# tsftbvl

lvr: 43
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>טעין ואמר לפירות ירדתי כו'. </span>פי' תחלה כי א'ל מאי בעית בהאי ארעא אע'ג דבשעה שאכל היה בעל השדה יכול לעכב ולא היה נאמן לומר לפירות הורדתני מיהו כיון שכבר אכלו וזה בא להוציא נאמן לומר לפירות ירדתי וא'ת מאי איריא משום דלא חציף תיפוק ליה משום דתפיס מידי דהוה אמטלטלין שאין עשויין להשאיל ולהשכיר דאי אמר לקוחין הן בידי נאמן וי'ל דאיצטריך טעמא דלא חציף אם לקטן והניח ברשות שאינן שלו דלא תפיס בהן וא'ת כי לא אמר נמי לפירות ירדתי אלא דאייתי סהדי דאכל ב' שנים כי הך דשמעתין יהא נאמן בטענתיה במיגו דאי בעי אמר לפירות ירדתי לאו פירכא היא דאין זה מיגו שהרי בא לתבוע גם הקרקע ודוקא פירי דתרתי שנין הדרי אבל פירי דשנה שלישית לא הדרי דאי מהימן במאי דאמר שאכלה שלש שנין גם הקרקע תהיה שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזיל </span>ואגדריה לדיקלא. </span>פי' לגדור תמרים שעל הדקל דגדירה שייכא בתמרים ולא איירי בקציצת הדקל דא'כ ה'ל למימר ואיקטליה כדאמרי' בפ' כל הנשבעין (שבועות דף מו. ושם) אר'נ האי מאן דנקיט נרגא ואמר איזיל ואקטליה לדיקלא דפלניא כו' ונראה לר'י ולריב'ם שאם היה בא לקצוץ הדקל עצמו לא היה נאמן דדוקא פירות הוא דעבדי אינשי דמזבני אבל דקל אין דרך בני אדם למכור לקוץ תדע דאמרי' בפ' החובל  (ב'ק דף צא: ושם) שורי הרגת נטיעותי קצצת אתה אמרת לי להרגו אתה אמרת לי לקצצו פטור ופריך א'כ לא שבקת חיי לכל בריה וכו' משמע דאינו נאמן במיגו דאי בעי אמר מכרת לי לקצצו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>חציף איניש. </span>לאו משום דקאמר בפרהסיא איזיל ואיגדריה קאמר דלא חציף דאפילו ליקט בצנעא נמי שייך לא חציף איניש אם לא שלקחם דרך גניבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אפילו ארעא נמי. </span>למאי דפרישית לעיל דאינו נאמן אלא בפירות שלקט כבר אבל מכאן ואילך אינו נאמן אפילו בפירות אע'ג דשטרא (ה) בפירי לא עבדי אינשי צריך לפרש אפילו ארעא אם הוא טוען שהקרקע שלו שלקחה לא יחזיר פירות שכבר אכל אבל קרקע פשיטא שיחזיר דאינו נאמן להבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>נסכא דר' אבא. </span>לא אקרקע קאי דפשיטא שמחזיר הקרקע אחר שאין לו שנים עדים אלא השתא נמי אפירי מסיק וסבר השתא כאילו חד סהדא לאורועי למחזיק קאתי על הפירות שאכל ואינו יכול לכפור ולימא לא אכלתי וכאילו בא לחייבו שבועה על הפירות אם יכפור ויאמר לא אכלתי ואע'פ שמעיד שהחזיק בה ג' שנים כיון דאין אחר עמו הרי כאילו אינו מעיד על החזקה אלא נעשה עד אחד לתובעו פירות הכי ס'ד וטועה עד דאמר (ו)   אביי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוי </span>מחויב שבועה ואינו יכול לישבע. </span>שהרי מודה וא'ת וליהמניה בשבועה במאי דאמר דידי חטפי במיגו דאי בעי אמר לא חטפי וכי תימא דהא לא חשיב מיגו דהא אם אמר לא חטפי היה חייב שבועה דאורייתא לא היא דהא אמר בהמוכר את הבית (לקמן דף ע. ושם) המפקיד אצל חבירו בשטר נאמן לומר החזרתיו לך בשבועה מיגו דאי בעי אמר נאנסו דהוי נאמן בשבועה אע'ג דבנאנסו איכא שבועה דאורייתא ומיהו לפי' ר'ת דפירש שבועה דנאנסו דהתם היא מדרבנן דלא מיחייב שבועה דאורייתא אפילו בנאנסו אלא היכא דאיכא הודאה במקצת אתי שפיר וליכא למימר נמי דהאי לא חשיב מיגו דלא הוה חציף למימר לא חטפי להכחיש את העד או משום שירא שלא יפסלוהו לעדות העד ובעל הנסכא כדאמר בפרק זה בורר  (סנהדרין דף כה.) דבעל דבר מהימן למימר [לדידי אוזפן ברביתא] דהא משמע דאי לאו דעד מחייבו שבועה היה פטור והיינו על כרחך במיגו דאי לאו מיגו לאו כל כמיניה למימר דידי חטפי דהא כי איכא תרי סהדי משלם ואינו נאמן לומר דידי חטפי ואומר ר'י דודאי אם לא היה העד מחייבו שבועה היה נאמן במיגו דאי בעי אמר לא חטפי שיכול להעיז פניו להכחיש את העד בלא שבועה אבל השתא דמחייבו שבועה לא מהימן בשבועה ע'י מיגו (י) שהיה יכול להעיז פניו ולישבע בדבר שהעד מכחישו אבל קשה אי ליכא מיגו מאי טעמא דרב ושמואל דפליגי בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם) ארבי אבא ופטרי בנסכא דלית להו מתוך שאינו יכול לישבע משלם והשתא אמאי פטרי והא פשיטא דאינו נאמן לומר דידי חטפי בלא מיגו כדפרישי' לעיל לכך נראה כמו שפי' ריב'ם דודאי הוי מיגו ולהכי פטרי רב ושמואל דנאמן בשבועה במיגו דאי בעי אמר לא חטפי ור' אבא סבר אע'ג דאית ליה מגו חייב דכיון דאיכא אחד המחייבו שבועה מן התורה כן הוא הדין שישבע להכחיש את העד או ישלם ואין מועיל לו מיגו ליפטר וא'ת ור' אבא היכי מפיק לה בפ' כל הנשבעין (שם) מדכתיב שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשין דאמר ליה מנה לאבא ביד אביך ואמר חמשין ידענא וחמשין לא ידענא דדייק התם מדאיצטריך קרא למיפטר יורשים ש'מ באביו כה'ג מיחייב אלמא מחויב שבועה ואינו יכול לישבע משלם והיכי דייק מינה אנסכא התם ודאי משלם דליכא מיגו אבל הכא דאיכא מיגו מנא לן דמשלם ונראה לר'י דרבי אבא לא הוי טעמיה מקרא אלא מסברא בעלמא כדמפרש והא דקאמר התם כוותיה דר' אבא מסתברא מדתני ר' אמי שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשין קרא למיפטר יורשים אתא ולא לחייב האב והא דקאמר התם רב ושמואל האי שבועת ה' וגו' מאי דרשי ביה ה'ק כיון דבאב בכה'ג פטרי אמאי איצטריך קרא למיפטר יורשין וצ'ל דהא דאמרי' בהכותב (כתובות דף פה. ושם) גבי אבימי בריה דר' אבהו דהוו מסקי ביה זוזי בי חוזאי כו' מתוך דיכלי למימר להד'ם יכלי למימר סיטראי איירי בתר דתקון רבנן שבועת היסת דלא הוי השליח עד דנוגע בעדות הוא כיון דחייב שבועת היסת דאי קודם דתקינו רבנן שבועת היסת הוי השליח עד גמור דנאמן לומר למלוה פרעתי מיגו דאי בעי אמר אהדרתינהו ללוה כדאמר בריש האיש מקדש (קדושין דף מג:) וכיון דאיכא עד היכי מהימניה במיגו דלהד'ם דהוה ליה מחויב שבועה ומתוך שאין יכול לישבע משלם כדאמרינן הכא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>יתיב רבי אבא קמיה. </span>משמע דר' אבא היה תלמידו של ר' אמי וקשה דאמר בפ' כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם) א'ר אמי רבותינו שבא'י אמרו חזרה שבועה למחויב לה ואמר התם דרבותינו שבא'י היינו ר' אבא ואור'י דאשכחן בפ' חבית (שבת דף קמו:) דקרי רב לרב כהנא ולרב אסי רבותינו אף על גב שהיו תלמידיו אבל קשה לר'י דבאלו מציאות (ב'מ דף כד:) אמר דר' אמי אשכח פרגיות שחוטות אתא לקמיה דר' אבא א'ל זיל שקול לנפשך ולפי ספרים דגרסינן התם ר' אמי אתא לקמיה דר' אסי ניחא טפי אף על גב דרבי אמי היה גדול מר' אסי דבכ'מ מזכיר ר' אמי קודם ר' אסי ובהניזקין (גיטין דף נד:) אמר (כ) ההוא דאתא לקמיה דר' אמי כו' אמר לפניו רבי אסי רבי אתה אומר כן הכי א'ר יוחנן כו' ומ'מ חבירו היה ולפי שהיה גדול ממנו קורהו רבי ולפי שחבירו היה בא ר' אמי לפניו ליטול עצה ממנו וא'ל זיל שקול לנפשך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>המחויב שבועה ואינו יכול לישבע משלם. </span>בפ' כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם) תנן חשודים שניהם על השבועה חזרה שבועה למקומה דברי ר'מ ורבי יוסי אומר יחלוקו ומפרש התם רבותינו שבא'י (ל) רבי אבא למקומה למחויב לה ומייתי התם מהך דשמעתין דרבותינו היינו רבי אבא והשתא רב נחמן דפסק התם כרבי יוסי (מ) ועובדא עבד כרבי יוסי יחלוקו לית ליה לר' אבא וקשה לר'י דאמרינן בפרק השואל (ב'מ דף צז: ושם) בגמ' דהשואל את הפרה לימא תיהוי תיובתיה דרב נחמן דאמר מנה לי בידך והלה אומר איני יודע פטור ומשני מתני' בשיש עסק שבועה ביניהן כדרבא דאמר רבא מנה  לי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>ארבא דהוו מינצו וכו'. </span>הדין כל דאלים גבר וא'ת מ'ש משנים אוחזין בטלית דאמר בריש ב'מ (דף ב. ושם ד'ה ויחלוקו)  דיחלוקו ומפרש ר'ת דאוחזין שאני דכיון ששניהם מוחזקים אין לנו להניח שיגזול האחד לחבירו דחשיב כאילו אנו ידועין שיש לשניהן חלק בה שכל דבר יש להעמיד בחזקת מי שהוא בידו כדאמרי' גבי נסכא דר' אבא דאע'ג דאמר דידי חטפי חשבינן ליה גזלן וחייב לשלם כאילו הוא ברור שהיתה הנסכא של אותו שהיה מוחזק בה והא דמדמי ליה התם טלית לשאר [יהא מונח עד שיבא אליהו] אע'ג דבשאר דהתם אין שום אחד מוחזק צ'ל דשאר נמי חשיב להו כאילו שניהם מוחזקים בו כיון דמכח שניהם נפקד ולריב'א נראה דלאו דוקא אוחזין מדמדמי לה לשאר ואדשמעתין איכא לשנויי כדמשני התם אפי' תימא ר' יוסי התם ודאי איכא רמאי הכא אימור תרוייהו בהדי הדדי אגבהוה הכי נמי בארבא כיון דאיכא רמאי לא יחלוקו אלא הוי דינא כל דאלים גבר והא דלא אמרינן בשנים שהפקידו כל דאלים גבר משום דלא מפקינן כדאמרינן הכא אי תפסינן לא מפקינן אבל מ'ד מפקינן לא אתי שפיר ומאי פריך נמי בסמוך מב' שטרות וממחליף פרה בחמור והא התם ליכא רמאי ואין נראה (ג) דהא האי טעמא לא מסיק אלא לאוקומי מתני' כר' יוסי אבל לרבנן קאמר התם האי מנה ודאי דחד מינייהו הוא אבל טלית דאיכא למימר דתרוייהו הוא יחלוקו ולההיא טעמא ה'נ הוה לן למימר יחלוקו דאפשר להיות דהוה ארבא דתרוייהו ועוד פי' ריב'א דהיכא דאוחזין אפי' איכא רמאי יחלוקו כדתניא התם בפ'ק (דף ז.) גבי שנים אוחזין בשטר וקשיא לר'י דא'כ היכי פריך לפירושו (שם דף ג.) והא נמי כשאר דמיא דאיכא למימר אוחזין שאני דהא מהניא אפילו היכא דאיכא רמאי ועוד מאי פריך התם (דף ז.)  ולית ליה לרבי מתני' דשנים אוחזין בטלית הא ע'כ יש חילוק בין דין שטר לדין טלית דבטלית אפי' אין אוחזין יחלוקו ובשטר כי אין אוחזין הוי דין כל דאלים גבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר תפסינן. </span>פי' הקונט' משום דמפקינן ורב יהודה דאמר לא תפסינן משום דאי תפסינן לא מפקינן ואין נראה לר'י לתלות זה בזה מדלא פליגי הנהו אמוראי גופייהו במפקינן הנך דפליגי בתפסינן לכך נראה דר'ה דאמר דתפסינן אפי' למאן דאמר לא מפקינן דמהימנינא ליה שיביא עדים ורב יהודה דאמר לא תפסינן אפי' למ'ד מפקינן היינו היכא דתפסינן כבר אבל לכתחילה לא תפסינן דחיישינן דלמא לא מייתי עדים ולא נדע לברר של מי הוא ולמי להחזיר ולכך אין לנו ליכנס בדבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומ'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומ'ש </span>משני שטרות כו'. </span>בשטרות מכר או מתנה איירי ולכך לשמואל דאמר שודא לא דמיא להא דתנן בפ' מי שהיה נשוי (כתובות דף צג:) היו כולן יוצאות ביום אחד ואין שם אלא מנה אחד כולן חולקות בשוה דהתם בשעבוד איירי דאין שעבוד חל אלא מאותה שעה שמוכיח מתוך שטר שמתחיל השעבוד דהיינו ממחרת יום שנכתבו דביום שנכתבו אין מוכיח מתוך השטר מתי התחיל אם בבקר אם בערב אבל מתנה או מכר כל הקודם באותו יום עצמו זכה:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר יחלוקו. </span>לההוא לישנא דמפרש בפרק מי שהיה נשוי  (כתובות דף צד. ושם ד'ה לימא) דטעמא דרב משום דסבר כר'מ דאמר עדי חתימה כרתי ולכך יחלוקו אפילו איכא עדי מסירה שנמסר לאחד קודם כיון דמתוך החתימה אין ניכר מי קודם כדמוכח בריש כל הגט  (גיטין דף כד:) דתנן כתב לגרש בו את הגדולה לא יגרש בו את הקטנה ודייק הא גדולה מצי מגרש ביה ומוקי לה בעדי מסירה ור'א אבל לר' מאיר אפי' גדולה לא מצי מגרש אע'ג דאיכא עדי מסירה כיון דאין ניכר מתוך עדי החתימה ומיירי במתנה או במכר שקונה בשטר אבל אם קונה בכסף או בחזקה או בחליפין דאין השטר עומד אלא לראיה מודה רב דאמרינן שודא דאין צריך שיהא ניכר מתוך עדי החתימה כיון (ה) דאין אלא לראיה לאותו לשון לא פריך מרב הכא דהתם בדין הוא של שניהם כיון דביום אחד נחתמו אלא משמואל פריך ולפר'ת דפי' שודא דדייני מה שירצה הדיין יעשה אתי שפיר דהכא נמי בזה אומר של אבותי שייך שודא דדייני אבל לפ'ה שמפרש שודא למי שנראה לדיין שהיה אוהבו יותר קשה דבזה אומר של אבותי לא שייך שודא ויש לדחוק ולפרש שיתנו הדיינים למי שנראה אמיתי בדברים יותר  (ו) ועוד דלההוא לישנא דמי שהיה נשוי (כתובות דף צד: ושם) דמוקי פלוגתא דרב ושמואל אליבא דר'א וס'ל לרב דחלוקה עדיפא אתי שפיר דפריך (ז) מרב ואותו לשון הוא עיקר כדמוכח התם מברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר שודא דדייני. </span>היינו כר'א דאמר עדי מסירה כרתי דלר'מ לא הוה אמר שודא ונראה דהא דאמר (ח)  בפרק מי שהיה נשוי (שם) כתב לאחד ומסר לאחר לזה שמסר לו קנה אע'פ ששטר הא' נכתב קודם ונראה דהיינו דוקא שנכתבו ביום אחד הלכך הקודם במסירה זכה הואיל ואין ניכר מתוך השטר הא' שקדם אבל נכתב בב' ימים לזה שנכתב תחלה קנה שניכר מתוך החתימה שזה נכתב קודם אע'פ שמסר לזה מתחלה קנה דאח'כ כשמסר גם לזה זכה משעת חתימה דה'ק אביי בפ'ק דב'מ (דף יג.)  