא אמר ויירשום לבסוף אכתי הוה אמינא לראשון לשון ירושה ולשני לשון מתנה דשתי לשונות כנגד שתי מתנות: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: בפלוגתא
txt:
<span class='five'>בפלוגתא. </span>דרב המנונא כרב דימי אמר רבי יוחנן ורב נחמן כר'א ורב ששת כרבין אליבא דרבי יוחנן: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: האומר תנו שקל כו'
txt:
<span class='five'>האומר תנו שקל כו'. </span>כגון שכיב מרע אי נמי בריא וכגון שהלך למדינת הים וצוה ליתן להם כשיעור הזה עד שיכלה הממון כולו: שקל שבגמרא היינו חצי סלע שהוא שני דינרין: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: נותנין להם סלע
txt:
<span class='five'>נותנין להם סלע. </span>דלא אמר שקל אלא כדי לזונן בצמצום שלא יתנו יותר מכדי צרכן: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: a
trm: אל תתנו
txt:
<span class='five'>אל תתנו. </span>היינו קפידא אין נותנין להם אלא שקל בשילהי מציאת האשה במס' כתובות מוקמינן לה כר'מ דאמר מצוה לקיים דברי המת ומיהו אמרי' התם אמר רב חסדא אמר מר עוקבא הלכתא בין שאמר תנו בין שאמר אל תתנו נותנין להן כל צרכן ומקשינן והא קי'ל כר'מ דאמר מצוה לקיים דברי המת ומשנינן הני מילי אחרנייתא אבל בהא מינח ניחא ליה ומאי דאמר לזרוזינהו הוא דעבד:  יירשו


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: יירשו אחרים
txt:
<span class='five'>יירשו אחרים. </span>פלוני ופלוני ולא בני בניי גלי אדעתיה דניחא ליה בצמצום טפי כי היכי דלישתיור מהנהו נכסי להנהו אחרים ודוקא קאמר שקל: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: והא הכא
txt:
<span class='five'>והא הכא. </span>דקאמר לשון מתנה לבניו כדקתני תנו שקל לבני ולשון ירושה לאחרים כדקתני יירשו אחרים וקתני דקנו הנהו אחרים דמשום הכי קאמר בסיפא אין נותנין להם אלא שקל כדי לשייר מן הנכסים להנהו אחרים ואע'ג דכשתי שדות ושני בני אדם דמי דלבניו נתן שקל בכל שבת כל ימי חייהם והמותר מוריש לאחרים תחתיהן והיינו כעין ב' שדות וב' בני אדם שאין זוכין זה בחיי זה כלל הלכך שתי שדות נינהו ואפ'ה קנו אחרים דמהני לשון מתנה דהאי ולשון ירושה דהיאך כרב ששת: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: הוא מותיב לה והוא מפרק לה
txt:
<span class='five'>הוא מותיב לה והוא מפרק לה. </span>דלא תקשי לחביריו בראוי ליורשו דהאי דקנו אחרים בלשון ירושה לאו משום דמהני ליה לשון מתנה דאידך אלא משום דהני אחרים הוו ראוים ליורשו כגון בניו והיכי דמי כגון דלשנים מבניו צוה לתת שקל בשבת ואם מתו יירש אחד משאר בניו כל המותר ואע'ג דאיכא עוד בנים אחרים ואיכא נמי בנים להני שמתו וכרבי יוחנן בן ברוקה דאמר לקמן דאם אמר על בן בין הבנים יירש כל נכסיי דבריו קיימין והלכך אין נותנין להם אלא שקל דניחא ליה דישתייר קצת לזה שהוא אוהב ומתכוין להורישו הכל ולמאי דאמרי' לקמן דפליגי רבנן עליה דר' ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקה ומוקמינן לפלוגתא דרבי יוחנן בן ברוקה באחר במקום בת ובת במקום בן דלר' יוחנן בן ברוקה יכול להוריש כל נכסיו לההוא הראוי ליורשו אחר מיתת בנו וה'נ בראוי ליורשו כגון אחר במקום בן מיירי וה'ק דאם מתו בניי יירשו אחיי הראוים ליורשי תחתיהן: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm:
נכסי לך ואחריך יירש פלוני ואחרי אחריך יירש פלוני מת ראשון קנה שני מת שני קנה שלישי ואם מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון

txt:
<span class='five'>נכסי לך ואחריך יירש פלוני ואחרי אחריך יירש פלוני מת ראשון קנה שני מת שני קנה שלישי ואם מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון. </span>והכי פירושו נכסיי לך היינו לשון מתנה כלומר נכסיי נתונים לך ואחריך יירש פלוני הרי לזה במתנה ולזה בירושה וכשתי שדות דמי שאין לשני בחיי ראשון כלום הרי מתנות מוחלקין ומקבלי מתנות מוחלקין ואפ'ה קתני קנה שני אלמא לשון מתנה דראשון מהני לשני: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: יחזרו נכסים ליורשי ראשון
txt:
<span class='five'>יחזרו נכסים ליורשי ראשון. </span>דהא מכח השני נתן לשלישי אחריו וכיון דשני לא זכה שלישי מנה ליה: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: וכ'ת ה'נ
txt:
<span class='five'>וכ'ת ה'נ. </span>האי שני בראוי ליורשו כגון בן בין הבנים ואגב ריהטיה אשמועינן כר' יוחנן בן ברוקה דשני קני בלשון ירושה הואיל וראוי ליורשו במקצת: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דהאי שני ראוי ליורשו ולהכי מהני ביה לשון ירושה כרבי יוחנן בן ברוקה אמאי כשמת שני קנה שלישי מכחו: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: הא שלח רב אחא כו'
txt:
<span class='five'>הא שלח רב אחא כו'. </span>דירושה אין לה הפסק וכיון דהאי שני בתורת ירושה באו לידו אין כח ביד המת לעקור נחלה מיורשי יורשיו לתתה להאי שלישי אלא יחזרו נכסים ליורשי שני דכיון דעשאו להאי שני יורש כי אמר נמי בתריה דהא יורש אני נותן לשלישי ה'ל מתנה על מה שכתוב בתורה דכתיב ובן אין לו עיין עליו דאשמועינן קרא דכל הקודם בנחלה יוצאי יריכו קודמין וכ'ש היכא דהוא עצמו יורש את הנחלה שאין כח בידינו להעבירה מבניו: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: לדברי ר' יוחנן בן ברוקה
txt:
<span class='five'>לדברי ר' יוחנן בן ברוקה. </span>דס'ל דאב יכול להוריש בלשון ירושה לאחד מבניו כל נכסיו: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: אם אמר לאחד מהם נכסי לך
txt:
<span class='five'>אם אמר לאחד מהם נכסי לך. </span>כדמפרש לקמיה וראשון ראוי ליורשו ולא פירש לא לשון ירושה ולא לשון מתנה אין לשני במקום ראשון או יורשי ראשון כלום שאין כאן לשון מתנה להאי ראשון אלא מסתמא ללשון ירושה איכוין הנותן במאי דאמר נכסיי לך הואיל וחזי לירש כל הנכסים מן התורה אם ירצה אביו וכיון דירושה הויא להאי ראשון אינו יכול להפסיקה דאין ירושה לחצאין ולקמן בפרקין פרכינן הא אפסקה כו' ודוקא לר' יוחנן בן ברוקה אבל לרבנן כיון דאינו יכול להרבות ירושה לזה יותר מזה בלשון ירושה כלל ודאי מאי דאמר נכסי לך לראשון לשון מתנה הוא ויכול להפסיקה ויקנה שלישי: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: האמר רבא
txt:
<span class='five'>האמר רבא. </span>בפרק החולץ הלכתא כו' וזו אחת מהן ואם איתא דהויא ברייתא תיובתיה לא פסקינן הלכתא הכי: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: לא קשיא
txt:
<span class='five'>לא קשיא. </span>הא דקתני מתנה לזה וירושה לזה דקנו שניהן לא קשיא לר'ל דאמר לא קנה ברייתא דקאמר ואחריך יירש פלוני תוך כדי דבור הראשון דקאמר נכסיי לך הלכך מהני מתנה דראשון גם לשני והאי דקאמר ר'ל לא קנה בשתי שדות ושני בני אדם האי לשון ירושה היינו לאחר כדי דיבור ולהכי לא מהני ליה לשון מתנה דהאי אלשון ירושה דאידך וה'ק ר'ל לעולם לא קנה בלאחר כדי דבור עד שיאמר פלוני ופלוני כו' והלכך כיון דקאמר לשון מתנה אתרוייהו אפילו לאחר כדי דבור שפיר דמי ומיהו רב דימי ור'א איתותבו לגמרי דאמרי לא קנה אלא בשדה אחת או אדם אחד אבל שתי שדות ושני בני אדם לא דלדידהו אפילו תוך כדי דבור אמרי לא קנה דאם איתא דקנה בשתי שדות ושני בני אדם תוך כדי דבור לישמעינן דקנה וכ'ש שדה אחת ואדם אחד לרב דימי ושתי שדות ואדם אחד או שני בני אדם בשדה אחת לר'א אפילו לאחר כדי דבור אלא מדלא ידעו למצוא דליהני לשון מתנה ללשון ירושה אלא באדם אחד ובשדה אחת מכלל דבשתי שדות ובשני בני אדם לעולם לא קנה בין תוך כדי דבור בין לאחר כדי דבור: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: תוך כדי דבור
txt:
<span class='five'>תוך כדי דבור. </span>היינו כדי שאילת תלמיד לרב כדאמר בפ'ק דמס' מכות <span class='mareimakom'>(דף ו.)</span> א'ל רב אחא מדפתי לרבינא מכדי תוך כדי דבור היכי דמי כדי שאילת תלמיד לרב כו' ושאילת תלמיד לרב שלום עליך רבי כדאמרי' בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(ב'ק דף עג:)</span> כי לית ליה לר' יוסי כדי שאילת תלמיד לרב שלום עליך רבי כו': 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: והלכתא כל תוך כדי דבור כדבור דמי
txt:
<span class='five'>והלכתא כל תוך כדי דבור כדבור דמי. </span>כל שני דברים שאדם מוציא מפיו זה אחר זה בתוך כדי דבור שסיים דבור הראשון התחיל דבור האחרון לא חשבינן ליה נמלך אלא הרי הוא כאילו אמר שני דברים ביחד ואם שניהם יכולים לתפוס כגון  הרי זו תמורת עולה תמורת שלמים תמכר ויביא בדמי חציה עולה ובדמי חציה שלמים דהא לשניהן איתכוין אלא שאין יכול להוציא שני דברים כאחד ואם האחד יש בו כח לתפוס והאחד אינו כלום יתפוס האחד והאחד כמאן דליתיה כגון ירושה ומתנה לאחד לשון ירושה בטל ולשון מתנה קונה ואם שניהם סותרין זה את זה כי היכי דאמר בפ' בית כור <span class='mareimakom'>(לעיל דף קד:)</span> כגון מדה בחבל הן חסר הן יתר וכגון איסתרא מאה מעי וכגון מעשה דשכירות מרחץ בי'ב זהובים לשנה בדינר זהב לחדש יש מהן שאומר תפוס לשון ראשון ויש שאומר שתפוס לשון אחרון ויש שמספקא ליה ואומר יחלוקו ויש שהולך אחר המוחזק ושם פירשתי דיניהן והיכא דהדר ביה בהדיא תוך כדי דבור דאמר חוזרני בי הכל מודים דהויא חזרה: 


lvr: 43
pgn: 129
dfh: b
trm: לבר מעבודת כוכבים
txt:
<span class='five'>לבר מעבודת כוכבים. </span>שאם התפיס או הקצה דבר לעבודת כוכבים ובתוך כדי דבור חזר בו אפ'ה נאסרה משום חומרא דעבודת כוכבים וכדאמרי' נמי בעבודת כוכבים שקץ תשקצנו דאע'ג דאתי מדינא להיתירא אסור:  וקדושין


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: וקדושין
txt:
<span class='five'>וקדושין. </span>שאם קידש אשה בפני עדים וחזר ואמר בתוך כדי דבור להוו מתנה ולא להוו קדושין אין שומעין לו ומקודשת ואינה מקודשת וחומרא דרבנן היא משום לעז ממזרות אם תנשא לאחר בלא גט: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: לא אמר כלום
txt:
<span class='five'>לא אמר כלום. </span>שעקר את הירושה ממקומה ודייקינן בגמרא הא בן בין הבנים דראוי לירש קצת קנה גם הכל ולפום הך דיוקא לא מתוקמא הך סיפא אליבא דההוא תנא דלעיל דקתני גבי ריבה לאחד ומיעט לאחד שאם אמר משום ירושה לא אמר כלום דהיינו בן בין הבנים ואפ'ה קתני רישא דלא קני ובגמרא מתרצינן לה: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: אם אמר על מי שראוי ליורשו
txt:
<span class='five'>אם אמר על מי שראוי ליורשו. </span>השתא משמע לן כגון שהוא ראוי ליורשו במקצת כגון בן בין הבנים והלכך דבריו קיימין אם אמר יירש הכל ועל מי שאין ראוי ליורשו כגון אחיו במקום בתו או בתו במקום בנו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: טעמא
txt:
<span class='five'>טעמא. </span>דהוי מתנה על מה שכתוב בתורה דקמוריש לאחר במקום בת דלא חזי השתא למירת מידי: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: אימא סיפא אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין היינו תנא קמא
txt:
<span class='five'>אימא סיפא אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין היינו תנא קמא. </span>דהכי משמע על מי שראוי ליורשו עכשיו דהיינו בן בין הבנים או בת בין הבנות במקום שאין בן: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: וכי תימא
txt:
<span class='five'>וכי תימא. </span>קפליג ר' יוחנן עליה דת'ק אפי' אאחר במקום בת דשמעי' לת'ק דחשיב ליה מתנה על מה שכתוב בתורה אפי' בנו בין הבנים או בת בין הבנות כדקתני רישא גבי ריבה לאחד ומיעט לאחד שאם אמר משום ירושה לא אמר כלום וכ'ש באחר במקום בת כדקתני סיפא האומר איש פלוני יירשני כו' וזו ואין צריך לומר זו קתני א'נ להכי תנייה להך סיפא לאשמועינן דאפי' באחר במקום בת אתא ר' יוחנן לאיפלוגי עליה דת'ק ולמימר דבריו קיימין ורישא נמי רבותא קתני דאפילו בבן בין הבנים אמרי רבנן אין דבריו קיימין ונמצא רישא מיתניא להשמיענו כח דרבנן דאפילו בבן בין הבנים אמרי לא אמר כלום וסיפא מיתניא להשמיענו כח דר' יוחנן בן ברוקה דאפילו באחר במקום בת פליג אדרבנן ואמר דבריו קיימין ולא למידק מינה כדדייקינן לעיל טעמא דאחר במקום בת כו' דהוא הדין נמי לבן בין הבנים דלא אמר כלום אלא משום רבי יוחנן בן ברוקה נשנית דאתא רבי יוחנן בן ברוקה למימר אם אמר על מי שראוי היום ולמחר ליורשו אחר שתמות בתו דבריו קיימין ואע'ג דהשתא מיהא לא חזי ליורשו ואם אין ראוי ליורשו אחר בתו כגון דודו ויש לו אחין דאחין קודמין לאחי אביו לא אמר כלום הואיל ואין ראוי ליורשו עד שתמות בתו ואחיו: ומשנינן 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: מדקאמר רבי ישמעאל לא נחלקו מכלל דפליגי חביריו עליו ואמרין נחלקו
txt:
<span class='five'>מדקאמר רבי ישמעאל לא נחלקו מכלל דפליגי חביריו עליו ואמרין נחלקו. </span>ומתני' רבנן היא דמוקמי לפלוגתייהו אפילו באחר במקום בת ומתני' כולה כדפרישית: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: ואיבעית אימא
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא. </span>לא פליגי רבנן עליה דרבי ישמעאל אלא דכולי עלמא מודו דלא פליגי באחר במקום בת דודאי לא אמר כלום אלא בבן בין הבנים הוא דפליגי רבנן ורבי יוחנן בן ברוקה והאי דקאמר רבי יוחנן בן ברוקה אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין היינו בבן בין הבנים דראוי השתא ליורשו ודקאמר רבי יוחנן בן ברוקה היינו ת'ק תריץ כולה מתני' דהך בבא בתרייתא רבי יוחנן בן ברוקה היא דשמעי' לת'ק דאמר גבי ריבה לאחד ומיעט לאחד דאם אמר משום ירושה לא אמר כלום דהיינו בן בין הבנים ואתא איהו למימר דירית והכי קתני האומר איש פלוני יירשני במקום שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום שרבי יוחנן בן ברוקה אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו כגון בן בין הבנים ובת בין הבנות הוא דדבריו קיימין אבל אמר על מי שאינו ראוי ליורשו כגון שאמר איש פלוני יירשני במקום שיש בת או בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: הלכה כרבי יוחנן בן ברוקה
txt:
<span class='five'>הלכה כרבי יוחנן בן ברוקה. </span>וכדמשמע סתמא דמתניתין דמשמע דבבן בין הבנים קאמר כדדייקינן לעיל וכדאוקימנא דכולה רבי יוחנן בן ברוקה היא ואיכא נמי למידק מדלא קאמר שמואל הלכה כרבי יוחנן בן ברוקה אפי' אחר במקום בת ובת במקום בן וטעמא דרבי יוחנן בן ברוקה דמפרשי' לקמן מביום הנחילו את בניו משמע נמי דבבן בין הבנים קאמר ולעיל נמי הכי אמרינן אמר אביי הכי קאמר האומר על תינוק בין הבנים יירש כל נכסיי נאמן כרבי יוחנן בן ברוקה מכלל דהוה סבירא להו דלא פליג אלא בבן בין הבנים הלכך ל'ש אם אמר פלוני בני יירש חצי נכסיי לא שנא אם אמר יירש כל נכסיי דבריו קיימין ואפי' אם כתב כן דלא שנא אם אמר ל'ש כותב כדמוכח לקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קלג.)</span> א'ר הונא שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחר רואין אם ראוי ליורשו נוטלן משום ירושה וא'ל ר'נ גנבי גנובי למה לך אי סבירא לך כרבי יוחנן בן ברוקה אימא הלכתא כר' יוחנן בן ברוקה דשמעתך כר' יוחנן בן ברוקה קא אזלא והא דאמרינן לקמן אמר שמואל הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא ואמרינן הוא הדין נמי לבנו דאם כתב לו כל נכסיו לא עשאו אלא אפוטרופא ה'מ כותב לשון מתנה או אומר לשון מתנה דלכבודו איכוין להקנות לו נכסיו אבל לשון ירושה קנה הכל כדין תורה כדנפקא לן מביום הנחילו את בניו דבשלמא לשון מתנה איכא למימר דהקנה לו הני נכסים להיותן בחזקתו כדין אפוטרופא שגם כשעשאו אפוטרופוס נתקיימה מתנתו שיש נותן מתנה גמורה ויש שנותן מתנת אפוטרופוס אבל ירושה אינה יכולה להיות אלא אם כן קונה הנכסים קנין גמור דלשון ירושה משמע שקם תחת המוריש לקנות נכסיו לגמרי ולהיות מוחזק בהן להיות שלו כמורישו אבל אם אינו אלא אפוטרופוס נמצא שלא הוריש לו כלום וגם בהלכות גדולות מצאתי סייג לדבריי והני מילי כשאין בכור אז יכול להנחיל כל נכסיו לאחד מהן אבל אם יש בכור אינו יכול להנחיל חלקו לאחד מהן כדנפקא לן לקמן מלא יוכל לבכר: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: לכל מי שירצה
txt:
<span class='five'>לכל מי שירצה. </span>מבניו הן להרבות לו מאחיו הן להורישו הכל ולשנויא קמא דמשנינן לעיל דפליג רבי יוחנן בן ברוקה אפי' באחר במקום בת איכא למימר נמי דמהכא נפקא ליה ובניו לאו דוקא אלא יורשיו ואפי' הראוי ליורשו יורש קרינא ביה: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: a
trm: מלא יוכל לבכר נפקא
txt:
<span class='five'>מלא יוכל לבכר נפקא. </span>דהכי משמע בכורה לא יוכל להעביר מבכור ולהנחיל לאחרים אבל שאר נכסיו בלא חלק בכורה יכול להנחיל אחד מבניו:  לא


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: לפי שנאמר והיה ביום הנחילו את בניו
txt:
<span class='five'>לפי שנאמר והיה ביום הנחילו את בניו. </span>דמשמע שיכול לתת לכל אחד מבניו מה שירצה ויכול אני לדון שאף הבכורה יעביר מן הבכור לתת לכל מי שירצה עם שאר נחלה דמה פשוט שיפה כחו כו' שנוטל בראוי דבחלק פשוט לא כתיב בכל אשר ימצא לו: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: ויאמר לא יוכל לבכר
txt:
<span class='five'>ויאמר לא יוכל לבכר. </span>ולא אצטריך ביום הנחילו כאביי דהוה דייקינן בכורה לא יוכל לבכר אבל חלק פשוט ינחיל למי שירצה: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: הלכה עדיפא
txt:
<span class='five'>הלכה עדיפא. </span>שפוסק הלכה לעשות כן אבל כי אמרינן הורה איכא למימר דטעה הרואה דשמא אותו הדין לא נפסק כרבי יוחנן בן ברוקה אלא על ידי טענות אחרות זיכה את כל הנכסים לאחד מן הבנים כגון שאמר האב לשון מתנה עם לשון ירושה דלדברי הכל דבריו קיימין וכדאמרינן <span class='mareimakom'>(לעיל דף קכו.)</span> נמי לאו בפירוש אתמר אלא מכללא אתמר דההוא בכור דאזיל וזבין בנכסי דידיה כו' דסבר הרואה דמשום האי טעמא נפסק כן והמעשה משום טעמא אחרינא אבל כיון דקבע הלכה אז אין לפשפש בדבר: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: ומר סבר מעשה רב
txt:
<span class='five'>ומר סבר מעשה רב. </span>כשמורין לעשות מעשה אז יש לסמוך ולעשותו אבל כשאומר הלכה כפלוני אין סומכין לעשות כן עד שיאמרו הלכה למעשה כדלקמן דאי אמר הלכה איכא למימר דדרך למודו אמר הכי אבל אם בא מעשה לידו הוה מדקדק יותר כדאמרי' בסמוך אין למדין הלכה מפי למוד אבל משהורה לעשות שוב אין לפשפש אחריו: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: לא מפי גמרא
txt:
<span class='five'>לא מפי גמרא. </span>שאם לומד הרב דרך לימודו ואמר מסתבר טעמא דפלוני חכם אין תלמידיו למדין משם הלכה דשמא אם יבא לידו מעשה ידקדק יותר ויראה טעם אחר בדבר: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: ולא מפי מעשה
txt:
<span class='five'>ולא מפי מעשה. </span>אם יראה רבו עושה מעשה אל יקבע הלכה בכך דשמא טעה בטעם של פסק דין של אותו המעשה דהרבה טועין בדבר הלמוד כדאמרי' והא דפלוני לאו בפירוש אתמר אלא מכללא אתמר וטעה בסברא: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: עד שיאמרו לו הלכה למעשה
txt:
<span class='five'>עד שיאמרו לו הלכה למעשה. </span>דכיון ששאל ע'י מעשה ואינן יודעין בדבר אלא מה שהוא אומר להם אין לומר טעם חזו ביה דלא ידע ובמקום אחר אמרי' אין למדין הלכה מתוך משנה כגון זה שכתב במשנה והלכה כדבריו כגון הא דתנן במסכת נדה <span class='mareimakom'>(דף ז.)</span> רבי אליעזר אומר ארבע נשים דיין שעתן כו' והמשפה כמה תשפה ותהא זבה גבי יולדת בזוב מעת לעת דברי ר' אליעזר <span class='mareimakom'>(נדה לו:)</span> וזב וזבה שבדקו יום ראשון ומצאו טהורה וכו' <span class='mareimakom'>(שם סח:)</span> ובשלשתן תנן במשנה הלכה כדבריו ואפ'ה קבע שמואל הלכה כמותו בגמ' ואשמעי' דאין מורין הלכה מתוך משנה אי לאו דקבע הלכה כמותו וביבמות <span class='mareimakom'>(דף מט.)</span> תנן איזהו ממזר שמעון התימני אומר כל שחייבין עליו כרת והלכה כדבריו ואי לאו דפסיק בגמרא הלכה כמותו לא סמכינן אפסק דמתניתין אבל בהלכות הפסוקות בדברי האמוראין ודאי סמכי' דכיון שפסקום וכתבום רב אשי ורבינא שהם סוף הוראה ודאי עלייהו סמכי' מצינו למדין היכא דפליג יחיד אצל רבים כי הני לא סמכי' אפסק הלכה של משנה אלא א'כ פוסק בגמ' אבל אפסק דגמ' סמכי' דכולהו הוו הלכה למעשה אלא שר' יוחנן לבדו היה מחמיר לעצמו ואמר לתלמידיו כדלקמן שלא יעשו דבר עד שיאמר להם הלכה למעשה והיינו טעמא דדלמא הדר ביה מההוא פסק הלכה שפסק ויראה לו טעם אחר בעיניו ומיהו לאחר פטירתו יש להם לעשות מה שפסק להם דהא כל ימי חייו לא הדר ביה וכל שכן שיש לנו לסמוך על הלכות הכתובות בגמ' כמו שסידרן רב אשי דהא קיימא לן בבבא מציעא <span class='mareimakom'>(דף פו.)</span> רב אשי ורבינא סוף הוראה ולמי נשאל עוד בשעת מעשה אם לא נסמוך על ההלכות הפסוקות בגמ' כמו שסדרן רב אשי דקתני עד שיאמר לו הלכה למעשה הא אין אדם רשאי לחדש דבר מעתה אלא ודאי כמו שפסקו האחרונים כך נעשה והכי אמרי' (בתחלת פאה) ירושלמי ר' זעירא בשם שמואל אמר אין למדין לא מן ההלכות ולא מן ההגדות ולא מן התוספתות אלא מן הגמ' כלומר מדברי האמוראין ולא מפי מעשה הכתוב במשנה וברייתא כגון דפליגי רבים עליה עד שיאמרו הלכה למעשה כלומר כן הלכה לך ועשה כן אי נמי שיאמרו לו הלכה כדי לעשות מעשה כגון שבא ושאל לחכמים מעשה בא לידי היאך הלכה כדי לעשות כך ואמרו לו הלכה כפלוני אע'פ שאמרו סתם זהו הלכה למעשה: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: ילך ויעשה מעשה
txt:
<span class='five'>ילך ויעשה מעשה. </span>כל ימיו יעשה עוד כן ולא יהא צריך עוד לשאול לכל מעשה ומעשה שבא לידו: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: הא כל התורה כולה וכו'
txt:
<span class='five'>הא כל התורה כולה וכו'. </span>כדאמרי' בעירובין <span class='mareimakom'>(דף כא:)</span> גבי שלמה ואסברא בדדמי: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: בטרפות
txt:
<span class='five'>בטרפות. </span>ללמד זו מזו כגון טרפות הכבד מן הריאה כדאמרי' וחילופא בכבדא שאין חיות האיברים שוה אין אומרים בטרפות זו דומה לזו שהרי חותכה מכאן בצומת הגידין ומתה דמיטרפה בכך חותכה מכאן למעלה מצומת הגידין וחיתה שחתך הבשר עד העצם כשרה כדאמרי' בבהמה המקשה <span class='mareimakom'>(חולין דף עו.)</span> ומקל וחומר היה לנו לומר שהיא טריפה: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: אי אמר מר הלכה הכי
txt:
<span class='five'>אי אמר מר הלכה הכי. </span>בשעה שאנו למדין לפניו מי עבדינן עובדא ע'פ אותה הוראה: 


lvr: 43
pgn: 130
dfh: b
trm: עד דאמינא לכו הלכה למעשה
txt:
<span class='five'>עד דאמינא לכו הלכה למעשה. </span>שאומר לכם הלכה בשעה שתשאלו לי על ידי מעשה דבשעת מעשה אדם ירא לידון ומכוין לבו יותר כדאמרן לעיל אין למדין הלכה מפי גמרא עד שיאמרו לו הלכה למעשה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: ואל תגמרו
txt:
<span class='five'>ואל תגמרו. </span>לדון מיניה אלא כפי שדעתכם נוטה דאין לו לדיין אלא מה שעיניו רואות כדתניא במס' נדה בשילהי פ'ב <span class='mareimakom'>(דף כ:)</span> רבי ראה דם בלילה וטימא ראה ביום וטהרו המתין שעה אחת וראהו אור וטימא אמר אוי לי שמא טעיתי ומקשינן ודאי טעה דתניא לא יאמר חכם אילו היה (לא) היה טמא אלא אין לדיין אלא מה שעיניו רואות והוא הדין לדבר התלוי בסברא דאין לו אלא מה שלבו רואהו ובפרק קמא דסנהדרין נפקא לן מועמכם בדבר המשפט עמכם בדבר עמכם במשפט אין לו לדיין אלא מה שעיניו רואות: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: בבריא היאך
txt:
<span class='five'>בבריא היאך. </span>בריא שאמר פלוני יירש שדה פלונית מי אמר ר' יוחנן בן ברוקה דקני כיון דראוי ליורשו: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: ששניתם
txt:
<span class='five'>ששניתם. </span>בכתובות לא כתב לה לאשתו בכתובתה בנין דיכרין דיהוו ליכי מינאי אם תמותי בחיי ואירש כתובתיך בניי הזכרים שתלדי לי הם יירשוה לאחר מותי יתר על חלקם שיחלקו עם אחיהם שיהיו לי מאשה אחרת: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: שהוא תנאי בית דין
txt:
<span class='five'>שהוא תנאי בית דין. </span>שבית דין תקנו כתובת בנין דיכרין כדאמרי' בכתובות כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו דאם נותן לבתו אינו יוצא מזרעו אם בתו מתה קודם בעלה שירשו בניה את כתובתה אחר מות אביהם והוא שיהא שם מותר דינר שלא תעקר נחלה דאורייתא כדאמרינן התם אלמא מוריש האב לבן בין הבנים כר' יוחנן בן ברוקה והיה לכם לשנות משנתכם כדברי הכל ולא אליבא דיחידאה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: ואמר ליה רבי יסבון תנן
txt:
<span class='five'>ואמר ליה רבי יסבון תנן. </span>ודברי הכל היא הדר אמר רבי ילדות ושטות היה בי שהעזתי פני בנתן הבבלי ודחיתיו בדבר שאינו דודאי ירתון תנן דהא קיימא לן דכתובת בנין דיכרין לא טרפא ממשעבדי ממה שמכר אביהן ואם יסבון תנן דמשמע לשון מתנה הוה משמע מעכשיו ואם מכר לאחד (מהן) הוי טרפא ממשעבדי שהרי כל נכסיו משועבדים לכתובת אמן ואי מההיא שעתא חלה מתנתו הוה טרפא ממשעבדי אלא משום הכי אמרינן לשון ירתון דלשון ירושה אינו אלא לאחר מיתה משום הכי לא מטרפא ממשעבדי דלא חלה עד לאחר מיתה על כרחין ירתון תנן ויפה הקשה לי ר' נתן: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: ושמע מינה אפילו בבריא קאמר
txt:
<span class='five'>ושמע מינה אפילו בבריא קאמר. </span>ואפילו תנינן יסבון ממילתיה דר' נתן דאמר שניתם כר' יוחנן איכא לאוכוחי דבבריא קאמר ר' יוחנן ומיפשטא בעיא דרבא לגמרי ולא האריך כל כך אלא כדי לסיים דבריו של רבי ור' נתן דהוה מקשה לרבי איכא למימר דתני יסבון וסבירא ליה דטריף ממשעבדי ורבי שסתם כריב'ב משום דהכי סבירא ליה כדאמרינן לעיל אמר ר' זריקא אמר ר' אמי אמר ר' חנינא א'ר ינאי אמר רבי הלכה כר' יוחנן בן ברוקה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: האי סברא
txt:
<span class='five'>האי סברא. </span>דריבה לאחד ומיעט לאחד בלשון ירושה כי הכא שיורשין כתובת אמן והמותר של שתי כתובות חולקין: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: אמר ליה רב פפא לאביי
txt:
<span class='five'>אמר ליה רב פפא לאביי. </span>רב פפא לאו אבעיא דרבא קאי דהא איפשיטא אלא אמאי דקאמר ליה רבי לרבי נתן וה'ק למה ליה לרבי למימר לרבי נתן יסבון תנן לאוקומי מתני' לדברי הכל וכי תנינן נמי ירתון דברי הכל היא דהא בין למ'ד יסבון תנן בין למ'ד ירתון תנן איכא לאקשויי אמאי קניא האי מתנה כלל הא אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ובשעת נשואין לא באו הבנים לעולם שהוא מקנה להם כתובה ואפילו לר' מאיר דאמר אדם מקנה כו' הני מילי לדבר שישנו בעולם דכיון דהמקבל בעולם יכול הנותן לשעבד עצמו לו שיתן לו מה שיקנה לו אבל הכא לא מצי משעבד נפשיה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: אלא תנאי בית דין שאני
txt:
<span class='five'>אלא תנאי בית דין שאני. </span>דאלים תנאי ב'ד משום דהפקר ב'ד הפקר להקנות אפי' לדבר שלא בא לעולם והכא נמי אלים תנאי ב'ד ואע'ג דאמרי רבנן דלשון ירושה בעלמא לא קני הכא קני ואפילו כרבנן אתיא מתניתין: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: א'ל משום דמפיק לה בלשון ירתון
txt:
<span class='five'>א'ל משום דמפיק לה בלשון ירתון. </span>הא דלא קאמר ליה הכי משום דהוה א'ל ר' נתן ומפני מה הנחת' לשון יסבון ותנית' לשון ירתון אלא משום דלבך נוטה אחר ר' יוחנן בן ברוקה ומשום הכי א'ל יסבון תנן והדר מתחרט רבי בעצמו משום דכי הוה מקשי ליה אמאי שנית' ירתון מצי אמר ליה משום הכי שנינן ירתון לומר דלא טרפא ממשעבדי: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: a
trm: לאו מלתא היא דאמרי
txt:
<span class='five'>לאו מלתא היא דאמרי. </span>דודאי לא היה צריך רבי לומר יסבון תנן דבלא שום דיוק מתני' אפי' כרבנן אתיא דהא קתני בסיפא דההיא משנה דכתובות אע'פ שלא כתב לה בנן נוקבן וכו' ומיתזנן מנכסיי אחר מיתתי כדא'ר אלעזר בן עזריה לקמן וזה לשון מתנה בסוף אפילו רבנן מודו כדתנן במתניתין כתב לשון מתנה בין בתחלה בין באמצע בין בסוף דבריו קיימין ואוקימנא אפילו בשני בני אדם ושני שדות ובלבד שיהא תוך כדי דבור והכא שתי תקנות הללו כיון דבבת אחת תקנו הוי כמו תוך כדי דבור והאי דקתני לשון ירתון לאשמועינן ממתניתין דרבנן מודו אפילו בשני בני אדם ושתי שדות:  ממאי


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: ממאי דבחד בי דינא איתקון
txt:
<span class='five'>ממאי דבחד בי דינא איתקון. </span>דליהוו בתוך כדי דבור דלמא בתרי בי דינא איתקון ולא קאי האי אהאי כלל ולא מהני לשון מתנה דזה אזה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: אף הבנות אינן נזונות אלא לאחר מיתת אביהם
txt:
<span class='five'>אף הבנות אינן נזונות אלא לאחר מיתת אביהם. </span>ובחייו אין כופין אותו לזון את בניו כדאמרי' בכתובות אלא כפינן ליה אסיתא בציבורא וליקו ולימא עורבא בעי בני וההוא גברא לא בעי בני: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: דילפי' תקנה מתקנה
txt:
<span class='five'>דילפי' תקנה מתקנה. </span>דכיון דבחד בי דינא תקון להו ולא מפורש בתקנות חילוק בין זו לזו מסתמא בחד ענין תקנינהו אבל אי בתרי בי דינא איתקון דלמא חד בי דינא קאי אמחיים וחד אלאחר מיתה והיכי יליף האי מהאי: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: לעולם אימא לך בתרי בי דינא איתקון
txt:
<span class='five'>לעולם אימא לך בתרי בי דינא איתקון. </span>ואין כאן תוך כדי דבור ומשו'ה אצטריך למימר לר' יסבון תנן ומיהו תקנתא מתקנתא ילפינן דבי דינא בתרא מעין בי דינא קמא תקינו דלא תקשי תקנתא אתקנתא דלא לימרו מ'ש תקנה זו דכתובת בנין דיכרין דלאחר מיתה קכתב בה ירתון ומ'ש זו דאיתקנא מחיים ומיהו בעיא דהכא איפשיטא ממילתיה דר' נתן כדפרישית ואע'ג דרבי כר' יוחנן בן ברוקה ס'ל כדאמרינן לעיל א'ר זריקא אמר ר' חנינא א'ר ינאי אמר רבי הלכה כר' יוחנן אפ'ה קאמר יסבון לאוקומי מתניתין דברי הכל: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: לא עשאה אלא אפוטרופא
txt:
<span class='five'>לא עשאה אלא אפוטרופא. </span>דאומד הדעת הוא דאין אדם מניח את בניו ונותן את הכל לאשתו ולא נתכוין אלא לעשותה אפוטרופא כדי שיחלקו לה בניו כבוד משום דאוקי אבוהון נכסי ברשותה לפרנסם מהם כפי אומד דעתה ויהיו כפופים לה ולקמן מני לה מהני תלת מילי דשוינהו רבנן כהלכתא בלא טעמא דדברי נבואה הם בפ' מי שמת לפי שאנו מניחין מה שכתוב בשטר בהדיא שנתן לה הכל לילך אחר אומד דעתנו ובשכיב מרע מיירי ורבא בעי לקמן בבריא היאך ומשו'ה נקט לה הכא וכן הא דתנן התם דלקמן נמי משום דרבא בעי עלייהו נמי בבריא היאך ודוקא כל נכסיו דליכא שיור לא במקרקעי ולא במטלטלי אבל אי איכא שיור קנתה ומיהו הכותב נכסיו לאחר שאין בו אומד הדעת שאינו חש כל כך לכבודו אמרי' לקמן דאם כתב לו כל נכסיו אם מת קנה הכל דכיון דלא שייר מידי צואת שכיב מרע היא זו שהיה ירא למות והוו דבריו ככתובין וכמסורין: ה'ג לה לכולה 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm:
פשיטא בנו הגדול לא עשאו אלא אפוטרופוס בנו הקטן מאי א'ר חנילאי בר אידי אמר שמואל אפילו קטן המוטל בעריסה פשיטא בנו ואחר אחר משום מתנה ובנו משום אפוטרופא אשתו ארוסה ואשתו גרושה משום מתנה איבעיא להו בת אצל הבנים ואשה אצל האחין ואשה אצל בני הבעל מהו אמר רבינא 

txt:
<span class='five'>פשיטא בנו הגדול לא עשאו אלא אפוטרופוס בנו הקטן מאי א'ר חנילאי בר אידי אמר שמואל אפילו קטן המוטל בעריסה פשיטא בנו ואחר אחר משום מתנה ובנו משום אפוטרופא אשתו ארוסה ואשתו גרושה משום מתנה איבעיא להו בת אצל הבנים ואשה אצל האחין ואשה אצל בני הבעל מהו אמר רבינא משמיה דרבא בכולהו לא קנו לבר מאשתו ארוסה ואשתו גרושה ורב עוירא משמיה דרבא אמר בכולהו קנו לבר מאשה אצל האחין ואשה אצל בני הבעל בעי רבא בבריא היאך וכו'. </span>והכי פירושו פשיטא בנו גדול שכתב לו כל נכסיו לא עשאו אלא אפוטרופא דרוצה הוא שיחלקו לו אחיו כבוד שהרי חייבין בכבודו כדאמרינן <span class='mareimakom'>(כתובות קג.)</span> ואת לרבות אחיך הגדול ואומד הדעת הוא שלכבודו נתכוין בנו קטן מי אמר כיון דקטן הוא אינו חש לכבודו ולמתנה איכוין או דלמא אף בנו קטן רוצה לכבדו: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: פשיטא בנו ואחר כו'
txt:
<span class='five'>פשיטא בנו ואחר כו'. </span>כלומר פשיטא לי שהכותב כל נכסיו לבנו שקרוב לו יותר מכל קרוביו ורוצה בכבודו יותר או הכותב כל נכסיו לאחר דלא חייש לכבודו כלל בהני שנים פשיטא לי דאחר במקום בנים משום מתנה דלכבודו לא חייש אלא להקנותו לתת לו במתנה דאם לעשותו אפוטרופא נתכוין בשביל שאין בניו יודעין בטיב משא ומתן היה לו לומר בפירוש אני עושה אותו אפוטרופא ולא היה לו לכתוב לשון מתנה ובנו במקום הבנים משום אפוטרופא ולא גרסי' אשתו ובנו אשתו משום מתנה ובנו משום אפוטרופא דהא שמואל אמר דהכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא ובאשה במקום בנים הוא דמיירי והא דלא קאמר נמי אשתו פשיטא משום אפוטרופא היינו משום דקאמר לה שמואל בהדיא אבל בנו ואחר וכל הני דלא איירי בהו שמואל בהדיא הדר נקיט לפרושינהו כן נראה בעיני וי'מ בנו ואחר שנתן להם ביחד לשניהן כל נכסיו ואין נראה בעיני דא'כ אמאי בנו משום אפוטרופא והלא הוא נותן מחצה לזה ומחצה לזה והאי אחר היאך יזכה בכל הנכסים ובנו אמאי יהיה אפוטרופא והלא לא כתב לו כל נכסיו ואם יש לפרשה במתנה לשניהן ביחד הכי מפרשינן אחר משום מתנה וזכה בחצי הנכסים שכתב לו ובנו משום אפוטרופא לאחיו בההוא חצי נכסים שכתב לו דכיון דליכא שיור לבנים שהרי לאחר נתן חצי הנכסים ולא נשאר לפניו כי אם החצי שכתב לבנו הרי הוא כמו שכתב לו כל נכסים שיש לו דמי ולא עשאו אלא אפוטרופא ומיהו לא נהירא לי כלל דלא דמי לסיפא דקאמרי' אשתו ארוסה ואשתו גרושה במתנה דההיא ודאי או או קתני וה'ה להך רישא: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: בנו ואשתו
txt:
<span class='five'>בנו ואשתו. </span>לא גרסי' ומיהו הדין כך נראה בעיני כתב לאשתו במקום בנו בההיא קאמר שמואל בהדיא לא עשאה אלא אפוטרופא כתב לבנו במקום אשתו חזינן אם יש לזה הבן אחין לא עשאו אלא אפוטרופא כדי שיכבדוהו אחין כדאמרי' לעיל אפילו קטן המוטל בעריסה ואפילו במקום אשתו דהיינו אמם קאמרינן ואם אין לו אחין ודאי משום מתנה כתב לו דליכא למימר משום אפוטרופסות דאינו רוצה שתכבד האם את הבן דאדרבה הוא רוצה שהבן יכבדנה כדאמרי' הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא אשתו ארוסה או אשתו גרושה מודה שמואל דבמתנה יהיב לה דכיון דלא גייס בהו לא חשש בכבודן אלא מתנה הוא רוצה ליתן להן: (הג'ה. בנו ואחר כגון בנו ובן בנו שמת שהוא ראוי ליורשו כמו בנו והוא אחר אצל בנו או כגון שקיבל עליו לזון את בן אשתו אם כתב נכסיו לבנו פשיטא דלא עשאו אלא אפוטרופא דרוצה שיכבדו אותו בן בנו או בן אשתו אבל אם כתב לבן בנו או לבן אשתו וכל שכן לאחר בעלמא אמרי' דלא חש לכבודו ונתכוין למתנה אשתו ואחר שהן בביתו אם כתב לאשתו משום אפוטרופא דרוצה הוא שיכבדוה אחרים אבל אם כתב לאחר ודאי למתנה נתכוין דאינו חש שתכבדנו אשתו נ'ל בנו ואשתו אשתו משום אפוטרופוס ובנו משום מתנה דאדם רוצה שיכבדו בניו את אשתו אפילו אינה אמם שהן חייבין בכבודה דדרשינן <span class='mareimakom'>(שם)</span> את אביך לרבות אשת אביך וכ'ש זו שהיא אמם אבל אשתו אינו רוצה שתתבזה לכבד את בניו: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: אשתו ארוסה ואשתו גרושה במתנה
txt:
<span class='five'>אשתו ארוסה ואשתו גרושה במתנה. </span>דאינו חושש לכבודן זו מפני שגירשה וזו מפני שלא הכניסה עדיין. ע'כ): 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: בת אצל הבנים
txt:
<span class='five'>בת אצל הבנים. </span>כיון דאנו רואין דחוששין לענין נכסים מועטין דאמרי' הבנות יזונו והבנים יחזרו על הפתחים אלמא דחיישינן ליקרא דבנות מיקרא דבנים ואיכא למימר דעשאה אפוטרופא או דלמא הני מילי לענין חזרת פתחים אבל כי האי גוונא שיכבדוה בניו לא חש לכבודה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: ואשה אצל האחין
txt:
<span class='five'>ואשה אצל האחין. </span>שאין לו בנים ואב אלא אחין וכיון דאחיו אינן חייבין בכבוד אשתו כלל אינו חושש שיכבדוה ומתנה הוא דיהב לה או דלמא כיון דאשתו כגופו דמיא רוצה שיכבדוה ואפוטרופא שויה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: ואשה אצל בני הבעל
txt:
<span class='five'>ואשה אצל בני הבעל. </span>דלא הוו ליה בנים ממנה דנימא אפוטרופא שויה כדי שיכבדוה בניה שחייבין בכבודה אבל יש לו בנים מאשה אחרת ואינן חייבין בכבודה כל כך אלא מיתורא דקרא את אביך לרבות אשת האב וכל מי שאינן חייבין בכבודו אינו מקפיד אם אין מכבדין אותו וגם היא לא תקפיד אם לא יכבדוה אלו והלכך גם הבעל אינו חושש ולמתנה איכוין: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: אמר רבינא משמיה דרבא כולהו
txt:
<span class='five'>אמר רבינא משמיה דרבא כולהו. </span>הנך חמש נשים לא קנו לבד מאשתו ארוסה ואשתו גרושה: 


lvr: 43
pgn: 131
dfh: b
trm: ורב עוירא משמיה דרבא אמר כולהו
txt:
<span class='five'>ורב עוירא משמיה דרבא אמר כולהו. </span>הנך חמש נשים קנו לבד מאשה אצל אחין ואשה אצל בני הבעל ובסברות בעלמא פליגי ובת אצל הבנים לבדה איכא בינייהו לרבינא לא קניא לרב עוירא קניא:  בעי


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: בעי רבא בבריא
txt:
<span class='five'>בעי רבא בבריא. </span>שכתב כל נכסיו לאשתו ולכל הני דאיירי שמואל אם כתב להם במתנה מהיום לגמרי אי נמי מהיום ולאחר מיתה מי אמרינן מתנה גמורה היא דאי משום כבודה הא קאי הוא ויכבדוה מאימתו: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: פירות נכסיו
txt:
<span class='five'>פירות נכסיו. </span>שעכשיו בעין אי נמי דאקני לה קרקע לפירותיה דאקני לה בגופא דארעא דקנייה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: גובה
txt:
<span class='five'>גובה. </span> כל כתובתה מן הקרקע דבשביל מתנה זו לא מחלה שעבוד כתובתה שעל הקרקע ואם כתב לה קרקע ופירות לגמרי מחציתן או שליש או רביע גובה כתובתה מן השאר ולא זו אף זו קתני כתב לה פירות ואפי' קרקע ומיהו האי דקתני למחצה לשליש ולרביע בזו ואין צ'ל זו מיפרש' ולאו דוקא נקט כי האי סידרא הכא אלא משום דבכל דוכתא רגיל לומר כן: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: כתב כל נכסיו לאשתו
txt:
<span class='five'>כתב כל נכסיו לאשתו. </span>וקא סלקא דעתך השתא אפי' במקום בנים דאמר שמואל לעיל לא עשאה אלא אפוטרופא והכא קאמר דקניא: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: תקרע מתנתה ותעמוד על כתובתה
txt:
<span class='five'>תקרע מתנתה ותעמוד על כתובתה. </span>דליפות כחה נכתבה מתנה זו לזכות במותר נכסים אבל היא לא מחלה שעבוד כתובתה שעל נכסים הללו בשביל מתנה זו שאם תיבטל מתנה זו בשביל בעל חוב הקודם תחזור עליהם מכח שעבוד כתובתה והלכך רוצה היא שתקרע מתנתה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: תקרע כתובתה
txt:
<span class='five'>תקרע כתובתה. </span>לאו דוקא שהרי אינה מוחלת כתובתה בשביל שום מתנה שנותן לה בעל דאי קנה נכסים אחרי כן תגבה מהן כתובתה כדאמרינן לקמן בשמעתין שהרי כך כתב לה דקנאי ודעתיד אנא למיקני אבל מהנהו נכסים דיהיב לה מחלה שעבוד כתובתה דמינייהו לא תגבי כתובתה הואיל ובמתנת חנם באו לידה דאינה נותנת אל לבה שמא יבא בעל חוב ויטרפם בחובו הלכך תקרע כתובתה לגבי הני נכסים שלא תטרוף: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: ותעמוד על מתנתה
txt:
<span class='five'>ותעמוד על מתנתה. </span>אם אפשר לה להתקיים הלכך כיון דלא הויא מתנה נמצאת קרחת מכאן ומכאן ומיהו מחילה בטעות ליתא דההיא מתנה גמורה היתה באותה שעה דהא אי בעי בעל מצי מסלק ליה בזוזי וכדאמר רבא בפסחים בפרק כל שעה <span class='mareimakom'>(דף ל:)</span> דבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: בבת אחותי כלה
txt:
<span class='five'>בבת אחותי כלה. </span>כלתי אשת בני שכתב לה בני כל נכסיו ואח'כ בא בעל חוב דבני לגבות חובו שקודם למתנה ומאוחר לכתובתה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: אלא לאו בבריא
txt:
<span class='five'>אלא לאו בבריא. </span>ושמע מינה דבבריא קניא דליכא למימר אפוטרופא עשאה דהא קאי הוא ובשכיב מרע איירי שמואל ולא בבריא: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: רב עוירא מוקי בכולהו
txt:
<span class='five'>רב עוירא מוקי בכולהו. </span>כדאמרינן לעיל כולהו קנו דהיינו בת אצל הבנים ואשתו ארוסה ואשתו גרושה וה'נ הך אשתו דקתני היינו אשתו ארוסה ואשתו גרושה ומיהו בבת אצל הבנים ליכא לאוקומה דהא אשתו קתני ואי קשיא הא רבינא נמי באשתו ארוסה ואשתו גרושה מוקי לה כדמפרש לקמיה וא'כ אמאי קאמר גמרא רב עוירא מוקי לה בכולהו לימא נמי רב עוירא מוקי לה באשתו ארוסה ואשתו גרושה דהא ליכא בינייהו אלא בת אצל הבנים לחוד כדפרישית לעיל ובבת אצל הבנים ליכא לאוקומה דהא אשתו קתני תריץ משום דאמרן לעיל רב עוירא משמיה דרבא אמר כולהו קני כו' הילכך נקט נמי הכא כי ההוא לישנא דלעיל: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm:
רבינא מוקי לה באשתו ארוסה ואשתו גרושה</span>: <span class='five'>אמר ר'נ הלכה תקרע כתובתה ותעמוד על מתנתה

txt:
<span class='five'>רבינא מוקי לה באשתו ארוסה ואשתו גרושה</span>: <span class='five'>אמר ר'נ הלכה תקרע כתובתה ותעמוד על מתנתה. </span>דלא תטרוף כתובה מהני נכסים אע'פ שקדמה לבעל חוב שהרי מחלה שעבוד אצלם משום דבאו לידה במתנה ומיהו אם קנה נכסים אחרי כן תגבה מהן כתובתה כדאמרי' לקמן בשמעתין והא דאיצטריך ר'נ לפסוק הלכה כחכמים היינו משום דאיכא לאקשויי דידיה אדידיה כדמקשי ואזיל ואשמועינן ר'נ דשינויא דקא משנינן דלא תקשי דידיה אדידיה שינויא הוא ואם לא אמר הלכה כחכמים הוה אמינא דס'ל כר'א כדמוכחא הך מילתא דלקמן: ומתמהינן 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: ור'נ לא אזיל בתר אומדנא
txt:
<span class='five'>ור'נ לא אזיל בתר אומדנא. </span>דהא מאומד הדעת יש לנו לומר דלא מחלה שעבוד הני נכסים בשביל המתנה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: מתנתו מתנה
txt:
<span class='five'>מתנתו מתנה. </span>שהרי לא פירש בשעת מתנה בשביל שאני סבור שמת בני אני נותן מתנה זו: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: יודע
txt:
<span class='five'>יודע. </span>היינו אומדנא אע'פ שלא פירש נמי כמי שפירש דמי: ומשני. ה'נ בתר אומדנא אזיל ר'נ דקאמר תקרע כתובתה דניחא לה בהך מתנה משום דתיפוק קלא דאיהי מהימנא וחשובה גבי בעלה ומשום הכי כתב לה כל נכסיו ובההיא הנאה מחלה שעבוד כתובתה ואמרה אי אתי בעל חוב וטריף להני נכסי לא חיישינא: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: תנן התם
txt:
<span class='five'>תנן התם. </span>במס' פאה בסוף פ'ג <span class='mareimakom'>(משנה ז)</span> ומשום דבעי עלה רבא בבריא היאך נקט לה נמי הכא: הכי גרסי' לה 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: הכותב נכסיו לבניו </span>ולא גרסינן כל: <span class='five'>וכתב לאשתו קרקע כל שהוא
txt:
<span class='five'>הכותב נכסיו לבניו </span>ולא גרסינן כל: <span class='five'>וכתב לאשתו קרקע כל שהוא. </span>ולא פירש אם לפרעון כתובתה אם לשם מתנה דאי לפרעון כתובתה הרי הוא כמו שפרע לה קצת כתובה וכ'ע מודו דמה שנתן לבניו אינו כלום דמשועבד היה לכתובתה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: אבדה כתובתה
txt:
<span class='five'>אבדה כתובתה. </span>לא אבדה אבדה ממש שאם יקנה נכסים אח'כ תגבה מהן המותר כדלקמן דהא כתב לה דקנאי ודעתיד אנא למיקני אלא אבדה כתובתה מהני נכסים שאם לא יקנה הבעל נכסים אחרים הרי הפסידה שמאלו שנתן לבניו לא תגבה עוד דנתרצית להם במתנה זו הואיל ונתן גם לה קרקע כל שהוא וכדמפרש טעמא ואזיל וכגון שחלק להן ולה כל נכסיו אבל שייר אפילו חד דיקלא שלא חלק אותו אמרינן לקמן מגו דנחתא אדיקלא נחתא נמי אכולהו: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: אמר רב במזכה להן על ידה
txt:
<span class='five'>אמר רב במזכה להן על ידה. </span>עסקינן שנתנה לו סודר שלה להקנות לבנים כדקיי'ל <span class='mareimakom'>(ב'מ דף מז:)</span> בכליו של קונה דמוכחא מילתא מדקא משתדלא בזכיית הבנים וגם נתן לה קרקע כל שהוא ואינה מערערת כלום כיון דאיכא תרתי ודאי נתרצית להם בלב שלם להיות קונין מתנה זו שלא תוכל לטרוף מהן כתובתה ומחלה להן השעבוד שעל הנכסים הללו והפסידה כתובתה אם לא תמצא מקום אחר לגבות: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: ושמואל אמר
txt:
<span class='five'>ושמואל אמר. </span>אפילו אין מזכה להו על ידה אלא שהיתה לשם בשעה שכתב נכסיו לבניו והיא שותקת דכיון דכתב לה קרקע כל שהוא נתרצית ושתיקה כהודאה דמיא אבל אם לא נתן לה כלום שתיקה אינה אלא כדי לעשות נחת רוח לבעלה: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: a
trm: רבי יוסי ברבי חנינא אמר
txt:
<span class='five'>רבי יוסי ברבי חנינא אמר. </span>אפילו לא היתה שם ולא חלק בפניה אלא שאמר לשון זה כשכתב לה ההוא קרקע כל שהוא טלי קרקע זו בכתובתיך והיא לא ערערה ודאי מחלה שעבודה משאר הנכסים ואחרון אחרון מיקל:  ומקולי


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: ומקולי כתובה שנו כאן
txt:
<span class='five'>ומקולי כתובה שנו כאן. </span>אכולהו קאי דשאר בעלי חובין לא אבדו בכך עד שיאמרו בפירוש אנו מוחלין השעבוד שעל הנכסים הללו אבל בכתובה הקלו כדאקילו גבה נמי לענין זיבורית וכדמפרש טעמא בכתובות <span class='mareimakom'>(דף פו.)</span> דיותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא דניחא לה בכל דהו כדריש לקיש טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו אבל שאר בעל חוב שעושה טובה ללוה לא מקילינן גביה דבשביל שהוא עושה טובה אין לו לאבד בחנם: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: תנן רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אע'פ שלא כתב לה אבדה כתובתה
txt:
<span class='five'>תנן רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אע'פ שלא כתב לה אבדה כתובתה. </span>וסיפא דהך היא במס' פאה כתב לה אע'פ שלא קיבלה לא גרסינן קבלה עליה שמחלה להם השעבוד בפירוש: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: מכלל
txt:
<span class='five'>מכלל. </span>דשמעיה רבי יוסי לת'ק דבעי קבלה גמורה עם הכתיבה דאם איתא דכתיבה לחוד קאמר הכי הוה ליה לרבי יוסי למימר אף על פי שכתב לה לא אבדה כתובה אלא אם כן קיבלה עליה וקשיא לכל הני דלעיל דמוקי למילתיה בשותקת שלא נתרצית בפירוש דהכי הוה ליה לתרוצי הכא במאי עסקינן בשקיבלה עם הכתיבה דיקא נמי דקתני סיפא רבי יוסי אומר כו': 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: וכי תימא כולה ר' יוסי היא
txt:
<span class='five'>וכי תימא כולה ר' יוסי היא. </span>ואשמעינן רישא דבכתיבת קרקע כל שהוא לחוד אבדה כתובתה ואשמועי' נמי בסיפא דאם קבלה אע'פ שלא כתב לה אבדה כתובה דאו הא או הא בעי ומשום דבכתיבה לחוד מיירי רישא איצטריכו לתרוצי מה שתירצו: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: אמר רבי יהודה אימתי כו'
txt:
<span class='five'>אמר רבי יהודה אימתי כו'. </span>דברי תנא קמא אתא רבי יהודה לפרושי בברייתא היכי דמי האי כתב לה קרקע כל שהוא דקאמר ת'ק אבדה כתובתה ומוקי לה ר' יהודה בדאיכא קבלה והיתה שם בשעה שחלק לבניו דכיון דהיתה שם וקיבלה חזקה אין אדם רוצה שנותנין ממונו בפניו ומחזיק את המתנה לקיימה אא'כ עושה בלב שלם וכדאמר בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף כה.)</span> אימתי דרבי יהודה לפרש דברי חכמים: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: קיבלה עליה ולא היתה שם
txt:
<span class='five'>קיבלה עליה ולא היתה שם. </span>מצי' למימר נחת רוח עשיתי לבעלי אלמא מדרבי יהודה שמעינן דת'ק כתיבה וקבלה בעי: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: שותף בין הבנים
txt:
<span class='five'>שותף בין הבנים. </span>שכתב לה נמי קרקע כל שהוא מחלה ולא מצרכינן לכל הנך כחות דאמרי הנך אמוראי לעיל אלא בכתיבה בעלמא אבדה כר' יוסי דסגי לה בחדא או קבלה או כתיבה ומצאתי בתשובות רבינו שלמה זקני זצ'ל דרב נחמן קאי בשיטת שמואל רבו דאוקמה במחלק לפניה והיא שותקת ואע'ג דאותביניה לעיל ה'מ משום דת'ק קבלה נמי בעי מיהו לרבי יוסי דסבר דסגי ליה בחדא בכתיבה בלא קבלה איכא למיפרך נמי כדלעיל משום דכתב לה קרקע כל שהוא אבדה כתובתה וצריך לשנויי לרבי יוסי במחלק לפניה והיא שותקת ורב נחמן כר' יוסי ס'ל דסגי ליה או בכתיבה או בקבלה וכיון דמחלק לפניה והיא שותקת לפיכך מוחלת שהרי עשאה שותף לחלקה חלק בפני עצמה בין הבנים ומיגו דחשיבא ליה כאחד מבניו לחלק נמי לה חלק כמו שמחלק לבניו מתרצה לו ומוחלת השעבוד מן הנכסים ורב נחמן לפרש טעם לדברי שמואל אתא: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: בבריא היאך
txt:
<span class='five'>בבריא היאך. </span>בריא שכתב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא ועשאה שותף בין הבנים מי אבדה כתובתה או לא מי אמרינן בשכ'מ הוא דאבדה שעבוד כתובתה שעל הנכסים הללו דהא ידעה דלית ליה נכסים יותר וגם לא יהיו לו עוד שהרי ימות והלכך הוה לה לערער במתנה זו וכיון דשתקה ודאי נתרצית וקנו אבל בבריא לפיכך שותקת סברה הדר קני בעלי נכסים היום או למחר ואגבה מהם כדכתיב בשטר הכתובה ודעתיד אנא למיקני ומה לי להכעיסו עכשיו עד שאראה אם יקנה עוד נכסים וכיון דמשום הכי שתקה לא אבדה שעבוד כתובתה מהני נכסי ותטרוף מהן היום או למחר: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: או דלמא השתא מיהא הא לית ליה
txt:
<span class='five'>או דלמא השתא מיהא הא לית ליה. </span>ולא מסקא אדעתה דלמא הדר קני וכיון דלא מסקא אדעתה היה לה למחות אלא ודאי מדאישתיקא אודויי אודיא ליה ונתרצית וגמרה ומחלה להו שעבודה ומיהו אם יבואו לו נכסים היום ולמחר תגבה מהן כדלקמן שהרי חוב כתובתה לא מחלה אלא שעבוד כל הני נכסים שנתן לבניו מחלה ואהני מחילה דידה דלא תטרוף עוד מהן כן נראה בעיני ועיקר דרבא פשיטא ליה דאילו קני נכסים גביא מינייהו כדלקמן ואית דמפרשי דמבעיא אי גביא מנכסים דקני למחר או לא וטעות דמילתא דמיפשטא לקמן לרב כהנא לאו אורחא דגמרא למימר תיקו והכי הוה ליה למימר מילתא דמבעיא ליה לרבא פשיטא ליה לרב כהנא דההוא דאמר להו תילתא לברת כו' כדלקמן דכה'ג אמר בפ' הגוזל עצים <span class='mareimakom'>(ב'ק קה:)</span> בעי רבא נשבע עליו מהו מי אמרי' כו' מילתא דמיבעיא ליה לרבא פשיטא ליה לרבה דאמר רבה שורי גנבת כו': 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: דאמר להו פלגא לברת כו'
txt:
<span class='five'>דאמר להו פלגא לברת כו'. </span>שתי בנות היו וחלק להן כל נכסיו מקרקעי ותילתא דפירי נתן לאשתו קס'ד השתא פירות מחוברין ולקמיה מוקי לה בתלושין: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: כה'ג
txt:
<span class='five'>כה'ג. </span>דלא כתב לאשתו קרקע כל שהוא אלא פירות מאי מי מחלה שעבוד שיש לה על הנהו מקרקעי בשביל שעשאה שותף בין הבנות בחלוקת הפירות שהבנות נטלו שני חלקים והיא חלק שלישי או לא הואיל ולא עשאה שותף בגוף הקרקע ותחזור ותטרוף מותר הכתובה מן הבנות ומיהו כל כתובתה לא תחזור ותטרוף דהני פירות חשבינן לה בכתובתה כדאמרינן לקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קלח.)</span> תנו מאתים זוז לפלונית אשתי כראוי לה נוטלתן ואת כתובתה ומפרשינן התם דמשום לישנא יתירא דקאמר כראוי לה נוטלתן לבד כתובתה אבל לא אמר כראוי לה ידה על העליונה שאם אותן מאתים הוו יותר נוטלתן בכתובתה ואם כתובתה יתירה נוטלת כתובתה בין הכל: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: אלא דקל אחד
txt:
<span class='five'>אלא דקל אחד. </span>לאכול פירותיו עד שייבש האילן ושוב אין לה בקרקע כלום והיינו דבר שבא לעולם אפי' לרבנן דפליגי אדר'מ דהא אקני לה בגוף האילן: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: אבדה כתובתה
txt:
<span class='five'>אבדה כתובתה. </span>שהרי עשאה שותף בין הבנים בקרקע דהא יניקת קרקע אקני לה וה'ה לפירות מחוברין והאי דקאמר אילן לפירותיו לא למעט פירות מחוברין בלא אילן אלא רבותא הוא דאע'ג דגוף האילן אינו שלה לכשייבש והשתא לית ביה פרי אפ'ה כקרקע דמי וכ'ש היכא דאקני לה פירות גופייהו שגדלו כבר ומחוברין לקרקע: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: מטלטלי לא קאמינא
txt:
<span class='five'>מטלטלי לא קאמינא. </span>דאבדה בכך דודאי לא אבדה כתובתה דלא חשיבי לה ובמתני' קתני קרקע כל שהוא ולא מטלטלי אבל הייתי סבור דמחוברין בעית מינאי: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: דאמר להו תילתא לברת ותילתא לבתי השניה ותילתא לאשתי
txt:
<span class='five'>דאמר להו תילתא לברת ותילתא לבתי השניה ותילתא לאשתי. </span>דהיינו עשאה שותף בין הבנות ומן הדין אבדה כתובתה מהני תרי תילתי שנתן האב לבנות שהרי מחלה להו שעבודה ולא תטרוף עוד מחוב כתובתה כלום אלא אם כן יקנה בעלה נכסים אחרים אחרי כן שהרי מנכסים הבאים לא מחלה שעבוד שלה ואיתרמי מילתא דלא קנה נכסים אחרים אלא מהני נכסים עצמן חזר וקנה דשכיבא חדא מבנתא בחייו וחזר וירשה שהאב יורש את בתו: 


lvr: 43
pgn: 132
dfh: b
trm: סבר רב פפי למימר
txt:
<span class='five'>סבר רב פפי למימר. </span>לית לה לאיתתא אלא תילתא דיהב לה בעלה דמהא תילתא דחזר וקנה לית לה מידי שהרי לא ממקום אחר בא לידו אלא מאותן נכסים עצמן של בנות שכבר מחלה האשה שעבודה עליהם והלכך לא הדרי משעבדי לה:  א'ל