עדיו בחתומיו זכין לו והשתא אתי שפיר דהא שמואל סבר הכא כר'א ובפ'ק דב'מ דחיק גמרא לאוקומי שמואל כאביי ועוד דבפ' זה בורר (סנהדרין דף כח:) גבי ההיא מתנתא דהוו חתימי עלה תרי גיסי משמע דסבר אביי כר' אלעזר דפריך ארב יוסף דקאמר זיל אקנייה בעדי מסירה כר'א ופריך אביי והא מודה ר'א במזויף מתוכו שהוא פסול וזהו דוחק (ט) דאליבא דרב יוסף קאמר וליה לא סבירא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שודא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שודא </span>דדייני. </span>נראה לר'ת למי שירצה הדיין ליתן ולא כפ'ה שיאמדו דעתו של נותן דהא בסוף פ'ק דגיטין (דף יד: ושם ד'ה וכאן) גבי הולך מנה לפלוני (י) קאמר מה שירצה שליח יעשה וקרי ליה התם שודא ובפ' עשרה יוחסין (קדושין דף עד. ושם ד'ה שודא) נמי אמר נאמן הדיין לומר לזה זכיתי ולזה חייבתי בד'א כשבעלי דינין עומדים לפניו אבל אין בעלי דינין עומדים לפניו אינו נאמן ופריך וניהדר ונידייניה ומשני בשודא דדייני ואי כפ'ה אכתי ניהדר לאמוד דעתו של נותן ובהדיא בירושלמי אמר לאיזה מהן שירצו ב'ד להחליט מחליטים וא'ת א'כ יתן למי שיתן לו שכר וי'ל דכל דיינא דמקבל אגרא לאו דיינא הוא ומה שפר'ח דקבלה בידינו דלא אמרינן שודא אלא במקרקעי אין נראה לר'י דהא גבי הולך מנה לפלוני (כ) גבי שליח מייתי לה בספ'ק דגיטין (דף יד: ושם) עוד פירש דדוקא דיין מומחה עושה שודא דהא רב ששת גברא רבה הוה ואמר ליה רב נחמן מר לאו דיינא הוא גביה אימיה דרמי בר חמא (ל) ורב עוקבא בר חמא בפ' מי שהיה נשוי (כתובות דף צד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>שנא מהא דתנן המחליף פרה בחמור כו'. </span>אין להוכיח מכאן דהלכה כסומכוס מדפריך מיניה דעד כאן לא פליגי עליה התם בהשואל (ב'מ דף ק.) אלא משום דאזלינן בתר חזקה דממונא ומוקמינן (מ) בחזקת מרה קמא הא לאו הכי מודו דיחלוקו ובהמוכר את הבית (לקמן דף סג. ושם) גבי האומר תנו חלק לפלוני מנכסי וכו' דמייתי מסומכוס ופ'ה דטעמא משום דחלק מספקא ליה אי הוי משהו או פלגא וממון המוטל בספק חולקין א'כ משמע דהלכה כסומכוס ויש לדחות דטעמא לאו משום ספיקא כדפירש הקונטרס אלא משום דחלק הוי רביע ונראה דאין הלכה כסומכוס אע'ג דבכמה מקומות סתם לן תנא כוותיה דהא סבר שמואל כרבנן כדאמרינן בריש הפרה (ב'ק דף מו. ושם) אמר שמואל זו דברי סומכוס אבל חכמים אומרים זה כלל גדול בדין כו' משמע זו ולא ס'ל אף על גב דמוכח בפרק בית כור (לקמן דף קה. ושם) דאיכא זו דס'ל מיהו סתם זו לא ס'ל ועוד דקאמרינן התם (ב'ק דף מו.) אי נמי זה כלל גדול בדין הוא לכי הא דהמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן כו' משמע זה כלל גדול אפי' במוכר שור לחבירו אמרינן דהמוציא מחבירו עליו הראיה כ'ש בפלוגתא דסומכוס ורבנן דסבר שמואל המוציא מחבירו ע'ה וכן בפרק השואל (ב'מ דף קב: ושם ד'ה ובא) קאמר דשמואל מספקא ליה אי תפוס לשון ראשון או לשון אחרון ומתניתין (דף קב: ושם) דקתני באחד ששכר מרחץ בציפורי בי'ב זהובים לשנה מדינר זהב לחדש ובא מעשה לפני רשב'ג ור' יוסי ואמרו יחלוקו את חדש העבור ומוקי שמואל בבא באמצע החדש אבל בתחלת החדש כולו למשכיר בסוף חדש כולו לשוכר אלמא סבר כרבנן דאזלי בתר חזקה דלסומכוס בכל ענין יחלוקו ורב נחמן סבר נמי כרבנן דקאמר התם דקרקע בחזקת בעליה קיימא ואפילו בא בסוף החדש כולו למשכיר ואפילו אפיך מיפך ועל כרחך היינו טעמא דסבר כרבנן ומתניתין דהתם אוקי כסומכוס דלא תקשי ליה מתניתין וכרב נחמן קיימא לן בדיני ובהדיא פסקינן כוותיה בפ' המקבל (ב'מ דף קי.)  גבי ההוא שטרא דהוה כתיב ביה שנים סתמא ואע'ג דקיימא לן כרשב'ג במשנתנו ה'מ בסתמא אבל (נ) הכא דפליג רב נחמן לא:  דררא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דררא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דררא </span>דממונא. </span>פירוש דדל טענתייהו מהכא יש ספק לב'ד דהי מינייהו הוה הולד אם נולד קודם שמכר או אחר שמכר וכן בשור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצדה (ב'ק דף מו.)  בלא טענתם מסופקים ב'ד איך היה מעשה אם קודם שנגחה ילדה או לאחר שנגחה וכן בשור רודף אחר שור אחר והוזק (שם לה.) יש להסתפק אם בשורו הוזק או אי בסלע לקה וכן בכל מקום דפליגי רבנן וסומכוס אבל הכא בזה אומר של אבותי שעל פי טענותיהן בא הספק אמרינן כל דאלים גבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מוציאים אותה מידו. </span>ואפילו כתבו הרשאה זה לזה הואיל ורשעים הם (ו) אין נזקקים להם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתני </span>רבי חייא גזלן של רבים לא שמיה גזלן. </span>שאין מוציאין מידו ומיירי בזה אומר של אבותי ולא בגזל מחמשה בני אדם דהתם אמאי אין מוציאין ורב אשי פליג אנהרדעי וסבר דרבי חייא לא להקל בא אלא להחמיר דלא סגי בהשבה אחת כמו לשאר גזלן עד שישלם גזלה לכל אחד ואחד כרבי עקיבא בהגוזל עצים (ב'ק דף קג:) ומיירי בגזל מחמשה ובקונטרס פירש דמיירי בחנוני שמכר במדה שאינה ישרה דאינו יודע למי גזל ולכך לא ניתן להשבון ואף על פי שיכול לעשות בו צרכי צבור כדאמרינן בפרק אין צדין (ביצה דף כט.) האי לאו השבה מעלייתא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>דלי ליה צנא דפירי לאלתר הויא חזקה. </span>וא'ת ולהימניה במיגו דאי בעי אמר לפירות הורדתיו וי'ל דהוי מיגו במקום עדים דאנן סהדי כיון דדלי ליה צנא דפירי מודה שהיו הפירות שלו ועוד דאינו רוצה לטעון לפירות הורדתיו אלא תובע הקרקע והפירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לפירא אחתיה מאי הוה ליה למעבד. </span>אין לפרש דרב אשי סבר דלעולם נאמן לומר לפירות הורדתיך דאם כן קשה לרב אשי מאי טעמא דרבנן דבעו שלש שנים מיום ליום דהא לדידיה ליכא למימר כדמפרש רבא בריש פרקין דעד שלש שנים מיזדהר איניש בשטריה טפי לא מזדהר דהא לעולם צריך לשמרו פן יאמר לפירות הורדתיך ועוד דאם כן היכי קאמר דאי לא תימא הכי דאיבעי ליה למחויי אלא לא בעי למחויי דחזקתו אינה חזקה דיכול לומר לפירות הורדתיו ומייתי ממשכנתא דסורא ומאי מייתי אדרבה אם כדברי רב אשי תו ליכא פסידא שיכול לומר לפירות הורדתיך ונראה לרשב'א דרב אשי לא בא להאמינו אחר ג' אם אומר לפירות הורדתיך אלא שואל איזו תקנה יש לעשות מתחלה שלא יוכל לומר לאחר שלש שלי היא כשהורידו לפירות דסבר לא מהני מחאה אלא כשאמר פלניא גזלנא הוא דקא אכיל לארעאי בגזלנותא והיכא דאחתיה לפירות לא מצי למחויי הכי וכן פירש הקונטרס והשתא מייתי שפיר ממשכנתא דסורא דמהניא מחאה כי האי גוונא [ועי' תוס' ב'מ קי. ד'ה אמר ליה] :  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גריס ר'ח אכלה ערלה שביעית וכלאים הויא חזקה. </span>וכן נראה לר'י עיקר ואיירי כשאכלה זמורות וכן מוכח בהאשה שנפלו (כתובות דף פ.) דתנן המוציא הוצאות על נכסי אשתו הוציא הרבה ואכל קימעא קימעא ואכל הרבה מה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל ואמר בגמרא עבד רב יהודה עובדא בחבילי זמורות ורב יהודה לטעמיה דאמר רב יהודה אכלה ערלה שביעית וכלאים הויא חזקה  ואין לומר דלעולם גרס הכא אינה חזקה והתם כשאכלה זמורות והכא כשאכלה פירות שהן אסורים ולכך לא הויא חזקה שלא אכל כדרך האוכלים דאם כן הוה ליה לאיתויי ההיא דהתם נמי הכא דאיירי בדיני חזקה וא'ת דהכא משמע דזמורות ועצי כלאים שרו ומ'ש מהא דאמרינן בפרק כל שעה (פסחים דף כו:) תנור שהסיקוהו בקליפי ערלה או בקשין של כלאי הכרם חדש יותץ מכלל דאסירי ואמרינן נמי התם (דף כה.)  כלאי הכרם עיקרן נאסר ומיהו הא לא קשה דאיכא למימר דעיקרן נאסר משום דכתיב (דברים כב) הזרע וי'ל דהתם איירי בזרוע מעיקרן שנזרעו הזרעים עם נטיעות הכרם שגדלו הזמורות באיסור אבל הכא איירי בזמורות שהיו כבר גדולים קודם שנזרעו כלאים שאותן אינן נאסרים אלא כשהוסיפו מאתים כדאמר בפרק כל שעה (שם דף כה.) ובפרק כל הבשר  (חולין דף קטז.) זרוע ובא הוסיף מאתים אין לא הוסיף מאתים לא ומיירי הכא שזמורות לא הוסיפו מאתים והפירות הוסיפו ולכך לא הויא חזקה אלא בזמורות ואין זה דוחק דהכי הוי אורחא דמילתא שקודם מוסיפין הפירות מאתים מן הזמורות לפי שהזמורות כבר היו גדולות קודם זריעת כלאים:  נרה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נרה </span>שנה וזרע שתים כו'. </span>נרה שתים וזרע שנה אחת לא נקט אלא משום רבותא דר' אחא דאפי' הכי הויא חזקה ואומר ר'י  (ה) דנראה דוקא כגון שנרה וזרע ונרה אבל נרה בזה אחר זה אפי' רבי אחא מודה דאינה חזקה דמה מועיל חרישה כל כך שחורשה ב' שנים בלא זריעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>מאי. </span>תימה לרשב'א דהיכי מוכח מהכא דלמעוטי נירא קאתי דלמא קסברי רבנן נירא הוי חזקה והא דצריך ג' שנים מיום ליום משום דעד תלת שנין מיזדהר איניש בשטרא כדמפרש בריש פירקין ואפי' לא עשה באותן שלש אלא ניר הוי חזקה דלא עביד איניש דכרבי לארעיה ושתיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>בינייהו. </span>וא'ת טובא איכא בינייהו דשלש בצירות יכולין להיות בשתי שנים שבסוף שנה בצר וב' בצירות אחרי כן בשתי שנים ואומר ר'י דמשמע ליה דג' בצירות שלמות כל שנות הבצירות אבל תימה לר'י אמאי לא משני דאיכא בינייהו חרפי ואפלי כדאמרינן בפ'ב דע'ז (דף עה:) כמה מיישנן י'ב חדש רשב'ג אומר מגת לגת מבד לבד היינו תנא קמא איכא בינייהו חרפי ואפלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היו </span>לו שלשים אילנות. </span> (ו) ונראה דדוקא שלשים אבל ט' אילנות גדולים ממטע שלשה לבית סאה ואכל אחת בשנה זו ואחת בשנה זו לא הויא חזקה מידי דהוה אשלשים היכא דלא באזי בזויי והני אילנות לא בגדולים איירי דגדולים לא הוו אלא ג' לבית סאה כדאמרי' בפ' לא יחפור (לעיל דף כו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממטע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממטע </span>י' לבית סאה. </span>פ'ה דפחות מבית סאה לעשרה אילנות הוו סמיכי ביותר והוו כיער ולא הוי חזקה ואין נראה דהא מוכח בשמעתין דאכלן רצופין הויא חזקה דפריך רבא אנהרדעי אלא מעתה האי אספסתא במאי קני ליה ולרשב'א נראה ליישב פ'ה דלקמן איירי שאוכל כל האילנו'  (ז) אע'פ שהן רצופים הויא חזקה שהרי אכל העומדים ליעקר ואותן העומדים להתקיים אבל הכא שאינו אוכל כל אילנות אלא ג' בכל שנה אם היו ל'ג אילנות בג' סאין הרי יש בהן ג' אילנות העומדין ליעקר וכשהוא אוכל י'א אילנות בכל שנה שמא באותן י'א שאוכל אותן בשנה זו יש בהן ב' או ג' שעומדין ליעקר ובעינן בכל שנה שיאכל ג' מאותן העומדין להתקיים וביותר מבית סאה לעשרה נראה דלא קנה קרקע כל עיקר ולא כפ'ה דפי' דדוקא בכל הקרקע הוא דלא הוי חזקה אבל במה שצריך לאילנות הוי חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממטע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממטע </span>עשרה לבית סאה. </span>קשה לר'י דמאי שנא חזקה ממכר (ח) דגבי קנה ג' קנה קרקע ועשרה לבית סאה הוו מפוזרים ולא קנה קרקע דבעשר לבית סאה יש מאתן וחמשין לכל אילן ובהמוכר את הספינה (לקמן דף פב:) גבי קנה ג' כו' אמר כמה יהא ביניהן משמנה ועד שש עשרה אבל יותר מי'ו הוו מפוזרין וכשיש ביניהן י'ו הוי לכל אילן ח' (ט) מכל צד סביבותיו דהיינו טבלא של י'ו על י'ו עגולה שהאילן יונק סביבותיו בשוה וי'ו על י'ו מרובעים הוו מאתן וחמשין ושית דל רביע מינייהו דמרובע יתר על העיגול רביע לא ישאר אפי' מאתים אלמא לא הוי כשיעור י' לבית סאה ושמא יש לחלק בין מכר לחזקה דגבי מכר ודאי לא אמר דקנה קרקע אם אינן רצופין כדרך שבני אדם רגילין ליטע ודרך בני אדם אין להרחיק יותר מי'ו אמה אילן מאילן אע'פ שנכנסת יניקה של זה בתוך יניקה של זה שאילנות גדולים יונקין י'ו אמה מכל צד ולכך אין דרך להרחיק אילן מאילן כל שיעור יניקתם דהיינו ל'ב דא'כ לא יטע איש בשדה גדולה אלא ב' אילנות או ג' אבל גבי חזקה הויא חזקה כשיעור יניקה אע'פ שהן מרוחקין כשיעור יניקה אבל קשה לר'י דיפה כח הדיוט מכח הקדש דגבי הדיוט קנה שלשה קנה קרקע משמנה ועד י'ו וגבי הקדש תניא בסוף המוכר את הבית  (לקמן דף עב.) הקדיש שלשה אילנות ממטע עשרה לבית סאה הרי זה הקדיש את הקרקע פחות מכאן או יותר על כן לא הקדיש את הקרקע מאי שנא הקדש ממכר ופי' הקונטרס בסוף המוכר את הבית (שם ד'ה ממטע) דהתם בדעת מוכר תליא מילתא אבל גבי הקדש ביניקה תליא מילתא ובהמוכר את הספינה (שם דף פג. ד'ה כמה) פירש גבי מכר והוא הדין למקדיש אילנות דהוי נמי האי שיעורא וברייתא דהמוכר את הבית (שם דף עב.) דקתני בהקדיש עשרה לבית סאה פליגא וראיה מתוספתא דמכילתין דקתני (י) כי קנה ג' קנה קרקע וכמה יהו קרובים זה לזה כדי שיהא הבקר עובר בכליו  וכמה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דלא אפיק. </span>פי' ר'ח כגון בנות שוח שמשעה שנחנטו עד לקיטתן ג' שנים כדתנן (שביעית פ'ה מ'א) בנות שוח שביעית שלהן שנה שניה פי' בשנה ב' של שמיטה לפי שאותן פירות שנלקטים בשנה ב' של שמיטה נחנטו בשביעית ואסורין כדין שביעית ולכך אוקמה ר'ח בבנות שוח דבשאר אילנות באלף שנים לא יארע זה דבל' אילנות ילקו בשדפון ג' שנים ואותן שילקו בשנה זו לא ילקו בשנה זו ובזו בזויי  וא'ת והיכי מצי מיירי בבנות שוח והא בריש פירקין אמרינן גבי חזקה בעינן דבעידנא דאיתיה להאי פירא ליתא להאי פירא והכא כשאכל פירות שנה ראשונה ושניה כבר נחנטו פירות שנת ג' וי'ל כיון שעדיין יש שנה עד גמר שלהן הוי שפיר בעידנא דאיתיה להאי פירא ליתא להאי פירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>החזיק באילנות כו'. </span>פ'ה דלאו בחזקת ג' שנים איירי אלא שמכר לזה קרקע ולזה אילנות והחזיק כל אחד בשלו כגון דרפק בה פורתא ובעל אילנות פשחינהו כדאמר לקמן האי מאן דפשח דיקלא אדעתא דדיקלא קני וקשה לר'י דלא הוה ליה למיקבעיה אמתני' דהכא דאיירי בחזקת ג' שנים אלא לקמן גבי חזקות של קנין ועוד דאמאי נקט חזקה טפי משטר וכסף וחליפין הוה ליה למינקט מכר סתם כדנקט מכר בכולה סוגיא דבסמוך ונראה לר'י דאיירי בחזקת ג' שנים דלרב זביד זה קנה אילנות וזה קנה קרקע ואין לבעל אילנות בקרקע כלום ולכך כי יבשו לא יטע אחרים במקומן ורב פפא סבר דזה קנה אילנות וחצי קרקע פי' לא שיקנה בגוף הקרקע כלום שהרי זה החזיק בכל הקרקע אלא לענין שאם יתייבשו יטע אחרים במקומן ומינה שמעי' בסמוך דמכר לזה אילנות ולזה קרקע דלרב זביד אין לבעל אילנות בקרקע כלום ליטע אחרים במקומן לכשיבשו ולרב פפא יש לו דסברא הוא דאם מכר לזה אילנות ולזה קרקע בסתם קנה בעל אילנות הקרקע ליטע אחרים במקומן לכשיתייבשו גם חזקתו יש לו להועיל לענין זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>ליה בעל קרקע [לבעל אילנות] עקור אילנך שקול וזיל. </span>פירוש לכשיתייבשו ואע'פ שכך הוא אמת לרב זביד מכל מקום פריך ליה רב פפא דאין סברא שידחוק אותו מיד לעקרו כשיבש כיון דג' אילנות מכר לו ועוד מצינו למימר עקור אילנך לאלתר קאמר והכי קשיא (כ) לרב פפא כיון דאפילו בג' אילנות אמרת דאין לו בקרקע כלום אע'ג דבעלמא בג' אילנות אית ליה קרקע משום דבשני לקוחות שאני (ל) וקאמר ליה כי היכי דלדידי לית לי באילנות הכי נמי לדידך לית לך בקרקע אי חשיב האי טעמא א'כ לאלתר נמי קודם שיבש לימא ליה עקור אילנך ואע'ג דבעלמא בחד לוקח בקנה שנים דלא קנה קרקע מ'מ יעמוד שם האילן עד שימות הכא גרע טפי מהאי טעמא דאית לך כי היכי דלדידי כו' אלא ודאי לית לך למימר האי טעמא הלכך כשמכר לזה קרקע ולזה אילנות בעל אילנות קנה מקום הגזע ליטע אחרים במקומן כשייבשו ומיירי בין בג' אילנות בין בב' כדפ'ה (מ) ואפילו בג' אין לו קרקע הצריך לאילנות [כיון] שפירש בהדיא לזה קרקע ואפי' בב' אילנות כשיבשו יטע אחרים במקומן משום כי היכי דלדידך בעין יפה זבין כו':  דאי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>לא מצי למימר ליה עקור אילנך שקול וזיל. </span>פירוש לכשייבש ובלאו טעמא דמכחשי ארעא אי לא משייר מצי א'ל עקור אילנא דעל כרחו לא יעכב האילן בשדהו ועוד שרוצה לזרוע מקום האילן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכר </span>אילנות ושייר קרקע. </span>פ'ה דבב' אילנות איירי דבג' הכל מודין דקנה קרקע כדתנן בהמוכר את הספינה (לקמן דף פא.) ומוקי לה בגמ' כרבנן ודחי ומוקי לה אפי' כר'ע ולפי זה רישא דקתני שנים אין לו קרקע לא אתי כר'ע וכן מוכח בסוף המוכר את הבית (שם דף עב. ושם) דקתני הקדיש ג' אילנות ממטע י' לבית סאה כו' בזה אחר זה לא הקדיש את הקרקע ופריך  (ו) מיניה אילימא רבי עקיבא האמר מוכר בעין יפה מוכר וכ'ש מקדיש פי' ואמאי בזה אחר זה לא הקדיש את הקרקע אלמא משמע דקנה אילן אחד נמי קנה קרקע ואין נראה לר'י דהא כיון דהא דתנן בהמוכר את הספינה (שם דף פא.) קנה ג' קנה קרקע מוקי נמי כר'ע א'כ ע'כ לר'ע בשנים לא קנה קרקע דהכי משמע דוקא ג' קנה קרקע אבל ב' לא קנה קרקע לכך יש לפרש להא דשמעתין בג' אילנות ואע'ג דבעלמא בג' קנה קרקע שאני הכא דמיירי כגון שאין שם קרקע אלא לצורך האילנות ופירש בהדיא שמשייר הקרקע לעצמו (ז) או בשדה גדול' ואומר בפירוש שכל הקרקע משייר ולכ'ע לא קנה בגוף הקרקע כלום אלא למ'ד מוכר בעין יפה מוכר יכול ליטע אחר במקומו כשייבש וההיא דהמוכר את הבית ה'פ מני אילימא ר'ע ואליבא דרבנן דר'ש דסבירא להו מקדיש בעין יפה הוא מקדיש הא אמר מוכר בעין יפה הוא מוכר וכל שכן מקדיש ואלא רבנן ואליבא דרבנן דר' שמעון דאמרו במקדיש הקדיש את כולן הרי אומר מוכר בעין רעה מוכר אבל מקדיש בעין יפה מקדיש וכיון דסבירא להו דכולי האי מקדיש בעין יפה (ח) ממכר דאפי' בור ודות שאין הקרקע צריך להם הקדיש כ'ש במקדיש את האילן שהקדיש את הקרקע הצריכה לאילן ואע'ג דבמכר לא מכר את הקרקע ומיהו אההיא דבתר הכי אי אפשר לפרש כן [דקאמר] אלא פשיטא ר'ש ואליבא דמאן אילימא אליבא דר'ע הא אמר מוכר בעין יפה מוכר כ'ש מקדיש ומ'מ יש לפרש בדוחק דפריך מסברא כיון דמוכר בעין יפה מוכר אית לן למימר דמקדיש כל שכן דיותר מעט בעין יפה מקדיש ובאילן אחד נמי הקדיש המקדיש את הקרקע אע'ג דבמכר לא קנה ועוד יש לפרש דלא מכח הקדש זה אחר זה דייק התם דבעין רעה מקדיש אלא דייק מדקתני הקדיש שלשה אילנות ממטע י' לבית סאה הרי זה הקדיש את הקרקע כולה לפיכך כשהוא פודה פודה לפי בית זרע חומר שעורים כו' ואי ס'ל דבעין יפה מקדיש אע'פ שהקדיש את הקרקע ואת האילנות בבת אחת הו'ל למימר דפודה וחוזר ופודה ופודה תחלה את האילנות בשויין וחוזר ופודה את הקרקע לפי בית זרע חומר שעורים כדאמר רב הונא בפרק יש בערכין (ערכין דף יד.) הקדיש שדה מלאה אילנות כשהוא פודה פודה את האילן בשווייו וחוזר ופודה קרקע לפי בית זרע חומר שעורים בחמשים שקל כסף אלמא סבר רב הונא מקדיש כו' איתיביה ר'נ לרב הונא ופריך ליה מברייתא דהמוכר את הבית ומשני הא מני ר'ש היא דאמר בעין רעה הוא מקדיש והשתא מדקדק לקמן בפשיטות דכולה סוגיא דלקמן אליבא דרב הונא קיימא לטעמיה  (ט) דאמרי' במס' ערכין (שם) בעין יפה הוא מקדיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>כרם. </span>ואין צריך להרחיק זרע ד' אמות אלא שלשה טפחים כעין (י) כרם יחידי ולענין מי שנטע כרם ולא חיללו דאינו חוזר מן המלחמה:  קני</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קני </span>ליה משיפוליה ועד תהומא. </span>פירש הקונטרס שאם מת יטע אחר במקומו וקשיא לר'י דבהדיא קתני בהמוכר את הספינה (לקמן דף פא.) גבי קנה ב' אילנות דאם מתו אין לו קרקע ונראה לר'י דלא קני מקום האילן אלא לענין שלא יוכל (ו) לחפור זה חלל תחתיו דקני ליה עד תהומא ואכתי קשיא לרשב'א מהא דתניא בהמוכר את הבית (לקמן דף עב.) כשהקדיש ג' אילנות בזה אחר זה פודה את האילנות בשווייהן ואם היה מקום האילן קדוש כלל היה לו לפדות לפי חשבון בית זרע חומר שעורים בחמשים שקלים כסף דכן הוא הדין כשמקדיש אפי' משהו קרקע עם האילן ואומר ר'י דבלאו הכי דחי רבא מילתייהו דנהרדעי שפיר ולרשב'א נראה דהתם כמ'ד בעין רעה מוכר לפיכך אין קדוש אפי' מקום האילן אבל נהרדעי סברי מוכר בעין יפה הוא מוכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>כורכמא דרישקא. </span>לכך נקט כורכמא דרישקא שמתקיים בקרקע ג' שנים דהיינו שני חזקה ודרך להשהותו בקרקע כמו שיכול להתקיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>כדי שיהא באספמיא. </span>דעד שם יש מהלך שנה ויותר מכאן אין דרך להרחיק יותר מקרקעו ואם הרחיק יותר לא פלוג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחאה </span>שלא בפניו כו'. </span>תימה דבכל דוכתי נקט מחאה ואמאי לא נקט חזקה שלא בפניו הויא חזקה ויש לומר לפי שהטעם תלוי במחאה ולא בחזקה שאדם המחזיק בקרקעותיו של חבירו אית ליה קלא שהוא חוקר ושואל על נכסיו אבל המחאה אין לה קול כל כך שאין המחזיק מחזר אם מוחה לו בעל קרקע לפיכך אין חזקתו חזקה כשאין יכול לשמוע מחאתו דמה יועיל שמיחה:  דסתם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דסתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דסתם </span>יהודה וגליל כשעת חירום דמי. </span>ואם תאמר ומאי שנא דגבי גט אמר בריש גיטין (ד' ד: ושם ד'ה כיון) המביא גט ממדינה למדינה בארץ ישראל אין צריך לומר בפני נכתב ובפני נחתם משום כיון דאיכא עולי רגלים משכח שכיחי לקיימו ואפי' בזמן שאין בהמ'ק (ה)  כיון דאיכא בתי דינים דקביעי משכח שכיחי וי'ל דודאי גבי גט מצויין לקיימו אפי' מיהודה לגליל לפי שהאשה רגילה לחזר אחר עדי קיום אבל הכא אי לאו דשכיחי טובא לעולם לא ישמע מחאתו שאין המחזיק רגיל לחזר אם מוחה לו ואם לאו הלכך בשיירות דעולי רגלים ובתי דינין לא סגי וא'ת והא דאמרי' התם (דף ו.) רב ששת מצריך  (מערסא לערסא) ורבא מצריך אפי' באותה שכונה ופריך והא רבא הוא דאמר לפי שאין עדים מצויין לקיימו ומשני שאני בני מחוזא דניידי אטו מי נימא דבמחוזא מחאה שלא בפניו לא הוי מחאה ויצטרך לבא לפניו למחות וי'ל דלא דמי דכשחותמים על הגט במחוזא והולכין להן אין דרך שיצעקו בעיר אנחנו חתמנו על גט פלוני אבל במחאה דרך הליכתם רגילות לומר פלוני מיחה ושומעין אחרים עד שנשמע בבית המחזיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מחזיקין בנכסי בורח. </span>בבורח מחמת ממון איירי דאי מחמת מרדין בהא לא פליג שמואל כדמוכח בסמוך ודוקא בבורח אבל באיניש דעלמא הויא חזקה שיכול לבא למקום שמחזיק שם ולמחות אבל בורח אינו רשאי לבא במקום שעומד לא הויא מחאה שלא בפניו וסבר לה כר' יהודה דקתני ויבא לשנה אחרת וימחה משמע שצריך למחות בפניו וא'ת ודלמא ר' יהודה נמי לא בעי מחאה בפניו וה'ק ויבא במדינה שהמחזיק בה וימחה כגון אם הוא ביהודה יבא ביהודה וימחה שאז תשמע מחאתו וכי תימא  (ו) וכיון שחזקה נשמעת עד אספמיא גם המחאה תשמע עד אספמיא ואי מחאה שלא בפניו הוי מחאה ליתיב אדוכתיה ולימחי הא ליתא דאי כל מקום שחזקה נשמעת גם המחאה נשמעת אם כן היכי מוכח לעיל דלרבנן מחאה שלא בפניו הויא מחאה אימא דלעולם (ז) דלא הוי מחאה והיה ביהודה והחזיק ביהודה הוי חזקה לפי שהיא נשמעת ויבא וימחה לפני המחזיק אבל מיהודה לגליל אין החזקה נשמעת ומשום הכי לא הויא חזקה אלא ודאי פשיטא ליה לגמרא דהחזקה נשמעת מרחוק אבל מחאה לא ולהכי מוכח לעיל שפיר דסברי רבנן דהויא מחאה שלא בפניו דאי לא הויא מחאה אלא צריך לבא לפני המחזיק א'כ מיהודה לגליל תהא חזקה כמו שביהודה יש לו לילך ולמחות מיהודה לגליל נמי ילך לפניו וימחה וי'ל מדלא תני ר' יהודה אומר ויבא לשנה אחרת וימחה ויודיעהו שמע מינה שצריך למחות לפניו. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולמחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולמחר </span>נקיטנא ליה. </span>נראה לר'י דלא צריך למימר נקיטנא ליה אלא אורחא דמילתא נקט מדלא קאמר רב זביד פלוני גזלנא הוא דאכיל לארעאי בגזלנותא לא הויא מחאה פלוני גזלנא הוא דאכיל לארעאי בגזלנותא ולמחר נקיטנא ליה בדינא הויא מחאה:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>פפא אמר לדידיה לא תימרון לאחריני תימרון. </span>נראה לר'י דרב פפא אית ליה שפיר דשמואל דאמר לעיל מיחה בפני בני אדם שאין יכולין לומר לו לא הויא מחאה דהתם מיירי בחולה וזקן שלעולם לא ילך למקום שמחזיק שם אבל הכא ילכו למקום המחזיק ויגידו לבני העיר ויאמרו לו והויא מחאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליתיב </span>אדוכתיה ולימחי. </span>תימה אדפריך מר' יהודה לסייעיה מרבנן דמוכח לעיל דסברי מחאה שלא בפניו הויא מחאה ואור'י דרבא היה טועה וס'ד דבכל מקום שהחזקה נשמעת גם המחאה נשמעת וכמו שהחזקה (ט) מיהודה לאספמיא ה'נ מחאה ואפילו הכי א'ר יהודה שיבא בפניו וימחה ורבנן סברי אפי' מיהודה לגליל אין החזקה נשמעת לכך לא הוי חזקה אבל מיהודה ליהודה נשמעת והוי חזקה עד שיבא בפניו וימחה ולכ'ע שלא בפניו לא הוי מחאה ורב נחמן דאיצטריך לשנויי עצה טובה קמ'ל ולא שני ליה דלא מצי למיתב אדוכתיה לפי שהמחאה אינה נשמעת אלא באותה מדינה משום דאכתי תקשי ליה אמאי מצריך רבי יהודה לבא לפניו ילך עד המדינה שהמחזיק שם וימחה דמדלא קתני ויבא לשנה אחרת וימחה ויודיעוהו משמע שצריך לבא לפניו כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>מכלל דלא סבירא ליה הא אמר רבא מחאה שלא בפניו. </span>ולא גר' והא אמר רבא אמר ר'נ:  לית</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לית </span>בה משום לישנא בישא. </span>דקלא אית לה וסופו שידע אע'ג דמלוה ע'פ אפי' בכמה עדים אינו גובה מן הלקוחות וטעמא משום דלית ליה קלא כדאמר לקמן (דף מב.) דהתם הוי טעמא משום דמאן דיזיף בצינעא יזיף ועוד דהתם אין יודעין מי יקח שיגידו לו פלוני חייב אבל מאן דידע מחאה יאמר למחזיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לית </span>בה משום לישנא בישא. </span>פירוש לאותו שאומר לפני ג' דבפרק יש בערכין (ערכין דף טו:) מייתי עלה הא דא'ר יוסי מעולם לא אמרתי דבר וחזרתי לאחורי פי' שלא היה חושש אם ישמעו בעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מ'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מ'ד </span>בפני ב' קסבר מחאה שלא בפניו לא הוי מחאה. </span>תימה להאי לישנא דרבא קאמר לקמן מחאה בפני ב' ולעיל פסק רבא מחאה שלא בפניו הויא מחאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סהדותא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סהדותא </span>בעינן. </span>ואי לאו משום סהדותא הוה סגי בחד דחברך חברא אית ליה ואע'פ שלשון הרע אין נשמע היינו לפי שמעלימין אותו מבני אדם ומ'ד בפני ג' בעי גלויי מילתא כמו בלה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>שמיחה שנה ראשונה שוב אין צריך למחות. </span>פ'ה עד סוף (ז)  ג' שנים וא'ת מתני' היא דקתני עד כדי שיחזיק שנה ויודיעוהו שנה ויבא לשנה אחרת וימחה אלמא דאין צריך למחות רק פעם אחת תוך ג' שנים וי'ל דאי ממתניתין ה'א דאין צריך כי אם מחאה אחת בסוף ג' אבל אם מיחה בתחלת ג' ושוב לא מיחה בכל אותן ג' ס'ד דמודה שהיא שלו ואין לפרש דאין צריך למחות עד עולם דא'כ פליגי אדר'ל והוה ליה למימר ר'ל אמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וצריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצריך </span>למחות בסוף כל ג'. </span>אין לפרש דטעמא שלא יאמר לקחתי אחר המחאה כדפ'ה כיון דעל כרחו מודה דמעיקרא קודם מחאה לא בתורת מכירה נחת בה אין נאמן לומר אחרי כן קניתי ועוד דא'כ שפיר קרי ליה גזלן אלא טעמא כדפ'ה משום דתלת שנין מזדהר איניש בשטריה אחר המחאה ותו לא ולהאי טעמא הא דאמר לעיל (דף לא.) אבל אכלה שית שנין אין לך מחאה גדולה מזו פליגא אהך דהכא דקאמר דצריך למחות כל ג' (ח) ונראה דכההיא הלכתא דסתמא דגמרא קאמר לה ולא כמו שפסק ר'ח דהלכה כבר קפרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחאה </span>בפני שנים ואין צריך לומר כתובו. </span>ואם תאמר ומה מועיל הכתיבה והא לא חשיב שטר אם לא נעשה מדעת מי שהוא חובתו כגון שטר מכר  מדעת</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנין </span>בפני ב' ואין צריך כו'. </span>אומר ר'ת דלא אתא למעוטי שלא יהא חשוב קנין כשנעשה שלא בפני שנים דהא אמרינן בקדושין (דף סה:) דלא איברו סהדי אלא לשקרי ואמרי' בפ' הזהב (ב'מ דף מו.) גבי היה עומד בגורן כו' ואי אמרינן מטבע נקנה בחליפין ניקנינהו ניהליה אגב סודר ומפרק דלית ליה סודר ולקנינהו אגב קרקע דלית לי' והא עומד בגורן קתני כשאינו שלו איכפל תנא לאשמועינן בגברא ערטילאי דלית ליה כלום אלא ש'מ דאין מטבע נקנה בחליפין ואי לא חשיב קנין בלא עדים לישנינן דליכא עדים ועוד דבפ'ק דסנהדרין (דף ו.) אמרו רבנן פשרה ביחיד אע'ג דפשרה