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: א'ל רב כהנא אילו
txt:
<span class='five'>א'ל רב כהנא אילו. </span>קנה נכסים אחרים בתר הכי לית לה לאשה בתמיה הא ודאי אית לה דנהי דמחלה שעבודה לבנות בשביל שעשאה שותף ביניהן חוב כתובתה מיהא לא מחלה שאם תמצא מקום לטרוף כגון שיקנה נכסים טורפת מהם וכדכתב ודעתיד אנא למיקני שנכסים העתידין לבא ישתעבדו לה וכיון דאילו הדר קני מאדם אחר או ממורישיו אית לה לאשה השתא נמי כי נפלו לו מאותן נכסים עצמן אית לה דמה לי אותן נכסים עצמן מה לי אחרים שאם נתרצית להקנות המתנה לבנות ולמחול להם שעבודה לבעלה מיהא לא מחלה מידי אם תמצא מקום לגבות וכן הלכה: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: ההוא דפלגינהו
txt:
<span class='five'>ההוא דפלגינהו. </span>כל נכסיו חילק לבניו ולאשתו ובצוואת שכיב מרע דהיינו עשאה שותף בין הבנים אלא ששייר דקל אחד שלא פירש למי: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: סבר רבינא למימר לית לה
txt:
<span class='five'>סבר רבינא למימר לית לה. </span>ממותר כתובה אלא ההוא דיקלא דהא אי לא שייר דיקלא אבדה כתובתה מן הבנים שמחלה להם שעבודה משום דנעשית שותף ביניהן והשתא נמי זכו הבנים והיא תטרוף את הדקל: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: א'ל רב יימר לרבינא אי לית לה
txt:
<span class='five'>א'ל רב יימר לרבינא אי לית לה. </span>כתובתה מחלק הבנים משום דידעה דלית ליה נכסים אחריני ומחלה להו בשביל שעשאה שותף ביניהם א'ה דיקלא נמי לית לה דהא ידעת ליה להאי דקל ומחלה להו ליורשיו דכל כתובתה מחלה מהני נכסים דאית ליה משום דעשאה שותף דמה לי למחול שעבודה מאותן שחלק לבנים ומה לי מן אותו דקל שלא חלק אלא מאי אית לן למימר מאיזה טעם נחתא אדקל לטרוף ממנו היינו משום דלא מחלה כתובתה שהרי הניח לה מקום קצת לגבות הימנו כגון האי דקל שלא רצה לחלוק לבניו ומגו דנחתא אדקל נחתא נמי אחלק הבנים דהאי דשתקה ולא ערערה היינו לפי שהיה מניח לה הדקל וסברה למה אערער עכשיו עד שישומו ב'ד את הדקל ואטרפנו והדר אערער על הבנים ואטרוף מהן המותר דלא הויא שתיקה דידה מחילה אלא היכא דמחלק כל הנכסים ולא שביק לה מידי דמשום האי טעמא מספקא לן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קלב:)</span> גבי בריא דדלמא כיון דאיכא למימר הדר קני סברה למה אערער עכשיו עד אשר אראה אם אמצא מקום לגבות מצד אחר וכיון דמשום הכי שתקה לא הויא שתיקותה הודאה אלא תלויה ועומדת אם תערער על אלו אם לאו וה'נ כיון דשבק לה מידי למיטרף להכי שתקה ואח'כ תצעוק על המותר. והשתא שמעינן מהכא דשכיב מרע הכותב כל נכסיו או מחלק לבניו בפני אשתו וגם לה נתן קרקע כל שהוא ושתקה ולא ערערה והוא הדין אם כתב כל נכסיו לאחרים בפניה ולה כתב קרקע כל שהוא קנו שהרי מחלה להן שעבודה ולא תטרוף מהן כרב נחמן דאמר הואיל ועשאה שותף בין הבנים אבדה כתובתה דבעשאה שותף תליא מילתא ל'ש עם בניו ול'ש עם אחרים והנ'מ כשחלק כל נכסיו לאשתו וליורשיו אבל שייר אפילו דקל אחד דהיינו קרקע כל שהוא שלא פירש למי מגו דהדרא אדיקלא הדרא ונחתא למגבי מכולהו נכסי ולא מחלה מידי ודוקא בשכתב לה קרקע כל שהוא אבל אם נתן לה מטלטלים ולא קרקע לא מקריא שותף בין הבנים ולא מחלה מידי ונחתא אכולהו נכסי כדאמר רב נחמן מטלטלי לא קאמרי' וה'מ דאבדה כתובתה מהנהו נכסי שכתב לבניו אבל אי הדר בתר הכי וקני נכסי אחריני ואפי' מהנהו נכסי עצמן שחלק לבניו כגון שמת אחד מבניו בחייו הדרא וגביא מינייהו מותר כתובתה שכך כתב לה דעתיד אנא למיקני ודוקא שכיב מרע כדאמרן לעיל אבל בריא שחלק נכסיו לבניו וכתב גם לה קרקע כל שהוא הא איבעיא ליה לרבא אי מחלה להו שעבודה שעל אותן נכסים אם לאו ואוקימנא בתיקו והלכך כיון דמספקא לן אמרינן המוציא מחבירו דהיינו אשה עליה להביא הראיה דבכל דין תיקו מאן דתפיס תפיס ומיהו אי הדר קני אית לה: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: אמר רב הונא שכיב מרע שאמר כו'
txt:
<span class='five'>אמר רב הונא שכיב מרע שאמר כו'. </span>משום דאליבא דר' יוחנן בן ברוקה מיירי כדלקמן נקיט שכיב מרע דהא בבריא מיבעיא לן לעיל אי איירי ביה ר' יוחנן בן ברוקה אי לא: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: שכתב כל נכסיו
txt:
<span class='five'>שכתב כל נכסיו. </span>סתם ולא פירש לא לשון מתנה ולא לשון ירושה אלא סתמא נכסי לפלוני: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: רואין אם
txt:
<span class='five'>רואין אם. </span>אותו מקבל מתנה ראוי ליורשו כגון בן בין הבנים נוטלן בתורת ירושה כר' יוחנן בן ברוקה דכיון דראוי ליורשו מסתמא להוריש לו נתכוין הואיל ולא פירש לשון מתנה אבל גבי ירושה א'צ לפרש דממילא קא ירית הלכך כל היכא דאיכא לאוקומה בירושה דתפסה מן התורה לא מקני ליה מסתמא במתנה למיעקר נחלה דאורייתא: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: ואם לאו
txt:
<span class='five'>ואם לאו. </span>דאינו ראוי לירש בעל כרחך נכסי נתונין לפלוני קאמר דאין אדם מוציא דבריו בטלין מפיו ולמתנה איכוין ולא לירושה ולכך נוטלן משום מתנה ולקמן מפרש מאי נפקא לן מינה אם נוטלן משום ירושה או משום מתנה: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: אי סבירא לך כר' יוחנן בן ברוקה
txt:
<span class='five'>אי סבירא לך כר' יוחנן בן ברוקה. </span>דאמר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין ולפיכך אתה אומר רואין אם ראוי ליורשו כו' אימא בהדיא דהלכתא כוותיה ולא תסתיר דבריך לומר כר' יוחנן בן ברוקה בענין שלא יבינו בני אדם: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: דלמא כי הא אמרת
txt:
<span class='five'>דלמא כי הא אמרת. </span>כל זה אמר ליה רב נחמן לרב הונא שמא אתה לא לכך נתכוונת לומר דבריך בסתם ולהשמיענו כר' יוחנן אלא עובדא הכי הוה בסתם כדמפרש ואזיל ועיקר דבריך באת להשמיענו חילוק בין נטילה משום מתנה לנטילה משום ירושה כדמפרש ואזיל ואגב אורחך מיהא שמעינן דסבירא לך כר' יוחנן ומיהו עיקר שיטה זו שתפסת לא לכך באתה דא'כ היה לך לומר בפירוש הלכה כר' יוחנן בן ברוקה: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: אלא למאן
txt:
<span class='five'>אלא למאן. </span>כלומר מאן קא שקיל נכסיי אלא הוא והוי כמאן דא'ל נכסיי לך והיינו שכתב דקאמרת דמה לי כתב מה לי אמר: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: ואמרת לן עלה
txt:
<span class='five'>ואמרת לן עלה. </span>דמכל מקום שקיל מיהו אם קרובו וראוי ליורשו הוי ירושה ואי לאו הוי מתנה דאלא למאן וכן נכסיי לך שתי לשונות משמע כשהוא יורש משמע לשון ירושה וכשאין ראוי לירש הוי לשון מתנה ולקמן מפרש מאי נפקא לן מינה למאי אתא לאשמועינן: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: אין ה'נ קאמינא
txt:
<span class='five'>אין ה'נ קאמינא. </span>על הכותב נכסיו סתם באתי להורות דזמנין הוי ירושה וזמנין הוי מתנה: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: סבר רב אדא בר אהבה קמיה דרבא
txt:
<span class='five'>סבר רב אדא בר אהבה קמיה דרבא. </span>לפרושי למאי נפקא מינה ומה בא רב הונא ללמדנו אם ראוי ליורשו להכי אמר רב הונא דהוי לשון ירושה שתהא אלמנתו של מת ניזונת מנכסיו שהוריש לזה כדתנן <span class='mareimakom'>(כתובות דף צה:)</span> אלמנה ניזונת מנכסי יתומים כלומר יורשין: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: ואם לאו
txt:
<span class='five'>ואם לאו. </span>נוטלן משום מתנה ושוב אין אלמנתו ניזונת מהן כדתנן <span class='mareimakom'>(גיטין דף מח:)</span> אין מוציאין למזון אשה והבנות מנכסים משועבדים מפני תיקון העולם משום דהוי מזונות דבר שאין לו קצבה ואין יכולין לקוחות להזהר ובין מתנה ובין מכר הוו משועבדים: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: א'ל רבא
txt:
<span class='five'>א'ל רבא. </span>וכי בשביל שנתנו במתנת שכיב מרע שאינה קונה אלא מדרבנן שהרי אין מתנה לאחר מיתה אלא תקנת חכמים היא שיהיו דבריו ככתובין וכמסורין כדי שלא תטרף דעתו עליו: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: מיגרע גרעה
txt:
<span class='five'>מיגרע גרעה. </span>בתמיה וכי הורע כחה של אלמנתו בכך השתא בירושה דאורייתא דאלימא כח יורש אם ראוי ליורשו שהתורה זיכתה לו כדכתיב ביום הנחילו את בניו אפ'ה אמרינן אלמנה ניזונת מנכסי היורש: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: מתנה דרבנן
txt:
<span class='five'>מתנה דרבנן. </span>כי הך מתנת שכ'מ שאין בה קנין אלא מדרבנן כדפרישית לא כ'ש דניזונת מהן ולעולם לאו להכי נפקא מינה חילוק שהשמיענו רב הונא בין נוטל משום ירושה ובין נוטל משום מתנה ומהכא שמעינן דהא דקיימא לן דמזון האשה והבנות לא טרפא ממשעבדי ה'מ מתנה גמורה בקנין או מכר גמור אבל מתנת שכ'מ אלמנתו ניזונת מנכסי מקבל מתנה וה'ה לבנות: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: כדשלח רב אחא כו'
txt:
<span class='five'>כדשלח רב אחא כו'. </span>שאם אמר האי שכ'מ ואלא למאן ואחריו לפלוני רואין אם היה ראשון ראוי ליורשו נוטלו משום ירושה ואין לשני אחריו כלום דכיון דעשאו יורש וזכה בדין תורה כי קאמר תו ואחריו לפלוני הוי מתנה על מה שכתוב בתורה דאינו יכול לעקור תורת ירושה מאותו שירש כבר וגם אפי' אם פירש אני מורישך ע'מ שיטול האי שני אחריך הוי נמי מתנה על מה שכתוב בתורה והוי המעשה מעשה והתנאי בטל: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: דהא ירושה אין לה הפסק
txt:
<span class='five'>דהא ירושה אין לה הפסק. </span>אלא ממשמשת עד ראובן כדנפקא לן מקראי בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קטו:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: a
trm: ורחמנא אמר אין לה הפסק
txt:
<span class='five'>ורחמנא אמר אין לה הפסק. </span>והוי מתנה על מה שכתוב בתורה והוי מעשה מעשה והתנאי בטל והכי הלכתא כדשלח רב אחא דהא חזינא עובדא בסמוך כוותיה:  ההוא


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: שני נמי שקיל
txt:
<span class='five'>שני נמי שקיל. </span>שהרי לא נתן לראשון כי אם כל ימי חייו ומתנה אינה מתקיימת כי אם לדעת הנותן: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: דייני דחצצתא
txt:
<span class='five'>דייני דחצצתא. </span>דייני פשרה שאין בקיאין בדין וחוצצין מחצה לזה ומחצה לזה כדין ממון המוטל בספק ורבינו חננאל פירש חצצתא בית הקברות: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: איכסיף
txt:
<span class='five'>איכסיף. </span>רב עיליש מרבא פן יאמר רבא בלבו אילו לא הייתי בכאן היה דן דין שקר וכן כל דינין שהוא דן שלא בפני: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: קרא עליו
txt:
<span class='five'>קרא עליו. </span>רבא לנחמו אני ה' בעתה אחישנה בעת שהצדיקים צריכין לישועה הקב'ה ממציאה להם אף אתה אני יודע בך שמעולם לא באת דין תקלה על ידך שהרי עכשיו זימנני לי הקב'ה קודם שהגעת להוראה ולא נכשלת: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: אין רוח חכמים נוחה הימנו
txt:
<span class='five'>אין רוח חכמים נוחה הימנו. </span>אין לחכמים נחת רוח ממעשיו אלא חרון אף גורם להן שכועסין עליו דקא עקר נחלה דאורייתא: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: רשב'ג
txt:
<span class='five'>רשב'ג. </span>בגמרא מפרש לה אי לפרושי אתא אי לפלוגי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: מי פליגי כו'
txt:
<span class='five'>מי פליגי כו'. </span>דאפילו אין בניו נוהגים כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו דדלמא נפקא מיניה זרעא מעליא כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: לגזבר
txt:
<span class='five'>לגזבר. </span>של הקדש ויקחנה לאבני אפוד דנהי דבטלי אורים ותומים לישאל בהן כדכתיב <span class='mareimakom'>(עזרא ב)</span> עד עמוד כהן לאורים ותומים כאדם שאומר לחבירו עד שיבא משיח אפוד וחושן מיהא לא בטלו דאין כהן משמש בלא שמונה בגדים: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: ולא תשיימה את
txt:
<span class='five'>ולא תשיימה את. </span>שלא תפתח לומר בכך וכך אתננה להקדש דכיון דשיימת לה בדמי קלילי תו לא מצית למישקל מינה טפי דאמירתו לגבוה כו' כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כז)</span>  ואיש כי יקדיש [וגו'] <span class='mareimakom'>(דברים כג)</span>  מוצא שפתיך תשמור [וגו'] אלא הגזבר שהוא בקי ישיימנה לך וירא שמים הוא ולא ישום אותה בזול: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: עמדו וכתבו
txt:
<span class='five'>עמדו וכתבו. </span>נראה בעיני שהיו כותבין חשבונות של הקדש כמה מכניסין וכמה מוציאין ומיהו מלשון שכתבו דייקינן ואיכא למימר נמי דלמילף מינה כתבו כן: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: הכניס אחד
txt:
<span class='five'>הכניס אחד. </span>חדא עיליתא דדינרי ובנו שהיה סבור שלא ינהוג כשורה הקדיש שש עליות שזכות אביו שהקדיש אחת בשביל שלא היה בנו נוהג כשורה גרם לבנו שהוכשר להקדיש שש ומהכא דייקינן לקמן מכלל דשפיר עבד יוסף בן יועזר אלמא לא פליגי רבנן עליה דהא עמדו וכתבו קתני דהיינו כל חכמי הדור: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: איכא דאמרי
txt:
<span class='five'>איכא דאמרי. </span>לגנאי ובנו הוציא שבע שלא היה לו לקבל כל (כך) ממון ההקדש להתרוקן מכל וכל והיה לו להניח בהקדש שתים או אחת אך הוא גלה דעתו שאם היו כל השלש עשרה עליות בהקדש היה נוטל את כולן: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: וקדייק מדקתני
txt:
<span class='five'>וקדייק מדקתני. </span>ברישא ובנו הכניס שש שמשבח את הבן מכלל דהאב שפיר עבד כרבן שמעון וכדפרישית ולאיכא דאמרי לא מסיק השתא אדעתיה ואורחיה דגמרא לאתויי ראיה בכל דוכתא מרישא ומהדר ליה מסיפא: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: אדרבה
txt:
<span class='five'>אדרבה. </span>לאיכא דאמרי איכא למידק דרבנן פליגי עליה מדכתבו כן ובנו הוציא הכי קאמר לפי שיוסף בן יועזר הכניס אחד שלא כדין שלא היה לו להקדיש כל נכסיו כרבנן דפליגי על ר'ש לפיכך נתגלגלה חובה והוציא בנו שבע שריקן כל אוצרות הקדש: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: אלא מהא ליכא למשמע מינה
txt:
<span class='five'>אלא מהא ליכא למשמע מינה. </span>דהא תנאי היא דפליגי בהכי תנא דרישא ס'ל דלא פליגי ותנא דא'ד ס'ל דפליגי הלכך אנן אמאן נסמוך: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: ת'ש דא'ל שמואל כו'
txt:
<span class='five'>ת'ש דא'ל שמואל כו'. </span>אלמא פליגי רבנן עליה מדקאמר שמואל הכי דאי לא תימא הכי שמואל דאמר כמאן והכי הלכתא כרבנן דקם שמואל כוותייהו ואע'ג דא'ר יוחנן הלכה כרשב'ג בכ'מ במשנתנו חוץ מערב וצידן וראיה אחרונה שמואל לית ליה האי כללא וגם רבא דקאמר במסכת ע'ז בפרק חמישי <span class='mareimakom'>(דף סט:)</span> הלכה כרשב'ג לית ליה נמי האי כללא הלכך כל כללות שבגמרא כגון הלכה כסתם משנה הלכה כר'ע מחבירו כר' יוסי מחבירו כרשב'ג במשנתנו ר'א ור' יהושע הלכה כר' יהושע ר' יהודה ור'ש הלכה כר' יהודה וכן ר'מ ור' יהודה הלכה כר'י כולהו קי'ל הכי בר מהיכא דמפרש גמרא דלית הלכתא הכי: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: בי עבורי אחסנתא
txt:
<span class='five'>בי עבורי אחסנתא. </span>מקום שמעביר האב נחלה מן הראוי לה ואפילו להרבות לאחד ולמעט לאחד: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: והקדיש שליש
txt:
<span class='five'>והקדיש שליש. </span>ואיכא למימר דלהכי מכר והקדיש מעיקרא כדי להודיע שמה שמחזיר לבניו משלו הוא מחזיר כדאהדר ליה לשמאי כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 133
dfh: b
trm: במקלו ובתרמילו
txt:
<span class='five'>במקלו ובתרמילו. </span>כלומר להתווכח עמו על שעבר דברי המת שנתכוין לתת לו ע'מ שלא יהנו בניו מנכסיו דכמאן דא'ל הריני נותן לך נכסי ע'מ שתמכרם לצרכך דתהני בדמיהן ולא ע'מ שתתנם לבני דאיכא אומדן דעתא דלהכי יהיב ליה ואע'פ שלא פירש והכי קאמר ליה שמאי ליהונתן חזרה שהחזרת לבניו אינה כלום דא'כ לא הויא מתנה והוי כמי שהפקיד לך נכסיו ע'מ שלא יהנו בהן בניו וחזור וקח אותן דקי'ל מצוה לקיים דברי המת ושמאי היה טועה במעשה דבית חורון דלקמן דקאמר לא נתתי לך את שלי על מנת שתקדישם לשמים ואמרו חכמים דלא הויא מתנה הואיל  ועבר


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: הטיח עלי
txt:
<span class='five'>הטיח עלי. </span>כמו הטיח דברים כלפי מעלה <span class='mareimakom'>(תענית דף כה.)</span> כלומר השיבני דרך בזיון ונצחני ומלתא דבדיחותא הוא: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: והוא סבור
txt:
<span class='five'>והוא סבור. </span>שמאי כדפרישית לעיל כן נראה בעיני וי'מ דאיונתן קאי שמכר והקדיש תחלה ולא רצה להחזיר לבניו ולא נהירא ואיכא ספרים דכתב בהו מעיקרא סבר: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: ואינן לפניך
txt:
<span class='five'>ואינן לפניך. </span>ובמסכת נדרים מתרצינן אפי' היכא דקא אמר ליה הרי הן לפניך ויבא אבא ויאכל עמנו נמי מיירי ואפ'ה לא הויא מתנה דמ'מ מוכיח דבשביל שיאכל אביו הוא עושה ולא נתכוין לתת לו מתנה גמורה וקאמרינן התם דכללא דסיפא קאתי לאתויי דקתני כל מתנה שאינה כו': 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: ויהא עון תלוי כו'
txt:
<span class='five'>ויהא עון תלוי כו'. </span>שעל ידי שאני מקבל מתנה שלך והיא אינה מתנה נמצאתם חוטאין ונהנה זה משל זה וקעבריתו אלא יחל: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: אמרו חכמים כל מתנה שאינה שאם הקדישה מוקדשת אינה מתנה
txt:
<span class='five'>אמרו חכמים כל מתנה שאינה שאם הקדישה מוקדשת אינה מתנה. </span>כלומר כל מתנה שאין דין זה נוהג בה שתהא מוקדשת אם הקדישה אינה מתנה הואיל וגילה דעתו שע'מ כן נתנה לו שלא יקדישנה ולעיל נמי גבי ההוא שכתב נכסיו ליהונתן כיון שלא היה בנו נוהג כשורה ע'מ שלא יחזיר לבניו נתן לו ויונתן סבר כיון דסתמא יהב הויא מתנה לעשות בה ככל אשר יחפוץ: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: שתעמוד להם חמה כיהושע
txt:
<span class='five'>שתעמוד להם חמה כיהושע. </span>ולמשה נמי עמדה חמה דנפקא לן במסכת ע'ז <span class='mareimakom'>(דף כה.)</span> אחל אחל אלא משום דאין חשובין כל כך כמשה תלאן ביהושע: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: דקדוקי תורה
txt:
<span class='five'>דקדוקי תורה. </span>וי'ו דוזה לכם הטמא <span class='mareimakom'>(ויקרא יא)</span> דמרבינן מיניה דם השרץ: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: גזירות שוות
txt:
<span class='five'>גזירות שוות. </span>כגון יליף קיחה קיחה משדה עפרון <span class='mareimakom'>(קדושין דף ב.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: וגימטריאות
txt:
<span class='five'>וגימטריאות. </span>כגון אנכי אנא נפשי כתבית יהבית ירט יראה ראתה נטתה <span class='mareimakom'>(שבת דף קה.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: ומשלות כובסין
txt:
<span class='five'>ומשלות כובסין. </span>צורך יש בה ללמוד דברי תורה כדכתיב <span class='mareimakom'>(קהלת יב)</span> תקן משלים הרבה וכתיב להבין משל ומליצה <span class='mareimakom'>(משלי א)</span> : 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: ושיחת דקלים
txt:
<span class='five'>ושיחת דקלים. </span>שבני אדם רגילים לדבר על הדקלים כדכתיב בשלמה וידבר על העצים <span class='mareimakom'>(מלכים א ה)</span> : 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: להנחיל אוהבי יש
txt:
<span class='five'>להנחיל אוהבי יש. </span>עולמות וכל כך למה כי אוצרותיהם מלאים כל טוב דברי תורה וחכמה: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: גדול שבכולם על אחת כמה וכמה
txt:
<span class='five'>גדול שבכולם על אחת כמה וכמה. </span>להבין דבר מתוך דבר יותר ויותר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: ויטול עמו בחלקו
txt:
<span class='five'>ויטול עמו בחלקו. </span>כגון אם שנים הן לבד הספק ויש להן לחלוק ג' שדות זה נוטל שדה ומחצה וזה נוטל שדה ומחצה ונותן זה המעיד על אחיו הספק שהוא אחיו החצי שדה דהכי קאמר ליה ודאי אחי אתה ויש לך ליטול שדה אחת מן השלש וחצי השדה שיש לי מחלקך אתן לך וחצי האחר ביד אחי הוא הבא לך ראיה וטול: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: למקומן
txt:
<span class='five'>למקומן. </span>כלומר למי שנתנם לו אבל שאר אחין אין יורשים עמו דאמר להו האי הרי החזקתם בנחלה הראויה לו לספק מאבינו אותה טלו לכם שהרי לא מחל לכם חלקו ואכתי עד השתא בתורת גזל ישנה בידכם ועתה תירשו אותו חלק מן הדין וגם אני אירש חלקי שנתתי לו כמו כן דנמצינו כולנו שוין בנחלתו: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: a
trm: נפלה לו ירושה
txt:
<span class='five'>נפלה לו ירושה. </span>לספק בחייו ממקום אחר או קנה נכסים ועכשיו מת יירשו אחיו של מעיד עמו דהא קא מודי להו שאחיהם הוא: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  ליורשו


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: ליורשו פשיטא
txt:
<span class='five'>ליורשו פשיטא. </span>דמגו דאי בעי יהיב ליה במתנה כי אמר נמי בני הוא ויירשני נאמן ואי משום נכסים הבאים לאחר מיכן אתא לאשמועינן דאע'ג דאין יכול להקנותן נאמן הא לאו מלתא היא דודאי אינו נאמן דהא ליכא למימר מגו ואע'ג דדרשינן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קכז:)</span> יכיר בצריך היכרא ואוקמינן דהאב נאמן אפילו לנכסים הבאים לאחר מיכן אי נמי שנפלו לו כשהוא גוסס ה'מ גבי חלק בכורה דידעינן שהוא בנו אך אינו ידוע אם בכור הוא אם לאו ואתא קרא למימר דכיון דידעינן דבנו הוא נאמן לומר בכורי הוא אבל היכא דלא ידעינן אי בנו הוא או לאו לא מהימנינן ליה אלא לנכסים שיש לו עכשיו משום דאיכא למימר מגו: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: לפטור אשתו מן היבום אצטריכא ליה
txt:
<span class='five'>לפטור אשתו מן היבום אצטריכא ליה. </span>למתניתין למיתני האומר זה בני נאמן דסד'א לא תנשא לשוק בלא חליצה כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: יש לי בנים
txt:
<span class='five'>יש לי בנים. </span>ואין אשתו זקוקה ליבם נאמן ותנשא לשוק ולקמיה מוקי לה בדלא מוחזק לן לא באחי ולא בבני: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: התם דלא מוחזק לן
txt:
<span class='five'>התם דלא מוחזק לן. </span>האי גברא בשעת מיתה לא באחי ולא בבני וקיימא הך אתתא בחזקת שאינה זקוקה ליבם דספק ספיקא הוא שמא יש לו בנים ואת'ל אין לו שמא גם אחין אין לו ומותרת לשוק דהכי מוקמי' לה התם בקדושין משום דבעי לאוקמה אפי' כר' נתן דאמר נאמן לאסרה שאם אמר יש לי אחין נאמן וההיא דר' נתן מוקמינן לה התם במוחזק לן דאית ליה אחי ולא מוחזק לן בבני אבל מתני' דהתם דקתני יש לי בנים נאמן יש לי אחים אינו נאמן בדלא מוחזק לן לא באחי ולא בבני כדפרישית הלכך אמר יש לי בנים אחזקה קמייתא הוא דמוקי לה הלכך נאמן ונ'מ דאפי' אי אתי אח לאחר מכאן ואמר אחוהי דמיתנא הוינא לא כל כמיניה דאהני דבוריה [לאחזוקי] לחזקה אמר יש לי אחין ואין לי בנים לאו כל כמיניה דמפיק לה מחזקה: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: הכא
txt:
<span class='five'>הכא. </span>אתי לאשמועינן דאע'ג דמוחזק לן בגויה דאית ליה אחי חזקה בעלמא בלא עדים אפ'ה אי אמר זה בני נאמן לפטרה מיבום וכדמפרש טעמא לקמן מגו דאי בעי פטר לה בגט והלכך מה לו לשקר דסד'א לא אתי מה לי לשקר ומרע ליה לחזקה קמ'ל נאמן והאי דקתני זה בני נאמן ה'ה דאי אמר יש לי בנים נאמן להתירה אלא משום סיפא אצטריך ליה למיתני זה אחי אינו נאמן לאשמועינן דלתת לו מחלקו הוא נאמן ולא לירש עם שאר אחין תנא נמי רישא זה בני ומיהו סיפא דקתני זה אחי אינו נאמן לא בהיתר ולא באיסור של שוק מיירי דהא ודאי אפי' שתק אסורה כיון דמוחזק לן באחי ולא בבני אלא לענין לירש עם אחיו קאמר דאינו נאמן א'נ איכא למימר דהכי קאמר האומר זה בני נאמן ואע'ג דמוחזק לן באחי זה אחי אינו נאמן לאסרה אם היא בחזקת מותרת כגון דלא מוחזק לן לא באחי ולא בבני: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: הואיל ובעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן
txt:
<span class='five'>הואיל ובעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן. </span>והלכך מגו דאי בעי אמר גרשתי ותפטר מהיבום כי אמר נמי יש לי בנים נאמן וטעמא דבעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן היינו משום דאי בעי מגרש לה השתא בפנינו: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: א'ר יוסף מריה דאברהם כו'
txt:
<span class='five'>א'ר יוסף מריה דאברהם כו'. </span>רב יוסף חלה ושכח תלמודו כדאמרי' במסכת נדרים <span class='mareimakom'>(דף מא.)</span> ושמועות ששמע מרב יהודה רבו קודם חליו ועכשיו מתקשה בהן היה נותן אל לבו ותמה אם שמע כן והיה מתרצן מדעתו וה'ק רבש'ע אפשר ששמעתי מרב יהודה שינוי גדול כזה דתלי תניא המשנה דקתני זה בני נאמן תולה טעמא בדלא תניא בדבר שאינו במשנה ובברייתא הך דבעל שאמר גרשתי את אשתי דמימרא בעלמא היא וגם היא צריכה טעם אחר ותולה את העיקר בטפל לו: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: אמר שמואל הואיל ובידו לגרשה
txt:
<span class='five'>אמר שמואל הואיל ובידו לגרשה. </span>דמגו דאי בעי מגרש לה ופטר לה בגיטא מיבום כי אמר נמי זה בני נאמן: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: אלא אי אתמר הכי אתמר אמר שמואל הואיל וכו'</span>: <span class='five'>בעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן
txt:
<span class='five'>אלא אי אתמר הכי אתמר אמר שמואל הואיל וכו'</span>: <span class='five'>בעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן. </span>לפטרה מיבום: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: אינו נאמן
txt:
<span class='five'>אינו נאמן. </span>דאם איתא דגרשה קלא אית לה למלתא הלכך לא אמרי' מה לי לשקר דכמה לי לשקר במקום עדים דמי ומיהו כי אמר זה בני נאמן דהתם ודאי איכא למימר הואיל ובידו לגרשה: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: מנפח בידיה
txt:
<span class='five'>מנפח בידיה. </span>דרך שחוק כאדם שמנפח קש מתחת ידיו ומשליכו לאבוד כלומר כזה הרוח שהלך כך אבד טעמו של רב יוסף: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: הואיל דרב יוסף
txt:
<span class='five'>הואיל דרב יוסף. </span>דאמר בעל שאמר גרשתיה ומיהו הואיל דשמואל איתיה דהא ודאי מצי מגרש לה: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: למפרע
txt:
<span class='five'>למפרע. </span>אם עמד לפנינו באחד באייר ואמר גרשתי את אשתי מאחד בניסן אינו נאמן להחזיקה כמו מגורשת למפרע שאם יבואו עדים אחרי כן שיאמרו אנו ראינו שזינתה בט'ו בניסן תדון בחנק כדין אשת איש דאין הבעל נאמן לעשותה מגורשת למפרע שהרי אין כאן מגו שהרי אינו יכול עכשיו באחד באייר לעשות לה גט שתתגרש בו למפרע מקודם זנות: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: כאן להבא
txt:
<span class='five'>כאן להבא. </span>אם אמר גרשתי את אשתי סתם א'נ עכשיו גרשתי דאינו מעיד עליה למפרע ולא נפקא מינה אלא לפטרה מכאן ולהבא בין לזנות בין ליפטר מיבום וגם להנשא לכל מי שתרצה בחיי בעלה דמה לו לשקר הא אי בעי מגרש לה בפנינו ואכתי לא אזל לה הואיל דרב יוסף לגמרי דלהבא מיהא אמרינן הואיל: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: איבעיא להו אמר למפרע מהו להימוניה להבא
txt:
<span class='five'>איבעיא להו אמר למפרע מהו להימוניה להבא. </span>כלומר הא פשיטא לן דהיכא דאמר למפרע לא מהימן לגבי זנות דמפרע דהא ליכא מגו ואם אמר עכשיו גרשתי דלא נפקא מינה אלא להבא ודאי מהימנינן ליה דהא אי בעי מצי מגרש לה ומה לו לשקר אבל הא קמבעיא לן היכא דקאמר למפרע כלומר זה ל' יום שגרשתי את אשתי מהו להימוניה לפטרה מזנות דלהבא דגבי להבא איכא למימר מגו דמה לו לשקר לפטרה להבא בטענת גרושין דלמפרע הא אי בעי מצי מגרש לה השתא: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: מי פלגינן דבורא
txt:
<span class='five'>מי פלגינן דבורא. </span>דבמאי דאמר גרשתי מהימנינן ליה ותפטר אשתו מכאן ולהבא ובמאי דאמר זה ל' יום דהיינו למפרע לא מהימנינן ליה דליכא מגו: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: או לא פלגינן דבורא
txt:
<span class='five'>או לא פלגינן דבורא. </span>אלא כיון דלא מהימנינן ליה בגירושי מפרע משום דאין בידו לעשות וליכא מגו נמצא שלא גירש אשתו למפרע והשתא נמי לא גירש דאיהו לא טעין אלא גירושי מפרע אנן טענינן ליה בתמיה והלכך כל היכא דאמר בעל גרשתי אתמול לא מהימנינן ליה כלל דמגו דלא מהימן לגבי מפרע לא מהימן להבא דלא פלגינן דבורא ולא משכחת לה דמהימן אלא היכא דאמר סתמא גרשתי את אשתי א'נ עכשיו גרשתי את אשתי דמהימנינן אכוליה דבוריה דכיון דלא נפקא לן אמעשה דלשעבר כלל אלא אהנהו דלהבא מה לו לשקר הרי יכול לגרשה כן נראה בעיני: 


lvr: 43
pgn: 134
dfh: b
trm: פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפין להורגו
txt:
<span class='five'>פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפין להורגו. </span>לבועל ולא להורגה דאצל אשתו פסול הוא לעדות אלמא פלגינן האי עדות דלבועל מהימן לאשה לא מהימן: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: חזיא לכהנא
txt:
<span class='five'>חזיא לכהנא. </span>לאו דוקא אלא שמותרת לכל אדם ואינה זקוקה ליבם ומיהו לכהנא אסירא דהא ע'י מגו דבעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן מהימנינן כדמפרש ואזיל: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: הא'ר חייא בר אבא כו'
txt:
<span class='five'>הא'ר חייא בר אבא כו'. </span>והאי נמי הכי קאמר גרשתי את אשתי וחזיא לעלמא ומיהו לכהנא אסירא דהא לא פטרינן לה אלא בטענת גרשתי את אשתי וגרושה פסולה לכהן שהרי אינה נפטרת בטענת יש לי בנים דהא מוחזק לן בגויה דאין לו בנים ואיהו לא טעין יש לי בנים דניהמניה ע'י מגו דמצי פטר לה בגט הלכך הכי קאמר גרשתי את אשתי ונאמן הוא דאי בעי מגרש לה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: ואנן אשינויי כו'
txt:
<span class='five'>ואנן אשינויי כו'. </span>דלמא אמוראי נינהו דפליגי אליבא דר' יוחנן ואיכא למאן דאמר אינו נאמן אפילו להבא דלא אמרינן מגו שהרי רגלים יש לדבר שלא גירשה דאם גירשה קלא הוה ליה למילתא כדאמרינן בהאשה שנתארמלה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: חוש לה
txt:
<span class='five'>חוש לה. </span>כאביי ותיאסר לשוק ומשום דאמר לעיל למאי ניחוש קאמר הכא דודאי איכא למיחש ומהכא שמעינן דבעל שאמר גרשתי את אשתי אינו נאמן: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: ההוא דהוה מוחזק לן
txt:
<span class='five'>ההוא דהוה מוחזק לן. </span>בגויה דלית ליה אחי חזקה בעלמא בלא עדים ויודעין היו בודאי דאין לו בנים ואי לא דמוחזק לן דלית ליה אחי היה לנו לאסרה לשוק מספק כיון דודאי אין לו בנים: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: ועוד האמר בשעת מיתה כו'
txt:
<span class='five'>ועוד האמר בשעת מיתה כו'. </span>ואע'פ שאין לו בנים כיון דאמר אין לי אחים נאמן להתירה ואע'ג דמוחזק לן באחי נאמן להתירה מגו דאי בעי פטר לה בגיטא ומה לו לשקר כדאמרי' נמי לעיל דאף על גב דמוחזק לן באחי ואמר זה בני נאמן להתירה משום מגו דאתי מגו ומרע ליה לחזקה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: אמר ליה אביי הא אמרי
txt:
<span class='five'>אמר ליה אביי הא אמרי. </span>בני העיר הזאת דאיכא עדים וצריכין אנו לחוש לדבריהם ולהמתין עד שנשמע מה בפי עדים: ומשני 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: לאו היינו
txt:
<span class='five'>לאו היינו. </span>דמקשינן בכתובות בפ' האשה שנתארמלה גבי בנתיה דמר שמואל דאשתביין ואסקינהו לארעא דישראל ואמרו נשביתי וטהורה אני ושרינהו רבי חנינא להנשא לכהנים ואמרי' והאיכא עדים במדינת הים שנטמאו ואמר ר' חנינא עדים בצד אסתן רוח צפונית ותאסר בתמיה ומפרש התם דעדי טומאה אתמר: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: אם הקילו בשבויה
txt:
<span class='five'>אם הקילו בשבויה. </span>דהרבה הקילו בה חכמים במסכת כתובות דאפי' אשה ועד אחד נאמנין לומר טהורה וטעמא דבשביל שנתייחדה בין השבאין אין לנו לאסרה שהרי סתם אשה משמרת עצמה מזנות ואוקמה אחזקתה ואיסור קל הוא אם נישאת לכהן: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: נקל באשת איש
txt:
<span class='five'>נקל באשת איש. </span>בתמיה דאיכא איסור חנק והרי היא בחזקת איסור עד עתה ואל תתירנה מספק כיון דאמרי אינשי דאיכא עדים במדינת הים שזקוקה ליבם: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: דקאמרי אחינו הוא
txt:
<span class='five'>דקאמרי אחינו הוא. </span>ומשום הכי קתני גבי נפלו לו נכסים ממקום אחר דכולן יורשין אותו: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: דקאמרי אין אנו יודעין
txt:
<span class='five'>דקאמרי אין אנו יודעין. </span>הלכך לא שקיל מינייהו מידי דאמרי ליה אייתי ראיה וכשמת הן יורשין אותו מכח אחיהן החי שמודה להן שאותו הספק אחיהן היה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: a
trm: זאת אומרת כו'
txt:
<span class='five'>זאת אומרת כו'. </span>ופלוגתא היא בכמה מקומות בגמ' <span class='mareimakom'>(ב'ק דף קיח.)</span> דרב הונא ורב יהודה אמרי חייב ור'נ ור' יוחנן אמרי פטור וקיימא לן דפטור דהלכתא כרבי יוחנן מחבירו וכרב נחמן בדיני אלא שישבע שבועת היסת שאינו יודע ומתניתין נמי האח האחד טוען בשביל אחיו הספק ממון יש לאחי בידכם והן אומרים אין אנו יודעין ואמרי' פטורין דאוקי ממונא בחזקת מריה:  לעולם