בעיא קנין כדמסיק התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>צריך לומר כתובו. </span>וכותבין בלא רשותו כל זמן שלא חזר בו ומיהו יכול לחזור בו כדאמרינן לקמן בפ' המוכר את הספינה (דף עז.) זכו בשדה זו לפלוני וכתבו לו את השטר חוזר בשטר ואינו חוזר בשדה והא דאמרינן בריש אע'פ (כתובות דף נה. ושם ד'ה כתובו) כתובו וחתומו והבו ליה קנו מיניה לא צריך לאימלוכי ביה לאו דוקא משום דאמר להו כתובו דאפי' לא אמר להו נמי כדאמרינן הכא אלא משום דבעי למימר לא קנו מיניה צריך לאימלוכי ביה אע'ג דאמר להו כתובו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קיום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קיום </span>שטרות בשלשה. </span>אע'ג דר'נ גופיה ס'ל בסנהדרין (דף ה:) ב' שדנו דיניהם דין קיום שטרות שאני כדפ'ה דאי ליכא אלא ב' מה יש בין קיום שטר לשטר שלמעלה הימנו הכא תרי חתימי והכא תרי חתימי ודומה לב' עדים ששמעו מפי עדים שלמעלה שהשטר כשר ועד מפי עד פסול אבל כשהם ג' ניכר שהם ב'ד שהעידו עדים לפניהם על כתב ידם והכשירו השטר ודומה לפסק דין והא דאמרינן בפ' ב' דכתובות  (דף כב. ושם ד'ה ודלמא) ג' שישבו לקיים את השטר ומת אחד מהן צריכי למיכתב במותב תלתא הוינא וחד ליתוהי ואמר ר'נ ואי כתב ביה בי דינא תו לא צריך ודלמא ב'ד חצוף הוא דאמר שמואל ב' שדנו דיניהן דין דכתב ביה בי דינא דרבנן דבי רב אשי ודלמא רבנן דבי רב אשי כשמואל סבירא להו לא ששמואל סובר דקיום שטרות בשנים אלא ה'פ ודלמא רבנן דבי רב אשי סבירא להו בקיום שטרות כדשמואל בעלמא אבל שמואל מצי סבר שפיר דקיום שטרות בג' אע'ג דבעלמא ב' שדנו דיניהן דין כמו ר'נ וא'ת דרב נחמן גופיה קאמר בב'מ  (דף לא:) גבי עובדא דאיסור גיורא ורב ספרא עבוד עסקא וכו' משמע התם דתרי לאו ב'ד מדקאמר ליה זיל אייתי לי תלתא דפלגת קמייהו א'נ תרי מגו תלתא וי'ל דהתם מיירי דלא עשאן ב'ד בפירוש אלא פלג קמייהו בסתם הלכך אי קמי תרי פלג נראה דלעשותן עדים נתכוין ואי קמי תלת פלג נראה דלעשותן ב'ד נתכוין אבל במקום שעשאן ב'ד בפירוש בשנים סגי [וע'ע תוס' גיטין לב: ד'ה ורב נחמן] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאן </span>דלא ציית דינא כו'. </span>תימה מודעא דמאי אי דגיטין ודמתנה גלוי מילתא הוא דודאי הוא אנוס בשום ענין שאין יכול לבא לבית דין ואי דזביני והא אמר רבא לא כתבינן מודעא אזביני וכ'ת רבה ורב יוסף לית להו דרבא מ'מ הוה ליה למיפרך ולשנויי כדפריך בסמוך אנהרדעי ועוד והא אביי ורבא גופייהו דאמרי תרוייהו אפי' עלי ועליך א'כ לא איירי במודעא דזביני וכי ההוא מעשה דפרדיסא לא שייך הכא דאפי' ציית דינא פשיטא דכתבינן:  איכא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>דאמרי אמר רב יוסף דלא אמר להו תיתבו כו'. </span>אהך גירסא קשה לר'י מאי קבעי מאי בינייהו הא בהדיא חולקין בסתמא ועוד דפסקינן לקמן הלכתא דחיישינן בסתמא וא'כ היכי מגבינן כולהו מתנתא כיון דאינו אומר לסהדי כתבו בשוקי  (ח) ברייתא ומיהו לפי שנוהגים עתה לכתוב בשטרי מתנה ואמר לנו מתנה זו כתבוה בשוקא וחתמוה בברא הלכך כי אמר להו נמי סתמא דעתו לומר כמו שכותבים בשטרות ובימי האמוראים לא היו נוהגים לכתוב כך לכך היה צריך לומר להם בפירוש כתבו בשוקא כו' ור'ח גריס דאמר להו לא תיתבו בשוקא ברא וקרי ליה סתמא שאינו אומר להם להטמין עצמו ואומר שלא לפרסם והיינו סתמא (ט)  כלומר לא פרסם ולא הטמינם אבל כתובו לא חשיב סתמא וכשר לפר'ח ולפיכך מה שנהגו לכתוב בשטרות מתנה זו כתבוה בשוקא וחתמוה בברא אינו אלא לשופרא דשטרא ומיהו לישנא דסתמא לא משמע הכי:  שלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>אמר לי אדם דבר מעולם. </span>והוא הדין דאפי' אם אמר זבינתיה מפלוני דזבנה מינך דלא הויא חזקה עד שיאמר אתה מכרת לי כדקתני סיפא אלא הא עדיפא ליה למינקט שלא אמר לי אדם דבר מעולם לאשמועי' דלא הוי פתח פיך לאלם כדאמר בגמ': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרי </span>לי אחוי (לי) שטרך. </span>וכשלא אוכל להראות שטרי שהפסדתיו יאמרו שגזלתיה אבל כשאומר לא אמר לי אדם [דבר] מעולם לא יאמרו שגזלתיה אלא ראיתי שלא מיחו בידי והחזקתי בה ונמצא שמחל לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אחזקי לי. </span>פירש הקונטרס בניתי כותל על פיו והוא סייע לי וכיון שבמצותו (ד) עשה הוי חזקה שיש עמה טענה וקשה דמדקאמר בתר הכי והא אחיל משמע דעד השתא לא הוה מחזיק בה מטעם מחילה ועוד דלאלתר הוה ליה לרב נחמן למימר מחילה בטעות הואי ונראה לפרש דרב ענן הוה טעין שלקח ממנו ולא הי' לו עדים שלקחה והיה רוצה להיות נאמן מתורת חזקה וכי א'ל רב נחמן דלאו חזקה היא השיב לו רב ענן והא אחיל דאע'פ שאינו נאמן לומר לקחתיה תהא שלי מטעם מחילה דסייע בגודא בהדאי והיה לו עדים או היה מודה בסיועו ואין הסוגיא מוכחת כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>אמר לי אדם דבר מעולם פשיטא. </span>קשה למהר'ם דמאי פריך פשיטא הא לעיל (דף כח:) פריך גמרא אלא מעתה חזקה שאין עמה טענה כו' ופירש שם בתוספות פירוש  (ה) א' דאפי' אמר [שלא אמר] לי אדם דבר מעולם פריך ונראה לומר דמכח סיפא דמשמע דאפי' מפלוני דזבנה מינך זבינתה לא הויא חזקה פריך פשיטא ונראה כי זה דוחק דמנא ליה למיפרך ארישא טפי מאסיפא דהא מרישא איכא למידק איפכא וליפרוך טפי מסיפא לרישא ונראה לי דמקשה לא מסיק אדעתיה דנטעון ליה אנן ולהכי פריך פשיטא דטענה גרידא אינה מועלת דאינה טענה ומשני דס'ד דנטעון ליה אנן דכיון דלא מיחה שלש שנים ודאי מכר לו או מחל ועוד יש לומר דלרבנן דרבי ישמעאל דלא ילפי משור (ו) פריך פשיטא אבל קשה דבמתניתין לא הוזכרו רבנן ומתני' כר' ישמעאל ונראה דפריך אחזקה דיום אחד דמתני' נמי איירי בה מדקתני כל חזקה כדפ'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כר'י. </span>קשה לרשב'א דהאמר רב ענן לעיל (דף לח:)  לדידי מפרשא לי מיניה דמר שמואל מחאה בפני עדים שאין יכולין לומר לו כו' משמע דלא בעי (ז) בפניו מחאה והיינו דלא כר'י ושמא סבר כוותיה בחדא ופליג עליה בחדא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה מחילה בטעות הואי. </span>וקשה דבפ' איזהו נשך (ב'מ דף סו: ושם ד'ה התם) אמר רב נחמן השתא דאמור רבנן אסמכתא לא קני הדרא ארעא והדרי פירי למימרא דסבר רב נחמן מחילה בטעות לא הויא מחילה והא איתמר המוכר פירות דקל לחבירו כו' ואמר רב נחמן ומודינא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה ומשני התם זביני והכא הלואה ופירש הקונטרס הכא הלואה (ח) ומיחזי כרבית שמתחלה בהלואה באו לידו וכרבית קצוצה דמו ואין אבק רבית אלא במכר כגון לקח ממנו פירות דריש מתניתין דהתם משמע דבכ'מ לרב נחמן מחילה בטעות הויא מחילה בר מהתם בהלואה דמיחזי כרבית והכא סבר רב נחמן דלא הויא מחילה ומיהו בלאו הכי קשה על פירושו דהא אמר רבינא התם בריש פירקא (דף סב.) דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה דלא חשיב רבית קצוצה ומסתמא דלא פליג עליה רב נחמן ונראה לרבינו תם דה'פ דבכ'מ סבר רב נחמן דלא הויא מחילה כדאמר הכא ובריש המפקיד  (ב'מ דף לה.) קאמר נמי רב נחמן התם שומא בטעות הוא ובספ'ק דגיטין (דף יד.) נמי אמר דקנין בטעות חוזר אלא היינו טעמא דרב נחמן דהתם זביני ולא הויא מחילה בטעות שאפי' היה המוכר יודע שיוכל לחזור לא היה חוזר דניחא ליה דליקו בהימנותיה וגמר ומקני אבל הכא הויא הלואה והלוה אינו מקני ליה אלא בתורת מכר והמכר אינו כלום דאסמכתא היא ולא גמר ומקני וכיון דהדרא ארעא הדרי נמי פירי אבל אם היה נותן בתורת רבית היה קונה דאבק רבית אין יוצא בדיינים ורבא דהוה בעי לאותובי אונאה לא היה יודע זה הפירוש שאם היה יודע לא היה מקשה כלום מאונאה דהכא לא הויא מחילה בטעות כדפרי' גמר ומקני ור'נ היה משיב מאיילונית לפי סברת רבא כלומר אדמותבת לי מאונאה תסייען מאיילונית אלא על כרחך צריך אתה לחלק כדפרישית:  אתא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>לקמיה דרב יהודה כו'. </span>ומסיק דרב יהודה כר'ש בן אלעזר ס'ל ותימה דבפ' זה בורר (סנהדרין דף ל: ושם לא. ד'ה הוא)  אמר רב יהודה עדות המכחשת זה את זה בבדיקות כשרה בדיני ממונות ומוקי לה באחד אומר ארנקי לבנה ואחד אומר ארנקי שחורה אבל אחד אומר מנה שחור ואחד אומר מנה לבן אין מצטרפין נהרדעי אמרי אפי' א' אומר מנה לבן ואחד אומר מנה שחור ומסיק דאינהו דאמור כר'ש בן אלעזר דהכא משמע דרב יהודה דפליג אנהרדעי פליג (ג) אר'ש בן אלעזר דהכא וי'ל דרב יהודה נמי כרשב'א ובהא פליגי דנהרדעי סברי דאחד אומר מנה שחור ואחד אומר מנה לבן דמי למילתיה דר'ש בן אלעזר דלא דייקי ביה סהדי ודמי לארנקי ורב יהודה סבר דלא דמי כלל לארנקי דהתם (ד) דאין זה גוף המעשה לא היה להן לבדוק אבל מנה דגוף הדבר הוא שמעידין עליו דייקי וקסבר דמודה ר'ש בן אלעזר במנה שחור דבטלה עדותן אפי' לב'ה ולא דמי למנה ומאתים דעבידי דטעו טפי אלא מדמה מנה שחור ומנה לבן לאחד אומר חבית של יין וא' אומר של שמן דבהא מודו כולי עלמא דנחלקה עדותן כדאיתא התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נחלקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נחלקה </span>עדותן. </span>הקשה ריב'א לב'ש דאמרי בכת אחת נחלקה עדותן דחשיבי להו עדות מוכחשת ואפי' בב' כיתי עדים נמי תבטל עדותן דהוי נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה אפילו הן מאה כדאמר בפ'ק דמכות (דף ה:)  ואומר ר'י דלאו פירכא היא דמצינו למימר דב'ש כר' יוסי סבירא להו דאמר התם במה דברי' אמורים בדיני נפשות אבל בדיני ממונות תתקיים העדות בשאר והכי הלכתא דפסיק רב נחמן כוותיה ואפי' לרבי נמי מצי למימר דהכא (ה) מצי מיירי כגון דאתו למיחזי ואפי' אתי לאסהודי הני מילי כי מסייעי אהדדי הוא דאמר נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה אבל הכא דהא מכחשי אהדדי לא :  מלוה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מלוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלוה </span>על פה אינו גובה לא מן היורשין ולא מן הלקוחות. </span>לא איצטריך אלא משום יורשין דלקוחות תנינא בהדיא וקסבר שעבודא לאו דאורייתא ומלוה בשטר שהוא גובה היינו שלא תנעול דלת בפני לוין ומכר נמי משום תקנת השוק ואע'ג דביורשין לא שייך לחלק בין מלוה על פה למלוה בשטר מ'מ כל היכא דגבי לקוחות חיישינן משום נעילת דלת כמו מלוה בשטר או מלוה הכתובה בתורה למ'ד  (קדושין כט:) ככתובה בשטר דמי או כשעמד בדין או עשה עבדו אפותיקי גבי נמי מיתמי אבל מלוה על פה כיון דלא חשש לעשות שטר לגבות מלקוחות כי לא גבי נמי מיתמי ליכא נעילת דלת והא דאמרי' בפ'ק דבבא קמא (דף יא:) גבי (ד) הלכה גובין מן העבדים אמר רב נחמן לעולא אמר ר'א אפילו מיתמי לא מיניה מיניה ואפילו מגלימא דעל כתפיה שם מפורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בפני </span>האב שנה כו'. </span>והא דאמרינן בפרק שני דכתובות (דף יז: ושם ד'ה ואחת) אמר רב הונא אין מחזיקין בנכסי קטן ואפילו הגדיל לא כמו שיש מפרש שם דיתום אפילו גדול במילי דאבוה קטן הוא ואין מועלת חזקה לגביה אפילו שהיה גדול כשמת אביו דהא הכא אמר בהדיא דהוי חזקה כשאכל בפני הבן והאב שני חזקה אלא דוקא שהיה קטן כשמת אביו אינה חזקה אע'פ שאחרי כן הגדיל. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>סלקא דעתך לוקח אית ליה קלא אין לך מחאה גדולה מזו. </span>אור'י דהוי מצי לשנויי כאן בשטר כאן בלא שטר דאין מצטרפין אלא בשטר כדאמרינן לעיל אלא שמא דעדיפא מיניה קא משני:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שותף יש לו חזקה. </span>יש ענין לשותף דאין לו חזקה כדמפרש לקמן וא'ת א'כ ליתני במתני' שותף אין לו חזקה אע'פ שיש שותף שיש לו חזקה כי היכי דתני אריס אע'פ ששאר אריס שאינו אריסי בתי אבות יש להן חזקה ויש לחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שותף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שותף </span>כיורד ברשות דמי לאו למימרא דאין לו חזקה. </span> (ה) וא'ת מנא ליה דילמא לענין שנוטל בשבח המגיע לכתפים כדאמר בסמוך וכ'ת דמשמע ליה דבכל ענין מדמי ליה לאריס דלמא כשאר אריסים קאמר שיש להן חזקה ולא כאריסי בתי אבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבח </span>המגיע לכתפים. </span>מפרש רש'י בכמה מקומות וכן רבינו שמואל דמגיע לכתפים כגון ענבים הראויין ליבצר וקשה דאמרי' בפ'ק דב'מ (דף טו:) והא מעשים בכל יום וקא מגבי שמואל לבעל חוב בשבח המגיע לכתפים ואי ס'ד היינו ענבים (ו) הראוים ליבצר א'כ בעל חוב לא גבי מינייהו כדאמר בכתובות פ' נערה (דף נ:) אמר ליה זיל הב ליה מתמרי דעל בודיא אמר ליה (ז)  לא יהא אלא בעל חוב דחזו לבודיא קאמינא סוף סוף כל העומד ליגדר כגדור דמי דצריכי לדקלא קאמינא אלמא לא גבי מאותם העומדים ליגדר ולאו פירכא היא דהא רש'י נמי לא בעי למימר מאותן העומדים ליבצר מיד אלא כלומר כל דבר שסופו ליתלש כגון פגין או בוסר ור'ת מפרש מגיע לכתפים היינו דבר שבא ע'י טורח ומייתי ראיה מהא דתנן בסוף יש נוחלין (לקמן דף קלד.) האומר זה אחי אינו נאמן ויטול עמו בחלקו מת יחזירו נכסים למקומם נפלו לו נכסים ממקום אחר יירשו אחיו עמו ובעי רבא (שם קלה:) שבח ששבחו נכסים מאליהם מהו בשבח המגיע לכתפים לא תבעי לך דכי נפלו ממקום אחר דמי כי תיבעי לך בשבח שאינו מגיע לכתפים כגון דקלא ואלים ארעא ומסקא שרטון משמע שבח שאינו מגיע לכתפים היינו בא מאליו ולר' אלחנן נראה דאדרבה משם קשה לר'ת דלמה שינה בלשון דמעיקרא קאמר נכסים ששבחו מאליהם מהו ובתר הכי קאמר כי תיבעי לך בשבח שאין מגיע לכתפים דמעיקרא נמי הוה ליה למימר שבח שאין מגיע לכתפים אלא משמע דשבח המגיע לכתפים נמי הוי נכסים ששבחו מאליהם וע'ק לר'ת אמאי קאמר כגון דקלא ואלים ה'ל למימר כגון פירות הבאות מאליהם ואומר רשב'א דאין תימה לפי' רש'י דשבח המגיע לכתפים היינו פירות אמאי חשיב להו כנכסים שנפלו לו ממקום אחר ויטלו אחיו עמו הלא גם להם יש פירות בארצם שהיתה כנגד זו דהא מבעי ליה בדקלא ואלים ארעא ומסקא שרטון אי חשיב כנפלו לו נכסים ממקום אחר כ'ש פירות דאית לן לאחשובינהו טפי כנפלו לו ממקום אחר כדמוכח גבי בכור (לקמן דף קכד.) דפליגי רבי ורבנן בחפירה והוו שיבלי (שלחופי) והוו תמרי אי בכור נוטל פי שנים אי לא ואפ'ה מודו בדקלא ואלים וארעא ומסקא שרטון דשקיל אלמא חשבינן פירות טפי בנפלו לאחר מכן מדקלא ואלים ומצינן למימר שפיר שיטלו אחיו בפירות ואע'פ שגם לקחו נגדם בחלקם דהם טרחו והם אכלו אבל מה שהמת טרח למה לא יקחו בטורח המת כמותו וכתלושים חשיבי ואי תלשם ואח'כ מת זה דבר פשוט שיטלו עמו ומיהו קשה לפי' הקונט' למה הוצרך כאן להאריך ולומר (ח)  בשבח המגיע לכתפים דהיינו פירות שבכל שנה ושנה כדין אריס לא היה לו לומר אלא שנוטל בשדה שאינה עשויה ליטע כשדה העשויה ליטע דהיינו כדין אריס דיורד שלא ברשות שקיל בשדה העשויה ליטע כדין אריס כדאמר בהשואל (ב'מ דף קא.) היורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות כו' ומסיק דבשדה העשויה ליטע אומדים כמה אדם רוצה ליתן בשדה זו ולנוטעה ופרש'י דהיינו כדין אריסי העיר אבל לפר'ת אתי שפיר דה'פ שנוטל דוקא בשבח המגיע לכתפים דהיינו בא ע'י טורח בשדה שאין עשויה ליטע כשדה העשויה ליטע כדין אריס אבל באין מגיע לכתפים לא יטול כדין אריס ואף על גב  (דאדם) נוטל בשבח דאתי מעלמא ממילא כדמשמע בפ' מי שאחזו  (גיטין דף עד:) הכא שיורד שלא ברשות סבר גמרא דאין לו ליטול בשבח הבא מאליו כדין אריס ומ'מ קשה דבכל מקום גרס ובשדה (שאינו שלו) בוי'ו ולפירוש זה הוה ליה למימר בשדה בלא וי'ו כיון דחדא מילתא היא ויש ליישב פ'ה ונפרש ההיא דהשואל כמה אדם רוצה ליתן בשדה זו ולנוטעה דלאו היינו כדין אריס דלאריס נותנין יותר למחצה ולשליש כי עוסק בה לתקנה כמה צרכים אלא ה'פ כמה אדם רוצה ליתן לקבלן ליטע שדה זו ולא ירד בה לאריסות אלא מיד נוטל שכרו ונוטל יותר משכיר יום כי שכיר יום אין עליו לתקן אם יתקלקל  והכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לי עסק בה לא אמר כלום. </span>וא'ת דבפרק השולח  (גיטין דף מג: ושם) גבי מוכר עבדו לנכרי כו' אמר היכי דמי אונו דכתב ליה לכשתברח ממנו אין לי עסק בך אלמא אין לי עסק בך הוי לשון טוב ואור'י דאין לי עסק בך משמע אלא תהא לעצמך וגבי עבד דמהני הרי את לעצמך מהני נמי אין לי עסק בך אבל בשדה דלא שייך למימר הרי את לעצמך כי אמר נמי אין לי עסק בך לא אמר כלום דכיון דליכא לפרושי אין לי עסק בך אלא תהא לעצמך גבי שדה כמו גבי עבד לא משמע גבי שדה אין לי עסק בה אלא סילוק דין ודברים כדמוכח בכריתות (דף כד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שמעמידה בפני בעל חובו. </span>וא'ת מאי איריא מפני שמעמידה (ב) תיפוק ליה משום דלא ניחא ליה דתיהוי תרעומת עליו כדאמרי' בפ'ק דב'ק (דף ח:) ראובן שמכר שדה לשמעון שלא באחריות ואתא בעל חובו וקטריף לה מיניה דינא הוא דאתי ראובן ומשתעי דינא בהדיה ולא מצי א'ל לאו בעל דברים דידי את דא'ל לא ניחא לי דתיהוי לשמעון תרעומת עילואי וי'ל דאין נפסל בשביל כך לעדות א'נ הכא מיירי אפילו במכיר בה שהיא שלו דליכא תרעומת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליסלקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליסלקו </span>בי תרי מינייהו ולידיינו. </span>וא'ת והא בעינן תחילתו וסופו בכשרות והכא הוי תחילה בפסול והוי כמו קרוב ונתרחק ואור'י דלא שייך תחילתו בפסלות הכא כיון שאין פסלות תלוי בגוף אלא בממון : ה'ג </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ותסברא </span>עניים שקלי ודיינין מיפסלי [אלא] ה'נ בספר תורה ואמאי קרי להו עניים כו':  אמאי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>שמירה בבעלים היא. </span>פי' אם התחילו שניהם לשמור יחד כל אחד בשעה שהוא משמר חלק חבירו חבירו נמי משמר לו חלקו ואע'פ שאין עמו במלאכה בשעת אונס כיון שהיה עמו בתחילת שמירה בעליו עמו קרינן ביה כדתניא (ב'מ דף צו.) היה עושה עמו בשעת שאלה אין צריך להיות עמו בשעת שבורה ומתה היה עמו בשעת שבורה ומתה צריך להיות עמו בשעת שאלה ואפילו לא התחילו שניהם לשמור יחד מכל מקום האחרון פטור שהראשון היה עמו במלאכה בשעה שהתחיל השני לשמור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>שמור לי היום כו'. </span>וא'ת אכתי שמירה בבעלים היא דאמרינן בריש השואל דבעלים באמירה גבי שואל את הפרה ובעלה עמה וי'ל שאני התם דבאמירה משעבדי עצמן ליכנס במלאכתם מיד אבל הכא לא משתעבד עד למחר וא'ת ומאי קמ'ל שמואל דנעשין שומרי שכר זה לזה מתניתין היא בהשוכר את האומנים (ב'מ דף פ:) שמור לי ואשמור לך שומר שכר וי'ל דאי מהתם הוה אמינא לפי שהם אינן שותפין אבל הכא שהם שותפין כל אחד ואחד כששומר חלק חבירו שומר גם בשביל עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכיון </span>דאסהיד דלוי הוא כו'. </span>הוה מצי לשנויי כגון דאסהיד שמעון דשל אבותיו דלוי הוה ובתר הכי אתי שמעון וטעין דמלוי זבנה ואית ליה סהדי דראובן גזלה ממנו ומכרה ללוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דאית ליה סהדי למר כו'. </span>תימה דלא הוה ליה למימר כגון דהא מעיקרא נמי ידעינן דאית ליה לשמעון סהדי דדידיה היא כדקתני ראובן שגזל שדה משמעון ואי לית ליה לשמעון סהדי שגזלה ראובן ממנו אנן היכי ידעינן שגזלה ומכח מה הוא מערער ויהודה נמי ע'כ אית ליה סהדי דאי לאו הכי מאיזה כח מערער והכי הל'ל כיון דאית ליה סהדי למר כו' ומאי ס'ד דמקשה ואין לומר דמעיקרא ס'ד דאיירי כגון דאית ליה ליהודה עדים דשל אבותיו היא ולשמעון הנגזל אית ליה סהדי דאכלה שני חזקה וטעין מיהודה זבנה דא'כ מאי קאמר בהאי זכותא דמפיק לה מלוי ליפקה מיהודה הא בהאי זכותא דמצי לאפוקי מלוי לא מצי לאפוקי מיהודה דבעדי גזילה המעידין שגזל ראובן ממנו מצי מפיק לה מלוי שבא מכח ראובן ומיהודה לא מצי מפיק לה אלא בעדי חזקה ונראה לרשב'א דס'ד דמעיקרא דיהודה בעי לאפוקי מלוי משום דאית ליה סהדי דראובן מכר לו וללוי אין עדים ובא שמעון להעיד ללוי דשל לוי היא ומשום הכי פריך כיון דמסהיד דהאי ארעא דלוי היא היכי מפיק לה מיניה והוה מצי לשנויי דלא מסהדי בהאי לישנא דלוי היא אלא דאמר דראובן מכרה ללוי אלא דעדיפא מינה משני והשתא פריך שפיר דבההיא זכותא דמפיק לה מלוי ליפקה מיהודה דשניהם באין מכח ראובן ואם יביא שמעון עדים דראובן גזלה ממנו מצי לאפוקי מתרוייהו:  דוקא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דוקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דוקא </span>מכר דהוה ליה יאוש ושינוי רשות. </span>פ'ה וכגון שמכר ראובן ללוי שלא באחריות ונראה דפירש כן משום דאי באחריות הוי שמעון נוגע בעדות דאע'ג דהוי יאוש ושינוי רשות מפיק לה שמעון מלוי כיון דאין שום הפסד ללוי שיחזור על ראובן אבל בקרקע (ב) דאינה יאוש ושינוי רשות הדרא ליה כדפ'ה דאין מועיל יאוש (ג) בקרקע וקשה לר'י דבירושל'  (דכלאים פ'ז) אמר דיאוש מועיל בקרקע דאע'פ שאינה נגזלת מ'מ מהני בה יאוש וגבי עבד משמע בהשולח (גיטין דף לט:) דמהני ביה יאוש אע'ג דאיתקש לקרקע ובשמעתין דסיקריקון (שם דף נח:) אור'י דמוכח נמי כן ונראה דמיירי שלא נתייאש והוה מצי לפלוגי נמי בפרה וטלית בין לפני יאוש בין לאחר יאוש אלא מילתא דשכיחא נקט דבקרקע אין רגילין להתייאש כשישראל גזלה שאם לא יוכל להוציאה מידו משום דלא ציית דינא יוציאנה מיד בנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונוקמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונוקמה </span>ביורש. </span>וא'ת והא יורש אין מעיד לו עליה דהדרא ליה כדאמר בהגוזל בתרא  (ב'ק דף קיא:) דכל דבר המסויים כגון פרה וטלית חייבין להחזיר מפני כבוד אביהם וי'ל דהא אוקימנא בריש הגוזל קמא (שם דף צד:) כשעשה תשובה ולא הספיק להחזיר עד שמת והכא איירי בלא עשה תשובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>כדרבין בר שמואל. </span>ואיירי ברייתא דוקא שלא באחריות דאז יכול להעיד על פרה וטלית ומילתא דשמואל איירי בכל ענין ורבותא נקט אפי' שלא באחריות:  עשה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשה </span>עבדו אפותיקי ומכרו כו'. </span>אפילו אי סבר רבא דעבדי כמקרקעי דמי נקט אפותיקי לאשמועינן בין בשטר בין בעל פה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שורו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שורו </span>אפותיקי ומכרו כו'. </span>הא דלא חשיב מכר בהדי הקדש דמפקיע מידי שעבוד משום דהקדש מפקיע אפי' אקני ליה מטלטלין אגב מקרקעי מה שאין כן במכר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דכתב דלא כאסמכתא. </span>מספקא לן אי במטלטלי אגב מקרקעי דוקא או אפילו במקרקעי לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שלקח ומכר לאלתר. </span>הוה מצי למיפרך א'ה אפי' בית ושדה נמי אלא מגופה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>הוה ליה ארעא מעולם. </span>מכאן תשובה לאומרים דמה שנהגו לכתוב בהרשאות ונתתי לו ארבע אמות בחצרי אע'ג דלית ליה קרקע משום דאין לך אדם שאין לו ארבע אמות בארץ ישראל דקרקע אינה נגזלת אי נמי דאין לך אדם שאין לו ד' אמות לקברו (א) דהכא משמע דאפשר שאין לו קרקע וכן משמע בפ' שלישי דקדושין (דף ס: ע'ש) הרי את מקודשת לי על מנת שיש לי קרקע משמע דאפשר שאין לו ודוחק להעמיד בגר שאין לו חלק בארץ ועוד דא'כ לא יעשה אדם שני שטרי הקנאה שהראשון קנה ארבע אמותיו ונראה לר'ת דהיינו טעמא כיון שמודה שיש לו קרקע וחוב הוא לו שהרי על ידי קרקע מקנה לחבירו אפילו יש כמה עדים שמכחישים אותו הרי הודאת בעל דין כמאה עדים ולא חיישינן למיחזי כשיקרא כדאשכחנא (לקמן דף קמט.) גבי איסור גיורא דנפק אודיתא מבי איסור ואף על גב שהיה איסור משקר הקשה מהר'ר חזקיהו דמכל מקום ניחוש הכא דלמא אקני ליה מטלטלין אגב קרקע והודה שיש לו מקרקע אע'פ שלא היה לו מעולם ונראה דכולי האי לא חיישינן שמא שיקרו להודות ונראה לו דבזמן הזה שרגילים לכתוב והקניתי לו ארבע אמות בחצירי א'כ מילתא דשכיחא היא וא'כ מכר לו פרה וטלית אין מעיד לו עליה אע'ג דאיכא עדים דלא היה ליה ארעא מעולם:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאית ליה ארעא אחריתי עליה הדר. </span>הוה מצי לשנויי כגון שעשאה אפותיקי דאז לא הדר אארעא אחריתי דאית ליה ואם תפול ביד המערער יפרע לו אחרת ומש'ה אינו מעיד עליה דנוגע בעדות הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>נפקא מינה. </span>תימה דנ'מ שיפטרו אם יתעשר ושמא בשביל כן אין לפוסלו לעדות כיון דהשתא לא מרויח מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דינא </span>הוא דמפצי ליה. </span>תימה לרשב'א דלימא ליה אייתי ראיה דבדין טרפה ואשלם לך דאפילו לגבי ישראל מצי למימר הכי כל שכן לגבי עכו'ם ויש לומר דמיירי כגון שבדיני עכו'ם דן עמו ובדיניהם הויא דעכו'ם הלכך חייב לפצותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מסר לו שלא בעדים מתוך שיכול לומר כו'. </span>אין לפרש מתוך שהיה יכול לומר אין בידי כלל דהא בראה מיירי כדמוכח אתקפתא דאביי דראה עבדו אלא ה'פ מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם שבא לידו בתורת אומנות אלא בתורת מכר אי נמי אתה מכרתו לאחר ואחר מכרו לי כדפי' הקונטרס ואם תאמר מאי איריא אומן דאין לו חזקה היכא דמסר לו בעדים אפי' אחר נמי כיון שיש עדים שבא לידו בתורת פקדון ואפילו לא ראה למאי דמסיק שצריך להחזיר לו בעדים ולקמן פריך לה אבל מכל מקום קשה דמאי ס'ד דרבה וי'ל כגון שמסר לו בעדים סתם ולא פירש בפניהם אם בתורת מכר אם בתורת פקדון ולהכי דוקא אומן אין לו חזקה דמסתמא לתקנו מסר לו כיון דלא פירש אבל אחר מדלא פירש שהוא פקדון מסתמא מכר או מתנה הוא ורב נחמן בר יצחק דפריך בסוף הסוגיא אומן הוא דאין לו חזקה הא אחר יש לו חזקה לא מסתבר ליה לרב נחמן לאוקומה בראיה בלא ידיעה דלא שכיח כדפריך [לעיל מיניה] אי דאיכא עדים ליחזו עדים מאי קאמרי דלא שכיח שימסור בפניהם ולא ידעי הקציצה והכא נמי רב נחמן בר יצחק לא פריך אלא מכח סברא זו והכי פריך אי דאיכא עדים אחר אמאי יש לו חזקה הא ע'כ ידעי עדים דבתורת פקדון אתא לידיה דלא מסתבר לאוקומה (ג) בדבר דלא ידעי דלא שכיח כלל הקשה בקונט' אמאי יש חזקה לאומן מ'ש מדברים העשויין להשאיל ולהשכיר ותירץ דדברים העשויין להשאיל ולהשכיר שייך גבי כל אדם אבל הכא מצי למימר אומן אינך רגיל אצלי לתקן ור'י אומר דאפי' רגיל לתקן אצלו יש לחלק דדברים העשויין להשאיל ולהשכיר שייך בין לגבי אדם שמכיר שהוא נאמן בין מכיר שאינו נאמן ואין יכול כל שעה להעמיד עדים כשרוצה להשאיל ולהשכיר שלא להשיא עצמו שם רע בשכיניו אבל לאומן אם צריך הוא לתקן יכול ליתן לאומן המכיר שהוא נאמן או להביא עדים לכך יש לו חזקה שלא בעדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אפי' בעדים נמי מתוך שיכול לומר החזרתיו לך כו'. </span>פירוש בשלמא לדידי דלא מפליגנא בין יש עדים לאין עדים אלא בראה הוא דמפליגנא היכא דראה אפילו היכא דליכא עדים לא מהימן כדאמר אביי בסמוך והיכא דלא ראה אף על גב דאיכא עדים מהימן במיגו דמצי אמר החזרתיו לך אלא לדידך היכא דאיכא  עדים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המפקיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המפקיד </span>אצל חבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים. </span>וא'ת אכתי להימניה במיגו דאי בעי אמר נאנסו כדאמרינן בסוף המוכר