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: לעולם חייב
txt:
<span class='five'>לעולם חייב. </span>דברי ושמא ברי עדיף ושאני הכא דהספק עצמו אינו יודע ואינו יכול לטעון טענת ודאי וספק וספק הוא והלכך אוקי ממונא בחזקת מריה אבל האח טוען בשביל הספק מנה לאחי בידכם הלכך אמרי ליה לאו בעל דברים דידן את: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: בשבח המגיע לכתפים לא תיבעי לך
txt:
<span class='five'>בשבח המגיע לכתפים לא תיבעי לך. </span>שנתן זה לספק קרקע ריקנית וטרח בה זה הספק לחרוש ולזרוע והרי היא עתה כשחוזרת לו לנותן מלאה פירות לא תיבעי לך דהא ודאי כולהו חולקים בהאי שבח דכי נפלו לו נכסים ממקום אחר דמי דהא לא קרינא ביה יחזרו נכסים למקומן שהרי לא נתן לו פירות אלא קרקע ריקנית: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: ואסקא שרטון
txt:
<span class='five'>ואסקא שרטון. </span>מעצמה שלא זיבלה הספק ולא טרח בכך: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: הרי זו אינה כלום
txt:
<span class='five'>הרי זו אינה כלום. </span>שאפי' אם החזיק אחר מיתה באותו השטר אותו שנכתבה לו המתנה לא קני דאע'ג דצוואת שכיב מרע קונה לאחר מיתה הני מילי כדי שלא תטרף דעתו עליו אבל כח השטר לא עדיף כצוואתו שהרי לא גמר להקנותו אלא בקבלת השטר ואין שטר לאחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: לאחר
txt:
<span class='five'>לאחר. </span>מחיים אע'פ שלא נכתב לשם אותו האיש אלא כך אמר לו נכסים הכתובים בשטר זה אני מקנה לך בקבלת השטר שתקבל ממני הרי זה קנה דלא גרע מצוואת פיו ורבותא קתני לאחר גרסינן בסדר המשנה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: דבריו קיימין
txt:
<span class='five'>דבריו קיימין. </span>אע'ג דאין ראוי ליורשו קני לאחר מיתה בלא קנין דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: איזו היא דייתיקי
txt:
<span class='five'>איזו היא דייתיקי. </span>איזו היא מתנת שכיב מרע שגובה לאחר מיתה אע'ג דלא כתב בה מהיום: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: ואיזו היא מתנת בריא שתקנה כל שכתוב בה מהיום כו'
txt:
<span class='five'>ואיזו היא מתנת בריא שתקנה כל שכתוב בה מהיום כו'. </span>דמשמע הכי גופה קנוי לך מהיום ופירי לאחר מיתה אבל אי לא הוה כתב בה מהיום אינו קונה דאין מתנה לאחר מיתה שהרי אין כח לאדם ליתן מקודם לכן דבר שלא יוכל להקנות באותו הזמן שהוא רוצה שתתקיים המתנה ואחר מיתה היאך יכול אדם ליתן אחרי שמת ונקבר: ומתמהינן טעמא דהויא מתנה משום דכתב לאחר מיתה בהדי מהיום אבל אם כתב מהיום גרידא לא הויא מתנתו מתנה והלא קל וחומר הוא דהוי מתנה גמורה מעכשיו שהרי נתן לו גוף ופירות מהיום: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: דלא קני
txt:
<span class='five'>דלא קני. </span>פירות אלא לאחר מיתה דומיא דמתנת שכיב מרע שאינו קונה אלא לאחר מיתה ומיהו בהכי עדיפא משכיב מרע דמתנת שכיב מרע יכול לחזור בו וליתן לאחר כדלקמן דייתיקי מבטלת דייתיקי אבל מתנת בריא דמהיום ולאחר מיתה אינו יכול למכור עוד הגוף כל ימי חייו אלא פירות: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: כתבו ותנו מנה
txt:
<span class='five'>כתבו ותנו מנה. </span>מנכסי לפלוני ומת השכיב מרע קודם שכתבו ונתנו לו את השטר למקבל מתנה שוב אין כותבין ונותנין לו את המנה: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: שמא לא גמר כו'
txt:
<span class='five'>שמא לא גמר כו'. </span>והאי דנקט כתבו ותנו לאו דוקא דהוא הדין אם אמר תנו וכתבו כדמוכח לקמן דלא חשיב ליה מיפה את כחו לקנות בלא שטר עד דאמר להו תנו אף כתבו כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: ורבי יוחנן אומר תיבדק
txt:
<span class='five'>ורבי יוחנן אומר תיבדק. </span>לאו לאיפלוגי עליה דרבי אלעזר אתא דהא אסהיד רבי יוחנן עליה דרבי אלעזר כדאמרינן לעיל אלא לפרושי אתא שצריך לבדוק היאך צוה האי שכיב מרע לכתוב שטר זה משום דזמנין דכותבין ונותנין אף לאחר מיתה כגון במיפה שכיב מרע כחו של מקבל מתנה כדמפרש ואזיל דאמר תנו אף כתבו וכו': 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: דייתיקי מבטלת דייתיקי
txt:
<span class='five'>דייתיקי מבטלת דייתיקי. </span>שכיב מרע שכתב נכסיו לאחד וחזר וכתב לאחר שני קנה ראשון לא קנה שהרי שכיב מרע יכול לחזור במתנתו כדאמרינן בפרק מי שמת וכיון שכתב לשני חזר בו מן הראשון ודוקא בכתיבה בלא זיכוי כדאמרינן לקמן בפרקין דמי שמת פשיטא כתב לזה וכתב לזה היינו דכי אתא רב דימי אמר דייתיקי מבטלת דייתיקי כתב וזיכה לזה וכתב וזיכה לזה רב אמר ראשון קנה כו' אבל גבי מתנת בריא שאינו יכול לחזור בו ראשון קנה ולא שני: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: אם כמיפה את כחו כו'
txt:
<span class='five'>אם כמיפה את כחו כו'. </span>אם כדי ליפות כחו של מקבל מתנה צוה השכיב מרע לכתוב לו את השטר להיות לו לעדות על מתנה זו ולא לעכב המתנה נתכוין דלא יקנה אלא בשטר כותבין ונותנין אפי' לאחר מיתה ולקמן מפרש היכי דמי והיינו תיבדק דלעיל: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: הא שכיב מרע כותבין ונותנין
txt:
<span class='five'>הא שכיב מרע כותבין ונותנין. </span>דכי היכי דאמרינן גבי צוואת שכיב מרע דדבריו ככתובין וכמסורין דמו משום דלא תטרף דעתו עליו ה'נ אמרינן גבי שטר שלו דיש שטר אפילו לאחר מיתה דכנכתב מחיים דמי: 


lvr: 43
pgn: 135
dfh: b
trm: והוא מפרק לה
txt:
<span class='five'>והוא מפרק לה. </span>להך דוקיא במיפה את כחו ומיהו בריא אע'ג שמיפה את כחו כענין זיכוי שכיב מרע דקאמר תנו אף כתבו אפילו הכי אין כותבין ונותנין לאחר מיתה דבבריא אמרינן משום דדבריו אינן ככתובין הוצרך לזכות לו בשטר ולא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה:  כדאמר


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: כדאמר רב חסדא כו'
txt:
<span class='five'>כדאמר רב חסדא כו'. </span>לקמן בפרק מי שמת דאמר רב יהודה אמר שמואל שכ'מ שכתב כל נכסיו אע'פ שקנו מידו אם עמד חוזר ומשמע הא אם מת מקבל מתנה קנה ואע'פ שכתוב קנין בהך מתנת שכיב מרע לא אמרי' שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה ומקשינן מינה התם לשמואל דאמר מתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין לא ידענא מאי אידון בה דשמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ושטר של שכיב מרע אינו קונה עד לאחר מיתה ואין שטר לאחר מיתה ומשני התם במיפה את כחו ההוא דרב יהודה אמר שמואל ואין הקנין מגרע כח השטר של שכיב מרע שלא הקנה לו אלא ליפות את כחו ואמרינן היכי דמי מיפה את כחו אמר רב חסדא וקנינא מיניה מוסיף על מתנתא דא כלומר אינו אלא תוספת בעלמא ליפות את כחו: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: הלכה כותבין ונותנין
txt:
<span class='five'>הלכה כותבין ונותנין. </span>לאחר מיתה במיפה את כחו כרבי יוחנן דאמר תבדק והכי מוקמינן ליה בהדיא להא דשמואל במיפה את כחו לקמן במי שמת: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: הכותב נכסיו לבניו
txt:
<span class='five'>הכותב נכסיו לבניו. </span>בריא שרוצה לישא אשה ואינו רוצה לשעבד נכסיו לאשתו פן יפסידו בנים שיש לו מאשתו ראשונה ורוצה לכתוב להם נכסיו לאחר מותו אלא שיאכל פירות בחייו צריך שיכתוב מהיום ולאחר מיתה דמשמע מהיום יהא קנוי לך הגוף לבדו ולאחר מיתה תהא נגמרת המתנה שתאכל גם הפירות לאחר מיתתי אבל בלא מהיום לא נתן להם כלום דאין מתנה לאחר מיתה דבההיא שעתא אין לו חלק בהן שיוכל להקנותן: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: ר' יוסי אומר אינו צריך
txt:
<span class='five'>ר' יוסי אומר אינו צריך. </span>לכתוב מהיום וטעמא מפרש בגמרא: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: גט ואינו גט
txt:
<span class='five'>גט ואינו גט. </span>דשמא כך אמר מעכשיו יהא גט אם אמות או דלמא מהדר קא הדר ביה ואין גט לאחר מיתה הלכך הויא ספק מגורשת ואם פשטה ידה וקבלה קדושין מאחר צריכה גט משניהם: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: ואינה מתייבמת
txt:
<span class='five'>ואינה מתייבמת. </span>דלמא הוי גט ונמצא לוקח גרושת אחיו וחייב כרת והכא נמי הוה לן למימר דמתנת ספק היא ולא קנו ומשני התם גבי גט לא שייכי בה שתי מתנות כי הכא דנימא מקצת הגט מהיום ומקצתו לאחר מיתה כדאמר גבי מתנת קרקע הלכך מספקא לן אי תנאה הוי כו' כדפרישית אבל הכא איכא לאוקמי תרוייהו שפיר דהכי קאמר ליה גופא מהיום ופירי לאחר מיתה וכיון דאיכא למימר הכי לא נתכוין לא לתנאי ולא לחזרה דהכי משמע טפי: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: זמנו של שטר
txt:
<span class='five'>זמנו של שטר. </span>שכתב בתחלתו בכך וכך בשבת אמר לנו פלוני הוו עלי עדים וקנו ממני לפלוני בני לאחר מיתתי: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: מוכיח עליו
txt:
<span class='five'>מוכיח עליו. </span>שמאותו זמן התחילה המתנה דאי לא תימא הכי זמן שנכתב בשטר בחנם נכתב אלא ודאי להקנות מאותו היום נכתב והכי הלכתא כרבי יוסי דאם כתב לאחר מיתה קנה אע'ג דלא כתב מהיום דהא אמר רב הלכה כר' יוסי ואע'ג דאמר בפרק המגרש <span class='mareimakom'>(גיטין דף פה:)</span> אתקין רב בגיטין מן יומא דנן לאפוקי מדר' יוסי דאמר זמנו של שטר מוכיח עליו הואיל ולא איתמר בהדיא התם בגיטין הדר ביה רב מהא דאמר הלכה כרבי יוסי אלא אתקין אית לן למימר לגבי גט אשה הואיל ואין בו דבר קנין משום הכי הוא דאתקין לרווחא דמילתא משום חומרא דעריות אבל גבי ממונא הלכה כר' יוסי כי י'ל כי לא אמר רב הלכה כר' יוסי אלא בשטר שיש בו קנין וראינו בדברי הגאונים ז'ל שאמרו הכי נהיגי במתיבתא כר' יהודה אפילו בממון כתקנת רב בגיטין ואילו היתה קבלה בידם כי הלכה כר' יהודה לא היו מניחין הלכה ומפרשין מנהג (ועוד) שלא אמרו כי הלכה אפילו בממון כתקנת רב בגיטין אלא נהגו וי'ל דכיון דחזו דסוגיא דשמעתא לקמן כר' יהודה נהגו כוותיה כן פי' רבינו חננאל גאון ותפוס דברי רבי יוסי גבי ממון דהא ר'נ דהלכתא כותיה בדיני הוא דבעא מרבה בר אבוה אלמא סבירא ליה לר'נ הכי: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: בהקנאה מהו
txt:
<span class='five'>בהקנאה מהו. </span>בשטר שכתוב בו קנין מי פליג ר' יהודה ומצריך למכתב מהיום ומשום הכי קמבעיא ליה דאיכא למימר דבשטר מתנה בלא קנין פליגי כגון שכתב שדי נתונה לך לאחר מיתה ומסר לו את השטר וכדקיימא לן דקרקע נקנה בכסף או בשטר או בחזקה: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: אקנייה וקנינא מיניה לא צריך
txt:
<span class='five'>אקנייה וקנינא מיניה לא צריך. </span>זהו שכותבין בכל שטר שכתוב בו קנין שני קנינין אחד בתחלת השטר וכך אמר לנו הוו עלי עדים וקנו ממני וכתבו וחתמו והיינו אקנייה שהקנה לעדים בקנין סודר לזכות לו למקבל מתנה ואחד בסוף השטר וקנינא מן פלוני לפלוני ככל מה דכתוב ומפורש לעיל כו' כדאמר לקמן בגט פשוט <span class='mareimakom'>(דף קסא:)</span> צריך שיחזור מענינו של שטר בשיטה אחרונה והלכך אם כתוב בראש השטר אקנייה ובסיפא כתוב וקנינא היינו ייפוי כח דמשמע שני קנינין הוא הקנה וגם אנו קנינו ממנו וקנין יתירא הוא ייפוי כח לקנות מהיום אבל אם כתב בראש השטר וקנינא ובסופו אקנייה משמע קנין אחד דפרושי קא מפרש וקנינא מיניה והיאך שהרי הקנה לנו ואמר כך וכך אני נותן לפלוני כן נראה שיטה זו בעיני ועיקר ואין לפרש שכתב בשטר שני דברים הללו ביחד דאקנייה וקנינא מיניה דא'כ אמאי משוה חילוק בין אקנייה וקנינא מיניה לקנינא מיניה ואקנייה לישוי חילוק בין היכא דכתב שני לשונות קנין להיכא דלא כתב אלא אחד: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: ובדוכרן פתגמי
txt:
<span class='five'>ובדוכרן פתגמי. </span>היינו שטר עדות בלא קנין זכרון דברים ולא זכרון קנין והיינו כר'נ דאמר הקנאה אינו צריך: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: אתון הכי מתניתו לה
txt:
<span class='five'>אתון הכי מתניתו לה. </span>בלשון בעיא כדאמרן לעיל בעי רבא מר'נ כו' והכי קיימא לן דאפילו לרבי יהודה לא צריך לכתוב מהיום בשטר שיש בו קנין: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: האב אינו יכול למכור
txt:
<span class='five'>האב אינו יכול למכור. </span>לאחר הגוף והפירות לגמרי מפני שכתובין לבן הגוף מעכשיו ופירות לאחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: מפני שהן ברשות האב
txt:
<span class='five'>מפני שהן ברשות האב. </span>לאכול פירות אלא בין שניהן יכולין למכרן לגמרי מעכשיו שהאב ימכור פירות והבן ימכור הגוף: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: מכר האב
txt:
<span class='five'>מכר האב. </span>סתמא מכורין לפירותיהן ללוקח עד שימות האב אבל לכשימות האב יטול הבן גם גוף גם פירות או הוא או הבא מכחו ל'ש מת האב בחיי הבן ול'ש מת הבן בחיי האב שהפירות מכר האב אבל הגוף קנוי לגמרי לבן משעה שכתב לו האב וכשמת הבן ואח'כ האב ויש לו בנים לאותו הבן הן יורשין את כחו: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: a
trm: מכר הבן
txt:
<span class='five'>מכר הבן. </span>בחיי האב אין ללוקח פירות עד שימות האב שהרי הוא כבן אבל כשימות האב יש לו מיהת ללוקח גוף ופירות וכגון שהבן קיים אבל מת הבן ואח'כ מת האב פלוגתא היא בגמרא אם קנה לוקח אם לאו: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  לא


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: לא קנה לוקח
txt:
<span class='five'>לא קנה לוקח. </span>אפילו לכשימות האב אחר כך שמעולם לא היו ראוין לבא לידי הבן אלא יחזרו לשאר יורשי האב ומיהו אם לא מכרן הבן בחיי האב היה מודה רבי יוחנן שאף על פי שמת הבן ואחר כך מת האב אפילו הכי יורשי הבן יורשין את מתנתו ולא יורשי האב אבל גבי מכירה הרי סילק נפשו משעת מכירה וגם לא בא לידו שיוכל הלוקח לזכות מכחו ובפרק החובל בבבא קמא מפרש לפלוגתייהו הכי רבי יוחנן אמר לא קנה לוקח אמר לך כי קתני מתניתין מכר הבן אין ללוקח עד שימות האב הא כי מיית אית ליה ללוקח דלא מת הבן בחיי האב דאתו להו לידיה דבן אבל מת הבן בחיי האב דלא אתו לידיה דבן כי מיית אב נמי לית ליה ללוקח אלמא קנין פירות כקנין הגוף דמי וכי זבין לאו דידיה זבין ריש לקיש אמר קנה לוקח אמר לך כי קתני מתני' מכר הבן אין ללוקח עד שימות האב כי מיית מיהא אית ללוקח לא שנא לא מת הבן בחיי האב דאתו לידיה דבן לא שנא מת הבן בחיי האב דלא אתו לידיה דבן קנה לוקח אלמא קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי וכי זבין דידיה זבין: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: קנין פירות
txt:
<span class='five'>קנין פירות. </span>שיש לו לאב כאילו הגוף קנוי לו דמי ולא היה הבן יכול למכור אלא ע'מ דאתו לידיה וכיון דלא אתו לידיה לא קני לוקח ומיהו אם לא מכרן הבן ולא סילק נפשו מהם ומת הבן בחיי האב לכשימות האב יירש בן הבן את זכות אביו שהיה לו בקרקע: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: וקורא
txt:
<span class='five'>וקורא. </span>מקרא בכורים דקרינא ביה האדמה אשר נתתה לי ה' <span class='mareimakom'>(דברים כו)</span> : 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: מביא ואינו קורא
txt:
<span class='five'>מביא ואינו קורא. </span>שאינו יכול לקרות האדמה אשר נתתה לי ומיהו בהבאה חייב דכתיב אשר תביא מארצך שהרי שיעבד לו יניקת הקרקע לפירותיו: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: אחולי אחיל ליה
txt:
<span class='five'>אחולי אחיל ליה. </span>גופא לגמרי וקנין פירות דאית ליה לא ליהוו קנין הגוף וה'נ הוה מצי למימר דאי איתמר בהא בהא קאמר ר' יוחנן דקנין פירות כקנין הגוף דמי משום דכל לגבי נפשיה אפילו במקום בריה נפשיה עדיפא ליה וכיון דעכב לעצמו פירות שייר בקנין הגוף לעצמו אבל לגבי מוכר שדהו לפירות מודי רבי יוחנן לריש לקיש דקנין פירות שמקנה לאחרים לאו כקנין הגוף דמי דבכל דוכתא נפשיה עדיפא ליה ומשום דשמעינן לה מתירוציה דריש לקיש לא חשש הגמרא לפרש כן ולר'ל נמי אי איתמר בהא בהא קאמר ריש לקיש משום דאבא לגבי בריה אחולי אחיל אבל לגבי מוכר שדהו לפירות אימא מודי ליה לרבי יוחנן דקנין פירות כקנין הגוף דמי קמ'ל: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: יחזרו נכסים ליורשי ראשון
txt:
<span class='five'>יחזרו נכסים ליורשי ראשון. </span>כלומר כשימות הראשון יורשיו יורשין מכחו שהרי לא זיכה לשלישי אלא מכח השני דהא לא קאמר לראשון נכסיי לך ואחריך לפלוני ואם אין פלוני יתנו לפלוני השלישי וכיון דשני לא זכה שלישי נמי לא יקנה אלא יורשי ראשון יירשו להני נכסים ואע'ג דלא היו קנוין לראשון אלא לאכול פירותיהן כל ימי חייו דהא קאמר ליה ואחריך לפלוני אפי' הכי כיון דאין אחריך קיים זכו יורשי ראשון בגוף ופירות אי אמרת בשלמא קנין פירות הוי חשוב כקנין הגוף הלכך איכא למימר יחזרו ליורשי ראשון שהרי הפירות קנוין לו וכקנין הגוף דמי דאע'ג דהמוכר שדהו לפירות לא קנה בעל הפירות את הגוף משום קנין פירות כקנין הגוף היינו משום דבהדיא פירות מכר לו ולא גוף והרי הוא כמי שאמר לו ואחר אותו זמן יהא הגוף והפירות שלי אבל הכא לא שייר לעצמו כלום אלא לשלישי נתן את הגוף ולראשון ולשני נתן את הפירות וכיון דאיכא תרתי שיש לראשון קנין פירות דכקנין הגוף דמי וגם סילק הנותן עצמו מגוף ופירות הלכך יחזרו ליורשי ראשון אלא אי איתא דלאו כקנין הגוף דמי מאיזה טעם יחזרו לראשון: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: יחזרו ליורשי נותן מיבעי ליה
txt:
<span class='five'>יחזרו ליורשי נותן מיבעי ליה. </span>שהרי לראשון נתן פירות ואין אחריו איש שיקבל לא הגוף ולא פירות הלכך יחזרו לנותן או ליורשיו: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: אחריך שאני
txt:
<span class='five'>אחריך שאני. </span>דמשמע דגוף ופירות נתן לראשון דהא בהדיא פריש אחריך יירש פלוני והא ליתיה דלירש הלכך ישארו ביד יורשי ראשון דהכי קאמר ליה כל ימי חייך יהא הכל שלך הפרי והגוף ומה שישתייר אחריך יקבל פלוני ואם היה רוצה ראשון יכול למכור הגוף כדלקמן: 


lvr: 43
pgn: 136
dfh: b
trm: והתניא יחזרו ליורשי נותן
txt:
<span class='five'>והתניא יחזרו ליורשי נותן. </span>לר' יוחנן פריך אע'ג דאיכא למימר אחריך שאני אפילו הכי יחזרו ליורשי נותן דקנין פירות דראשון לאו כקנין הגוף דמי וכ'ש קנין פירות דעלמא דלאו כקנין הגוף דמי כריש לקיש וקשיא לרבי יוחנן:  ה'ג


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: תנאי היא
txt:
<span class='five'>תנאי היא. </span>ולא גרסי' אלא אחריך נמי תנאי היא דמשמע דתירוצא דתרצינן לעיל לריש לקיש אחריך שאני לאו תירוצא הוא דהא ודאי לריש לקיש מתרצינן אחריך שאני כדמתרצי רב ורבי הושעיא לעיל דהשתא קיימי כולהו ברייתות כריש לקיש בין למאן דאמר יחזרו ליורשי נותן בין למאן דאמר יחזרו ליורשי ראשון כולהו סבירא להו דקנין פירות דעלמא לאו כקנין הגוף דמי דאפילו הך דקתני יחזרו ליורשי ראשון היינו משום דאחריך שאני אלא לרבי יוחנן הוא דמתרצינן הכי תנאי היא כלומר איכא תנאי דפליגי בקנין פירות דראשון אי כקנין הגוף דמי או לא ואנא סבירא לי כמאן דאמר כקנין הגוף דמי: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: דתניא כו'
txt:
<span class='five'>דתניא כו'. </span>דרבי ס'ל לאו כקנין הגוף דמי והך ברייתא דקתני יחזרו ליורשי נותן רבי היא ור'ש ס'ל כקנין הגוף דמי והך דקתני יחזרו ליורשי ראשון ר'ש היא ואנא ס'ל כר'ש והיינו דפסיק ר' יוחנן כר'ש ומיהו לר'ל לאו בקנין פירות כקנין הגוף דמי פליגי אלא לכ'ע לאו כקנין הגוף דמי ובהא פליגי רבי סבר אחריך נמי קנין פירות בעלמא הוא דאית ליה לראשון והלכך שני מוציא מיד הלקוחות והיכא דמת שני יחזרו ליורשי נותן דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי ורשב'ג סבר בעלמא קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי והכא אחריך שאני וגוף ופירות אקני לראשון הלכך אין לשני אלא מה ששייר ראשון והיכא דמת שני יחזרו ליורשי ראשון וכן עיקר דהשתא לא תקשי הלכתא אהלכתא דהא פסקינן הלכתא כריש לקיש בפ' החולץ דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי ובהא דאחריך לפלוני קיימא לן כרבן שמעון דאין לשני אלא מה ששייר ראשון כדפסקינן הלכתא לקמן ולא פליג ריש לקיש על ההוא פסק דפסיק רבי יוחנן לקמן ומדאביי נמי איכא למשמע דהכי קיימא לן דאמר אביי איזהו רשע ערום כו' ולקמן נמי בההיא אתתא דהוה לה דיקלא בארעא דרב ביבי בר אביי אזל איהו אקנייה לבנו קטן כרבן שמעון כו' עד אפי' רבן שמעון לא קאמר כו' דמהתם נמי שמעינן דהלכתא כרבן שמעון והלכך בעינן לפרושי דרבן שמעון ס'ל כר'ל דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי והכא היינו טעמא דאחריך שאני ולא תקשי הלכתא אהלכתא: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: השני מוציא מיד הלקוחות
txt:
<span class='five'>השני מוציא מיד הלקוחות. </span>אחר שימות הראשון דקנין פירות דראשון לאו כקנין הגוף דמי ואחריך שאני לא אמרינן אליבא דרבי: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: אלא מה ששייר ראשון
txt:
<span class='five'>אלא מה ששייר ראשון. </span>ואם לא שייר כלום לא יטול השני כלום דקנין פירות דראשון כקנין הגוף דמי לר' יוחנן ולריש לקיש טעמא משום דאחריך שאני: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד
txt:
<span class='five'>אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד. </span>קס'ד השתא פירות יכול לאכול ולמכור אבל לא הגוף ואם מכר השני מוציא מיד הלקוחות: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: הא לגופא
txt:
<span class='five'>הא לגופא. </span>הא קמייתא דקאמר רבי השני מוציא הני מילי היכא דמכר הגוף שאין לו לראשון אלא פירות והך ברייתא דקאמר יורד ראשון ומוכר אפירות קאי: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: הא לכתחלה
txt:
<span class='five'>הא לכתחלה. </span>קאמר ר'ש אין לו למכור לכתחלה הגוף אלא אכילת הפירות כדי שיתקיים דעתו של נותן דהא גלי דעתיה דניחא ליה שישתייר קצת לשני אם יתרצה הראשון לשייר אחריו כלום והכי קתני יורד ראשון ומוכר ואוכל מסתמא דברי רבי שהרי אינו יכול למכור כ'א פירות רשב'ג אומר אין לו לראשון לירד ולמכור מסתמא שהרי הכל מכור ולא נתקיימה דעת הנותן אלא אכילת פירות הוא דאית ליה לכתחלה או למכרן אבל גופא דיעבד אין לכתחלה לא והא קמייתא דיעבד אין לשני אלא מה ששייר ראשון: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: ערום
txt:
<span class='five'>ערום. </span>דאהנו מעשיו והרי הוא חוטא ולא לו ומיהו המוכר עצמו דהיינו ראשון לא מקרי רשע ואע'ג דלכתחלה אסור לעשות כן דלא חמיר איסוריה שהרי השליטו הנותן בגוף ופירות לעשות בהן כרצונו: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: זה המשיא עצה
txt:
<span class='five'>זה המשיא עצה. </span>לראשון למכור בנכסים דהא קי'ל כר'ש דאין לשני אלא מה ששייר ראשון ולא נעשה נחת רוחו של מת שאמר אחריך לפלוני דהוה ניחא ליה אם ישתייר ומיהו לא אקפיד קפידא גמורה שלא יוכל הראשון למכרן אם ירצה: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: ומודה
txt:
<span class='five'>ומודה. </span>ר'ש אע'ג דאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון אם נתנו אותו ראשון במתנת שכיב מרע כגון דאמר מהיום ולאחר מיתה לא אמר כלום והשני מוציא אי נמי כשהיה שכיב מרע נתנה דשתי מתנות הללו שוות כדאמרן לעיל איזהו מתנת בריא שהיא כמתנת שכיב מרע כו': ה'ג בהלכות גדולות ובפירוש רבינו חננאל 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: מ'ט אמר אביי מתנת שכיב מרע אימת הויא לאחר מיתה וכבר קדמו אחריך
txt:
<span class='five'>מ'ט אמר אביי מתנת שכיב מרע אימת הויא לאחר מיתה וכבר קדמו אחריך. </span>האי שני דקאמר עליה הנותן אחריך לפלוני קדם לזה שנתנו לו הראשון דמשעה שהתחיל האי ראשון לטרוף קנה השני דאחריך עם גמר מיתה משמע דמשעה דאין הראשון צריך לנכסים הללו זיכהו הנותן לזה השני אחריו מיד אבל האי מקבל מתנה מראשון לא קנה עד לאחר גמר מיתה דסתם אדם הנותן ממונו לאחר מיתתו אין רוצה להוציא ממונו מכחו עד שתגמר מיתתו אבל לעיל דנותן סליק נפשיה מהני נכסים שהרי נתנו לראשון חפץ הוא שיזכה השני עם גמר מיתתו של ראשון: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: לא ס'ד
txt:
<span class='five'>לא ס'ד. </span>דמההיא דלאחר מיתה הדר ביה דהא ודאי סתם שכיב מרע הנותן לאחרים ממון שלו אין בדעתו להוציאו מרשותו עד לאחר גמר מיתתו דאשכחן נמי כה'ג גבי אשתו כשהוא מגרשה ומתירה לאחרים דלא גמר להוציאה מכחו עד לאחר גמר מיתתו: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: זה גיטך לאחר מיתה לא אמר כלום
txt:
<span class='five'>זה גיטך לאחר מיתה לא אמר כלום. </span>דלא גמר לגרשה עד לאחר מיתה ואין גט לאחר מיתה ודלא כר' יוסי מוקמינן לה בגיטין בפ' מי שאחזו קורדייקוס דאי כרבי יוסי האמר זמנו של שטר מוכיח עליו וכמאן דאמר לה מהיום ולאחר מיתה דמי דקתני התם חולצת ולא מתייבמת וגבי אם מתי נמי דמי כמאן דאמר מהיום אם מתי דקתני התם הרי זה גט מיהו שמעינן מינה דלאחר מיתה קמגרש לה וה'ה למתנתו דאי עם גמר מיתה א'כ הוי גט ואמאי קתני לא אמר כלום: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: היו בהן עבדים כו'
txt:
<span class='five'>היו בהן עבדים כו'. </span>כלומר ורבן שמעון קאמר דמה שמכר ראשון הכל הוי מכור ואפי' עבדים והוציאם לחירות וקפריך פשיטא דכיון דאקני גוף לראשון מצי למעבד ביה כל מה דבעי: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: למיעבד איסורא
txt:
<span class='five'>למיעבד איסורא. </span>דהמשחרר עבדו עובר בעשה דלעולם בהם תעבודו <span class='mareimakom'>(ויקרא כה)</span> : תכריכי המת אסורין בהנאה ובפרק נגמר הדין <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף מז:)</span> נפקא לן מקראי: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: לשוינהו איסור הנאה לא יהבינהו ניהליה
txt:
<span class='five'>לשוינהו איסור הנאה לא יהבינהו ניהליה. </span>אלא ע'מ ליהנות בהן בני אדם דניחא ליה לאיניש דליהנו אינשי מממוניה ולא ילך לאיבוד: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: באנו למחלוקת כו'
txt:
<span class='five'>באנו למחלוקת כו'. </span>דלרבי לא יצא ראשון דהא לית ליה בגויה אלא קנין פירות שהרי אינו יכול למכרו ולא קרינא ביה לכם ולר'ש ראשון יצא דהא אי בעי הוה אכיל ליה או מזבין ליה דהא אחריך קאמר מה שישתייר אחריך: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: a
trm: עד כאן לא פליגי
txt:
<span class='five'>עד כאן לא פליגי. </span>רבי ור'ש בפירות דראשון דודאי פירות אית ליה אלא בהכי פליגי דר'ש סבר קנין פירות שיש לו לראשון כקנין הגוף דמי אפי' לר'ל דאחריך שאני ורבי סבר לאו כקנין הגוף דמי ואם מכר את הגוף לא עשה ולא כלום אבל בפירות הכל מודים דאית ליה הלכך גבי אתרוג נמי יציאת ידי חובתו ליטלו היינו פירותיו דאפילו לרבי יצא:  דאי