את הבית (לקמן דף ע. ושם) גבי מפקיד אצל חבירו בשטר ואפי' מאן דפליג התם היינו משום דשטרך בידי מאי בעי ותירץ ר'ת דודאי הוה מצי אביי למיפרך ליה אי הכי בעדים נמי להימניה במיגו דאי בעי אמר נאנסו אלא דלא אסיק אדעתיה ואותביה מברייתא ואודי ליה דבראה איירי מתני' ותו ליכא למפרך מידי אנאנסו וי'מ דהא דקאמר הכא דצריך להחזיר לו בעדים היינו אם רוצה להיות פטור משבועה אבל בשבועה נאמן במיגו דנאנסו ואין מחזיר לו בעדים והכי פי' לעיל לא שנו דאומן אין לו חזקה בלא שבועה אלא שמסר לו בעדים אבל מסר לו שלא בעדים נאמן בלא שבועה במיגו דאי בעי אמר לא היו דברים מעולם ומיירי קודם שנתקנה שבועת היסת ולכך כי אמר לא היו דברים מעולם אין צריך שבועה אי נמי לאחר שנתקנה וללישנא דבעי בשבועה דררא דממונא ולא חשיב הכא דררא דממונא דאמר לא בא לידי בתורת אומנות ואין מודה שנתחייב בו מעולם ולא חשיב דררא דממונא אלא מנה לי בידך וא'ל הן למחר א'ל תנהו לי וא'ל נתתיו לך שמודה שנתחייב ועל פירוש זה קשה לר'ח דמאי פריך לקמן מראה עבדו ביד אומן אי דאיכא עדים למה לי ראה לייתי עדים ולישקול הא מהני ראה דאפילו בשבועה לא יהא נאמן דאין לו מיגו דבלא ראה מהימן הוא בשבועה במיגו דנאנסו וברייתא משמע דלא אמר כלום דאפילו בשבועה אינו נאמן ונראה לו לתרץ דהכא לא חשיב מיגו דטעמא דמ'ד דצריך להחזיר בעדים משום דכיון דלא הימניה בשבועה כדאמר בשבועות (דף מא: ושם)  דהויא כאילו א'ל בהדיא אל תחזיר לי אלא בעדים הלכך לא מהימן במיגו דאיהו דאפסיד אנפשיה אבל התם בהמוכר סבר דאין צריך להחזיר לו בעדים ולא חשיב כאילו אמר אל תחזירני אלא בעדים ולכך נאמן במיגו אבל אין נראה דאפילו מאן דאית ליה צריך להחזיר לו בעדים כי איכא מיגו מהימן דאי לאו הכי תקשי מאי פריך ליה אביי מההיא דראה עבדו ביד אומן דסברא דאין צריך להחזיר לו בעדים הא איכא תנא בשבועות דאית ליה המלוה את חבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים ויסבור רבה כוותיה אלא משום דאפילו ההוא תנא דשבועות מודה בפקדון דאיכא מיגו דנאנסו דאין צריך להחזיר לו בעדים לכך נראה כפי' ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתנה </span>לו בזמנו נשבע ונוטל. </span>וא'ת והא אמר בפ' המקבל  (ב'מ דף קיב: ושם) אומן אומר שתים קצצת לי והלה אומר לא קצצתי לך אלא אחת המוציא מחבירו עליו הראיה דקציצה מידע ידיע ובפ' כל הנשבעין (שבועות דף מו. ושם) פריך ליה ומשני דהך דהכא כרבי יהודה דקציצה נמי לא דכיר דטרוד הוא בפועליו וא'ת א'כ לאחר זמנו נמי אמאי אמר המע'ה הוה לן למימר נשבע ונוטל דמאי טעמא אמרינן בעלמא לאחר זמנו דאין נשבע ונוטל כדמפרש בריש כל הנשבעין דחזקה דאין שכיר משהה שכרו ואין בעה'ב עובר בבל תלין והכא הרי שהה שכיר ובעה'ב עבר דמודה שקצץ לו אחת ועדיין חייב לו וליכא למימר דמיירי כגון דאמר לא קצצתי לך אלא אחת ופרעתי לך דא'כ בזמנו אמאי נשבע ונוטל הא כרבי יהודה מוקמי לה ואיהו בעי הודאה במקצת ואין לתרץ נמי כגון שאומר אותה אחת שקצצתי לך ברשותך השהיתי דלא עבר בבל תלין דמ'מ חזקה דאין שכיר משהה שכרו ליכא דהרי שיהה אחת ודוחק לומר דמאי דחזינן דשיהה שיהה ומאי דלא חזינן (ג) דלא שיהה לא שיהה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאיכא עדים ליחזי עדים מאי קאמרי. </span>דודאי ידעי הקציצה דרגילות הוא תימה לר'י דעדיפא מינה הוה ליה למיפרך דאי איכא עדים וראה דאכתי לא מסיק אדעתיה לאוקמה בלא ראה אם כן אמאי מהימן אומן שהטלית בידו והכי הוה ליה למימר בשלמא לרב' מוקי לה בדליכא עדים דמהימן לרבא במיגו אלא לאביי במאי מוקי לה בין דאיכא עדים בין דליכא עדים לא מהימן במיגו ויש לומר דהכי קאמר אי דאיכא עדים ואתא לאשמועינן דאע'ג דאיכא עדים אומן מהימן וכגון דלא ראה ליחזי עדים מאי קאמרי אלא לאו דליכא עדים דתו לא מצית לאוקומי בדלא ראה דאם כן מאי קא משמע לן פשיטא דכי ליכא עדים ולא ראה  דמהימן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו דליכא עדים. </span>הקשה ריב'ם דהיכי מצי לאורויי בדליכא עדים אם כן אמאי בזמנו נשבע ונוטל הא אמרינן בריש כל הנשבעין (שבועות דף מה: ושם) דאם שכרו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לא שכרתיך מעולם יכול לומר לו שכרתיך ונתתי לך שכרך ואור'י דלא קשה מידי דחדא דפלוגתא היא התם ועוד דהכא ליכא האי מיגו כיון שמודה במקצת ואי אמר לא שכרתיך מעולם הוי כופר בכל וחזקה דאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאיכא עדים אחר אמאי יש לו חזקה. </span>ונראה דבראה מיירי דאי בלא ראה אומן נמי יש לו חזקה מיגו דאי בעי אמר החזרתיו לך דאין צריך להחזיר לו בעדים אלא ודאי בראה מיירי א'כ אחר אמאי יש לו חזקה כיון דאיכא עדים דבתורת פקדון בא לידו ולא מצי למיטען נמי החזרתי לך שהרי ראה ופר'ת נראה לר'י מאד רחוק על כן לא כתבתיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>אין אדם עשוי לומר לאומן מכור לי טליתי. </span>וטעה אומן ומכר את של זה שהיה סבור למכור את של חבירו ונתן לו את של חבירו תחתיו אבל אם לא היה עשוי לומר לאומן למכור לא היה מותר מחמת שטעה אומן ונתן את שלו לחבירו דהוי כנתחלפו לו בבית האבל או בבית המשתה וסופו שיחזיר חבירו את שלו לאומן ויחזור ויתבע ממנו טליתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אית לי סהדי דחזיוה גבך. </span>פי' טלית שהיו בו סימנים כעין שלי ולא שהיה להם טביעות עין שהיו מכירים שהיא שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שפיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפיר </span>קאמר ליה. </span>דלא משוי ראה מ'ט דראה תניא תימה לרשב'א דמאי בעי למימר אי בעי למימר שפיר קאמר דלא משוי ליה ראה דלא בעי לאפוקי דנחזייה דמה צריך למימר עלה ראה תניא פשיטא דאי מפיק ליה ויכירוה שהיא שלו דחייב להחזיר שהרי כפר ואמר לא היו דברים מעולם ונראה לו לפרש הכי שפיר קאמר כלומר שטוען טענה זו לא היו דברים מעולם דעל ידי כך לא משוי ליה ראה הואיל ולעדים לא היה בה טביעות עין ויכול לומר אחר היה אבל אי הוה טעין לקוח הוא בידי לא היה נאמן דאין לו עוד מיגו דאי בעי אמר החזרתיו לך או לא היו דברים מעולם דירא לומר כן הואיל ויש עדים שראו טלית כאותו שהוא שלו בידו והשתא אתי שפיר דקאמר מ'ט ראה תניא כלומר אע'פ שאינה ראיה גמורה של טביעות עין אלא שהיו בה סימנין כמו שלו דראה דקתני בברייתא משמע ליה בכל ענין ראיה (גמורה) אינו נאמן לומר לקוח הוא בידי:  שלח</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלח </span>ליה ר'נ בר רב חסדא לרב נחמן בר יעקב. </span>ר'נ סתם שבכל גמרא הוא ר'נ בר יעקב תדע דבכל הגמ' לא תמצא ר'נ בר יעקב נזכר שמו ושם אביו אא'כ יש ר'נ אחר אצלו כי הכא ובירושל' פליגי בכל מקום רב נחמן בר יעקב ורב ששת משמע דהוא ר'נ סתם דהוא בר פלוגתיה דרב ששת בגמ' שלנו ולא כמו שמשמע מתוך פירוש הקונטרס בסוף פרק כל הגט (גיטין דף לא: ושם ד'ה אנא)  דרב נחמן בר יצחק הוה חתניה דבי נשיאה דהיינו רב נחמן סתם כדמוכח בהעור והרוטב (חולין דף קכד:) ועוד דאמרינן בהשולח (גיטין דף לט:)  אמר ר'נ בר יצחק אנא אמינא [אין] הלכה ורבנן דאתו ממחוזא אמרי משמיה דר'נ הלכה אלמא ר'נ סתם לאו היינו ר'נ בר יצחק ובפרק מי שהוציאוהו (עירובין דף מג: ושם ד'ה יתיב) אמר יתיב ר'נ בר יצחק אחורי דרבא ויתיב רבא קמיה דר'נ וכן בכמה מקומות אמר רבא אמר רב נחמן ורב נחמן בר יצחק הוה תלמידיה דרבא כדמשמע בלא יחפור  (לעיל דף כב.) ואין להאריך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דאית ליה פירא בארעא. </span>לא יעיד דנוגע בעדות הוא לפי שהיה נותן לו למחצה לשליש ולרביע ואם יזכה המערער הרי שלא ברשותו ירד וידו על התחתונה אבל לית ליה פירא בארעא לא חייש אם יסלקוהו דכמה שדות ימצא באריסות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לוקח </span>ראשון מעיד ללוקח שני והוא דאית ליה ארעא אחריתי אבל לית ליה ארעא אחריתי לא יעיד. </span>פ'ה משום דחייש שמא יבא בע'ח ויטרוף ממנו ולא יהא לו ממה לגבות מן המוכר וקשה לר'י דא'כ אפילו אית ליה ארעא אחריתי נמי דכי היכי דחייש לבע'ח קטן ה'נ ניחוש לבעל חוב גדול שיהא חובו כנגד שני קרקעות אלא נראה לר'י דאע'ג דלעיל (דף מד.) גבי מוכר שדה שלא באחריות אמרינן שאין מעיד לו עליה מפני שמעמידה בפני בעל חובו התם ודאי חיישינן לבעל חוב לפי שאדם יודע אם יש לו בעלי חובים אם לאו וכשאנו רואים שבא להעיד אנו חוששים שלכך מעיד לפי שרוצה להעמידה בפני בע'ח והתם אפילו אית ליה ארעא אחריתי לא יעיד דחיישינן שמא יש לו בעל חוב גדול וכן אומר רשב'א דמשמע לעיל כי פריך וכי קנו מידו מאי הוי הרי מעמידה בפני בע'ח ולא משני כגון דאית ליה ארעא אחריתי והא דקאמר לעיל אי דאית ליה ארעא אחריתי עליה הדר לא תקשי היאך הדר עליה שמא יש לו בעל חוב גדול דה'פ אי אית ליה ארעא אחריתי כדי כל החוב עליה הדר ואי לית ליה ארעא אחריתי כדי כל החוב מאי נפקא מינה אבל אין לחוש שהלוקח מעיד לפי שיהיה לבע'ח של מוכר ממה לגבות דאין הלוקח יודע אם יש למוכר שום בע'ח אלא היינו טעמא דאין הלוקח ראשון מעיד ללוקח שני אע'ג דלא חייש לבע'ח מיהו חייש שמא קרקע גזולה היא והיום או למחר יבא הנגזל ויקחנה ולא יהיה לו ממה לחזור על המוכר היכא דלית ליה ארעא אחריתי למוכר וא'ת ומלוה וערב (והלוקח) אמאי מעידים ללוה אע'ג דאית ליה ארעא אחריתי ניחוש שמא היא גזולה וכשיבא נגזל ויקחנה לא יהיה לו ממה לגבות כדחיישינן לחד נגזל גבי לוקח ה'נ ניחוש גבי ערב ומלוה וי'ל דבשום מקום אין המלוה וערב והלוקח חוששין כל זמן שאחריות שלהן קיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לוקח </span>ראשון מעיד ללוקח שני. </span>קשה לרשב'א אמאי לא קאמר לוקח מעיד למוכר והוא דאית ליה ארעא אחריתי בין (לפרש'י) בין לפר'י:  קבלן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קבלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קבלן </span>אמרי לה אינו מעיד. </span>אע'ג דאית ליה ארעא אחריתי תימה דמאי נפקא מינה דאי אתי מלוה וטריף את של קבלן אתי קבלן וקטריף את של לוה כיון דאית ליה ארעא אחריתי ואין נראה לומר כגון שיש לקבלן בינונית וההיא ארעא שרוצה להעיד עליה נמי בינונית אבל ארעא אחריתי דאית ליה ללוה היא זיבורית דמפסיד כשיבא מלוה וטריף את שלו דלא יהיה לו לגבות אלא מזיבורית דא'כ מלוה נמי לא יעיד ללוה אפילו אית ליה ארעא אחריתי כענין זה ועוד בכל ענין משמע דאינו מעיד דלא מפליג בין היא בינונית בין היא זיבורית ועוד דצ'ע בהניזקין (גיטין דף מט:) דנראה דמוכח התם דאם אין ללוה אלא זיבורית גם קבלן לא יתן לו אלא זיבורית ונראה דהיינו טעמא דקבלן אינו מעיד ללוה אע'ג דאית ליה ארעא אחריתי משום דטריחא ליה מילתא למיקם עליה בדינא ודיינא וכשיהיו ללוה קרקעות הרבה לא יגבה המלוה מן הקבלן הואיל ויכול לגבות מן הלוה בהרווחה אבל מלוה מעיד ללוה בכל ענין אפילו אותה שמעיד עליה היא בינונית ואחריתי זיבורית דמשום איחלופי בינונית לזיבורית לא יעיד שקר דמכל מקום יש לו שוה בשוה אי נמי ארעא אחריתי דכולה שמעתין כיוצא בו קאמר: ה'ג </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דקאמר בפנינו הודה. </span>פי' בן אריס בן אומן בן גזלן ומש'ה אומן אין לו חזקה אבל בן יש לו חזקה כשטוען קמי דידי הודית לאבי שמכרת לו נאמן במיגו דאי בעי אמר מינך זבנתה אבל בן גזלן אין לו חזקה דהודאה שהודה לגזלן לאו הודאה היא דאי לאו דאודי ליה שמכרה לו הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור אבל לא גרסינן כגון דקאמרי עדים דהא אי איכא עדים דאודי ליה דמיניה זבנה א'כ אומן ואריס גופייהו יהו נאמנים ועוד כיון דאיכא עדים בן אריס בן אומן למה צריכים להחזיק בלא חזקה נמי מוקמינן לה בידייהו כיון דאיכא סהדי. ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פעמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פעמים </span>שבן בן גזלן אין לו חזקה כגון דקאתי בטענתא דאבא דאבוה. </span>תימה לר'י דאמאי אין לו חזקה הא טוענין ליורש והוה ליה למימר דלמא אי הוה אביו קיים דהיינו בן גזלן הוה טעין אנא הדר זבינתה מינך ונראה לר'י דגרס פעמים שבן גזלן יש לו חזקה כגון דקאתי בטענתא דאבא דאבוה דהוא אבי הגזלן וקמ'ל דאע'ג שהיתה ביד מי שאין לו חזקה דהיינו אביו הגזלן מ'מ יש לו חזקה כיון שאמר שהיתה של אבי אביו ויש ליישב גירסא ראשונה פעמי' דבן בן גזלן אין לו חזקה והכי פירושה כגון דאתא בטענתא דאבא דאבוה ואומר שאמר לו אביו דהיינו בן הגזלן שהניחה לו הגזלן אביו דאם איתא דהדר (ה) זבנתה מינך הוה א'ל אנא זבינא אי נמי נראה לר'י דלא טענינן ליורש כי האי גוונא דמילתא דלא שכיחא היא כי היכי דאמר בסוף המוכר את הבית (לקמן דף ע: ושם ד'ה מאן) דלא טענינן ליתמי נאנסו משום דמילתא דלא שכיחא היא והא דקאמר לעיל [בן] בן גזלן בן אומן יש לו חזקה היינו דוקא משום דאמר בפנינו הודה ואדרבה משם יש להוכיח דמשמע הא לאו הכי אין לו חזקה כיון דמעיקרא בתורת אומנות ואריסות וגזלנות אתא לידיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ירד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירד </span>מאומנותו יש לו חזקה. </span>מצינו לפרש מאותן כלים שנתן לו לאחר שירד מאומנותו דומיא דאריס שירד מאריסותו אי נמי אפילו אותן כלים שנתנו לו בשעה שהיה עדיין אומן והוא ששהו אחר אומנותו כ'כ שהוא רגילות שמחזירם לבעלים ונראה דבן אומן נמי דאמר לעיל דיש לו חזקה כי אמר (ו) בפנינו הודה היינו אחר ששהה אחר מות אביו דאי לאו הכי אין נראה שיהא נאמן במיגו דאי בעי אמר לקוח הוא בידי דאי טעין נמי לקחתיה ממך לא היה נאמן:  מגורשת</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 47
dfh: b
trm: ואינה מגורשת בעלה חייב במזונותיה.