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: דאי מיפק לא נפיק
txt:
<span class='five'>דאי מיפק לא נפיק. </span>ראשון לרבי למאי יהביה ניהליה שהרי אין בו פירות אחרות והגוף אינו יכול למכור ולאכול ולא ניתן לראשון אלא לקיים בו מצות נטילה ולכם קרינן ביה דאין לשני כח בו כל זמן שראוי לזה הראשון לצאת בו דהא אחריך קאמר ולא דמי לאתרוג השותפין שאין יוצא בו כדלקמן דהתם כולהו מיהא הוו שותפין ביחד אבל הכא אינו משועבד לשני כלל כל ימי חיי הראשון: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: מכרה או שאכלה
txt:
<span class='five'>מכרה או שאכלה. </span>דלרבי צריך לשלם דמי אתרוג לשני ולרבן שמעון אין לשני אלא מה ששייר ראשון ולאשמועינן אתא דכי היכי דפליגי בקרקעות פליגי באתרוג דלרבי יורד הראשון ומוכרו לצאת בו דלפירי יהביה ניהליה והיינו פירותיו ולרבן שמעון אין לו לכתחלה אלא אכילת פירות דהיינו לצאת בו ואם מכר מכור ומשום דסד'א מכור דאפי' רבי מודה דלגופו יהביה לראשון דהא ליכא פירות קא משמע לן דליטלו ולצאת בו היינו פירות שנתן לראשון והגוף נתן לשני: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: שקנו אתרוג
txt:
<span class='five'>שקנו אתרוג. </span>ירשו מאביהן או לקחו במעות ירושת אביהן בתפוסת הבית כל זמן שלא חלקו ונטלו אחד מן האחין בלא דעת חבירו ויצא בו רואין אם אין האחין מקפידין זה על זה ויכול לאכלו בלא רשותם כגון שיש אתרוגים הרבה בתפוסת הבית או שימצאו הרבה אתרוגים בעיר או שכבר יצאו ואין צריכין לו עוד: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: ואם לאו לא יצא
txt:
<span class='five'>ואם לאו לא יצא. </span>דכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כג)</span>  ולקחתם לכם משלכם שיהא כולו שלו ולא שמקצתו שלו דאע'ג דדרשינן בשחיטת חולין בפ' ראשית הגז <span class='mareimakom'>(דף קלה: קלו.)</span> בגדיכם עריסותיכם תרומותיכם לרבות טלית של שותפין ועיסת השותפין ותבואת השותפין שחייבין בציצית ובחלה ובתרומה ה'ה נמי אי הוה כתיב הכא פרי עץ הדרכם אפי' של שותפות אבל כיון דכתיב לכם צריך שיהא כולו שלו והאי דלא כתיב ולקחת לך היינו למדרש מיניה שתהא לקיחה לכל אחד ואחד כדדרשינן במס' סוכה <span class='mareimakom'>(דף מא:)</span> ובתורת כהנים ומנהג שלנו שנהגו לברך כל הקהל באתרוג אחד דעתנו מסכמת לתת כל אחד במתנה את חלקו לחבירו כדאמרינן גבי רבן גמליאל ור' יהושע במסכת סוכה <span class='mareimakom'>(שם)</span> ואע'ג דלא פריש כמאן דפריש דמי דלא גרע ממתנה ע'מ להחזיר דלהכי מיהא דעת כל הקהל שוה שינתן לכל אחד עד שיברך עליו ואח'כ יחזיר והני מילי ביו'ט ראשון אבל ביו'ט שני אמרי' מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול ומה שכתוב בספרים ודוקא אתרוג אבל פריש ורמון לא אריכות פירוש של שוטים הוא ואינו מן הגמרא כן נראה בעיני וכשר: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: החזירו יצא
txt:
<span class='five'>החזירו יצא. </span>איגלאי מילתא למפרע דהויא מתנה מעיקרא שהרי קיים עתה תנאי שהמתנה היתה תלויה בתנאי ונתקיים: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: ואם לאו
txt:
<span class='five'>ואם לאו. </span>אלא מכרו או אכלו לא יצא דאיגלאי מילתא דלא הויא מתנה ואע'ג דלגבי גיטין קי'ל כר'מ דבעי תנאי כפול כדאמר בפרק מי שאחזו <span class='mareimakom'>(גיטין דף עה:)</span> אתקין שמואל בגיטא דשכיב מרע כו' הני מילי לענין גיטין וקדושין הוא דבעינן תנאי כפול לכתחלה לרווחא דמילתא דילפינן מתנאי בני גד ובני ראובן מיהא לגבי דיני ממונות לא בעינן תנאי כפול אלא גלויי דעתא בעלמא וכיון דאמר ע'מ שתחזירהו לי ואע'ג דלא כפליה למימר ואם לא תחזירהו לא תהא מתנה אפ'ה לא הוי מתנה אא'כ נתקיים התנאי דהא אפילו היכא דלא פירש כלום ואיכא למיתלי באומדן דעתא אזלינן בתר אומדן דעתא בפירקין לעיל גבי דינים הרבה כגון הכותב נכסיו לאשתו <span class='mareimakom'>(דף קלא:)</span> ולקמן בפרק מי שמת <span class='mareimakom'>(דף קמח:)</span> גבי שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים וגבי מי ששמע שמת בנו וכתב נכסיו לאחרים ואח'כ בא בנו דאמר בפרק מי שמת <span class='mareimakom'>(לקמן דף קמו:)</span> דלא הויא מתנה: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: אקנייה לבנו קטן
txt:
<span class='five'>אקנייה לבנו קטן. </span>כרבן שמעון דאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון ואע'ג דרבן שמעון לכתחלה אסר הני מילי כשאמר לו נותן אחריך לפלוני דבעינן שישתייר לאותו פלוני אחריו קצת אבל הך איתתא כיון דיהבה ליה לגמרי כל ימי חייו ולא פירשה לו לתת אחריו לאדם אחר אלא לעצמו לקורת רוחו של רב ביבי נתכוונה ואפי' ליתנו לכתחלה לכל מי שירצה והאי דאקני לבנו קטן היינו כדי שלא תוכל האשה לחזור ולקנות ממנו א'נ לפי שסמוך על שלחנו ויאכל רב ביבי הפירות תחת מזונות בנו ונראה בעיני דלא גרס לבנו קטן אלא לבנו גרידא וכן כתב בפירושי ר'ח ואגב שיטפא דכתב הכי בגמרא בשאר מקומות כתבו נמי אף בכאן: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: ממולאי
txt:
<span class='five'>ממולאי. </span>כדאמר בר'ה <span class='mareimakom'>(דף יח. ע'ש)</span> רבא ואביי מדבית עלי קאתו ועל שם מקומן נקראו בני עלי ממולאי כדאמר בבראשית רבה בתחלת פרשה נ'ט ואברהם זקן עטרת תפארת שיבה וגו' ר'מ אזל לממלא ראה אותם שחורי ראש אמר להם שמא ממשפחת עלי אתם דכתיב ביה וכל מרבית ביתך ימותו אנשים אמרו רבי התפלל עלינו אמר להם לכו וטיפלו לצדקה ואתם זוכין לזקנה כו' וה'נ אמר בר'ה <span class='mareimakom'>(שם)</span> אם יתכפר עון בית עלי בזבח ומנחה בזבח ומנחה הוא דאין מתכפר אבל מתכפר בתורה ובגמ'ח: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: אמריתו מילי מוליאתא
txt:
<span class='five'>אמריתו מילי מוליאתא. </span>דברים כרותים שאין בהם ממש לשון ימל קצירו <span class='mareimakom'>(איוב יח)</span> א'נ כגון מוליא במוליא בחזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל דף נד.)</span> גבשושיות כלומר דברים בעלי מומין ועל שם מקומם מגדפם כדכתיב בתי אכזיב לאכזב ועקרון תעקר <span class='mareimakom'>(מיכה א)</span> : 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: אפי' רבן שמעון לא קאמר
txt:
<span class='five'>אפי' רבן שמעון לא קאמר. </span>דמה שמכר ראשון הוי מכור אלא כשאמר נכסי לך ואחריך לאחר אבל כשאמר ואחריך לעצמי כי הך איתתא דלא אקניתיה לך אלא לימי חייך ורוצה היא שאחריך יחזור לה אפילו רשב'ג מודה דלא אקנייה לך אלא פירות ומאי דאקנית לברך לא אהני מידי אלא לפירות כל ימי חייך: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: אמר רבא אמר רב נחמן שור זה כו'
txt:
<span class='five'>אמר רבא אמר רב נחמן שור זה כו'. </span>נראה בעיני דמקמי הא עובדא דרב ביבי גרס לה דדמיא להך דאמר רבא אתרוג זה נתון לך במתנה ע'מ שתחזירהו לי שור זה נתון לך במתנה עד זמן פלוני לעשות בו מלאכתך: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: הרי זה מוקדש ומוחזר
txt:
<span class='five'>הרי זה מוקדש ומוחזר. </span>כלומר הרי זה מוקדש שהרי מוחזר הוא ונתקיים התנאי דאיגלאי מילתא דהויא מתנה למפרע ונראה בעיני דאם מת בתוך הזמן דפטור מלשלם דלא הוה שואל להתחייב באונסין ואף לא שומר להתחייב בגניבה ואבידה אלא מקבל מתנה הוא ולא נתחייב אלא בפשיעה: 


lvr: 43
pgn: 137
dfh: b
trm: מאי אהדריה
txt:
<span class='five'>מאי אהדריה. </span>ע'מ שתחזירהו לי קאמר ליה שיהא חזרתו לעצמו אבל כיון שהקדישו אין זו כי אם חזרה להקדש: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: כאן בצווח מעיקרא
txt:
<span class='five'>כאן בצווח מעיקרא. </span>מתחלה כשמסר לו זה את השטר התחיל צווח הלכך לא קנה שאין מזכין לו לאדם בעל כרחו דחוב הוא לו דכתיב <span class='mareimakom'>(משלי טו)</span>  שונא מתנות יחיה וכדאמרינן [באלו טריפות] <span class='mareimakom'>(חולין ד' מד:)</span> והנותן עצמו לא תחזיר לו שהרי סילק עצמו מהם אלא הפקר הם וכל המחזיק בהן זכה בהן כדאמרינן בכריתות בתחלת פרק המביא אשם תלוי <span class='mareimakom'>(דף כד.)</span> אמר ריש לקיש הנותן מתנה לחבירו ואחר הלה אי אפשי כל המחזיק בה זכה בה ואסקינן התם כריש לקיש: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: כאן בשתק ולבסוף צווח
txt:
<span class='five'>כאן בשתק ולבסוף צווח. </span>קנה כיון דקיבל השטר בשתיקה נתרצה לזכות במתנה ומאחר שזכה אין מועיל כלום להוציאה מרשותו מה שאמר אי אפשי במתנה זו עד שיתנה בלשון מתנה לאחרים או שיפקירם: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: זיכה לו ע'י אחר
txt:
<span class='five'>זיכה לו ע'י אחר. </span>בפניו והוא שתק כשמסרו את השטר או הקנו בקנין סודר לאחרים לצרכו וכשבאו למסור לו השטר התחיל צווח: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: והיו בהן עבדים
txt:
<span class='five'>והיו בהן עבדים. </span>ומתוך כך צווח שאינו רוצה לזון העבדים דאפי' למ'ד יכול הרב לומר לעבד עשה ואיני זנך אפ'ה לא ניחא ליה לעשות כן: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: אוכלין בתרומה
txt:
<span class='five'>אוכלין בתרומה. </span>מחמת השני דודאי קנה וכתיב וכהן כי יקנה נפש קנין כספו הוא יאכל בו <span class='mareimakom'>(ויקרא כב)</span> : 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: יורשין
txt:
<span class='five'>יורשין. </span>כלומר ראשון או יורשין ולרבן שמעון לא סבירא ליה האי דריש לקיש דאמר בכריתות בפרק המביא הנותן מתנה לחבירו ואמר הלה אי אפשי בה כל המחזיק בה זכה בה דסבירא ליה לרבן שמעון דאדעתא דהכי יהיב ליה דאי לא בעי מקבל מתנה תיהדר ליה והכי מפרש בכריתות ומיהו הלכתא כריש לקיש ובהך פלוגתא נמי הלכתא כרבנן דהא דקי'ל הלכה כרשב'ג במשנתנו היינו משנה אבל ברייתא לא אלא הלכה כרבנן דמשנתינו מתני' משמע אבל היכא דאמרי' משנה היינו נמי ברייתא כדאמרי' בעלמא <span class='mareimakom'>(גיטין דף סז.)</span> משנת ר' אליעזר בן יעקב קב ונקי ומשו'ה קי'ל כותיה בין במשנה בין בברייתא: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: הוכיח סופו
txt:
<span class='five'>הוכיח סופו. </span>שצווח על השתיקה שבתחלה דלא נתרצה במתנה אלא להכי שתק דגנאי היא לצווח כל זמן שלא הגיע מתנה לידו: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: תנו רבנן שכיב מרע כו'
txt:
<span class='five'>תנו רבנן שכיב מרע כו'. </span>להכי נקט שכיב מרע דבדידיה איכא לאיפלוגי בין היכא דאמר אחריו לפלוני להיכא דלא אמר משום דראוי לחלק כל נכסיו בדבור פיו לזה כך ולזה כך אבל בריא רגיל ליתן לכל אחד בפני עצמו והדבר ידוע למי מקנה תחלה ולמי לבסוף: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: שאמר תנו מאתים זוז כו'
txt:
<span class='five'>שאמר תנו מאתים זוז כו'. </span>וכגון דלא שייר אחריהן כלום דאי שייר מידי שלא חלק להם אע'ג דמית לא קנו אא'כ הקנה להם בקנין סודר כדפסקינן לקמן במי שמת <span class='mareimakom'>(דף קנא:)</span> מתנת שכיב מרע במקצת בעי קנין ואע'ג דמית: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: אם יצא עליו שט'ח
txt:
<span class='five'>אם יצא עליו שט'ח. </span>קודם שקבלו המעות אי נמי כגון דהני מאתים זוז ושלש מאות זוז שדות ששוות כך וכך דמים הלכך אפי' לאחר שגבו גובה בעל חוב מהן דמקבל מתנת שכיב מרע כיורש שויוה רבנן לקמן במי שמת ומקרקעי דיתמי משתעבדי לבעל חוב: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: גובה מכולן
txt:
<span class='five'>גובה מכולן. </span>שהרי לכולם נתכוין ליתן ביחד אלא שאין אדם יכול להוציא שני דברים כאחד וכגון שלא שתק בינתים דהיינו נמלך לקמן במי שמת הלכך גובה מכולן מן המעט ימעיט ומן הרב ירבה כגון אם בא בעל חוב לטרוף תשע דינרין גובה מן המאתים ב' דינר ומן השלש מאות שלש דינר ומן הד' מאות ארבע דינר והא דנקט האי סידרא רבותא הוא דנקט ומשום סיפא דהיכא דאמר אחריו ואחריו דאחרון אחרון נפסד ואע'פ שאוהבו השכיב מרע יותר ליתן לו מתנה מרובה: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: לפלוני בכורי כראוי לו
txt:
<span class='five'>לפלוני בכורי כראוי לו. </span>אמרי' לקמן דהאי כראוי לו לישנא יתירא הוא ליפוי כח שנתן לו הני מאתים זוז לבד בכורתו הלכך נוטלן וגם את בכורתו ואי לא הוה אמר כראוי לו היה נוטלן בבכורתו רצה בכורתו נוטל רצה מאתים זוז נוטל דידו על העליונה כדאמרי' נמי לקמן גבי היכא דאמר בבכורתו בהדיא: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: רצה בכורתו נוטל
txt:
<span class='five'>רצה בכורתו נוטל. </span>אם היא יותר ממאתים שהרי אינו יכול לגרוע מבכורתו אפי' לרבי יוחנן בן ברוקה כדנפקא לן בפרקין לעיל מלא יוכל לבכר: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: a
trm: רצה מאתים נוטל
txt:
<span class='five'>רצה מאתים נוטל. </span>אם בכורתו פחות ממאתים זוז וה'ה אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני סתמא ולא אמר בבכורתו דידו על העליונה כדפרכינן לקמן ודלמא כראוי לו בחובו קאמר ומשנינן רבי עקיבא היא דדייק לישנא יתירא אם לא אמר כראוי לו הוה אמרינן דבחובו או בבכורתו קאמר דיטול מאתים והא דנקט הכא בבכורתו אתא לאשמועינן דאף על גב דפריש בהדיא בבכורתו אפ'ה יטול כל בכורתו אם היא יותר ממאתים זוז דידו על העליונה:  ידה


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: ולא את הדות
txt:
<span class='five'>ולא את הדות. </span>שבבית אינן מכורין בכלל בית דאף על פי שכתב לו עומקא ורומא של בית דתשמיש הן בפני עצמן ולא אהני עומקא ורומא אלא למקני עומקא ורומא כדאמרן בפרק המוכר את הבית דמסתמא לא קני איניש עומקא ורומא: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: וצריך למוכר ליקח לו דרך
txt:
<span class='five'>וצריך למוכר ליקח לו דרך. </span>לבורו ולדותו ששייר לעצמו דמוכר בעין יפה מוכר ולא שייר לעצמו דרך: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: שאין צריך
txt:
<span class='five'>שאין צריך. </span>דהא חוץ מאלו לא הוה צריך למימר למעוטי בור ודות דהא מסתמא לא קני להו לוקח אלא לטפויי לו שיור דרך לבור ודות עצמו נתכוין ומיהו רבנן נמי מודו דכל לישנא יתירא לטפויי אתי היכא דאיכא מידי לטפויי כי הכא בהך ברייתא והא דאמרן הא מני רבי עקיבא היא לאו דוקא דהוא הדין לרבנן אלא משום דאשכחן ברבי עקיבא בהדיא דדריש לישנא יתירא מוקי לה כר' עקיבא: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: העדים כותבין
txt:
<span class='five'>העדים כותבין. </span>מה ששומעין זכרון עדות שהיתה בפנינו שאמר פלוני שכיב מרע שפלוני חייב לו מנה ומה ששמענו כתבנו וחתמנו: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: לפיכך
txt:
<span class='five'>לפיכך. </span>שנתנו חכמים רשות לעדים לכתוב מה ששמעו אף על פי שאין יודעין אם אמת אם שקר צריכין היתומים להביא ראיה לגבות מאותו פלוני דעדים הללו מה ששמעו מפי השכיב מרע כתבו והם לא ידעו אם ממש בדבריו אם לאו: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: וחכמים אומרים אין כותבין וכו'
txt:
<span class='five'>וחכמים אומרים אין כותבין וכו'. </span>דחיישינן לבית דין טועין שיראו שכתבו העדים ויהו סבורים שהעדים לא כתבו צוואת שכיב מרע עד שחקרו תחלה היטב וידעו שדבריו אמת כדאמר ריש לקיש בכתובות <span class='mareimakom'>(דף יט.)</span> אין העדים חותמין על השטר אא'כ נעשה בגדול ואמר נמי עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב'ד הלכך אין כותבין אלא אם כן מכירים שדבריו אמת: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: אינו צריך כו'
txt:
<span class='five'>אינו צריך כו'. </span>שהרי לא כתבו אלא אם כן הכירו ואינו צריך להביא ראיה אחרת אלא שטר זה יתקיים בחותמיו: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: ואף ר' מאיר
txt:
<span class='five'>ואף ר' מאיר. </span>מן הדין היה לו להודות לדברי חכמים ולומר כותבין משום דאין פנאי לשכיב מרע לתבוע ללוה אלא דחייש רבי מאיר לבית דין טועין שיהו סבורין שהעדים לא כתבו אלא אם כן הכירו ולא יצריכו ליורשין להביא ראיה: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: הלכתא אין חוששין לבית דין טועין
txt:
<span class='five'>הלכתא אין חוששין לבית דין טועין. </span>אלא כותבין אע'פ שאין מכירין כרב נחמן אליבא דרבנן: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: מאי שנא מדרבא דאמר רבא אין חולצין כו'
txt:
<span class='five'>מאי שנא מדרבא דאמר רבא אין חולצין כו'. </span>ול'ג דאמר רבא אמר רב סחורה אמר רב הונא דאינהו חולצין וממאנין אע'פ שאין מכירין קאמרי בפרק מצות חליצה אבל רבא דידיה אמר אין חולצין כו' ואי גרס להו הכי גרס ומאי שנא מדרבא דאמר רבא אמר רב סחורה אמר רב הונא חולצין כו' ורבא דידיה אמר אין חולצין כו' ואדרבא קאי גמרא ופריך מ'ש האי דפסקינן הלכתא אין חוששין מדרבא דס'ל חוששין: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: אין חולצין אא'כ מכירין
txt:
<span class='five'>אין חולצין אא'כ מכירין. </span>יבם ויבמה שבאו לפנינו לחלוץ ואין אנו יודעין שהוא יבמה אין נזקקין להם ב'ד לחלוץ כדמפרשי טעמא לקמן דחיישינן לב'ד טועין שאם תבא לינשא לב'ד אחר ע'י חליצת ב'ד ראשון שחלצו לה בלא הכרה יתירוה ב'ד שני לפי שיהו טועין לומר לא חלצו לה בית דין ראשון אא'כ הכירו שזה יבמה ולא ידעו הלכה זו שחולצין אע'פ שאין מכירין הלכך תקנו דאין חולצין אא'כ מכירין וכה'ג איכא למימר נמי אין ממאנין אין בית דין נזקקין למיאון עד שיכירו שניהם מהאי טעמא גופיה: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: לפיכך
txt:
<span class='five'>לפיכך. </span>כיון שאין חולצין אלא אם כן מכירין כותבין עדים גט של חליצה ומיאון להתירה אע'פ שאין מכירין דהא ודאי ב'ד הכירו כשחלצו ומיאנו והלכך אם כתבו לה עדים ראינו שחלצה ומיאנה מפלוני אפילו לא כתבו בו ואשתמודעינהו ניסת בעדות זו: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: מאי טעמא
txt:
<span class='five'>מאי טעמא. </span>אין חולצין אלא אם כן מכירין לאו משום דחוששין לבית דין טועין כדפרישית שאם אתה אומר חולצין בלא מכירין יטעו בית דין שני להשיאה בלא בדיקה שיהו סבורין לא חלצו אלא אם כן הכירו שטועין בהלכה זו (וסבורין חולצין אע'פ שאין מכירין) ולעיל נמי ניחוש לבית דין טועין ולימא אין כותבין כרבי מאיר: ומשני 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: בי דינא בתר בי דינא לא דייקי
txt:
<span class='five'>בי דינא בתר בי דינא לא דייקי. </span>כלומר גבי חליצה ומיאונין לפיכך תקנו אין חולצין אלא אם כן מכירין שאם אתה אומר חולצין אף על פי שאין מכירין התם ודאי חיישינן לב'ד טועין שיטעו ב'ד שני לומר כי יפה הכירו ב'ד ראשון כשחלצו דב'ד שני בתר ב'ד ראשון לא דייקי דכיון דחליצה ומיאונין בג' כדתנן בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף ב.)</span> קמו ב'ד במילתא ושפיר עבוד חליצה ומיאונין: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: בי דינא בתר עדים דייקי
txt:
<span class='five'>בי דינא בתר עדים דייקי. </span>כגון הכא גבי צוואת שכיב מרע לא יטעו ב'ד לומר לא כתבו עדים אלא אם כן הכירו אלא ידקדקו אחרי העדים אם הכירו בדבר אם לאו והלכתא אין חוששין לב'ד טועין כדפסיק רב דימי: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: האב תולש ומאכיל
txt:
<span class='five'>האב תולש ומאכיל. </span>אהכותב נכסיו לבנו לאחר מותו קאי דאקני ליה גופא מהיום ופירי לאחר מיתה והלכך מאכיל האב בחייו פירות שתלש לכל מי שירצה אבל מה שהניח מחובר לקרקע בשעת מיתתו אע'פ שעומד לתלוש הרי הוא של בנו מקבל מתנה ודוקא בנו אבל הכותב נכסיו לאחר אפי' מה שהניח מחובר לקרקע בשעת מיתתו הרי הן של יורשים שדעתו של אדם קרובה אצל בנו יותר מאחר והכי מוכח בגמרא: 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: הרי הוא של יורשין
txt:
<span class='five'>הרי הוא של יורשין. </span>ולא למקבל מתנה לבדו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> ומקשינן 


lvr: 43
pgn: 138
dfh: b
trm: תלוש אין
txt:
<span class='five'>תלוש אין. </span>מה שהניח תלוש הרי הן של יורשין אבל המחובר הרי הוא של מקבל מתנה דכגופה של קרקע דמי ואקנייה ניהליה לאחר מיתה:  ה'ג


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: והתניא שמין את המחוברין ללוקח
txt:
<span class='five'>והתניא שמין את המחוברין ללוקח. </span>ובתוספתא דכתובות היא שנויה מכר הבן ומת האב אם יש בנכסים מחוברים לקרקעות שמין לו ולעיל מינה קתני הכותב כל נכסיו לבנו צריך שיכתוב מהיום ולאחר מיתה ופירושה הכותב כל נכסיו מהיום ולאחר מיתה לבנו והלך אותו הבן ומכר הנכסים הללו בחיי אביו ואחר זמן מת האב זכה הלוקח במה שמכר לו בגופה של קרקע ואם יש בנכסים פירות מחוברין לא זכה הלוקח אלא בגופה של קרקע אבל בפירות אע'ג דמחוברים הן ליורשין הן לפיכך שמין אותן ללוקח ונותן דמיהן ליורשין: ומשני 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: כאן בבנו
txt:
<span class='five'>כאן בבנו. </span>מתני' שכתב לבנו ולא מכרן לאחר בחיי האב דדעתו של אדם קרובה אצל בנו כדמפרש לקמיה דלדעת כן אקני ליה גופא לאחר מיתה עם פירות המחוברין דליזכי בהו איהו גופיה ולא לדעת כן שיזכה בהן הלוקח מבנו בחייו אי נמי הבן עצמו לא אקני ללוקח דהוא אחר אלא הגוף ולא הפירות אע'ג דמחוברין: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: כאן באחר
txt:
<span class='five'>כאן באחר. </span>שמכרו הבן לאחר בחיי האב וה'ה אם כתבו האב לאחר מהיום ולאחר מיתה שאין לו חלק במחוברין: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: נזונין
txt:
<span class='five'>נזונין. </span>מזונות ממש ולפי שפרנסת הגדולים מרובין מפרנסת הקטנים ומזון הקטנים וטפולן מרובה משל גדולים לכך הוצרך לומר שהקטנים מעכבין על הגדולים מלהתפרנס והגדולים מעכבין על הקטנים מליזון מתפוסת הבית אלא חולקין בשוה ויתפרנס ויזון כל אחד מחלקו: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: נשאו גדולים
txt:
<span class='five'>נשאו גדולים. </span>נשים ועשו צרכי חופה מתפוסת הבית לאחר מיתת אביהן קודם חלוקה ישאו גם הקטנים כמו כן קודם חלוקה: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: ואם אמרו קטנים
txt:
<span class='five'>ואם אמרו קטנים. </span>לאחר מיתת אביהן הרי אנו נושאים עתה כמו שנשאתם אתם בחיי אבינו: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: וזה חומר בבנות
txt:
<span class='five'>וזה חומר בבנות. </span>היכא דבנות יורשות מהיכא דבנים יורשין ואיכא נמי בנות בהדייהו שהבנות נזונות מן הבנים בנכסים מרובין כדתנן בריש פירקין דלקמן הבנים יירשו והבנות נזונות דהכי הוה תנאי כתובה בנן נוקבן דיהויין ליכי מינאי אינון מתזנן מנכסי כו': 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: ואין נזונות מן הבנות
txt:
<span class='five'>ואין נזונות מן הבנות. </span>הקטנות מן הגדולות דבמקום שהן יורשות כל הנכסים ליכא תנאי כתובה דמזון בנן נוקבן: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: גדול אחי
txt:
<span class='five'>גדול אחי. </span>שנושא ונותן בנכסים ואיכא הנאה ליתמי כי מיכסי מלבושים נאים כי היכי דלישתמעו מיליה: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: מאי קאמר
txt:
<span class='five'>מאי קאמר. </span>דמתני' לפי משמעותה קשיא רישא לסיפא דקתני רישא נשאו גדולים ישאו קטנים והדר תני אם אמרו קטנים דמשמע לא ישאו קטנים: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: בעל לוקח הוי
txt:
<span class='five'>בעל לוקח הוי. </span>מי שויוהו רבנן בנכסי אשתו בין בחייה בין לאחר מיתה כדין לוקח או כדין יורש ונפקא מינה לכל דינין החלוקין בין מקח לירושה כי הנך לקמן בשמעתין: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: ישאו קטנות לבעל
txt:
<span class='five'>ישאו קטנות לבעל. </span>מממון אביהן המונח ועומד עדיין בתפוסת הבית כנגד אותו ממון שנטלה הגדולה: ומקשינן 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: והתני ר' חייא נשאו גדולות לבעל ישאו קטנות מבעל
txt:
<span class='five'>והתני ר' חייא נשאו גדולות לבעל ישאו קטנות מבעל. </span>אלמא מיד הבעל מוציאים מכלל שהכניסה לו כל הממון ואפי' חלק הקטנות ושמע מינה מדמוציאין מידו דיורש הוה דאי לוקח הוה מלוה על פה הוא ולא טריף ממשעבדי ומשני לעולם לוקח הוי מיהו מלוה בשטר היא האי פרנסת הקטנות דשאני פרנסת נשואין דאית ליה קלא וכמלוה בשטר דמיא הלכך טריפא ממשעבדי ומוציאין אפי' מיד הלקוחות דגרסינן בפ' מציאת האשה האחין ששיעבדו מוציאין אפי' מיד הלקוחות לפרנסה ואין מוציאין למזונות וכל שכן מן היורשין ולעולם אימא לך לוקח הוי ולענין לוותה ואכלה ונישאת לא גבינן מבעל: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: אלמנתו נזונת
txt:
<span class='five'>אלמנתו נזונת. </span>בתנאי כתובתה שכך כתב לה ואת תהא יתבא בביתי ומיתזנא מנכסיי כל ימי מיגר ארמלותיך: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: ואמרו אלמנתו נזונת
txt:
<span class='five'>ואמרו אלמנתו נזונת. </span>דלעולם היא נזונת עד שתנשא או שתתבע כתובתה או שירצו היורשין ליתן לה כתובתה כדאמרינן בכתובות: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: אי אמרת בשלמא
txt:
<span class='five'>אי אמרת בשלמא. </span>בעל בנכסי אשתו אפילו בחייה יורש הוי משום הכי קתני נישאת הבת אלמנתו נזונת מנכסיו דאע'ג דמזון האשה והבנות לא טרפא ממשעבדי דהיינו לקוחות מיורשין מיהא גביא: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: אלא אי אמרת לוקח הוי אמאי נזונת
txt:
<span class='five'>אלא אי אמרת לוקח הוי אמאי נזונת. </span>והתנן בהנזקין <span class='mareimakom'>(גיטין ד' מח:)</span> אין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים מפני תקון העולם: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: a
trm: הבכורה
txt:
<span class='five'>הבכורה. </span>חלק בכורת הבכור כדמפרש התם מתנה קרייה רחמנא לתת לו פי שנים:  והיורש


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: והיורש את אשתו
txt:
<span class='five'>והיורש את אשתו. </span>מפרש התם קסבר ירושת הבעל דאורייתא ואי לוקח הוי משעה שנשאת אפילו לאחר מיתה לא נפקא מכלל מקח וממכר ותהדר ביובל: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: באושא התקינו
txt:
<span class='five'>באושא התקינו. </span>שגלתה סנהדרין לשם כדמפרש בר'ה <span class='mareimakom'>(ד' לא.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: האשה שמכרה נכסי מלוג בחיי בעלה
txt:
<span class='five'>האשה שמכרה נכסי מלוג בחיי בעלה. </span>שאם ימות בעלה יזכה בהן ואם תמות היא ויירשה בעל יפסידו. ונכסי מלוג הן נכסים שנפלו לה מבית אביה או שהכניסה קרקעות שלא נשומו בכתובתה ולא קיבל בעל עליו אחריות ואוכל פירותיהן בחייה כתקנת חכמים תחת פרקונה ולהכי מיקרי מלוג שמולגן ומחסרן בעל שאוכל הפירות כמליגת הראש: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: אי אמרת בשלמא לוקח שויוהו
txt:
<span class='five'>אי אמרת בשלמא לוקח שויוהו. </span>רבנן משעה שנשאה משו'ה מפיק דלוקח ראשון הוי אלא אי אמרת בעל בנכסי אשתו יורש הוי משעת נשואין אמאי מפיק למה תקנו באושא שהבעל מוציא והלא האשה שהיא מורשת אותו מכרה ואין כח ביורשין לירש מה שמכר אביהן אלא ודאי מדתקנו שהבעל מוציא כך היה עיקר תקנת אושא שיהא הבעל לוקח בנכסי' משעה שנשאה והלכך מוציא שהרי קדם מקחו למקחן של לקוחות: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: אלא אמר רב אשי כו'
txt:
<span class='five'>אלא אמר רב אשי כו'. </span>לתרץ על כל אלו הדברים שיש מקומות שעשאוהו כיורש ויש מקומות שעשאוהו כלוקח: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: גבי דרבין
txt:
<span class='five'>גבי דרבין. </span>אע'ג דאיכא פסידא דידיה חיישי' לפסידא דאלמנה שמאחר שקדם תנאי מזונותיה לנשואין לא טוב לנו להפסידה בידים: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: דיתבא תותי גברא
txt:
<span class='five'>דיתבא תותי גברא. </span>וראוי ליורשה כשתמות ואלו הערימו להוציאם מידו הלכך יפסידו ולענין שאילתא דשאילנא פי' רבינו חננאל ורואה אני את דבריו לוותה ואכלה ועמדה וניסת מסתברא דכיורש הוי משום פסידא דמלוה וכן סוגיא דשמעתא דכל היכא דאיכא פסידא כגון פסידא דאלמנה דליכא למימר איהו דאפסיד אנפשיה שויוהו רבנן כיורש:  הדרן עלך יש נוחלין 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: והבנות יזונו
txt:
<span class='five'>והבנות יזונו. </span>מזונות ופרנסת נשואין עד דתבגרן או עד דתנסבן לגוברין כדתנן בכתובות <span class='mareimakom'>(ד' נב: נג:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: בשביל שאני זכר הפסדתי
txt:
<span class='five'>בשביל שאני זכר הפסדתי. </span>בתמיה ובגמ' מפרש מאי קאמר אלא לא אפסיד ונזונים יחד: 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: אמר רבן גמליאל כו'
txt:
<span class='five'>אמר רבן גמליאל כו'. </span>והכי הלכתא כאדמון דאמר בפ' בתרא דכתובות כל מקום שאמר ר'ג רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 139
dfh: b
trm: עד שיבגרו
txt:
<span class='five'>עד שיבגרו. </span>שכך התנה להן אביהן עד דתבגרן או תנסבן כדאמר בכתובות ואינך מועטין ויזונו הבנות עד שיבגרו והמותר לבנים כדמפרש ואזיל:  שקלי


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: שקלי להו בנות לכולהו
txt:
<span class='five'>שקלי להו בנות לכולהו. </span>בתמיה דכיון דקרית להו מועטין א'כ לא יטלו בהן כלום הבנים דהא תנא במתני' גבי נכסים מועטין הבנים ישאלו על הפתחים: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: והשאר לבנים
txt:
<span class='five'>והשאר לבנים. </span>והאי דקתני ישאלו על הפתחים היינו משהוציאו אותו השאר בהוצאת מזונות מכאן ואילך הבנות יזונו עד שיבגרו והבנים ישאלו על הפתחים: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: פשיטא מרובין ונתמעטו
txt:
<span class='five'>פשיטא מרובין ונתמעטו. </span>בשעת מיתה היו מרובין ועכשיו הוקירו מזונות או נתקלקלו הנכסים וחסרו ואין בהן כדי מזון אלו ואלו עד שיבגרו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: כבר זכו בהן יורשין
txt:
<span class='five'>כבר זכו בהן יורשין. </span>בשעת מיתת אביהן וקרינא בהו נכסים מרובים ויקחו הבנות חלקן המגיעם כפי שומא של שעת מיתת אביהן והבנים יירשו חלקם שהיה מגיעם באותה שעה וכל מה שחסרו הנכסים חסרו לבנות ולבנים לכל אחד כפי חלקו הראוי לו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: מהו
txt:
<span class='five'>מהו. </span>מי מטי רווחא לבנים ויטלו מותר נכסים העודף מכדי מזונות בנות עד שיבגרו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: יתומים שקדמו
txt:
<span class='five'>יתומים שקדמו. </span>קודם שהעמידו בנות בדין ומכרו אפילו בנכסים מועטין מה שמכרו מכרו דאין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים וכ'ש בנכסים מרובין כדאמר בכתובות האחים ששעבדו מוציאין לפרנסה ואין מוציאין למזונות ש'מ כיון שאם מכרו מכירתן מכירה יש להן תפיסת יד בנכסים ואם נתרבו יש להן חלק בהן וזכותם בהן עומדת: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: אלמנתו מהו שתמעט בנכסים
txt:
<span class='five'>אלמנתו מהו שתמעט בנכסים. </span>מי שמת והניח בנים ובנות והניח נמי אלמנתו וצריכה נמי מזונות כל ימי מיגר ארמלותה ואין כאן נכסים אלא כדי מזון הבנים והבנות עד שיבגרו מי אמרינן כיון דאית לה מזוני ממעטא ולא מיקרו נכסים מרובין ומפרישין מהנכסים מזון האשה והבנות עד שיבגרו והמותר לבנים דהא מועטין נינהו ולאחר שיוציאו המותר ישאלו על הפתחים או דלמא כיון דאילו מינסבא לבעל לית לה מזוני לא ממעטא וכמאן דליתא דמיא ומוציאין מן הנכסים לבנות כדי מזונן עד שיבגרו וכל השאר יירשו הבנים כדין נכסים מרובין דהא אלמנה לא ממעטא להו וקרינן בהו הבנים יירשו והבנות יזונו ומחלק הבנות לא תזון האלמנה עמהם והיינו דאיכא בין ממעטא ללא ממעטא דאי ממעטא הבנים ישאלו והאלמנה תזון ואי לא ממעטא יזונו יחד האלמנה והבנים אבל הבנות אין להן להפסיד במזונותיהם כלל בין ממעטא בין לא ממעטא דהא בין בנכסים מרובין בין בנכסים מועטין תנן הבנות יזונו אי נמי היכא דלא ממעטא מיקרו נכסים מרובין ואף על פי שנתעכבה היום או למחר מלינשא הרי הוא כמרובין ונתמעטו דאמרינן כבר זכו בהן יורשין ויזונו שלשתן יחד בנים ובנות ואלמנה כן נראה שיטה זו בעיני: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: בת אשתו
txt:
<span class='five'>בת אשתו. </span>מי שקיבל עליו בשעת נשואין לזון בת אשתו מאיש אחר חמש שנים ומת ומוטל על היורשין לזונה: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: כיון דאף על גב דמינסבא אית לה מזוני
txt:
<span class='five'>כיון דאף על גב דמינסבא אית לה מזוני. </span>עד חמש שנים מן היורשין שהרי חוב הוא שנתחייב לה אביהן ממעטא ויזונו היא והבנות והבנים ישאלו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: לא ממעטא
txt:
<span class='five'>לא ממעטא. </span>ומיקרו מרובין בשעת מיתה ונתמעטו אחרי כן וכבר זכו יורשין והבנות יזונו עד בגר ואותה הבת תזון עמהן: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: a
trm: בעל חוב מהו שימעט
txt:
<span class='five'>בעל חוב מהו שימעט. </span>אם אין נכסים אלא כדי החוב ומזון הבנות מי אמרינן דממעט והבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים או לא ממעט ויזונו בנים ובנות עד שעת טריפת בעל חוב וכשיטרוף אם יש מותר יזונו בנות עד בגר ואם לאו יפסידו:  בת


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: בת אשתו מהו
txt:
<span class='five'>בת אשתו מהו. </span>את'ל בעל חוב ממעט ה'מ דאע'ג דאילו מיית אית ליה אבל בת אשתו דל'ל אי מייתא מי ממעטא: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: אלמנתו ובת
txt:
<span class='five'>אלמנתו ובת. </span>ואין כאן אלא מזון אחת מהן ושתיהן תובעות מזונות בתנאי כתובה הלכך כיון דתרוייהו בתקנתא דרבנן אכלי איזו תקדום: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: מאי קאמר
txt:
<span class='five'>מאי קאמר. </span>מאי יפוי כח יש לזכר במזונות במקום אחר יותר מנקבה דקאמר בשביל שאני זכר וזכותי גדול הפסדתי: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: מאן דעסיק כו'
txt:
<span class='five'>מאן דעסיק כו'. </span>כלומר מי שיש לו שני בנים אחד עוסק בתורה ואחד אינו עוסק וכי אבד זכותו בירושתו בשביל שאינו עוסק: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: ויפה כחי בנכסים מרובין
txt:
<span class='five'>ויפה כחי בנכסים מרובין. </span>שאני יורש הכל אפילו מאה מנה ואין לנקבה כי אם מזונות: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: וטומטום
txt:
<span class='five'>וטומטום. </span>אטום אינו ניכר בו לא זכרות ולא נקבות וספק זכר ספק נקבה הוא ואיכא למ'ד נמי ספק בריה הוא ודוחין אותו ואין לו לא כזכר ולא כנקבה: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: הזכרים דוחין אותו
txt:
<span class='five'>הזכרים דוחין אותו. </span>ליזון ולא לירש דאמרי ליה אייתי ראיה דזכר את ותירש עמנו לך אצל נקבות ומיהו איכא למ'ד בגמרא דאפילו כנקבות לא שקיל דאינו לא זכר ולא נקבה והאי דנקט לישנא דזכרים דוחין היינו משום דבעי למישקל בזכרים להיות ידו על העליונה ואינהו דחו ליה מינייהו לומר לך אצל נקבות אע'פ שגם הנה ידחוהו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: האומר אם ילדה כו'
txt:
<span class='five'>האומר אם ילדה כו'. </span>מחלק נכסיו היה ומצוה לקיים דברי המת א'נ בריא וזיכה לו ע'י אחר ואע'ג דאמר רב הונא המזכה לעובר לא קנה הא פרכינן לה ממתני' בגמרא ולא מתרץ ליה: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: האומר ילדה אשתי זכר יטול מנה
txt:
<span class='five'>האומר ילדה אשתי זכר יטול מנה. </span>אותו הזכר לכשיולד ואירע המעשה שילדה זכר נוטל כדקאמר אביו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: אם זכר מנה אם נקבה מאתים וילדה זכר ונקבה זכר נוטל מנה נקבה נוטלת מאתים
txt:
<span class='five'>אם זכר מנה אם נקבה מאתים וילדה זכר ונקבה זכר נוטל מנה נקבה נוטלת מאתים. </span>יש מפרשים שילדה שניהן ביחד הזכר והנקבה ויטול הזכר מנה והנקבה תטול מאתים כדקאמר האב אם זכר מנה אם נקבה מאתים ולאו מלתא היא שהרי לא אמר האב אם ילדה זכר ונקבה ולא אסיק אדעתיה בלידת תאומים אלא הכי קאמר אם זכר מנה אם נקבה מאתים דמשמע אם זכר לבדו בלא נקבה או נקבה בלא זכר וכיון דהכי הוא לא יטול כלום הבן והבת אם נולדו תאומים כדאמרינן בגמרא והא זכר ונקבה לא קאמר שמא לא היה חפץ בלידת תאומים א'נ אין לידת תאומים בכלל אם זכר אם נקבה דמשמע אם זכר לבדו אם נקבה לבדה אלא ה'פ האומר אם זכר ילדה אשתי יטול אותו העובר מנה אם נקבה ילדה אשתי תטול מאתים וילדה זכר ונקבה כלומר זכר או נקבה כדקאמר האב זכר נוטל מנה אם יולד זכר נקבה נוטלת מאתים אם יהיה העובר נקבה ולאשמועינן אתא שאילו לא פירש אלא אחד מהם כדקתני רישא או זכר בלא נקבה או נקבה בלא זכר וילדה אשתו מה שלא אמר לא יטול העובר כלום אלא השתא שגילה דעתו על לידת זכר ועל לידת נקבה כל מה שתלד האשה יטול בין זכר בין נקבה ומיהו אם ילדה זכר ונקבה תאומים לא יטלו כלום כדמוכח בגמרא וכדפרישית לעיל כן נראה בעיני ועיקר: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: ילדה טומטום אינו נוטל
txt:
<span class='five'>ילדה טומטום אינו נוטל. </span>דבריה בפני עצמה חשיב ליה לא זכר ולא נקבה כדמפרש בגמרא: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: יורש את הכל
txt:
<span class='five'>יורש את הכל. </span>ואף על גב דבריה הוא ה'מ היכא דאיכא בנים ובנות ודוחין אותו בנים אצל בנות והבנות אצל בנים ואין לו לא כבן ולא כבת כדאמר אביי בגמרא משום דבריה הוא אבל היכא דליכא יורש אלא הוא לא נפיק מכלל בן אין לו עיין עליו אם אין לו בת עיין עליה א'נ משום דקרינא ביה הקרוב אליו ממשפחתו וירש אותה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: והא קתני סיפא
txt:
<span class='five'>והא קתני סיפא. </span>גבי האומר אם ילדה אשתי כו' ילדה טומטום אינו נוטל לא כבן ולא כבת דבריה הוא ואינו לא זכר ולא נקבה וה'ה לענין ירושה: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: רבא אמר דוחין אותו ויש לו
txt:
<span class='five'>רבא אמר דוחין אותו ויש לו. </span>ממה נפשך דספק זכר ספק נקבה הוא ויטול כפחות שבהן דלא בריה הוא וסיפא דקתני נכסין מועטין נקבות דוחין אותו אצל זכרים על כרחין דוחין אותו ואין לו קאמר וסיפא דמקשת לי מינה דחשיב ליה בריה אתאן לרשב'ג דתנן במסכת תמורה בפרק כיצד מערימין כיצד מערימין על הבכור מבכרת שהיתה מעוברת אומר מה שבמעיה של זו אם זכר עולה אם נקבה שלמים ילדה שני זכרים אחד מהם יקרב עולה והשני ימכר לחייבי עולה ודמיהן חולין ילדה שתי נקבות אחת מהן תקרב שלמים והשניה תמכר לחייבי שלמים ודמיה חולין ילדה טומטום ואנדרוגינוס רבן שמעון בן גמליאל אומר אין קדושה חלה עליהן דבריה הוא דאינו לא זכר ולא נקבה והלכך לא יחול עליהן קדושת שלמים ועולה במעי אמן ולא קדושת בכור בפטירת רחם דלא קרינא ביה הזכר תקדיש ומתניתין נמי דקתני ילדה טומטום אינו נוטל לרשב'ג הוא דחשיב ליה בריה: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: בשלמא לרבא
txt:
<span class='five'>בשלמא לרבא. </span>דחשיב ליה ספק הכי פירושה בזמן שהנכסים מועטין יורש כבן כאחד מן הבנים שלא יטול כלום דכיון דספק הוא לא עדיף מבנים דשואלין על הפתחים שהנקבות דוחות אותו אצל הזכרים ואין לו דאמרי ליה אייתי ראיה דנקבה את ושקול כמונו: 


lvr: 43
pgn: 140
dfh: b
trm: וניזון כבת בנכסים מרובין
txt:
<span class='five'>וניזון כבת בנכסים מרובין. </span>ממה נפשך שהזכרים דוחין אותו אצל הנקבות ויש לו מזונות ממה נפשך כרבא:  אלא


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: וליטעמיך מאי יורש כבן
txt:
<span class='five'>וליטעמיך מאי יורש כבן. </span>דקתני רישא והלא על כרחך יורש כבן ואין לו מבעי ליה לפרושי סיפא נמי לא שנא: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: לענין נחלה בן עדיף ליה
txt:
<span class='five'>לענין נחלה בן עדיף ליה. </span>דיקרא שם המת על נחלתו אבל הבת מסבת נחלה ממטה למטה אחר: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: א'ר חסדא לדידי בנתן עדיפן לי
txt:
<span class='five'>א'ר חסדא לדידי בנתן עדיפן לי. </span>אית דמפרשי לדרב חסדא במבכרת כשמעתיה אך הלשון מדקאמר לדידי אינו מוכיח כך ונראה בעיני שלא נתקיימו לו בנים כי אם בנות לכך מתאוה היה לבנות ולא נתיישב לי יפה דעתו של רב חסדא: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: והא מני ר' יהודה היא
txt:
<span class='five'>והא מני ר' יהודה היא. </span>מתניתין ר' יהודה שחפץ בהרווחה דבת כדמפרש לקמיה דלא ליתזלו: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: דתניא מצוה לזון את הבנות כו'
txt:
<span class='five'>דתניא מצוה לזון את הבנות כו'. </span>ברייתא היא בכתובות בפרק נערה שנתפתתה מצוה לזון משום ומבשרך לא תתעלם ומיהו חובה הוא דליכא כדתנן התם אינו חייב במזונות בתו ואין מחייבין אותו לזון בניו ובנותיו כדאמרינן התם דאמרינן ליה יארוד ילדה ואבני מתא שדיא: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: זכר נוטל ששה דינר
txt:
<span class='five'>זכר נוטל ששה דינר. </span>של זהב דהיינו מנה וחצי לפי שהמנה כ'ה סלעים שהן מאה זוז דינרי כסף ודינר זהב נמכר בכ'ה דינר כסף כדתנן בבבא קמא בפרקים שור שנגח ד' וה' <span class='mareimakom'>(דף לו.)</span> במשנה נמצא הששה דינר מאה וחמשים זוז שהן מנה וחצי: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: במסרס
txt:
<span class='five'>במסרס. </span>שסירס תנאיו זה למפרע מזה שהתנה על לידת תאומים אם יצא הזכר תחלה ואח'כ הנקבה יטול הזכר מאתים והנקבה לא תטול כלום וחזר וסירס תנאו להתנות על לידת מפרע אם נקבה תחלה מנה ואחר כך זכר מנה: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: המוטל בספק
txt:
<span class='five'>המוטל בספק. </span>אם זכר נולד תחלה יטלנו כו' ואם נקבה תחלה תטלנו הלכך חולקין נמצא הזכר נוטל ששה דינר זהב: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: a
trm: היכי משכחת לה
txt:
<span class='five'>היכי משכחת לה. </span>דמדקתני אין לו אלא מנה משמע דסלקא דעתך אמינא  דאף על גב דאמר יטלו שני מנין אפילו הכי אין לו אלא מנה והיכי משכחת לה דאיכא למימר הכי: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm:
המבשרני במה נפטר רחמה של אשתי אם ילדה זכר יטול מנה ילדה זכר נוטל מנה ואם נקבה מנה ילדה נקבה נוטל מנה ילדה זכר ונקבה אין לו אלא מנה והא זכר ונקבה לא קאמר דאמר נמי זכר ונקבה יטול מנה ואלא למעוטי מאי למעוטי נפל

txt:
<span class='five'>המבשרני במה נפטר רחמה של אשתי אם ילדה זכר יטול מנה ילדה זכר נוטל מנה ואם נקבה מנה ילדה נקבה נוטל מנה ילדה זכר ונקבה אין לו אלא מנה והא זכר ונקבה לא קאמר דאמר נמי זכר ונקבה יטול מנה ואלא למעוטי מאי למעוטי נפל. </span>והכי פירושו המבשרני מה תלד אשתי אם יבשרני שילדה זכר יטול המבשר מנה לפיכך אם ילדה זכר יטול המבשר מנה כדאמר האב אבל על בשורת הבת לא יטול כלום דהא לא קאמר ואם כה יאמר אם נקבה מנה כלומר אם יבשרני שילדה אשתי נקבה יטול מנה ואירע מעשה שילדה נקבה נוטל המבשר מנה אבל על בשורת זכר לא יטול כלום דהא לא קאמר אב מידי ונראה בעיני דגרסינן בה הכי אם זכר מנה אם נקבה מנה ילדה זכר נוטל מנה ילדה נקבה נוטל מנה והשתא אתי שפיר הך דפרכינן לבסוף אלא למעוטי מאי לפי שכל עניני בשורת לידה פירש בין לידת זכר בין לידת נקבה בין לידת תאומים ואם אירע מעשה שילדה זכר ונקבה תאומים אין לו למבשר אלא מנה ופרכינן והא זכר ונקבה לא אתני אב ועל לידת תאומים לא אסיק האב אדעתיה ולא אמר שיטול המבשר כלום אלא על זכר לבדו או נקבה לבדה ומשני דאמר נמי אם יבשרני זכר ונקבה ביחד ותנא כי רוכלא לא חשיב ואזיל: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: ואלא למעוטי מאי
txt:
<span class='five'>ואלא למעוטי מאי. </span>כיון דבכל בשורות יטול המבשר מנה לא  (פירש) לא זכר ולא נקבה ולא תאומים (הוה) ליה למימר המבשרני במה נפטר רחמה של אשתי יטול מנה: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: למעוטי נפל
txt:
<span class='five'>למעוטי נפל. </span>מה שפירש האב אם זכר אם נקבה למעוטי אם יבשר הפילה אשתך דלא יטול כלום דסתם זכר ונקבה היינו בר קיימא ולא מת: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: והמזכה לעובר
txt:
<span class='five'>והמזכה לעובר. </span>על ידי אחר לא קנה עד שיולד ואפילו היכא דאמר נכסיי להא עובר כשיולד דאמר רב הונא לקמן אף לכשתלד לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: איתיביה ר'נ לרב הונא
txt:
<span class='five'>איתיביה ר'נ לרב הונא. </span>ממתני' דתנן האומר אם ילדה אשתי כו' דהיינו מזכה לעובר: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: ולימא ליה ר'מ היא דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם
txt:
<span class='five'>ולימא ליה ר'מ היא דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. </span>ואמאי קאמר רב הונא איני יודע מי שנאה הא איהו גופיה ס'ל כר'מ כדאמר ביבמות בפרק האשה שהלך בעלה למדה'י <span class='mareimakom'>(דף צג.)</span> דאמר ר'נ בר יצחק רב הונא כרב ורב כר' ינאי ור' ינאי כר' חייא ור' חייא כרבי ורבי כר'מ ור'מ כר'א בן יעקב ור'א בן יעקב כר'ע דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ומפרש התם רב הונא דאיתמר המוכר פירות דקל לחבירו אמר רב הונא עד שלא באו לעולם יכול לחזור בו ור'נ אמר אף משבאו לעולם יכול לחזור בו כו' רבי מאיר דתנן האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר לאחר שתתגיירי כו' אינה מקודשת רבי מאיר אומר מקודשת ומתניתין נמי קס'ד דה'ה גבי עובר דכי היכי דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם ה'נ מקנה לעובר שלא בא לעולם: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: אימור דשמעת ליה לר'מ בדבר שישנו בעולם
txt:
<span class='five'>אימור דשמעת ליה לר'מ בדבר שישנו בעולם. </span>בשעת קנין אלא שעדיין לא הגיע זמנו לקנות כדקתני הרי את מקודשת לאחר שאתגייר לאחר שתתגיירי כו' האשה הנקנית לו הרי היא בעולם אלא שעדיין לא נתגיירה ולא הגיע זמנה לקנות אבל עובר אינו בעולם ולא קני מידי ולהכי איני יודע מי שנאה: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: דתנן
txt:
<span class='five'>דתנן. </span>בפרק אלמנה ביבמות בת ישראל שנישאת לכהן ומת והניחה מעוברת לא יאכלו עבדיה בתרומה מפני חלקו של עובר כדמפרש התם דעובר במעי זרה זר הוא שהעובר פוסל ואינו מאכיל דברי ר' יוסי כלומר שהעובר שנתעברה ישראלית מכהן בעלה שמת פוסל את העבד מלאכול בתרומה מפני חלקו דעובר במעי זרה זר הוא ולא קרינא ביה ויליד ביתו הם יאכלו בלחמו דאינו ילידו של כהן לקרות כהן עד שיצא לאויר העולם ואינו מאכיל את אמו ישראלית שעיברתו מכהן דקי'ל התם שאוכלת בתרומה בשביל בנה כהן כאילו בעלה כהן חי כדכתיב ויליד ביתו הם יאכלו בלחמו אבל עובר לא דס'ל לרבי יוסי עובר במעי זרה זר הוא כדמפרש התם שמעינן מיהא דעובר יש לו חלק במעי אמו בעבדי אביו שמת מדפסיל להו באכילת תרומה אלמא מזכה לעובר קנה הואיל ויורש ממילא בנכסי אביו: ומשני 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: דתנן
txt:
<span class='five'>דתנן. </span>ביש נוחלין רבי יוחנן בן ברוקה אומר אם אמר איש פלוני יירשני על מי שראוי ליורשו במקצת כגון בן בין הבנים וקס'ד דבעובר בין הבנים קאמר דהיינו ראוי ליורשו לכשיולד דבריו קיימין אלמא המוריש לעובר קנה דהיינו מזכה לעוברו ולעיל נמי במזכה לעובר שלו מיירי שהוא ראוי ליורשו: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: וסבירא ליה כרבי יוסי
txt:
<span class='five'>וסבירא ליה כרבי יוסי. </span>דעובר יורש ואיכא למימר דאיירי רבי יוחנן בעובר בין הבנים דהיינו ראוי ליורשו במקצת כרבי יוסי דעובר יורש: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: ולימא ליה
txt:
<span class='five'>ולימא ליה. </span>דמתני' איירי במבשרני כי המבשר ישנו בעולם ונוקי למתני' שהמבשר יטול מנה ולא העובר דהמזכה לעובר לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 141
dfh: b
trm: ולימא ליה בשילדה
txt:
<span class='five'>ולימא ליה בשילדה. </span>כשאמר האב אם ילדה זכר תנו לו מנה כבר נולד בשעת אמירה הלכך יטול מנה דלא איירי במזכה לעובר:  ולימא


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: ולימא
txt:
<span class='five'>ולימא. </span>רב הונא מתני' דאמר אם תלד אשתי זכר תנו ליה מנה לכשתלד דלא זכי ליה כלום עד שיוולד ואין זה מזכה לעובר דאמרינן לעיל דלא קנה ומשני רב הונא דאמר איני יודע מי שנאה ולא אוקמה כשתלד לטעמיה דאמר רב הונא אף המזכה לעובר בכה'ג דאמר לכשתלד כלומר נכסיי להאי דמיעברא לכשיולד לא קנה דכיון דבשעת הקנאה עובר הוא ואינו יכול לזכות לא יקנה לכשיולד ע'י אמירה דאמר לכשתלד: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: לכשתלד קנה
txt:
<span class='five'>לכשתלד קנה. </span>אע'ג דפליג ר'נ בהמוכר פירות דקל לחבירו דאמר אף משבאו לעולם יכול לחזור בו דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם הכא גבי עובר מודי דחשיב ליה כישנו בעולם וגם הנכסים שנותן לו הרי הן בעולם אלא שצריך לתקן לשונו ולומר נכסיי להאי עובר לכשתלד דאז ראוי לקנות לגמרי: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: בראשונה לא קנה
txt:
<span class='five'>בראשונה לא קנה. </span>דאיגלאי מילתא שהיה לו בן או עובר ואע'ג דסוף סוף מת העובר בבטן ולא יצא לאויר העולם כיורש גמור חשיב ליה ומרע לחזקת מחזיקי ראשונה אלמא עובר יורש כרב ששת: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: ורבא אמר
txt:
<span class='five'>ורבא אמר. </span>לעולם אימא לך לא שנא המזכה לעובר לא שנא ירושה הבאה מאיליה לא קנה כלל ושאני התם גבי המחזיק בראשונה האי דלא קנה לאו משום עובר הוא דהא אין עובר יורש אלא מעיקרא כשהחזיקו רפויי מרפיין בידייהו כשמת הגר ובזבזו נכסיו והחזיקו לא נתכוונו להחזיק לגמרי דהא מספקא להו אם יש לו יורשין אם לאו כמו שהוכיח סופו על תחלתו ששמעו לבסוף שהיה לו בן או אשתו מעוברת ושמא לא תפיל ולכך לא הויא חזקתו חזקה אא'כ חזרו והחזיקו אחר מיתת הבן והעובר ולעולם אימא לך עובר אינו יורש וגם המזכה לו לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: מאי בינייהו
txt:
<span class='five'>מאי בינייהו. </span>בין לאביי בין לרבא חזקה ראשונה לאו כלום היא מה לי משום דעובר יורש לאביי מה לי משום דרפויי מרפיא לרבא מאי נפקא לן מינה: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: איכא בינייהו ששמעו בו שמת ולא מת ואח'כ מת
txt:
<span class='five'>איכא בינייהו ששמעו בו שמת ולא מת ואח'כ מת. </span>לשונות רבים שמעתי ולא ישרו בעיני אמנם כן צריך לפרש איכא בינייהו בין אביי לרבא בכה'ג גר שמת ובזבזו ישראל נכסיו והחזיקו ואח'כ שמעו שאשתו מעוברת ושמעו אחרי כן שמת העובר ועדיין היו מוחזקין א'נ שהחזיקו אחר ששמעו בו שמת ולא היה מת כששמעו אלא אח'כ מת לאביי דאמר עובר יורש משום דהוי ירושה הבאה מאיליה המחזיקים ראשונה קודם מיתת עובר לא החזיקו אלא מחזיקי אחר מיתתו ולרבא דתלי טעמא ברפויי המחזיקים ראשונה ששמעו בו שמת הויא חזקתן חזקה ואע'פ שנודע לבסוף שעדיין לא מת מ'מ לא מרפיא בידיהם כיון ששמעו בו שמת והעובר לא יצא לאויר העולם ולא זכה לירש דלרבא אינו יורש עד שיצא לאויר והמחזיק בשניה אחר מיתת העובר לא הוי חזקתן חזקה כן נראה בעיני ועיקר: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: לשון קצרה
txt:
<span class='five'>לשון קצרה. </span>איכא בינייהו ששמעו בו שמת העובר ואח'כ החזיקו והוא לא מת אלא אח'כ מת ובאו אחרים להחזיק לרבא חזקתו ראשונה לא מרפיא שהרי שמעו שמת ונתכוונו להחזיק לגמרי וקנו דסוף סוף העובר לא יצא לאויר העולם ולא יירש מידי ולאביי אחרונים קנו: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: ת'ש
txt:
<span class='five'>ת'ש. </span>דתנן במס' נדה בפ' יוצא דופן <span class='mareimakom'>(דף מד.)</span> תינוק בן יום אחד מטמא בנגעים כו' עד נוחל ומנחיל ופרכינן בגמרא נוחל ממאן מאביו מנחיל למאן לאחין מן האב אחין אי בעו מיניה לירתו אי בעו מאביהם לירתו ומאי נפקא לן מינה בהאי תינוק אפי' כי לא בא לעולם היתה ירושה נופלת לפני אלו האחין: ומשנינן 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: a
trm: אמר רב ששת נוחל בנכסי האם להנחיל לאחין מן האב
txt:
<span class='five'>אמר רב ששת נוחל בנכסי האם להנחיל לאחין מן האב. </span>דמיניה קא ירתי כגון רחל שילדה את יוסף ומתה רחל ביום שנולד יוסף וירש את אמו שהרי בן יום אחד נוחל ואח'כ מת ומנחיל לראובן ושמעון בני יעקב שהן אחיו מאביו דמיניה דיוסף ירתי ולא מרחל שהרי אינה אמם הכי איתא במסכת נדה והכא הכי הוא דפרכינן תא שמע תינוק בן יום אחד נוחל ומנחיל בן יום אחד אין עובר לא אלמא עובר אינו יורש ירושה דממילא וכל שכן דהמזכה לעובר לא קנה וקשיא לרב ששת ומשני א'ר ששת נוחל כו' והאי שינויא במסכת נדה איתיה משום קושיא אחריתי כדפרישית לעיל ונראה בעיני דהכי גרסינן האמר רב ששת נוחל בנכסי האם כו' הלכך כיון דההוא יומא דאתיליד מתה אמו משום הכי דייקינן דוקא בן יום אחד שנולד ויצא לאויר העולם ואח'כ מתה אמו ואח'כ מת הוא והוריש לאחיו מן האב אבל עובר לא אינו יכול לירש אמו בעודנו בבטנה  להנחיל


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא אמר
txt:
<span class='five'>מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא אמר. </span>לעולם אימא לך זימנין דהיא מייתא ברישא ואחר כך עובר ומנחיל העובר לאחין מן האב דעובר יורש הוא ואע'ג דתירץ רבא לעיל שאני התם דמעיקרא רפויי מרפייא בידייהו ואתא למימר דעובר אינו יורש שיטת גמרא הוא זה אזיל הכא וקא מדחי ליה ואזיל הכא וקא מדחי ליה ולעולם הך משנה דבן יום אחד נוחל ומנחיל לאו למעוטי עובר מדין ירושה אלא למעוטי דאינו ממעט בחלק בכורה וכדמפרש ואזיל שבא לומר דבן יום אחד ממעט בחלק בכורה כגון יעקב שמת והניח שני בנים ראובן ושמעון והניח שנים עשר מנה ראוי הבכור ליטול פי שנים כאחד מן אחיו ויטול ראובן שמנה מנים ושמעון ארבעה מנים נולד לוי בחיי יעקב ומת יעקב בו ביום אחרי לידת לוי נמצא נוטל ראובן ששה ושמעון שלשה ולוי שלשה ומת לוי בו ביום אחרי מיתת אביו דהוה ליה בן יום אחד ומנחיל לאחיו שלשה מנים הראוין לו ובאלו לא יטול ראובן חלק בכורה כנגד שמעון שהרי מכח אחיו לוי הוא יורש נמצא ראובן נוטל שבעה מנין וחצי ושמעון ד' מנין וחצי נמצא שמעטו לידת לוי לראובן חצי מנה מחלק בכורתו ודוקא בן יום אחד אבל אם היה לוי עובר כשמת אביו יעקב ואח'כ נולד לוי אינו ממעט בחלק בכורה אלא בחלק פשיטות כיצד מת אביו נוטל ראובן מן השנים עשר מנים ארבעה מנים בחלק בכורה כאילו אין העובר בעולם שהרי לא הניח יעקב בנים ילודים אלא ראובן ושמעון ושמנה מנים הנותרים יחלקו בין שלשתן ראובן ושמעון ולוי כל אחד יטול שלש מנים חסר שליש וגם אם יחזור וימות לוי יטול אחיו בחלקו נמצא ראובן נוטל ארבעה מנים של חלק בכורה ושלשה מנים חסר שליש חלק פשיטותו ומחצית של חלק לוי דהיינו מנה ושליש סך הכל ח' מנין ואם היו עשרה אחין יחלקו חלק לוי לעשרה חלקים וחלק בכורה לא יזוז מקדמותו: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: וילדו לו בעינן
txt:
<span class='five'>וילדו לו בעינן. </span>כשנולדו לאב בחייו אמר רחמנא לתת לו פי שנים חלק בכורה על אחיו שכם אחד אבל עובר הנולד לאחר מיתתו של אב לא קרינא ביה וילדו לו ולגבי חלק בכורה כמאן דליתא דמי ויטול הבכור חלק בכור גדול לפי חשבון אותן אחין הנולדים בחיי אביו: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: בכור הנולד לאחר מיתת האב
txt:
<span class='five'>בכור הנולד לאחר מיתת האב. </span>כגון ילדה תאומים או היו ליעקב נשים הרבה ונולד ראובן אחר מיתתו מלאה ויוסף מרחל: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: יכיר בעינן
txt:
<span class='five'>יכיר בעינן. </span>וכיון דנולד בחייו אפילו לא ראהו אביו ולא הכירו מימיו הואיל וראוי להיכרא אין היכרא מעכבת בו כדר' זירא דכל הראוי לבילה כו' <span class='mareimakom'>(לעיל דף פא:)</span> בפר'ח: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: והלכתא המזכה לעובר לא קנה
txt:
<span class='five'>והלכתא המזכה לעובר לא קנה. </span>כרבי יוחנן וכגון שאינו בנו אבל המזכה לעובר שבמעי אשתו קנה דדעתו של אדם קרובה אצל בנו: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: נכסי לברי דיהוי ליך מינאי
txt:
<span class='five'>נכסי לברי דיהוי ליך מינאי. </span>ולא היתה אשתו מעוברת הלכך לא קנה כדלקמן דכה'ג לא אמרינן דעתו של אדם קרובה אצל בנו אלא היכא דמזכה לעובר שנתעברה אשתו כבר ושוב מצאתי כן בפר'ח: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: אית חולק לטליא במקום בניא
txt:
<span class='five'>אית חולק לטליא במקום בניא. </span>דאף על גב דבניא לא קנו בכח מתנה זו אפילו חלק אחד דהא ליתנהו אפילו עובר דנימא דעתו של אדם קרובה אצל בנו ולא יקנו אלא בתורת ירושה במיתת אביהם אפ'ה בריה טליא קנה בכח מתנה זו חלק אחד מלבד חלקו שיורש עם אחיו: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: אית חולק לטליא כנגד אחד מהן
txt:
<span class='five'>אית חולק לטליא כנגד אחד מהן. </span>אילו קני דה'ק ויקנה כחד מברא דיהוי לה מינאי ואף על פי שלא יקנו רואין כמה בנים יהיו לה אם הן שלשה בנים מלבד הקשיש חולקין בארבעה חלקים ויטול זה חלק אחד מהן וחוזרין וחולקים שלשה חלקים הנותרים לארבעה ויטול כל אחד חלק אחד בתורת ירושה: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: טליא
txt:
<span class='five'>טליא. </span>תינוק גדול כדאמר בפרק המוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(לעיל דף צא:)</span> דאמר רב נחמן נהירנא כי הוו מטיילין טליא וטליתא כבר שב סרי בשוקא ולא הוו חטאו: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: במקום בניא
txt:
<span class='five'>במקום בניא. </span>כשיירשו הבנים את אביהן אית חולק לטליא עמהם לבד ירושתו כדפרישית: 


lvr: 43
pgn: 142
dfh: b
trm: לית חולק לטליא
txt:
<span class='five'>לית חולק לטליא. </span>אלא חלק ירושה בלבד כדמפרש לקמיה דקני כחמור הוא דקאמר ליה קני כאחד מן הבנים שיהיו לי וכי היכי דאינהו לא קנו שהרי לא היו עדיין אפילו עובר בשעת מתנה איהו נמי לא קנה שנתלית מתנתו במתנת הבנים:  וכרכיש