txt:
<span class='five'>ואינה מגורשת בעלה חייב במזונותיה. </span>וכגון שייחד לה ארעא אחריתי דאי לאו הכי אין לו חזקה דכיון דאית לה מזוני מזוני הוא דקא אכלה כדאמרי' לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ראייתן </span>ראיה ומעמידין שדה בידן. </span>נראה לרשב'א דנקט תרוייהו איידי דבעי למיתני גבי גזלן אין ראייתו ראיה ואין מעמידין שדה בידו דהתם איצטריך תרוייהו דאי לא תנא אלא אין ראייתו ראייה הוה אמינא דאין ראייתו ראיה לגבי הא שאין מעמידין שדה בידו אבל מעות יש לו דלא ה'א טעמא אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור אלא הוה מפרשינן טעמא משום דתליוהו וזבין לא הוו זביניה זביני אפי' מנה לו מעות הלכך קאמרי תרוייהו דאין ראייתו ראיה כלל דאפי' מעות אין לו דטעמא הוא משום דאי לאו דאודי ליה כו' והאי כולן נראה לרשב'א דקאי נמי אבן שלא חלק ואשה שלא נתגרשה ואע'ג דאמר לקמן [גבי אשה בנכסי בעלה] דלגלויי זוזי הוא דבעי כיון דאוקימנא בהודאה לא שייך בה גלויי זוזי ועוד דמשמע לקמן דסבירא להו לרב הונא ולרב נחמן דלא אמר לגלויי זוזי הוא דבעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומעמידין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומעמידין </span>שדה בידן. </span>גבי אומן נמי שייך שדה כגון אם הוא בנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשטר קנה. </span>אלקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה נמי קאי כדמוכח במתני' בהניזקין  (גיטין דף נח: ושם) וקשה דתניא בסוף מי שהיה נשוי (כתובות דף צה. ושם ד'ה וכתבה) כתב לראשון ולא חתמה לו לשני וחתמה לו איבדה כתובתה דוקא משום דלא חתמה לראשון אבל אי חתמה לראשון לא איבדה כתובתה כדמוכח התם אע'פ שכתבה שטר ונראה לר'י דהא דקאמר רב בשטר קנה יש להעמיד בשטר הראיה שאחר הקנין דכיון שאחר הקנין עשתה שטר שייפתה כחו כל כך קנה וההיא דכתובות מיירי בשטר מתנה בלא קנין אחר אלא שטר א'נ חתמה דהתם לשון גמר כמו חתמו גבי תורף דגיטין וכמו תורה חתומה ניתנה בהניזקין (גיטין דף ס.) כלומר שגמרה מקח ונתרצתה בעל פה אי נמי חתמה ממש ובשטר של בעל והא דאמר רב בשטר קנה שעשתה שטר מכירה בשמה ומסתבר דטעמא דרב כטעמא דשמואל דאמר בהניזקין (שם דף נח. ושם ד'ה אבל) אף בשטר לא קנה עד שתכתוב לו אחריות ושמואל לטעמיה דאמר בפ'ק דב'מ (דף יד. ושם) אחריות לאו טעות סופר בשטרי מקח וממכר ורב סבר אחריות טעות סופר הוא אבל קצת קשה דלקמן פריך לרב הונא דאמר תליוהו וזבין זביניה זביני מהא דאמר שמואל אף בשטר לא קנה ואי תלוי הדבר באחריות מאי קשה ליה משמואל טפי מרב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>ביבי מסיים בה כו'. </span>ק'ק הלשון דהא רב ביבי פליג כדאמרי' לקמן ורב הונא לא מיירי בהכי אלא בהודה ולא במנה:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>מהא דתניא יקריב אותו. </span>וא'ת אי מהכא גמר אפילו תליוהו ויהיב נמי מתנה הוי וההיא דסיקריקין מוכח דאינה מתנה והיה ר'י רוצה לתרץ דהכא הוי כמו מכר דהא יש לו כפרה תחת הקרבן וקונה הכפרה ומגיטי נשים דבעי למיגמר מינייהו הוי נמי כמו מכר שנפטר על ידי כך משאר כסות ועונה אבל אי אפשר לומר כן דא'כ גט מעושה שלא כדין נמי יהא כשר ובהמגרש (גיטין דף פח: ושם) אמר שמואל דפסול ותירץ ר'י דכל דבר שהוא מחוייב לעשות הוי כמו מכר והכא הרי הוא מחויב להביא קרבן ולקמן נמי מחויב הוא לגרש את אשתו דמיירי בהנהו שכופין אותן להוציא אבל שלא כדין הוה כמו תליוהו ויהיב דלא הויא מתנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יקריב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יקריב </span>אותו מלמד שכופין אותו. </span>לא דמי להא דאמר בפ' שור שנגח ארבעה וחמשה (ב'ק דף מ.) חייבי חטאות ואשמות אין ממשכנין אותן משום דכיון דלכפרה קאתו לא בעי משכוני דדוקא חטאות ואשמות שבאות על חטא לא בעי משכוני שרוצה שמאותו חטא יהיה לו כפרה אבל הכא נדר או נדבה אינן מכפרים והא דקאמר ניחא ליה דתיהוי ליה כפרה היינו ממה שנדר שאם לא ישלם נדרו עונו ישא והא דאמר בתורת כהנים ובזבחים (דף ו.) וביומא  (דף לו.) דעולה מכפרת על חייבי עשה הא אמר בפ'ק דזבחים (דף ז:) דעולה דורון היא ולא מכפרת מקופיא (ה)  מכפרת מקיבעא לא מכפרת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>סברא הוא דאגב אונסיה גמר ומקני. </span>וא'ת כיון דמסברא ידעינן דאגב אונסיה גמר ומקני אמאי איצטריך קרא גבי קרבן למיכתב דכופין אותו וי'ל דאי לאו קרא הוה אמינא אע'ג דגמר ומקני כיון דאינו מתרצה אלא על ידי כפייה פסול הוא לגבי מזבח דזבח רשעים הוא קמ'ל שהקרבן נרצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גט </span>מעושה בישראל כשר בעכו'ם פסול. </span>בסיפא מסיים ובעכו'ם חובטין אותו ואומרים לו עשה מה שישראל אומר לך ויש מפרשים דהוי פירושא דרישא כיצד בעכו'ם פסול (ו) חובטין אותו ואומרים לו כו' ואין נראה דא'כ אדפריך ליה הכא מסיפא ליסייעיה מרישא דקתני ובישראל כשר דאגב אונסי' גמר ומקני וכי תימא (ז) דבישראל כשר משום דמצוה לשמוע דברי חכמים דא'כ בעכו'ם נמי אמאי פסול והא חובטין אותו לעשות דברי חכמים ונראה לר'י דהכי קאמר דבעכו'ם נמי כשר וכגון שאומר לו עשה מה שישראל (ח) אומר לך וכן מפרש בהלכות גדולות והכי מוכח בתוספתא דקתני ובעכו'ם חובטין אותו ואומר לו עשה מה שפלוני אומר לך משמע דעל פי ר' פלוני שהוא חכם חובטין אותו וכשר הוא שהוא אומר להם לחובטו וכן משמע בירושלמי דגיטין דקאמר התם רב אמר ישראל שעשה כמעשה עכו'ם כשר באומר איני זן ואיני מפרנס תנא ר' חייא עכו'ם שעשו כמעשה ישראל פסול ואפי' אמר איני זן ואיני מפרנס הדא מתני' אמרה כן ובעכו'ם חובטין אותו ואומר לו עשה מה שישראל אומר לך ולא מה שאני אומר לך והא דאמר בגיטין (דף פח:) לפניהם ולא לפני עכו'ם כיון שהעישוי על פי דייני ישראל לאו היינו לפני עכו'ם דלפני עכו'ם היינו כשהעישוי נעשה על פי דייני עכו'ם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבר </span>תורה אפילו בעכו'ם כשר. </span>דכיון דבדין מעשים כאותן שכופין אותו להוציא דבישראל נמי אי שלא כדין מעשה פסול כדאמר שמואל בהמגרש (גיטין דף פח: ושם) וא'ת ומאי נפקא מינה אם תולה בעכו'ם ומפקעת עצמה מיד בעלה דכיון דבדין עבדה וגם חכמים היו כופין אותו להוציא וי'ל דגזרו כדין אטו שלא כדין וא'ת לההוא טעמא דמפרש בהמגרש דבעכו'ם פסול דבר תורה משום לפניהם ולא לפני עכו'ם ועכו'ם לאו בני עישוי נינהו תקשה ליה לרב הונא אמאי פסול נימא דאגב אונסיה גמר ומגרש וי'ל כיון שעל ידי כפיית עכו'ם נותנו הוי שלא כדין ושלא כדין הוי כמו מתנה כדפרישית לעיל וא'ת ואמאי מייתי הכא דרב משרשיא ההוא דהתם הוה ליה לאיתויי (ט) דהא אמר התם דהא דרב משרשיא בדותא היא וי'ל דלפי סברת המקשה דחשיב עכו'ם בני עישוי מתרץ לו דפריך ליה בעכו'ם אמאי פסול ואי לאו דבני עישוי נינהו לא הוה פריך ולא מידי דהוי כמו מתנה ולסברתו משני ליה כדרב משרשיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>איתמר עלה אמר רב לא שנו. </span>תימה לרשב'א דמשמע דלא אמר רב הונא תליוהו וזבין זביניה זביני אלא בשטר אבל בלך חזק וקני לא וכיון דאגב אונסיה גמר ומקני מה לי האי ומה לי האי ועוד הקשה דקאמר ומודה שמואל היכא דיהיב זוזי משמע דלרב קני אפי' לא יהיב זוזי ואמאי והא תליוהו ויהיב לא הוי מתנה ותירץ דבהכי פליגי רב ושמואל דקסבר רב דאי לאו דיהיב זוזי לא הוה עביד שטר ושמואל סבר דמחמת אונס עביד שטר אבל אחריות לא היה מקבל כדאמר בהנזקין (שם דף נח.) עד שיכתוב לו אחריות נכסים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא הלכתא תליוהו וזבין זביניה זביני. </span>לאו דוקא נקט תליוהו דאפילו בלא יסורין אלא מחמת אונס ממון כי ההוא מעשה דפרדיסא (לעיל דף מ:) הוו זביני ואם מסר מודעא לא הוו זביני דקיימא לן כרב הונא [דכתבינן] מודעא אזביני כדפירש הקונטרס ודוקא מכר אבל מתנה תליוהו ויהיב לא הויא מתנה אפילו לא מסר מודעא אי דידעי עדים אונסיה והיכא דמסר מודעא אפי' לא ידעי אונסיה כתבינן וכן בגיטין  והיכא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שדה זו לא. </span>והא דאמרי נהרדעי לעיל (דף מ.) כל מודעא דלא כתב בה (ח) אנא ידענא ביה באונסין דפלוני לאו מודעא היא לא משכחת אליבא דרבא לעיל אלא כי ההוא מעשה דפרדיסא דבסתם שדה לא מהניא מודעא ובשדה זו לא צריך מודעא אלא דלידעו אונסיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפי' </span>בשדה זו לא אמרינן אלא דלא ארצי זוזי. </span>לפי הספרים דגרסי לא ארצי ליה משמע דבעי למימר דכי אמרי עדים בפנינו מנה לו הוי זביני אפי' בשדה זו וכי קאמר רבא דלא הוי זביני היינו כי אמרו בפנינו הודה לו שלא ראו נתינת המעות וא'כ משמע דבשדה סתם אפילו כי אמרו בפנינו הודה שלא ראו נתינת המעות הוי זביני ואין נראה דבהודאה לא שייך לחלק בין שדה סתם לשדה זו דבתרוייהו שייך למימר אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמרי' לשחוור ע'כ נראה דגרסינן ולא ארצי זוזי ולא גרסינן ליה וכן פירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תינח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תינח </span>דקדיש בכספא. </span>הכא לא קאמר כל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש וכן בפרק בית שמאי (יבמות דף קי. ושם ד'ה לפיכך) גבי עובדא דנרש דקדשה כשהיא קטנה וגדלה ואתא איניש אחרינא וחטפה מיניה כדאמר בריש כתובות (דף ג. ושם ד'ה תינח) ובהשולח (גיטין דף לג. ושם)  משום דהכא ובפ' בית שמאי לא קדש אדעתא דרבנן כדקאמר הוא עשה שלא כהוגן וצריך לומר דסבר הכא דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה כיון דאפקעינהו רבנן לקדושין מיניה ואע'ג דלא קדש אדעתם והכי פירושא בשלמא דקדיש בכספא מצו רבנן להפקיר הכסף ולתת במתנה לאשה אלא דקדיש בביאה אע'ג דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה היינו היכא דליכא עבירה כגון (יבמות פט.)  ההוא גריווא דהדר לטיבלא אבל ביאה וכי יעשו חכמים ביאתו ביאת עבירה ומשני אין ודאי דשוויוה ביאתו ביאת זנות ובההיא דכתובות  (שם) ובהשולח (שם) לכאורה פליגי אהך דשמעתין דאיצטריך למימר טעמא דאדעתא דרבנן מקדש משמע דאי לאו דאדעתא דרבנן מקדש לא היה כח בידם להפקיע הקדושין ומיהו נראה דלא פליגי ואיצטריך טעמא דאדעתא דרבנן מקדש משום דהתם כיון דקדושין נעשו כהוגן לא היה כח לחכמים להפקיעם אי לאו משום דאדעתא דרבנן מקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדיש </span>בביאה מאי איכא למימר. </span>תימה לרשב'א דקדיש בביאה בלא הפקעה לא להוו קדושין דהוי תליוהו ויהיב דכנגד גופה שקנוי לו אינו נותן לה כלום ודוחק לומר לפי שיש לה הנאת ביאה ועוד דאם כן הא דאמר אמימר תליוה וקדיש קדושיו קדושין לא הוי אלא דקדיש בכסף או בביאה אבל בשטר לא דהוי כמו תליוהו ויהיב וי'ל דכנגד גופה שקנוי לו מתחייב לה שאר כסות ועונה ואע'ג דפרי' לעיל גבי גט דלא חשיב זביני מה שהבעל נפטר משאר כסות ועונה ה'מ גבי בעל שהיה נותנם ברצון ולא היה מגרשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הונא מאן דחתים אמודעא שפיר חתים. </span>הא דרב הונא פליגא אדרבא דאמר (לעיל מ:) דלא כתבינן מודעא אזביני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן עדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנין. </span>על כרחך באין כתב ידם יוצא ממקום אחר איירי דאי יוצא ממקום אחר פשיטא דהכי פריך בפ' שני דכתובות (דף יט. ושם: ד'ה אמר) גבי האומר שטר אמנה הוא זה אינו נאמן דקאמר מאן אי דקאמרי עדים אי כתב ידן יוצא ממקום אחר פשיטא ועוד דמר בר רב אשי דקאמר אמנה היו דברינו אינו נאמן משום דלא ניתן ליכתב ואי כתב ידן יוצא ממקום אחר אפי' ניתן ליכתב אינו נאמן וקשה דאמאי לא מהימני במיגו דאי בעו אמרי אין זה כתב ידינו דהא רב נחמן גופיה אית ליה מיגו לפסול השטר בפ' שני דכתובות (שם) דקאמר כי אתו לקמן לדינא אמינא להו זילו קיימו שטרייכו וחותו לדינא דמהימן לומר פרוע הוא מיגו דאי בעי אמר מזוייף הוא וכ'ש עדים דאלימי לאורועי שטרא דהכי אמר בהדיא בפרק מי שמת (לקמן דף קנד. ושם) ותי' ר'י דהיינו טעמא במודעא ואמנה לר'נ הואיל ואמר שהשטר נכתב ונמסר כהלכתו שוב לא אתי על פה ומרע לשטרא אפילו במיגו ודמי נמי לחוזרין ומגידין הואיל ואמרו שחתמו על השטר כדין ומדאורייתא עדים החתומין על השטר נעשה כנחקרה עדותן בבית דין ומדרבנן הוא דאצרכוהו קיום דוקא כי טעין מזוייף  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>בר רב אשי אמר מודעא היו דברינו נאמנין. </span>דלא דמי לחוזרין ומגידין שאינם אלא מוסיפין על עדותם אע'ג דכשכתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנין ולא אמרינן דמוסיפין על עדותן הן מ'מ כשאין כתב ידן יוצא ממקום אחר נאמנין במיגו הואיל ואין חוזרין לגמרי מעדותם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתב </span>לה דין ודברים אין לי בנכסייך. </span>וצריך לומר דבדכתב לה נמי ובפירותיך כדתנן בהכותב (כתובות דף פג. ושם) דאי לא כתב לה אלא בנכסייך אכתי אוכל פירות ולא מהני בנכסייך אלא שאם מכרה ונתנה קיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכתב </span>לה בעודה ארוסה. </span>והוי מצי למימר שכתב לה בלשון טוב אי נמי שנתנו לה על מנת שאין לבעלה רשות בה או שנתן לה בעלה דאמר לקמן קנתה ואין הבעל אוכל פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכדרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכדרב </span>כהנא. </span>תימה דמאי מייתי ראיה מדרב כהנא אי דמייתי דמהני לשון דין ודברים אע'פ שהוא לשון גרוע דלמא כל הנהו