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: קני כחמור מי קנה
txt:
<span class='five'>קני כחמור מי קנה. </span>כמו שהחמור לא קנה כן הוא לא קנה הכא נמי כי היכי דבנים העתידים לבא בעולם לא קנו איהו נמי לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: קנה מחצה
txt:
<span class='five'>קנה מחצה. </span>דהכי אמר ליה אתה וחמור תקנו שניכם הוא מחצה ואתה מחצה ולא אבד האיש חלקו בשביל החמור שלא תלאן זה בזה: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: לא קנה ולא כלום
txt:
<span class='five'>לא קנה ולא כלום. </span>דכיון דבקנין אחד שיתף שניהם לא נגמרה בדעתו להקנות לזה בלא זה כלום וכיון דחמור לא קנה איהו נמי לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: רב ששת אמר קנה הכל
txt:
<span class='five'>רב ששת אמר קנה הכל. </span>אדם יודע שאין חמור קונה וגמר בדעתו שמי שיוכל לקנות משניהם יקנה: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: כשהוא תורם
txt:
<span class='five'>כשהוא תורם. </span>קישות אחד מחמשים איכא למיחש דלמא איכא מר בפנימי שבזה טפי מאינך ואין כאן אחד מחמשים במתוק ונמצא תורם מן המר על המתוק הלכך כשהוא תורם מוסיף על המתוק כביצה מקישות אחרת ותורם קישות וכביצה על הארבעים ותשע ואיכא השתא מתוק בתרומה טובא ונמצא תורם מן המתוק על המתוק: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: ואמאי את וחמור הוא
txt:
<span class='five'>ואמאי את וחמור הוא. </span>שאמר קישות זה יהא תרומה על אלו וכיון דיש בה מר ומתוק כי היכי דמר לא חייל בה תרומה ולא מבטל שם טבל מן המ'ט הכי נמי המתוק ולא יחול עליו שם תרומה אלא מאי אית למימר המתוק קנה הכל ופטר מטבל את המ'ט ולעיל נמי את וחמור אף על גב דחמור לא קנה הוא קנה הכל כי היכי דהכא דמר לא קנה ומתוק קנה הכל: ומשני 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: שאני תרומה
txt:
<span class='five'>שאני תרומה. </span>דמר נמי תרומה מעלייתא הוא כמתוק ואין כאן את וחמור ושניהן קונין זה כזה: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: לא תשאו
txt:
<span class='five'>לא תשאו. </span>על התרומה חטא אם תרימו את חלבו מן היפה הא אם תרימו מן הרע תשאו עליו חטא שלא עשית מצוה מן המובחר: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: מעשה בחמש נשים
txt:
<span class='five'>מעשה בחמש נשים. </span>בפ' האיש מקדש והתם מפרש לה רב שפיר אמר רב שמע מינה ממתניתין ארבעה ונקט בידיה תלת שמע מינה המקדש בפירות שביעית מקודשת וש'מ קדשה בגזל אינה מקודשת ואפילו בגזל דידה מדקתני שלהן היתה ושל שביעית היתה טעמא דשביעית דהפקר הוא הא דשאר שני שבוע לא וש'מ אשה נעשית שליח לחבירתה ואפי' במקום שנעשית לה צרה שהרי קבלה אחת על ידי כולן ונתקדשה היא וחברותיה בכלכלה זו ונעשו צרות זו לזו: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: אין אחיות מקודשות
txt:
<span class='five'>אין אחיות מקודשות. </span>דקדושין שאין מסורין לביאה לא הוו קדושין כלל ואפי' בחדא מינייהו: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: ואמאי
txt:
<span class='five'>ואמאי. </span>נכריות מקודשות והא את וחמור הוא הרי מקדש בכלכלה זו כולן חמש נכריות ואחיות וכי היכי דאחיות לא קנו נכריות נמי לא יקנו אלא שמע מינה מה שיש בידו כח לקנות יקנה הכל כרב ששת: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: היינו דחזאי רב הונא בר אויא בחלום
txt:
<span class='five'>היינו דחזאי רב הונא בר אויא בחלום. </span>ומשום דאמרת לי דמותיב רב אויא תיובתא נתקיים חלומי מיהו לאו קושיא הוא דלאו מי אוקימנא כו' בתמיה: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: הראויה מכם
txt:
<span class='five'>הראויה מכם. </span>ואין אחיות בכלל ואביי הוא דמוקי לה הכי בקדושין וקי'ל כרב נחמן דאמר דאת וחמור קנה מחצה והמזכה לעובר לכשתלד קנה כרב נחמן בפירוש רבינו חננאל: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: והיתה לאהרן וגו'
txt:
<span class='five'>והיתה לאהרן וגו'. </span>בלחם הפנים כתיב אהרן זה כהן גדול מחצה לכהן גדול ומחצה למשמרת כהנים והך ברייתא במסכת יומא בפרק ראשון <span class='mareimakom'>(דף יז:)</span> דתנן התם גבי כהן גדול מקריב חלק בראש ונוטל חלק בראש ותניא בגמרא ונוטל חלה אחת משתי חלות של עצרת ארבע או חמש ממעשה לחם הפנים רבי אומר לעולם חמש שנאמר והיתה לאהרן ולבניו מחצה לאהרן ומחצה לבניו והתם מפרש למה אינו נוטל שש דהאיכא י'ב חלות שתים מערכות שש המערכת ומכאן אנו למדין דהמזכיר יחיד אצל מרובין לענין מתנה נוטל כנגד המרובין: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: חלוקה הוא
txt:
<span class='five'>חלוקה הוא. </span>בכלל שאר כהנים אע'ג דלא גלי ביה קרא שלא כתב אהרן אלא והיתה לכהנים היה חולק עמהן: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: אבולי ואיסטרטיגי
txt:
<span class='five'>אבולי ואיסטרטיגי. </span>עשירים ושרים כדגרסינן <span class='mareimakom'>(במגילה דף טו.)</span> במרדכי והמן זה בא בפרוזבולי וזה בא בפרוזבוטי נציבים ומצב פלשתים מתרגמינן איסטרטיגי <span class='mareimakom'>(שמואל א יד מלכים א ד)</span> : 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: a
trm: מתיב ר' זירא
txt:
<span class='five'>מתיב ר' זירא. </span>לרב יוסף: <span class='five'>האומר הרי עלי מנחה מאה עשרון להביאם בשני כלים מביא ששים בכלי אחד ומ' בכלי אחד כו'.  הרי                     </span>


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: ופריק התם אנן סהדי דלקרבן גדול קא מכוין
txt:
<span class='five'>ופריק התם אנן סהדי דלקרבן גדול קא מכוין. </span>לאתויי בכלי אחד והאי דקאמר שני כלים ולא קאמר מאה עשרון להביא בכלי אחד משום דידע דלא אפשר לאתויי בכלי אחד יותר מששים עשרון דתנן בפרק המנחות והנסכים <span class='mareimakom'>(מנחות דף קג:)</span> מתנדב אדם מנחה של ששים עשרון ומביא בכלי אחד ואם אמר הרי עלי ס'א מביא ס' בכלי אחד ואחד בכלי אחד שכן הצבור מביאין ביום טוב הראשון של חג שחל להיות בשבת ששים ואחד דיו ליחיד שיהא פחות מן הצבור אחד א'ר שמעון והלא אלו לכבשים ואלו לפרים ואינן נבללין זה עם זה אלא עד ששים יכולין לבלול כו': 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: והלכתא כוותיה דרב יוסף בשדה כו'
txt:
<span class='five'>והלכתא כוותיה דרב יוסף בשדה כו'. </span>משום דבכולי גמרא רבה ורב יוסף הלכתא כרבה איצטריך למימר דהלכתא כרב יוסף בהני תלת: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: בשדה
txt:
<span class='five'>בשדה. </span>בפרק השותפין <span class='mareimakom'>(לעיל דף יב:)</span> גבי ההוא גברא דזבן ארעא אמצרא דבי נשא ותלת מילי קאמר רב יוסף התם: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: ענין
txt:
<span class='five'>ענין. </span>בפרק יש נוחלין קנין אימתי חוזר רב יוסף אמר כל זמן שעסוקים באותו ענין ואית דגרס קנין: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: לכלתיה שדר
txt:
<span class='five'>לכלתיה שדר. </span>ולא לבנותיו ודוקא דאינסיבא בנתיה שאינה מוטלת עליו ירושלמי בפ' שני דייני גזירות מי ששלח למדינת הים ואמר יתנו אלו לבניו בנותיו בכלל ואם בשעת מיתה אמר אלו לבניי אין הבנות בכלל: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: נכסיי לבניי
txt:
<span class='five'>נכסיי לבניי. </span>ולא היה לו אלא בן אחד זכר וגם בנות היו לו ובעי גמרא מי קרו אינשי לברא יחידאה בניי לשון רבים וא'כ כל נכסיו נתן לבנו ואין הבנות בכלל או לא ויחלקו הבנות עמו: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: כחושים של קנה
txt:
<span class='five'>כחושים של קנה. </span>שגדלים הרבה ביחד בלע'ז טרוק'ש אי נמי עלי קנים או קשרי הקנים קרוין כן: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: מי קרו אינשי לבר ברא ברא
txt:
<span class='five'>מי קרו אינשי לבר ברא ברא. </span>ולפיכך אמר נכסיי לבניי לשון רבים ויחלקו ביניהם או לא קרו ליה ברא והאי דקאמר לשון רבים היינו כדאמרן לעיל ובני פלוא אליאב: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: מותר בבני בנים
txt:
<span class='five'>מותר בבני בנים. </span>אבל לענין פריה ורביה חשיבי כבנים בפרק הבא על יבמתו <span class='mareimakom'>(יבמות דף סב:)</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: ואם אמרו גדולים לקטנים
txt:
<span class='five'>ואם אמרו גדולים לקטנים. </span>בפני עדים או אמרו לבית דין או בצבור ראו מה שהניח לנו אבא ומזומנים אנו לחלוק ומה שנשביח נשביח מחלקנו ונתעצלו ב'ד לחלוק אז השביחו לעצמן: 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: ואם אמרה ראו מה שהניח לי בעלי הריני עושה ואוכלת השביחה לעצמה
txt:
<span class='five'>ואם אמרה ראו מה שהניח לי בעלי הריני עושה ואוכלת השביחה לעצמה. </span>והוא דלא שקלה מזוני דאי שקלה מזוני לא דתנן אלמנה נזונת מנכסי יתומין ומעשה ידיה שלהן <span class='mareimakom'>(כתובות דף צה:)</span>: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 143
dfh: b
trm: אלא ששבחו נכסים מחמת נכסים
txt:
<span class='five'>אלא ששבחו נכסים מחמת נכסים. </span>לא טרחו ולא הוציאו משלהם כלום אלא מנכסי אביהן שכרו פועלים והשביחו הנכסים: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: מחמת עצמו הוא
txt:
<span class='five'>מחמת עצמו הוא. </span>שמשמרין אותו הגדולים וצריכין לעמוד על גביו פן יהיה הפקר לכל שואבי מים: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: דלנטירותא עבידא
txt:
<span class='five'>דלנטירותא עבידא. </span>אינן צריכין להוציא משלהן כלום עליו אלא לשמרו וגם הקטנים יכולין לשמרו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: עבד בהן עיסקא
txt:
<span class='five'>עבד בהן עיסקא. </span>וחשיב ליה שבח נכסים מחמת נכסים הואיל ואין צריך טורח כל כך אלא לקנות ולמכור: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: לא שביק גירסיה וטרח לאחריני
txt:
<span class='five'>לא שביק גירסיה וטרח לאחריני. </span>וכמי שאמר ראו מה שהניח לנו אבא דמי ושמעי' מהכא דכל היכא דמאן דהוא כמו רב ספרא אע'ג דלא אמר לעצמי אני עושה כמאן דאמר דמי והשביח לעצמו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: אשה מאי עבידתה
txt:
<span class='five'>אשה מאי עבידתה. </span>או תטול כתובתה ותלך לה או תטרח קמי יתמי ותהיה ניזונת ומעשה ידיה שלהן ואין לה להשתכר בממון היורשים: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: באשה יורשת
txt:
<span class='five'>באשה יורשת. </span>כגון שנשא ראובן בת שמעון ומתו וירשו בני ראובן ובת שמעון את נכסי יעקב אבי אביהן או כגון בת בין הבנות או בת הבן בין הבנים דינה כדין האחין או שאמר בעלה תטול אשתי כאחד מן הבנים אם השביחה את הנכסים פירשה לעצמה לא פירשה השבח לאמצע ואלמנה שאמרה בב'ד ראו מה שהניח לי בעלי הריני עושה ואוכלת השביחה לעצמה והוא דלא שקלא מזוני דאי שקלא מזוני הא תנן אלמנה ניזונת מנכסי יתומין ומעשה ידיה שלהן הלכך אשה שמת בעלה והניח נכסים מועטין שאין בהן כדי כתובתה אם אמרה ראו מה שהניח לי בעלי ונתעצלו ב'ד או יורשין להשביעה על כתובתה אפילו השביחה אלף ככר השביחה לעצמה אבל אם השביחה הנכסים סתם תטרוף כתובתה והמותר ליורשין ואע'פ שלא נשתייר מבעלה אפילו רביע כתובתה: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: קנאו
txt:
<span class='five'>קנאו. </span>הבן לאותו הבית תקנת חכמים היא והלכתא בלא טעמא כדלקמן ובמס' גיטין מוקמינן לה כגון שיש לאביו בעיר בית אחר לדור בו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: שני בתים כו'
txt:
<span class='five'>שני בתים כו'. </span>אם תמצא לומר בית ואכסדרה קנה היינו משום דאכסדרה משועבד לבית אבל שני בתים זה לפנים מזה מהו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: אוצרו בתוכו
txt:
<span class='five'>אוצרו בתוכו. </span>הלכך בית לא קנה דכיון דמשתמש האב בבית לא הוציאו מחזקתו ולא מקני ליה לבנו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: שווינהו רבנן
txt:
<span class='five'>שווינהו רבנן. </span>הם תקנו את הדברים כך אף על פי שאינו דין תורה כי מדה ומדה הם: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: חדא הא
txt:
<span class='five'>חדא הא. </span>המשיא אשה לבנו ותקנת חכמים היא לכבוד החתן שגנאי הדבר לשאת אשה ואין מקום לדור בו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: אפוטרופא
txt:
<span class='five'>אפוטרופא. </span>דאנן סהדי דלא עקר נחלת הבנים ולא נתכוין אלא שיכבדוה הבנים מתוך שאוכלין על ידה: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: a
trm: קנה
txt:
<span class='five'>קנה. </span>כך תקנו חכמים לפי שהדבר תדיר הוא בין הבריות ולא הזקיקו חכמים להקנות בקנין ובעדים:  מתני'


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: אחין השותפין שנפל אחד מהן לאומנות
txt:
<span class='five'>אחין השותפין שנפל אחד מהן לאומנות. </span>אומנות המלך שמחמת אביו נפל לאומנות זו שכן מנהג המלך מעמיד מבית זו מוכס חדש אחד ומבית זו חדש אחד וכן מכל בתי העיר: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: מחמת אחין
txt:
<span class='five'>מחמת אחין. </span>כמנהג העיר לקחת מכל בית שוטר אחד לפי הזמן הקבוע או לחדש או לשנה: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: צנים פחים
txt:
<span class='five'>צנים פחים. </span>לישנא דקרא צנים פחים בדרך עקש הצנה והקור פח ומוקש בדרך עקש כי בידו הדבר תלוי להשמר מן הצנה ויש מפרשים צנים פחים קור וחום: <span class='shastitle7'>מתני'</span> ה'ג 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: האחין שעשו מקצתן שושבינות בחיי האב
txt:
<span class='five'>האחין שעשו מקצתן שושבינות בחיי האב. </span>ששלח האב את אחד מבניו לשמוח את החתן ובידו דורונות שכן דרך שושבינות נוטל דורון לשמחת חופת חבירו ואוכל עמו וזה יחזיר לו כמו כן כשישא אשה כדתניא לקמן <span class='mareimakom'>(דף קמה.)</span> ה' דברים נאמרו בשושבינות רעה דוד <span class='mareimakom'>(ש'ב טו)</span>  מתרגמינן שושבינא דדוד: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: נגבית בב'ד
txt:
<span class='five'>נגבית בב'ד. </span>כדין מלוה אביהם ובגמ' פריך עלה ומשני לה נגבית בבית דין כדין מלוה: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: אבל השולח לחבירו
txt:
<span class='five'>אבל השולח לחבירו. </span>בלא חופה אי נמי בחופתו ואינו הולך לאכול שם ולשמוח עמו בחופתו אין זה דין שושבינות אלא מתנה בעלמא וגמילות חסד ואינה נגבית בב'ד: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: ורמינהי שלח לו אביו שושבינות
txt:
<span class='five'>ורמינהי שלח לו אביו שושבינות. </span>כלומר שלח על ידו ולצרכו שהוא יאכל וישמח עמו דהא לקמן מפליג בין שלח אביו שושבינות לשלח לו אביו שושבינות: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: חוזרת לו
txt:
<span class='five'>חוזרת לו. </span>לאותו הבן ולא לאמצע כדקתני מתניתין וקשיא למתניתין דסבירא ליה להאי תנא דכיון דשלח האב על יד זה הבן חפץ הוא שלו לבדו יחזיר שושבינות ולא לשאר בניו: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: נשתלחה לאביו תנן
txt:
<span class='five'>נשתלחה לאביו תנן. </span>כדמתרץ לה ואזיל וחוזרת לאמצע דמתניתין היינו חוזרת מן האמצע כדמפרש ואזיל אבל היכא דשלח אביו שושבינות ע'י בנו לאחרים מודה תנא דמתני' דחוזרת לאותו הבן לבדו כברייתא: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: רבי אסי אמר
txt:
<span class='five'>רבי אסי אמר. </span>לעולם מתני' כדקתני שהאב שלח שושבינות לאחרים וכשהיא חוזרת חוזרת לאמצע וכו' וברייתא דקתני חוזרת לאותו הבן לבדו לא קשיא מתני' בסתם ששלח סתם ע'י אחד מבניו ולא פירש דלדעת בן זה שלח הלכך חוזרת לאמצע אבל הברייתא במפרש השושבינות תחזור לאותו הבן הלכך חוזרת לו ואינה חוזרת לאמצע: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: כדתניא שלח לו אביו שושבינות
txt:
<span class='five'>כדתניא שלח לו אביו שושבינות. </span>כלומר נתן לו אביו מעות ושלחו לעשות שושבינות כשחוזרת חוזרת לו לבדו אבל שלח אביו שושבינות סתם ולא ייחד לאחד מבניו אף על פי שעל ידי אחד מבניו שלח אינה חוזרת לו לבדו אלא לאמצע: 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: ושמואל אמר
txt:
<span class='five'>ושמואל אמר. </span>לעולם כדקתני ברייתא דהאב השולח שושבינות על יד אחד מבניו חוזרת לאותו הבן לבדו ומתניתין דקתני חוזרת לאמצע ה'מ שמת הבן שנשתלחה שושבינות על ידו ורוצה היה לחזור לו אלא שמת וייבם אחד מן האחים את אשתו ורחמנא אמר יקום על שם אחיו לנחלה ודינו היה ליטול השושבינות במקום אחיו אי לאו דקרייה רחמנא בכור כדכתיב והיה הבכור וגו' ואין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק ואמרינן לקמן דאין בכור נוטל פי שנים הלכך חוזרת לאמצע לכל האחין: ומקשה גמרא 


lvr: 43
pgn: 144
dfh: b
trm: מכלל דאידך
txt:
<span class='five'>מכלל דאידך. </span>אותו שנשתלחה לו שושבינות על ידי זה הבן שמת בעי שלומי בתמיה וכי יש לו לשלם שושבינות ליורשי שושבינו שמת והלא יכול לומר תנו לי שושביני ואשמח עמו ואוכל בחופתו כמו ששמח גם הוא ואכל בחופתי וכיון שמת נפטרתי מלשלם שכן מנהג שושבינות להביא דורון ולאכול עמו בחופתו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: תנו לי בעלי
txt:
<span class='five'>תנו לי בעלי. </span>כלומר אני מזומנת להשלים תנאי קדושי דהיינו נשואין ואין העיכוב תלוי בי: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: אמר רב יוסף
txt:
<span class='five'>אמר רב יוסף. </span>בעלמא אמרי' תנו לי שושביני ואשמח עמו כדקאמרת אבל הכא במאי עסקינן כגון ששמח ואכל עם המת בחופתו אותו שחייב לו השושבינות ונתחייב השושבין מיד לפרעו אחרי ששמח עמו אלא שמת וייבם אחיו את אשתו ושושבינות זו ראויה היא ותחזור לאמצע דרך שושבינות אוכל עמו ואח'כ מביא הדורון: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: לימא תנו לי בעלי ואשמח עמו תנאי היא
txt:
<span class='five'>לימא תנו לי בעלי ואשמח עמו תנאי היא. </span>למר מחזירין קדושין אם מת הארוס ולמר אין מחזירין: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: בתולה גובה מאתים
txt:
<span class='five'>בתולה גובה מאתים. </span>אם מת או גירשה ובדכתב לה מן האירוסין דהיכא דלא כתב לה בעיא היא בכתובות <span class='mareimakom'>(דף פט:)</span> ולא איפשיטא: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: דהדר ביה איהו
txt:
<span class='five'>דהדר ביה איהו. </span>חוזר בה ורוצה לגרשה הלכך תטול כתובתה מלבד קדושין והוא הדין אם מת הוא כדמפרש ואזיל ומשום דמיבעי ליה לפרושי באנפי נפשיה טעמא דמת הוא משום תנו לי בעלי ואשמח עמו נקט הכא לישנא דהדר ביה איהו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: דמית הוא כולי עלמא לא פליגי
txt:
<span class='five'>דמית הוא כולי עלמא לא פליגי. </span>דאינה מחזרת קדושין דמציא אמרה תנו לי בעלי ואשמח עמו כדאוקמה רב יוסף בר אבא לברייתא דלעיל: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: לטיבועין ניתנו
txt:
<span class='five'>לטיבועין ניתנו. </span>שאם תמות ולא יזכה לישאנה יהיו אבודין ולא יחזרו לו: ופרכינן 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: והא מקום שנהגו להחזיר מחזירין קתני
txt:
<span class='five'>והא מקום שנהגו להחזיר מחזירין קתני. </span>במילתיה דר' יהודה הנשיא והיכי מוקמת לה לדידיה דלטיבועין ניתנו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: סבלונות ודאי
txt:
<span class='five'>סבלונות ודאי. </span>בההוא מודינא לך דבמנהגא תליא מילתא והוא תכשיטים ששולח לארוסתו לאחר שקדשה אבל קדושין ודאי לטיבועין ניתנו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: בתולה גובה מאתים זוז
txt:
<span class='five'>בתולה גובה מאתים זוז. </span>דהיינו שני מנין והיינו חמשים שקל כמוהר הבתולות מלבד קדושין תטול כתובתה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: אילימא שמתה
txt:
<span class='five'>אילימא שמתה. </span>היא ומשום הכי קאמר ר' יהודה מחזרת לו את השאר דקדושין לאו לטיבועין ניתנו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: אלא בשמת הוא
txt:
<span class='five'>אלא בשמת הוא. </span>והלכך גובה כתובתה כדין אלמנה ואמאי קמחזרת לר' יהודה את השאר והא אוקימנא לעיל יכולה היא שתאמר תנו לי בעלי ואשמח עמו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: מישרא שריא ליה
txt:
<span class='five'>מישרא שריא ליה. </span>כדנפקא לן בסוטה <span class='mareimakom'>(דף ב:)</span> מוהיא לא נתפשה אסורה הא נתפשה מותרת ואם בא לגרשה שלא כדין למה תחזיר [לו] את השאר: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: שנאנסה
txt:
<span class='five'>שנאנסה. </span>ואסורה לו כדנפקא לן <span class='mareimakom'>(כתובות דף נא:)</span> מוהיא לא נתפשה הא יש לך אחרת אע'פ שנתפשה אסורה ואיזו זו אשת כהן וכיון דלא פשעה לא הפסידה כתובתה לד'ה אבל בקידושיה פליגי: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: ר' יוסי מספקא ליה
txt:
<span class='five'>ר' יוסי מספקא ליה. </span>והוו קדושין ממון המוטל בספק וחולקין ומחזרת לו את החצי או חושבת בכתובתה ותטרוף ממנו מותר כתובתה הלכך קידשה לאלמנה בכ' שקלים דהיינו שמונים זוזים המ' זוזים צריכה להחזיר לו וחושבת בכתובתה והוא נותן לה ל' חצאי שקלים דהיינו ס' זוז הרי נתקבלה האלמנה ק' זוז דהיינו מנה בכתובתה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: קדשה בל' שקלים
txt:
<span class='five'>קדשה בל' שקלים. </span>דהיינו מאה ועשרים זוז חציים תחשוב בכתובתה דהיינו ס' זוז וארבעים החסרים לה הוא יתן עשרים חצאי שקל דהיינו מ' זוז: נראה בעיני דה'ג 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן בכל מקום שנהגו להחזיר מחזירין
txt:
<span class='five'>אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן בכל מקום שנהגו להחזיר מחזירין. </span>היכא דמתה אשה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: מוהרי הדרי
txt:
<span class='five'>מוהרי הדרי. </span>ששולח אחר קדושין והן סבלונות הדרי במיתת האשה ונראה בעיני דתרי גווני נינהו מוהרי וסבלונות דהא גבי סבלונות נמי הכי פסקינן לה לקמן גבי מתני' דסבלונות ותרי זימני למה לי וי'ל דמוהר הוא ממון שמקדים לה עתה בימי אירוסין שיהא כותב בכתובתה כשתנשא לו ולהכי מיקרי מוהר: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: a
trm: גזירה שמא יאמרו
txt:
<span class='five'>גזירה שמא יאמרו. </span>קדושי טעות היו ולכך חזרו ונמצאו קדושין תופסין באחותה ומותרת לו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: נגבית בב'ד מ'ט מפני שהיא כמלוה
txt:
<span class='five'>נגבית בב'ד מ'ט מפני שהיא כמלוה. </span>ה'ג לה ובספרים כתוב נגבית בב'ד וחוזרת בעונתה מ'ט מפני שהיא כמלוה דלדעת כן הלווהו שיחזיר לו בעונת שמחתו ופרעון הולך אחר קביעות זמן שקבע לו המלוה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: דלאו אדעתא דרבית יהיב ליה
txt:
<span class='five'>דלאו אדעתא דרבית יהיב ליה. </span>שאם רצה פוחת לו אלא מתוך שמחת ריעות הרבה בדורון: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: דלא קרינא ביה לא יגוש
txt:
<span class='five'>דלא קרינא ביה לא יגוש. </span>שאינו יכול לדחקו בב'ד בשביעית שהרי לא הגיע זמנו עד שישא הוא אשה ויחזיר לו אז דאינה נגבית אלא בב'ד בעונתה כדאמרינן במסכת מכות <span class='mareimakom'>(דף ג:)</span> המלוה את חבירו לעשר שנים אין שביעית משמטתו אף זה לא הגיע זמנו עד לאחר שביעית הלכך בשביעית אכתי לא מטא זמניה שיוכל לנוגשו דעדיין לא נשא אשה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: דהוי ליה ראוי
txt:
<span class='five'>דהוי ליה ראוי. </span>ופסקינן הלכתא בפרק יש נוחלין <span class='mareimakom'>(לעיל דף קכה:)</span> אין הבכור נוטל פי שנים במלוה בין שגבו קרקע בין שגבו מעות: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: הוה במתא
txt:
<span class='five'>הוה במתא. </span>אותו שעליו להחזיר שושבינות הוה בעיר כשנשא שושבינו אשה ולא בא לשמחתו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: איבעי ליה לאודועי
txt:
<span class='five'>איבעי ליה לאודועי. </span>ומדלא אודעיה תרעומות אית ליה עליה כדמפרש ואזיל אבל שלומי מיהא משלם: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: עד זוזא כו'
txt:
<span class='five'>עד זוזא כו'. </span>זוזא היה אוכל הלכך זוזא פוחת מדמי שושבינותו אית דגרסי עד זוזא אייתיה בכפיה אכלי בכסיה בבטנו כמו בית הכוסות אי נמי בכרסיה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: משלם פלגא
txt:
<span class='five'>משלם פלגא. </span>דכיון דמביא ד' רגילין להאכילו בריוח עד שני זוזים וכיון דלא אכל יפחות שנים מן הד': 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: כחשיבותיה
txt:
<span class='five'>כחשיבותיה. </span>לפי מה שהוא חשוב ומביא הרבה ורגילין לכבדו במיני מעדנים יפחתו לו מדמי שושבינותו כפי מה שהיה אוכל: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: עשה עמו בפומבי
txt:
<span class='five'>עשה עמו בפומבי. </span>בגלוי שמחה מפורסמת וזה שחזר ונשא גם הוא אשה בקש לעשות חופתו בצניעות או לפי שעת צרה היא או שרוצה לצמצם סעודתו ואינו חושש להרבות אוכלין: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: בפומבי אני עושה עמך
txt:
<span class='five'>בפומבי אני עושה עמך. </span>בשמחה יתירה אני חפץ כמו שעשיתי לך וכן כל הנך דמפרש ואזיל: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: ת'ר עתיר בנכסין
txt:
<span class='five'>ת'ר עתיר בנכסין. </span>עשיר משדות וכרמים וזיתים הנראין לבריות וגם עתיר פומבי עושר הגלוי כגון רוב בהמות שהכל יודעים בהן: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: זהו בעל אגדה
txt:
<span class='five'>זהו בעל אגדה. </span>שדורש בכל מקום ברבים בבתי משתאות שדורש בימים טובים והכל נאספין לשמוע ויש לו קול חכמה ובא להשמיענו שמתוך שאין אגדות צריכות עיון יכול לדרוש בכל מקום: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: עתיר תקוע
txt:
<span class='five'>עתיר תקוע. </span>יש מפרשין שיש לו בתים הרבה ומשתכר בהן תדיר ומיקרי הכי על שם ויעקב תקע את אהלו <span class='mareimakom'>(בראשית לא)</span> ולי נראה כדאמרינן במנחות <span class='mareimakom'>(דף פה:)</span> תקוע אלפא לשמן עיר היא ומשם היו מביאים שמן למנחות ודימה למטבעות ולשמן את הפלפול על שם שמרויח יום יום תדיר בפלפולו טעמים הרבה כשאר המטבעות וטעמי השמן שמביאין מתקוע: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: עתיר משח
txt:
<span class='five'>עתיר משח. </span>אנשי מדות <span class='mareimakom'>(במדבר יג)</span> מתרגמינן אינשי משחן עתיר בדבר המדוד כגון תבואה שאין משתכרין בה תדיר אלא מכניסין אותה לאוצר ולכשתגיע עת מכירה אז ימכרנה וישתכר והיינו נמי עתיר כמס כמו כמוס עמדי חתום באוצרותי <span class='mareimakom'>(דברים לג)</span>  דבר שמכניסין לאוצר: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: זהו בעל שמועות
txt:
<span class='five'>זהו בעל שמועות. </span>שיודע הלכות ומימרות האמוראין ולכשיגיע עת הוראה יגלה שמועותיו: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: גמרא
txt:
<span class='five'>גמרא. </span>סוגיית גמרא ותרוצי משניות וברייתות וזהו עיקר הגמרא שאם לא הגמרא אין למדין הלכה מתוך משנה כדאמרינן התנאים מבלי עולם <span class='mareimakom'>(סוטה דף כב.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: רבא אמר איפכא
txt:
<span class='five'>רבא אמר איפכא. </span>כל ימי עני רעים זה בעל משנה שאינו יכול להורות הלכה מתוך משנתו וגם כי כשחולקות זו על זו אינו יכול לתרץ וטוב לב זה בעל הגמרא שיודע משניות על עיקרם ובקי בטעמיהם ויש בידו כח להורות הלכה למעשה: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: זה בעל משנה
txt:
<span class='five'>זה בעל משנה. </span>ששונה משניות כל היום ואין לו אלא צער שמתקשה בטעמיהן ואינו יודע לפרש: 


lvr: 43
pgn: 145
dfh: b
trm: יסכן
txt:
<span class='five'>יסכן. </span>לשון תמימות כמו ותהי למלך סוכנת <span class='mareimakom'>(מלכים א א)</span> כלומר שנהנה מהן: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: ואמר ר' יהושע בן לוי
txt:
<span class='five'>ואמר ר' יהושע בן לוי. </span>כתיב כל ימי עני רעים והא איכא שבתות וימים טובים שיש לו מנות ומזונות שהיו מחלקין לעניים מערב שבת לערב שבת אלא כשמואל אתא קרא לאשמועי' וכולה ר' יהושע קאמר לה: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: שינוי ווסת
txt:
<span class='five'>שינוי ווסת. </span> חוק כמו עני שכל ימות החול אוכל פת חריבה ובשבת אוכל בשר הכי גרסי' תחלת חולי מתוך כך מתחיל לחלות ואית דגרסי חולי מעיים: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: כתיב בספר בן סירא
txt:
<span class='five'>כתיב בספר בן סירא. </span>שלמה כתב כל ימי עני רעים אבל בלילות כשישן יש לו מנוחה ובן סירא אומר אף הלילות אין לו מנוחה כי בשפל גגים גגו ונמצא דלף טורדו ביום סגריר: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: מעפר כרמו לכרמים
txt:
<span class='five'>מעפר כרמו לכרמים. </span>זבל ואשפה שהביא לכרמו נשפך לכרמים אחרים שהוא במקום רעוע בהרים ובסלעים במקום שאין עשיר חפץ בו נופל למטה בכרמים של עשירים שהם במקום טוב ומדרון ונוח לעסוק בהן: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: השולח סבלונות
txt:
<span class='five'>השולח סבלונות. </span>מנהג חתנים לאחר קדושין למחרת שולח לבית חמיו לכבוד אשתו תכשיטין ומיני פירות וכדי יין וכדי שמן ופעמים אוכל שם עמה: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: אינן נגבין
txt:
<span class='five'>אינן נגבין. </span>אם מת הוא או שמתה היא או שחזר בו ורוצה לגרשה שמחמת חיבת שמחת אכילה שאכל ושתה ושמח עמהן מחל סבלונות העשוין ליבלות אבל אין עשוין ליבלות הדרי אע'פ שאכל ושתה עמהן כדתניא בגמ' ובסבלונות סתם מיירי דהא לקמן מפליג בסבלונות ששלח כדי שיבאו עמה לבית בעלה לסבלונות ששלח כדי שתשתמש בבית אביה והנהו לא תלו באכילת חתן מכלל דרישא בסתם סבלונות והנהו תלויין בסעודת חתן אם אכל עמהן מחולין ואם לאו נגבין: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: שלח סבלונות מרובין
txt:
<span class='five'>שלח סבלונות מרובין. </span>ופירש כדי שיבואו עמה לבית בעלה וה'ה למועטים אם שלחן לכך אלא אורחא דמילתא נקט מרובים רגיל לשלוח ולפרש כדי שיבואו עמה לבית בעלה ומועטין כדי שתשתמש בהן בבית אביה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: אמר רבא דוקא
txt:
<span class='five'>אמר רבא דוקא. </span>אכל שם סעודת חתן בדינר תנן אין נגבין אבל פחות מדינר לא מחל מידי: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: ורכב בשמחתו
txt:
<span class='five'>ורכב בשמחתו. </span>מתוך שמחת הון רב ששלח לבית חמיו שתה על סוסו ומת אח'כ קודם נשואין: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: באושא
txt:
<span class='five'>באושא. </span>כשהיתה סנהדרין לשם דאושא היא אחת מעשר גליות שגלתה סנהדרין כדאיתא במס' ראש השנה <span class='mareimakom'>(דף לא.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: סבלונות העשוין ליבלות
txt:
<span class='five'>סבלונות העשוין ליבלות. </span>קודם נשואין אין נגבין דהנהו מחולין בסעודת חתן בדינר כדפרישית במתני': 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: מאן לימא לן דלא שחיקי ליה מרגניתא
txt:
<span class='five'>מאן לימא לן דלא שחיקי ליה מרגניתא. </span>בכוס החמין שכן דרך השרים שותין אותו לרפואה: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: שבח סבלונות מהו
txt:
<span class='five'>שבח סבלונות מהו. </span>היכא דהדרי סבלונות מי הדרי שבח שהשביחו כגון שלח לבית חמיו צאן ובקר וילדו: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: בעי רבא סבלונות העשוים ליבלות
txt:
<span class='five'>בעי רבא סבלונות העשוים ליבלות. </span>דאמרן דלא הדרי אם לא בלו בשעת חזרה אותן שאין עשוין ליבלות מי הדרי עמהן או לא: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: תא שמע סבלונות מועטין שתשמש בהן והיא בבית אביה אין נגבין
txt:
<span class='five'>תא שמע סבלונות מועטין שתשמש בהן והיא בבית אביה אין נגבין. </span>בשלמא הך קמייתא כיון דקתני עשויות ליבלות מצית לאוקמה בדבלו אבל הכא מילתא דפסיקא קתני שתשתמש בהן בבית אביה אע'פ שישנן בעין ומיהו הוה מצי לתרוצי (כשאין עשוין ליבלות או) כשעשוין ליבלות ובלו אלא רבותא אשמועי' אפי' כשעשוין ליבלות ולא בלו: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: כגון בייבא וסיבכתא
txt:
<span class='five'>כגון בייבא וסיבכתא. </span>מיני צעיפים וקישורי נשים שהן דבר מועט ומחיל להו לגמרי לא שנא בלו ולא שנא לא בלו אבל תכשיטין חשובין תיבעי לך: מצאתי גירסא בפר'ח שאינה בספרים שלנו הא דאמר רבא דוקא דינר כלומר שאם אכל בבית חמיו מה ששוה דינר או שתה יין אבל פחות מדינר לא ועלה אמרי' מהו שישלש בסבלונות ועלתה בתיקו פירוש אם שלח סבלונות בק' מנה ואכל בבית חמיו בדינר זכו בבית חמיו בכל הסבלונות והשתא דאכל בחצי דינר יזכו לחצי הסבלונות והוא הדין לשליש ולרביע וזהו פירוש מהו שישלש בסבלונות ועלתה בתיקו: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: דאי טעין טענתיה טענה
txt:
<span class='five'>דאי טעין טענתיה טענה. </span>אי הדרי סבלונות וטעין יין ושמן שלחתי לך בעצרת לא הוחזק בדאי בכך והדרי ליה: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: שאמרו לו אשתו תותרנית היא
txt:
<span class='five'>שאמרו לו אשתו תותרנית היא. </span>חולי הוא שאינה יכולה להריח ומום שבסתר הוא ותנן בהמדיר בכתובות <span class='mareimakom'>(דף עב:)</span> המקדש את האשה ע'מ שאין בה מומין ונמצאו עליה מומין אינה מקודשת כנסה סתם ונמצאו בה מומין תצא שלא בכתובה כו' עד וחכ'א במה דברים אמורים במומין שבסתר כו' וזה האיש לא קבל עליו את המומין ואם קדשה סתם וכנסה סתם ונמצאו בה מומין תצא בלא כתובה ומיהו גט בעיא כדמפרש בגמרא בפרק המדיר: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: נכנס אחריה לחורבה לבודקה
txt:
<span class='five'>נכנס אחריה לחורבה לבודקה. </span>שם ונשא עמו בתוך חיקו צנון לנסותה אם תריח ויש מפרשים כותבת נטל בתוך חיקו ולא צנון וקרוב לגליל היה מעשה: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: a
trm: אמר לה ריח צנון אני מריח בגליל
txt:
<span class='five'>אמר לה ריח צנון אני מריח בגליל. </span>לנסותה אם תריח שמתוך דבריה ניכר אם תריח ועל הצנון שבתוך חיקו אמר וללישנא דמפרש שכותבת היה עמו לכך אמר לה ריח צנון לדעת אם תשיבנו דבר לאמר ריח כותבת אני מריחה ולא ריח צנון:  אמרה


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: מאן יהיב לן מכותבות דיריחו
txt:
<span class='five'>מאן יהיב לן מכותבות דיריחו. </span>שהן מתוקים ונאכל עם הצנון שהוא חד שכן היה דרכן לאכול תמרים עם הצנון שזה חד וזה מתוק ומתקן זה את זה ולפי שהבינה שלנסותה נתכוין השיבתו דרך שחוק כך וללישנא דאמרי' שנטל עמו כותבת אמרה כותבות דיריחו אני מריח ולא צנון. יריחו נקראת עיר התמרים והיינו כותבות: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: נפלה עליה חורבה ומתה
txt:
<span class='five'>נפלה עליה חורבה ומתה. </span>ובא הבעל לפני ב'ד והיה רוצה לירש את אשתו ואמרו חכמים הואיל ולא נכנס עמה לבא עליה אלא לבודקה ולגרשה ומתה בתוך כך אינו יורשה אית דגרסי הכי ומוקי לה בארוסה ולא נהירא לי דאפילו בא עליה בימי אירוסין קודם הכנסתה לחופה לא ירית לה כדתני חנן בר אמי אשתו ארוסה לא אונן כו' מתה אינו יורשה דאין הבעל יורש את אשתו עד שתכנס לחופה כדנפקא לן <span class='mareimakom'>(לעיל דף קט:)</span> ירושת הבעל משארו הקרוב אליו ממשפחתו וירש אותה דהיינו לאחר שנכנסה לחופה הלכך בנשואה מוקמינן לה והכי גרסי' ואמרו חכמים הואיל ונכנס אחריה לבודקה מתה אינו יורשה דכיון דהיה בדעתו לגרשה אם ימצאנה בעלת מום ובתוך כך מתה קודם שנתפייסו אינו זוכה בירושה ומהכא שמעינן שמי שמתה אשתו מתוך קטטה שיש בדעתו לגרשה שוב אינו יורשה כדאמרי' במס' גיטין <span class='mareimakom'>(דף יח.)</span> משנתן עיניו לגרשה שוב אין לבעל פירות: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: סבלונות הדרי
txt:
<span class='five'>סבלונות הדרי. </span>כגון סבלונות שאין עשוין ליבלות ששלח סתם אבל אוכלא ומשתיא ששלח בבית חמיו לא הדרי מסתמא אם אכל מסעודת חתן שם בדינר דהיינו עשוין ליבלות הלכך מחולין כדתניא לעיל  אבל אם פירש על מנת שיחזרו לי הדרי לא שנא סבלונות מרובין ולא שנא סבלונות מועטין כדמפ' במתני' אבל אי הדרא בה איהי אפי' כישא דירקא הדרא אגודה של ירק אבל קדושין לא הדרי כדאמרי' לעיל גזירה שמא יאמרו כו': 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: ושמין להן הבשר בזול
txt:
<span class='five'>ושמין להן הבשר בזול. </span>כשיחזרו לו אוכל ומשקה שהאכילם והשקם ישומו בזול כדמפ' לקמיה לפחות שליש מדמיו שבענין זה שמין כל מחזירין אוכלים הנאכלים מתחלה שלא לדעת חזרה שאילו היה יודע שצריך להחזיר לא היה אוכל משלו ומיהו בזול מיהא מחזיר וה'נ אמרו <span class='mareimakom'>(ב'ק דף כ.)</span> גבי אכלה מתוך הרחבה משלמת מה שנהנית דמי עמיר בזול או דמי שעורים בזול וכן <span class='mareimakom'>(כתובות דף לד:)</span> גבי הניח להם אביהם פרה שאולה שחטוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול ומהכא פשטינן לכל בזול דהיינו כל הדמים חסר שליש כל זוזא חשבינן ואמרי' לשלומי בארבעה דנקי ארבע מעות דהיינו שני חלקי דינר שהרי שש מעה כסף דינר ודנקא היא מעה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים
txt:
<span class='five'>שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים. </span>וה'ה אם חילק על פיו בלא כתיבה שאמר נכסיי לפלוני כדתניא לקמן <span class='mareimakom'>(דף קנו:)</span> באמן של בני רוכל שמתה וקיימו חכמים את דבריה וכגון שהיו עדים שהיה שכיב מרע כשכתב או נתן מתנה זו או שכתב בשטר כד קציר ורמי בערסיה כדאמרי' לקמן בגמרא: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: מתנתו מתנה
txt:
<span class='five'>מתנתו מתנה. </span>דמתנת שכיב מרע במקצת אם עמד מחליו אינו חוזר וכגון שכתוב בו קנין כדפסקינן לקמן בגמרא והלכתא מתנת שכיב מרע במקצת בעי קנין אע'ג דמית ומצוה מחמת מיתה במקצת לא בעי קנין והוא דמית [אבל אם] עמד חוזר אע'ג דקנו מיניה הואיל ומדאגת מיתה צוה מתנה זו: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: מתנתו מתנה
txt:
<span class='five'>מתנתו מתנה. </span>הואיל ושייר לעצמו הרי היא כמתנת בריא הלכך בין עומד מחליו בין מת מתנתו קיימת דשלא מדאגת מיתה נתן: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה
txt:
<span class='five'>לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה. </span>ואם עמד חוזר אפי' קנו מידו שנראין הדברים שמחמת מיתה נתן וע'מ שאם לא ימות לא יתקיים מתנה דמדלא שייר מידי אמרי' לאו אדעתא דהכי יהב ליה שאם יעמוד מחליו ימות ברעב ויצטרך לבריות אבל אם מת מיהא מתנתו מתנה בין שייר בין לא שייר כדמוכח בגמ' אמר רב נחמן שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים רואין אם כמחלק מת קנו כולן כו' ואפי' לא קנו מידו קנו כל הנכסים לאחר מיתתו היכא דלא שייר מידי דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו וטעמא מפרש בגמ' ודוקא שכיב מרע שכתב כל נכסיו סתם ולא צוה מחמת מיתה ולא הזכיר דברי מיתה בשעת צואה אבל מצוה מחמת מיתה אפי' שייר קרקע כל שהוא וקנו מיניה אין מתנתו מתנה אלא אם עמד חוזר כדפסקינן לקמן בגמרא וכדפרישית: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: מאן תנא
txt:
<span class='five'>מאן תנא. </span>דסבירא ליה דאזלינן בתר אומדנא דדעתא דנותן מתנה אע'פ שלא פירש כמי שפירש דמי דקתני היכא דלא שייר קרקע כל שהוא אמדינן דעתיה שנתייאש מן החיים ולהכי לא שייר ואדעתא דהכי יהב שאם ימות תתקיים המתנה ואם יעמוד תחזור לו ולא תתקיים המתנה: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: ועמד וכתב נכסיו לאחרים
txt:
<span class='five'>ועמד וכתב נכסיו לאחרים. </span>כששמע שמת בנו אך לא פירש שבשביל מיתת בנו הוא עושה אלא סתם נתן: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: מתנתו מתנה
txt:
<span class='five'>מתנתו מתנה. </span>אחרי שלא פירש ותלה במיתת בנו דלא אזלינן בתר אומדן דעתיה ומתני' ר'ש בן מנסיא היא דקתני הכא לא שייר אין מתנתו מתנה דאמדינן דעתיה שאילו היה יודע שיעמוד מחולי זה לא היה נותן כל נכסיו: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: היוצא בקולר
txt:
<span class='five'>היוצא בקולר. </span>ליהרג ואין דעתו מיושבת עליו כל כך וכשאמר כתבו ע'מ לתת לאשתו אמר אלא מתוך טרדו ודאגתו שכח ולא אמר תנו: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: אף המסוכן
txt:
<span class='five'>אף המסוכן. </span>קרוב למיתה שדעתו שיכתבו ויתנו דלפטור את אשתו מן הייבום נתכוין: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: שאני התם דאמר כתבו
txt:
<span class='five'>שאני התם דאמר כתבו. </span>גלי דעתיה שרוצה לתת גט דאי לאו לגרשה כתיבת גט מה צורך: 


lvr: 43
pgn: 146
dfh: b
trm: אומדנא דמוכח שאני
txt:
<span class='five'>אומדנא דמוכח שאני. </span>שכל זמן שהיה בנו קיים לא נתן עד ששמע שמת אבל חולה כיון דרוב חולין לחיים והוא לא צוה מחמת מיתה ליכא אומדנא דמוכח כולי האי:  דומה


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: דלמא צעריה קמדכר
txt:
<span class='five'>דלמא צעריה קמדכר. </span>ולא תלה טעם מתנתו במיתת בנו אלא כמתאונן על בנו שמת ולפי שבן ראוי לירש נכסי אביו וזה אין לו בן לירש ומתוך כך נזכר צער מיתת בנו בשעת חילוק נכסיו וליכא אומדן דעתיה כל כך דאיכא למימר רבי שמעון בן מנסיא היא ולא רבנן דליכא הכא אומדן דמוכח כל כך קמ'ל דדוקא קאמר וכדמפרש ותולה מתנתו במיתת בנו דמי ודברי הכל היא: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: מנין למתנת שכיב מרע
txt:
<span class='five'>מנין למתנת שכיב מרע. </span>שקונה בדבור בלא קנין סודר כגון מצוה מחמת מיתה דפסקינן לקמן <span class='mareimakom'>(דף קנא:)</span> דלא בעי קנין אפילו במקצת והוא דמית אי נמי שכיב מרע שחלק כל נכסיו בלא שיור ומית: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: שנאמר והעברתם את נחלתו
txt:
<span class='five'>שנאמר והעברתם את נחלתו. </span>דהוה מצי למכתב איש כי ימות ובן אין לו נחלתו לבתו וכו' והעברתם יתירא הוא ורבינו חננאל פי' מדכתיב את נחלתו את רבויא הוא ולא נהירא דהא אמרינן לקמן ההיא מיבעי ליה לכדתניא ר' אומר כו' והעברתם דריש ולא דריש את אלמא לעיל נמי דריש אידך מלשון העברה ואית דמפרשי מדשני קרא בדבוריה דמצי למכתב ונתתם כדכתיב באינך ולא נהירא נמי האי לישנא דהא ונתתם נמי חשבינן מיותר באותה סוגיא דהכי הוה ליה למכתב איש כי ימות ובן אין לו נחלתו לבתו ואם אין לו בת נחלתו לאחיו וכן כולם הלכך כל והעברתם ונתתם מיותרים הם כן נראה בעיני: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: ונתתם את נחלתו כו'
txt:
<span class='five'>ונתתם את נחלתו כו'. </span>קרא יתירא הוא דמצי למכתב ואם אין לו בת (ונתתם) נחלתו לאחיו וכן כולן: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: הואיל ובנה או בעלה
txt:
<span class='five'>הואיל ובנה או בעלה. </span>שהן משבט אחר יורשין אותה והכי אתא קרא לאשמועינן והעברתם את נחלתו משבטו על ידי בתו שתירשנו ושמא תינשא אחרי כן לאיש משבט אחר ותמות ויירשנה: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: ויום טוב של עצרת
txt:
<span class='five'>ויום טוב של עצרת. </span>דהיינו שבועות אם תראהו ברור צח ולא יום המעונן זרעו חטים שמצליחין באותה שנה כעצם השמים לטוהר <span class='mareimakom'>(שמות כד)</span> מתרגמי' לברירו: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: ורוח צפונית מנשבת בו
txt:
<span class='five'>ורוח צפונית מנשבת בו. </span>שמפזרת את העבים כדכתיב <span class='mareimakom'>(איוב לז)</span> מצפון זהב יאתה רוח צפונית מאיר את היום כזהב: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: אנן אדרב יצחק בר אבדימי מתנינן לה
txt:
<span class='five'>אנן אדרב יצחק בר אבדימי מתנינן לה. </span>סימני תבואות אם יצליחו אם לאו אדרב יצחק סמכינן ולא אסימני עצרת בשביל שבחג נידונין על המים: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: מפני שגשמי שנה מועטין
txt:
<span class='five'>מפני שגשמי שנה מועטין. </span>ובאותם הגשמים מתברכין הפירות הנזרעין ושבאוצרות משתמרין ונמכרין ביוקר הרי ריוח לעשירים ועצב לעניים: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: כולן עצבין
txt:
<span class='five'>כולן עצבין. </span>שמזרחית מונעת מטר ומביאה בצורת ויוקר גדול ופירות קרקע אינן צומחים אלמא מזרחית קשה ומערבית יפה: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: שולחן בצפון
txt:
<span class='five'>שולחן בצפון. </span>כדכתיב <span class='mareimakom'>(שמות כו)</span> והשלחן תתן על צלע צפון והמנורה בדרום כדכתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span> ואת המנורה נכח השלחן: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: האי מרבי דידיה כו'
txt:
<span class='five'>האי מרבי דידיה כו'. </span>כל אחד מגדל את שלו לחם חטין על השלחן בצפון וצפונית יפה לחטים שמן זית מדליקין במנורה שבדרום ודרומית יפה לזיתים: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: a
trm: הא לן
txt:
<span class='five'>הא לן. </span>לבני בבל השוכנים במצולה וארצנו מלוחלחת ואינה צריכה למטר כל כך לדידן מיתנייא ברייתא בתרייתא שמערבית קשה לפי שממטרת יותר מדאי לבני בבל ומזרחית יפה וברייתא קמייתא דמתניא איפכא להו לבני א'י שארצם גבוהה וצריכין למטר הרבה: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: לתפלתו של כהן גדול
txt:
<span class='five'>לתפלתו של כהן גדול. </span>שהיה מתפלל ביום הכפורים שתהיה שנה זו גשומה ושחונה ועתה לפי הענין שיראה בראש השנה יתפלל ביוה'כ: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: מתנת שכיב מרע
txt:
<span class='five'>מתנת שכיב מרע. </span>שקונה באמירה בעלמא אינה מן התורה וקראי דלעיל עצה טובה קמ'ל שיצוה לביתו בשעת מיתתו מה שיש לו לצוות הן על ידי קנין הן ע'י דבור כגון דברים שאין צריכין קנין שאדם מודיע לבני ביתו מי חייב לו כלום וממונו וחפציו ביד מי והיכן מונחין אלא מדרבנן בעלמא קונה גזירה שמא עד שיבאו עדים לקנות תטרף דעתו של חולה קודם שיבאו ולא יוכל להקנות ונמצאת צוואתו בטלה וקשיא לי מה בכך אם תבטל מאחר שאינו קונה באמירה תבטל ותבטל ולישנא אחרינא מפרשינן ונראה בעיני דלהכי תקון רבנן שיקנו דבריו באמירה שאם אין דבריו נקנין חיישינן שמא תטרף דעתו בחליו מתוך צער שהוא יודע שלא יקיימו בניו צוואתו: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: המוכר שטר חוב
txt:
<span class='five'>המוכר שטר חוב. </span>שחייב לו לוה למלוה ממון ומסר לו המלוה את השטר ליד לוקח ומכרו לו וכתב לו קני לך וכל שעבודיה אי נמי כדפסקינן התם הלכתא אותיות נקנות במסירה בפרק המוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(לעיל עז.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: מחול
txt:
<span class='five'>מחול. </span>דלא מכר לו ראשון לשני אלא כל זכות שתבא לידו ולא עדיף האי לוקח ממלוה דאתי מחמתיה דמלוה ומיהו מעותיו יחזיר לו מוכר ללוקח דהא הלכתא היא דדיינינן דינא דגרמי וזה הפסיד מעותיו כשורף שטרותיו של חבירו דקיימא לן דחייב מההוא עובדא דכפייה רפרם לרב אשי ואגבי מיניה כי כשורא לצלמי: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: ואפילו יורש
txt:
<span class='five'>ואפילו יורש. </span>של מלוה מוחל וסברא הוא דלא אלים כח של לוקח במה שנמסר לו שטר המלוה אלא לזכות בחוב הכתוב במקום המלוה או היורש אך לא נעקר שעבודו מן המלוה וקרינא ביה עבד לוה לאיש מלוה ויכול למחול שעבודו: 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: מודה שמואל שאם נתנו
txt:
<span class='five'>מודה שמואל שאם נתנו. </span>המלוה לאיש אחר במתנת שכיב מרע וכגון שחלק כל נכסיו אי נמי על ידי קנין כדין כל מתנת שכיב מרע במקצת אי נמי בלא קנין דכיון דמסרו לו בחייו אין לך קנין גדול מזה ומיהו אם עמד חוזר אם מתנת שכיב מרע במקצת הוא כדפסקי' לקמן דאינו יכול למחול דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו ואלימי ממתנת בריא ואין היורש יכול למחול: ומשני 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: א'ר נחמן שכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום
txt:
<span class='five'>א'ר נחמן שכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום. </span>שהדירה אין בה ממש להקנותה ופירות דקל נמי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכיון דמתנת בריא אפי' בקנין סודר לא קני דמילי לא מיקנו אלא א'כ הקנה לו החפץ כגון דקל לפירותיו ובית לדור מתנת שכיב מרע נמי לא קניא דמילתא דליתא בבריא ליתא בשכיב מרע שאין שכיב מרע חמור מן הבריא אלא דאמירתו במקום קנין של בריא הוא והיכא דאין קנין מועלת בבריא אמירה בשכיב מרע לא מהניא מידי הלכך אין מועיל עד שיאמר תנו בית זה לפלוני כו': 


lvr: 43
pgn: 147
dfh: b
trm: למימרא דסבר רב נחמן כו'
txt:
<span class='five'>למימרא דסבר רב נחמן כו'. </span>לא אלים כח השכיב מרע יותר מן הבריא אלא שאמירתו קונה כקנין סודר דבריא:  הלואתי


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm: הלואתי לפלוני
txt:
<span class='five'>הלואתי לפלוני. </span>ממון שחייב לי פלוני במלוה על פה אני נותן לפלוני ויפרעם לו הלוה במקומי נתקיימו הדברים ותהא הלואתו לפלוני ואע'ג דבבריא ליתיה דאינו יכול להקנות לחבירו מלוה על פה דלהוצאה ניתנה ואין קנין תופס אלא בדבר שהוא בעין אא'כ מלוה בשטר וכגון שמסר לו השטר א'נ במעמד שלשתן כדאמר [בגיטין] <span class='mareimakom'>(דף יג.)</span>: ומשני 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm:
הואיל ויורש יורשה </span>לזו המלוה כאילו ברשותו היא ואמרינן לקמן <span class='mareimakom'>(דף קמט.)</span> מתנת שכיב מרע כירושה שויוה רבנן הלכך כיון דאיתיה בירושה איתיה במתנת שכיב מרע: <span class='five'>במעמד שלשתן קנה

txt:
<span class='five'>הואיל ויורש יורשה </span>לזו המלוה כאילו ברשותו היא ואמרינן לקמן <span class='mareimakom'>(דף קמט.)</span> מתנת שכיב מרע כירושה שויוה רבנן הלכך כיון דאיתיה בירושה איתיה במתנת שכיב מרע: <span class='five'>במעמד שלשתן קנה. </span>מתלת הלכתא בלא טעמא הוא ולפי שהדבר נהוג הוא בין הסוחרים והחנונים תקנו את הדבר לקנות באמירה במעמד שלשתן לפי שאין קנין מועיל בדבר שאין בעין ומוקמינן לה התם בין במלוה בין בפקדון ואע'ג דאסיקנא דמילתא דליתא בבריא ליתא בשכיב מרע אפי' הכי מטבע דקי'ל בהזהב <span class='mareimakom'>(ב'מ מו.)</span> דאין מטבע נקנה בחליפין אפ'ה אם נתנו במתנת שכיב מרע קנה מהאי טעמא דהלואתי לפלוני: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm: איבעיא להו דקל לאחד כו'
txt:
<span class='five'>איבעיא להו דקל לאחד כו'. </span>אית דמוקמי לה בבריא ובא להודיענו דיני מכירה מה שייר לעצמו ולא נהירא לי דא'כ מה ענין בעיא זו בזו השמועה ובזה הפרק בהמוכר את הספינה איבעי לן למיבעיא בשמעתא דהקונה שני אילנות <span class='mareimakom'>(לעיל דף פא.)</span> ועל כרחין בשכיב מרע מוקמינן ליה ואמתניתין קאי דקתני בשכיב מרע שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה ואיבעיא להו אם נתן דקל לאדם אחד ונמלך וחזר ונתן פירותיו לאחר ואמרינן לקמן א'ר נחמן שכיב מרע שכתב כל נכסיו אם בנמלך מת קנו כולן אם עמד אינו חוזר אלא באחרון בלבד דלא הוה ביה שיור אבל קמאי דהוה בה שיור קנו והכא מי אמרינן שייר מקום פירי כשנתנו הדקל לראשון בלא פירות שייר לעצמו מקום הפירות ענפי האילן שבו גדילין הפירות וכשנתן לשני את הפירות עדיין מקום הפירות שייר לעצמו ואילן המחובר כקרקע דמי וקורא אני עליו שייר קרקע כל שהוא והויא מתנתו מתנה בין באילן בין בפירות ואם עמד אינו חוזר והוא דאיכא קנין כדפסקינן לקמן <span class='mareimakom'>(דף קנא:)</span> במתנת שכיב מרע במקצת: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm: או לא הוי שיור
txt:
<span class='five'>או לא הוי שיור. </span>וכשנתן הדקל לראשון כולו נתן וליכא שיור קרקע ואמרינן לקמן כמה כל שהוא רב יהודה אמר ממקרקעי כדי פרנסתו: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm: שייר לעצמו
txt:
<span class='five'>שייר לעצמו. </span>הפירות מהו מי שייר מקום הפירות ולכשייבש האילן יקוץ ענפיו כך כתוב בספרים אמר רבא א'ר נחמן אם תמצי לומר דקל לאחד ופירות לאחר לא הוי שיור שייר פירותיו לפניו שייר מקום פירי מאי טעמא כל לגבי נפשיה כי משייר בעין יפה משייר ולא נהירא לי האי לישנא משום דלא מיתני עליה הך סוגיא דלקמן א'ל אנן אדריש לקיש מתנינן ליה הלכך לישנא אחרינא הכתוב בספרים עיקר דגרסינן בהו חוץ מפירותיו מהו דהוה דומיא דרב זביד וריש לקיש  והיינו פירוש לשון אחרון דקל לאחד ופירותיו לאחר מי הוי שיור מקום הפירות באילן וקנה ראשון דהא איכא שיור קרקע כל שהוא או לא וכשנתן לו את הדקל הכל נתן גם מקום צימוח פירות את'ל לא הוי שיור חוץ מפירותיו מהו מי אמרינן כיון דמעיקרא הדקל לבדו בלא פירות נתן לו ולא הוזקק לומר בו לישנא יתירא חוץ מפירותיו אלא לשייר מקום לעצמו אמר ואיכא שיור קרקע כל שהוא ומתנתו מתנה: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm: א'ר נחמן אם תמצי לומר כו'
txt:
<span class='five'>א'ר נחמן אם תמצי לומר כו'. </span>חוץ מפירותיו הוי שיור דכל לשון מיותר לשייר קצת מן המתנה לעצמו בא ואליבא דרב זביד דתנן בהמוכר את הבית <span class='mareimakom'>(לעיל דף סא.)</span> לא מכר היציע ולא את הגג בזמן שיש לו מעקה עשרה טפחים דהיינו נמי דיוטא העליונה ואמרינן בגמרא <span class='mareimakom'>(שם סג.)</span> אמר ריש לקיש זאת אומרת המוכר בית לחבירו ואמר לו על מנת שהדיוטא העליונה שלי הדיוטא העליונה שלו ואמרינן למאי הלכתא אהני תנאי דע'מ לשייר לעצמו מקום בחצר שלפני הבית אם רצה להוציא זיזין מדיוטא עליונה שהיא שלו בחצר הלוקח מוציא ולא יעכב בעל החצר על המוכר ואליבא דרב זביד כו' כלומר וכדפרשה רב זביד למילתיה דריש לקיש דאהני יתורא דע'מ להוציא זיזין לשיורי ליה מקום בחצר הכי נמי אהני יתור לשון דחוץ מפירותיו לשייר מקום באילן: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: a
trm: אנן אדריש לקיש מתנינן
txt:
<span class='five'>אנן אדריש לקיש מתנינן. </span>להאי איבעיא להו ולהך מילתא דרב נחמן דאם תמצי לומר כדמפרש לקמן ואזיל ובמתנת בריא ומינה תפשוט לשכיב מרע ולאו גבי דקל איבעיא אלא לגבי דיוטא כדמפרש ואזיל: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: איבעיא להו בית לאחד
txt:
<span class='five'>איבעיא להו בית לאחד. </span>במתנת בריא ודיוטא לאחד הוי מקום שיור מי איכא להאי בעל דיוטא שיור מקום בחצר להוצאת זיזין או לא אם תמצי לומר לא הוי שיור לאחריני אבל לעצמו הוי שיור כגון דאמר ליה בית אני מוכר לך חוץ מדיוטא העליונה או דלמא ליכא שיור: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: ואליבא דרב זביד
txt:
<span class='five'>ואליבא דרב זביד. </span>דכי א'ל סתמא בית זה אני מוכר לך לא קנה דיוטא העליונה כדתנן בהמוכר את הבית <span class='mareimakom'>(לעיל דף סא.)</span> לא מכר את הגג בזמן שיש לו מעקה גבוה י' טפחים דהיינו דיוטא וכי א'ל חוץ לטפויי מילתא קאתי ושייר לו מקום בחצר להוצאת זיזין מן הדיוטא לחצר של לוקח: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: אם במחלק
txt:
<span class='five'>אם במחלק. </span>שמשעה ראשונה שהתחיל לחלק היה בדעתו לחלק כל נכסיו ולא לשייר כלום: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: אם בנמלך
txt:
<span class='five'>אם בנמלך. </span>שלא היה בדעתו לחלק כל נכסיו אלא אחר שחילק שתק ולא רצה לחלק עוד חזר ונמלך בעצמו לחלק כל הנותר: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: אלא באחרון
txt:
<span class='five'>אלא באחרון. </span>בלבד דלא הוי בה שיור אבל קמאי קנו כדקתני מתניתין שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: ניחוש
txt:
<span class='five'>ניחוש. </span>דלמא האי דשתיק וחישב בין מתנה למתנה לא הוי כנמלך אלא עיוני מעיין מה יתן לכל אחד ומעיקרא היה בדעתו לחלק את הכל ויחזור בו כשיעמוד מחליו ואמאי קנו קמאי: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: סתמא דשכיב מרע
txt:
<span class='five'>סתמא דשכיב מרע. </span>עיוני קמעיין בלבו מה יתן לכל אחד קודם שיבואו לפניו ואין לו לשתוק בין זה לזה ומדשתק נמלך הוי: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: אמר רב נחמן שכיב מרע שכתב כל נכסיו
txt:
<span class='five'>אמר רב נחמן שכיב מרע שכתב כל נכסיו. </span>הידועין ולא נמצא לו שיור ועמד אינו חוזר כו': 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: באומר כל נכסיי
txt:
<span class='five'>באומר כל נכסיי. </span>לא חילק שדותיו וכרמיו לכל אחד בפני עצמו אלא לשון זה כתב כל נכסיי אני נותן לפלוני ופלוני דכל היכא דאיתנהו נתונין הן במתנה ואין כאן שיור ובפר'ח גרס כל נכסיי אלו הן ולא נהירא: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: איבעיא להו חזרה במקצת
txt:
<span class='five'>איבעיא להו חזרה במקצת. </span>שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחד וחזר בו במקצת ונתן שוב לאחר שהרי יכול לעשות כן כדאמרינן דייתיקי מבטלת דייתיקי בפירקין דלעיל <span class='mareimakom'>(דף קלה:)</span> מי הויא חזרה בכל הנכסים שנתן לראשון דגלי דעתיה שמתחרט בראשון ומה שנתן לשני מתנה במקצת היא דאיכא שיור והויא מתנה ואתו יורשין ומפקי מיד ראשון כל המותר או לא הויא חזרה אלא מה שנתן לשני קנה שני והנותר קנה ראשון ואם יעמוד מחליו יחזור בשניהן שהרי לא שייר לעצמו כלום: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: שני קנה
txt:
<span class='five'>שני קנה. </span>מה שנתן לו ממה נפשך ל'ש מת ול'ש עמד דהא מתנת שכ'מ במקצת היא והויא מתנה שהרי שייר לעצמו מותר נכסים שנתן לראשון שהרי ראשון לא קנה: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: מאי לאו כשמת
txt:
<span class='five'>מאי לאו כשמת. </span>וקתני הראשון לא קנה אלמא חזרה במקצת הויא חזרה בכולהו דאי לא הויא חזרה תרוייהו ליקנו בכל הנכסים: ומשני 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: לא
txt:
<span class='five'>לא. </span>לעולם לא הויא חזרה וברייתא כשעמד הלכך שני קנה דמתנה במקצת לא מצי הדר ביה כדקתני מתני' אבל בראשון שניתנו לו כל הנכסים בלא שיור אם עמד חוזר כדתנן במתני' ולקמן פרכינן אי כשעמד תרוייהו לא ליקנו ואפי' שני דכיון דחזרה במקצת לא הויא חזרה בכולהו גבי שני ליכא שיור דהא לא הדר ביה מראשון אלא במה שנתן לשני ובין שניהן נתן הכל ולא שייר לעצמו כלום ומהכא פשטינן במסקנא חזרה במקצת הויא חזרה בכולה הלכך בין שמת בין שעמד שני קנה שהרי חזר בו מראשון לגמרי ושייר לעצמו שיור נכסיו שנתן לראשון וחזר בו מהן ומתנה במקצת שמה מתנה: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: ה'נ מסתברא
txt:
<span class='five'>ה'נ מסתברא. </span>דבשעמד עסקינן דקתני מקצתן לראשון  וחזר בו ונתן כולו לשני ראשון קנה שהיה בה שיור והויא מתנה כדקתני מתני' דמתנת שכ'מ במקצת מתנה גמורה היא שני לא קנה כלל דלא שייר לעצמו כלום והלכך אם עמד חוזר: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: אי אמרת בשלמא בשעמד היינו דשני מיהא לא קנה
txt:
<span class='five'>אי אמרת בשלמא בשעמד היינו דשני מיהא לא קנה. </span>כדתנן לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: אלא אי אמרת בשמת תרוייהו נמי ליקנו
txt:
<span class='five'>אלא אי אמרת בשמת תרוייהו נמי ליקנו. </span>כדין מתנת שכ'מ שקונה אחר מיתה היכא דליכא שיור ואם עמד חוזר דאילו מתנה במקצת בין מת בין עמד מתנה גמורה היא אלא לאו בשעמד ומדסיפא בשעמד רישא נמי בשעמד: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: א'ל רב יימר לרב אשי ותהוי נמי
txt:
<span class='five'>א'ל רב יימר לרב אשי ותהוי נמי. </span>רישא בשעמד אפ'ה תפשוט דחזרה במקצת הויא חזרה בכולה דאי אמרת בשלמא חזרה במקצת הויא חזרה היינו דשני קנה דאיכא שיור נכסים לשכ'מ שחוזר בו ממה שנתנו לראשון וראשון לא קנה אלא אי אמרת לא שמה חזרה אלא מה שלא נתן לשני נשאר ביד ראשון תרוייהו נמי לא ליקנו שהרי בין שניהם נתן כל הנכסים ולא שייר לעצמו קרקע כל שהוא: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: בין שמת בין שעמד
txt:
<span class='five'>בין שמת בין שעמד. </span>שני קנה דהא הדר ביה מראשון ואיכא שיור טובא ראשון לא קנה דהא הדר ביה ואפי' מת לא יקנה ראשון דהא קי'ל דייתיקי מבטלת דייתיקי מה לי חוזר בו מראשון ונותן לשני מה לי חוזר בו ומעכב לעצמו וליורשיו: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: סיפא לא משכחת לה אלא בשעמד
txt:
<span class='five'>סיפא לא משכחת לה אלא בשעמד. </span>הלכך ראשון קנה דמתנה מקצת הוא ואיכא שיור שני לא קנה דלא הוה במתנתו שיור דאי בשמת תרוייהו ליקנו: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: איבעיא להו
txt:
<span class='five'>איבעיא להו. </span>שכיב מרע שהקדיש כל נכסיו בלא שיור ואח'כ עמד מחליו מי מצי הדר ביה מי חמיר ממתנת הדיוט דנימא דגמר והקדיש הכל בלב שלם בין יחיה בין ימות ואת'ל דגבי הקדש הכל מוקדש ואפילו עמד: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: הפקיר כל נכסיו מהו
txt:
<span class='five'>הפקיר כל נכסיו מהו. </span>מי לימא כוונתו לשמים ואקני לגמרי לכל מי שיבוא ויזכה או לא א'נ כיון דהפקיר ממונו הוציאו מדעתו לגמרי ואינו חפץ בחזרתו שאינו רוצה ליהנות עוד ממנו ואת'ל גבי הפקר דאינו חושש בזה הממון הואיל והפקירו ולא דקדק לחלקו לאוהביו: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: חילק נכסיו לעניים מהו
txt:
<span class='five'>חילק נכסיו לעניים מהו. </span>מי לימא יד עניים כיד הקדש ואם עמד אינו חוזר או לא תיקו: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: א'ר ששת
txt:
<span class='five'>א'ר ששת. </span>שכ'מ שאמר יזכה פלוני בנכסיי או יטול או או יחזיק או יקנה כולן לשון מתנה וקנה דלשון מתנה בעינן כדאמרינן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קמז:)</span> ידור פלוני בבית זה לא אמר ולא כלום עד דאמר תנו או יטול ויקנה או יחסין וירת אם הוא ראוי ליורשו כגון בן בין הבנים: 


lvr: 43
pgn: 148
dfh: b
trm: ור' יוחנן בן ברוקה היא
txt:
<span class='five'>ור' יוחנן בן ברוקה היא. </span>דאמר בפירקין דלעיל <span class='mareimakom'>(דף קל.)</span> דבריו קיימין וקי'ל כוותיה דפסקינן התם כהלכה כמותו:  יהנה