דמייתי מיירי (ב) בלשון טוב ועוד דאי אפשי דמייתי הוא לשון טוב כדמוכח בפ' בתרא דכריתות (דף כד.) ויש מפרשים  (ג) מדקאמרינן נחלה הבאה לו לאדם דוקא ולא הבאה לו כבר מכלל דבלשון גרוע מיירי דאי בלשון טוב אפי' באה לו כבר נמי למה לא יוכל להתנות עליה ולר'י נראה דמייתי ראיה דאע'ג דקיי'ל דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם מ'מ יכול להסתלק מדבר שלא בא לעולם ואם תאמר בלא רב כהנא מצי מייתי דמדבר שלא בא לעולם יכול להסתלק מידי דהוה אשאר כסות ועונה (לקמן קכו:) דאר'י בדבר שבממון תנאו קיים ואפי' ר'מ לא פליג אלא משום דקסבר מתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל וי'ל שאני התם שעושה תנאי גמור אבל הכא מיירי שאינו אומר דרך תנאי אלא שאומר דין ודברים אין לי בנכסייך ועוד דהכא שאומר מעצמו ואין האשה מבקשת ממנו ס'ד דהוי פטומי דמילי בעלמא כדאמרינן באיזהו נשך (ב'מ דף סו. ושם)  דלאשה איבעי לה לאתנויי ובעל קא מתני ומייתי מדרב כהנא דבסילוק מועיל ומייתי נמי כדרבא כלומר באיזו נחלה מועיל התנאי באותה שבאה לו על ידי תקנת חכמים כדרבא אבל בנחלה דאוריית' כגון דין ודברים אין לי בירושת אבי לא יועיל כלום ודרב הונא מייתי דטעמא דיכול להסתלק משום דכיון דלטובתו תקנו יכול לומר איני חפץ באותה טובה אבל בלשון דין ודברים לא צריך לאיתויי ראיה דסברא הוא דהיכא דלא בא לידו (ד) דשייך לשון דין ודברים כמו בעלמא לישנא מעליא והא דאיצטריך לכדרב כהנא לאו משום דרבי ינאי איצטריך דאיהו סבירא ליה בהאשה רבה (יבמות דף צג. ושם)   דאדם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכולה </span>אשה שתאמר לבעלה כו'. </span>פי' בקונטרס וכי קאמר נמי איני מקבל (ב) פרקונה ואיני חושש בפירות נכסי מלוג שלה שתקנו לי דמועיל התנאי בעודה ארוסה שעדיין לא זכה בקרקעותיה לפירות וקצת היה נראה לרשב'א להביא ראיה לדבריו מדתניא פ' נערה שנתפתתה (שם דף מז: ושם ד'ה זימנין) תקנו פרקונה תחת פירות ש'מ דפירי עיקר ויכול לומר כן דהא בפ' אע'פ (שם דף נח: ושם) פריך אמילתא דרב הונא דהכא מהא דקתני תקנו מזונות תחת מעשה ידיה ומשני אימא תקנו מעשה ידיה תחת מזונות ומ'מ (ג) אומר רשב'א דאי אפשר לומר כן דאדרבה פרקונה עיקר כמו שמדקדק ר'י בכתובות פ' נערה (דף מז:) דאמר מאי לפיכך בעל אוכל פירות מהו דתימא מיכל לא ניכלינהו אנוחי נינחינהו כו' קמ'ל דהא עדיפא דזימנין דלא מלו ופריק לה מדידיה וקאמר נמי התם לעיל בשלמא בעל תקינו ליה רבנן פירות דאי אישתבאי הויא ליה איבה ומימנע ולא פריק משמע דלטובת האשה נתקן ובירושל' פ' נערה קאמר בהדיא אהא דתנן נשאת יתר עליו הבעל שאוכל פירות בחייה בעל שאמר אי אפשי לאכול ולא לפרוק אין שומעין לו והא דתנן פרקונה תחת פירות אע'ג דפרקונה עיקר לא תני הכא אלא לאשמועי' שלא תוכל האשה לומר איני נפדית ואיני נותנת פירות ואע'ג דלטובתה נתקן שלא תטמע בין העובדי כוכבים ועוד דלא דמי למזונות שיכולה לומר איני ניזונת ואיני עושה דהתם לא מפקעת תקנת מעשה ידיה שאם אינה עושה ואינה ניזונת היום למחר תעשה ותהא ניזונת אבל אם אמרה איני נפדית ואיני נותנת פירות הרי מפקעת לגמרי תקנת פירות דפירות של כל ימיה הם תחת פרקונה א'נ שאני פירות משום דידו כידה שהוא זוכה בגוף הקרקע אבל מעשה ידיה היאך יזכה בהן שאינן בעין דלא שייך למימר שיזכה בגוף הידים וכענין זה מצינו דר'ל דפליג ארב הונא בפ' אע'פ וסבר דמעשה ידיה עיקר ואינו מגיה הברייתא אלא תני תקנו מזונות תחת מעשה ידיה כדקתני אפ'ה אומר ר'ת דאין הבעל יכול לומר לה היכא דלא ספקה צאי מעשה ידיך למזונותיך כדמוכח בהדיא בפ'ק דגיטין (דף יב.)  ובריש המדיר (כתובות דף ע.) דפריך אי דלא ספקה הדרא קושיא לדוכתה כיון דמשעבד לה היכי מצי מדיר לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>בפי' ר'ח ואחת שהכניס לה שום משלו. </span>וה'פ אחת שכתב לה בכתובה במנה ומאתים ובמה שאדם נותן משלו שייך לשון כתיבה ולא לשון יחוד כגון הכותב כל נכסיו לבניו ואחת שיחד לה בכתובתה תחת הנדוניא שהביאה מבית אביה כי נדוניא נמי נקראת כתובה דבפ' נערה שנתפתתה (שם דף מז: ושם) קתני קבורתה תחת כתובתה דהיינו תחת נדונייתה דתחת מנה מאתים לא קאמרי' דבסוף ההוא פירקא (דף נג.) קאמרי' דארוס' (אית) לה קבורה ואחת שהכניס לה שום משלו ששם לה שדה כנגד תוספת שהוסיף לה משלו על מנה ומאתים וג' עניני ממון אלו כותבין בכתובה בסדר זה תחלה מנה ומאתים ואח'כ נדוניא שמביאה עמה דהנעלת ליה ואחר כך וצבי חתן והוסיף לה מדיליה כו' ובקונט' לא פירש כן:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>למעוטי שאר נכסים. </span>בפ' האשה שנפלו (כתובות דף פא.)  גבי הרוצה למכור בנכסי אחיו פ'ה דהא דתנן בהניזקין  (גיטין דף נה:) לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל הא אוקמינן בג' שדות והקשה ה'ר שמואל דכ'ש בשאר נכסים איירי כדמשמע הכא לכך נראה לר'י לפרש מקחו בטל משעת טריפה וג' שדות לאו למעוטי שאר נכסים ואפילו בג' שדות מקחו קיים עד שעת טריפה ויש ליישב פ'ה דמקחו בטל משמע בטל לאלתר וה'פ למעוטי מאי דלא מציא אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי אילימא למעוטי שאר נכסים דלא תטרוף לגמרי כ'ש דהויא לה איבה והא דלא קאמר למעוטי שאר נכסים דאין מקחו בטל לאלתר דמשום הא לא הוה צריך למימר לא נצרכה אלא לאותן ג' שדות דפשיטא הוא דאין מקח בטל אלא באותן ג' שדות דהא כל אדם מוכר קרקע המשועבדת אלא ודאי לא איצטריך לאוקומי באותן שלש שדות אלא למעוטי שאר נכסים דלא טרפה כלל אבל קשיא לרשב'א דהיכי מצית למימר דפשיטא ליה דבשאר נכסים אין מקחו בטל לאלתר הא מקמי דמוקי לה הכא באותן ג' שדות הוה ס'ד דמיירי בשאר נכסים ואע'ג דקתני מקחו בטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>עבדו ע'מ שישמשנו ל' יום. </span>הא דלא נקט המוכר עבדו לפירות כדנקט בהשולח  (גיטין דף מז:) המוכר שדהו לפירות משום דאין דרך למכור עבד כענין זה אלא משכיר אותו לעשות מלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישנו </span>בדין יום או יומים. </span>אין להקשות השתא בעמידת יום לא יוקם כ'ש ביומים דרש'י פי' בפרשת ואלה המשפטים איזהו יום שהוא כיומים הוי אומר מעת לעת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>קנין פירות כקנין הגוף דמי. </span>דאי משום דדריש תחתיו ה'נ כתיב כספו ומנא ליה דתחתיו דוקא טפי מכספו אלא משום דסבירא ליה קנין פירות כקנין הגוף דמי וא'ת א'כ הוה ליה למימר שניהם אינן בדין יום או יומים כדאשכחן בהחובל (ב'ק דף פט: ושם) דתני חדא עבדי מלוג יוצאין בשן ועין לאשה אבל לא לאיש ותניא אידך לא לאיש ולא לאשה ומסיק דכ'ע לית להו תקנת אושא ובקנין פירות כקנין הגוף דמי קמיפלגי מר סבר כקנין הגוף דמי ומר סבר לאו כקנין הגוף דמי אלמא הא דחשיב קנין פירות כקנין הגוף דמי לא מהני שיצא לאיש אלא לענין שלא יצא לאשה ור'י בר ברוך ל'ג ובקנין פירות כקנין הגוף דמי קמיפלגי אלא ה'ג דכ'ע לית להו תקנה ובפלוגתא דהני תנאי כו' והא דקתני לאשה אבל לא לאיש כר' יהודה וההיא דקתני לא לאיש ולא לאשה כר' אלעזר דאמר שניהם אינן בדין יום או יומים ואפילו שניהם יחד אין יכולין לשחרר ומשום הכי לית להו תקנת אושא דלר' אלעזר אין מכירתו כלום הלכך לא שייך לר' אלעזר תקנת אושא דתקנו שהבעל מוציא מיד הלקוחות ולדידיה אין כאן מכירה כלל ויש לתרץ בדוחק גירסת הספרים דהתם סברא הוא שלא יועיל קנין פירות להיות כקנין הגוף אלא לענין שלא יצא בשן ועין לאשה אבל לענין שיצא לאיש לא דלא אלים להפקיע קנין פירותיו את קנין גוף דאשה שיצאו לו לחרות אי נמי דלא דמי קנין פירות דבעל שלא  היה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנין </span>פירות לאו כקנין הגוף דמי כו'. </span>קשה דבסוף השולח (גיטין דף מח. ושם) מסיק אפלוגתא דרבי יהודה ור'ש דכ'ע קנין פירות כקנין הגוף דמי וי'ל דהתם לא קאמר אלא דמהכא ליכא למילף מינה ובערכין (דף כו:) גרס לעולם אימא לך לרבי שמעון כקנין הגוף ול'ג דכ'ע והא דלא מייתי בהשולח הך דהכא משום דניחא ליה לאיתויי תנאי היא דפליגי בשדה דומיא דפלוגתא דרבי יוחנן ור'ל דהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וספק </span>נפשות להקל. </span>פי' בקונטרס משום דכתיב ושפטו העדה והצילו העדה ואין נראה דבלאו הכי נמי לא קטלי מספיקא דאפילו ממונא לא מפקינן מספיקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אלעזר אומר שניהם אינן בדין יום או יומים. </span>הקשה ריב'א דהיכי מדמי אמימר מכירה לדין יום או יומים דא'כ שותפים לא יוכלו למכור לעולם דהא אמר בהחובל (ב'ק דף צ. ושם) מאן תנא להא דתנו רבנן מי שחציו עבד וחציו בן חורין וכן עבד של שני שותפין אין יוצאין בראשי אברים כמאן כר' אלעזר וא'כ הכא נמי דעבד של שני שותפין אין יכולים למכרו וי'ל דהתם מיירי בשני שותפין שלזה גוף ולזה פירות דומיא דמוכר עבדו ע'מ שישמשנו שלשים יום וחציו עבד וחציו בן חורין כגון שנתן כל דמיו ואינו מעוכב אלא גט שחרור להיות מותר בבת חורין דאין לו בגופו כלום אבל אם מקצת גוף של זה ומקצת של זה אז היה יוצא בראשי אברים והיה מפסיד חלקו אם הפיל את שינו או סימא את עינו כמו שיכול למכרו והא דקאמר התם לאו א'ר אלעזר כספו המיוחד לו ה'נ עבדו המיוחד לו לאו מקרא יליף דבלאו קרא יליף לראשי אברים מדין יום או יומים כי היכי דילפינן לענין מכירה אלא גמרא דתלמודא קאמר כלומר בעינן שיהא עבדו המיוחד לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאן </span>אילימא באחר והאמר רב אין מחזיקין כו'. </span>תימה לרשב'א דמאי קשיא נימא לעולם באחר והא דקאמר (צריך) למחות כשכתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהם שאין לבעל פירות ולכך צריכה למחות שאינה סומכת עליו ונראה לו דמ'מ סומכת עליו כיון שאם מתה יורשה דאפילו כתב לה בחייך ובמותך קיימא לן כרשב'ג דאם מתה יורשה בפרק הכותב  (כתובות דף פג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שאכלה מקצת חזקה בחיי הבעל ושלש שנים לאחר מיתת הבעל. </span>אבל מקצת בחיי הבעל ומקצת לאחר מיתת הבעל לא ולא דמי לאכלה בפני האב שנה ובפני הבן שתים (לעיל דף מב.)  דהתם אם היה אוכל שלש שנים בחיי האב היתה חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיגו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיגו </span>דאי בעי אמר מינך זבינתה כו'. </span>תימה ואמאי נקט כי האי גוונא דזבינתיה ניהליה וזבנה ניהלי הול'ל דנאמן לומר דמינך זבינתיה דאי מילתא דפשיטא היא דמהימן א'כ השתא נמי מילתא דפשיטא היא דמהימן במיגו:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ראיה יש בשטר מתנה. </span>ה'ה דה'מ למימר בשטר הודאה דלא שייך ביה גלויי זוזי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דל </span>זוזי מהכא ותיקני ליה בשטר. </span>במקום שכותבין שטר היו וקאמר דבמקום הזה לא מהניא שמעתיה מידי אע'ג דמהניא במקום שאין כותבין ומיהו אף במקום שכותבין שייך למימר דנפקא מינה להיכא דאמר אי  (ד) בעינן בשטרא איקני ואי בעינן בכספא איקני דקני בכספא אע'פ שלא כתב לו השטר אי נמי כגון שכתב השטר תחלה ואח'כ נתנה דמים דאי אמר לגלויי זוזי הוא דבעי לא קנתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>לו על הנייר או על החרס. </span>וכן תניא לענין קידושין כתב לה על הנייר או על החרס אע'פ שאין בו שוה פרוטה בתך מקודשת לי כו'. אומר ר'ת דאתי כר'א דאמר עדי מסירה כרתי דלר' מאיר כיון שצריך שיחתמו עדים בשטר קידושין כדאמר בפ'ב דקידושין (דף מח. ושם)  אמר ר'נ כגון דקדשה בשטר שאין עליו עדים ור'מ לטעמיה דאמר עדי חתימה כרתי א'כ לא מהניא חתימה על דבר שיכול להזדייף כדתנן בפ'ב דגיטין (דף כא:) אין כותבין לא על הנייר כו' ואפי' איכא עדי מסירה לא מהני לר'מ דצריך שיהא מוכיח מתוכו כדאמר בריש כל הגט (שם דף כד:) גבי כתב לגרש את הגדולה דלר'מ אפילו גדולה לא מצי מגרש משום דאין מוכח מתוכו הי מינייהו מגרש וא'ת והא אמר בפ'ב דגיטין (דף כב:) דלא הכשיר ר' אלעזר אלא בגיטין ולא הכשיר אלא לאלתר אבל בשאר שטרות (ה) משמע דלא הכשיר אפילו לאלתר וי'ל דהכי בעי למימר דלא הכשיר רבי אלעזר אלא בגיטין ודכותייהו כמו שדה מכורה לך דהכא וכן ההיא דקידושין דלא נכתבו אלא לקנות שדה והאשה דומיא דגיטי שאינן עשויין עיקרן לראיה אלא להתגרש אבל שטרות העומדים לראיה לא ועי'ל דהכא ובקידושין לא איירי אלא בכתב ידו כדאמר הוציא עליו כתב ידו כו' וזה אינו יכול להזדייף שהיה ניכר שאין זה כתב ידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאין בו שוה פרוטה. </span>תימה דמאי רבותא הוא שוה פרוטה בשלמא גבי קדושין נקט כתב לה על הנייר או על החרס אע'פ שאין בו שוה פרוטה דרבותא היא דאע'פ שאינה מקודשת מתורת כסף כיון שאין בו שוה פרוטה מקודשת מתורת שטר אבל הכא גבי מוכר אפי' יש בו שוה פרוטה אינו קונה מתורת כסף שהרי מוכר נותן שטר ולא לוקח ואין קרקע נקנה אגב כסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולמה </span>כתב בלשון מכר כדי ליפות את כחו. </span>להיות אחריות על הנותן כדין מוכר ופ'ה שכתב לו בשטר כל זה שדי מכורה לך וגם שדי נתונה וכתב לשון מתנה משום דינא דבר מצרא וקשה דאמר בהמקבל (ב'מ דף קח:) מתנה דאית בה אחריות יש בה משום דינא דבר מצרא ועוד קשה לר'ת שדי שדי תרי זימני למה לי ואור'ת וכן ר'י דלא מיירי בשכותב שניהן אלא בשכותב מכורה או נתונה וקאמר אפי' בשכתב מכורה במתנה בקש ליתנה לו והא דכתב בלשון מכר כדי לייפות את כחו שמקבל עליו אחריות ועי'ל דשני שטרות כותב לו בחד לשון מכירה ובחד לשון נתינה ואם יצטרך לדינא דבר מצרא יראה של נתינה ולא של מכירה ואם צריך לאחריות יראה של מכירה ועי'ל דאפי' כתיבי תרוייהו בשטר אחד יפה כחו מה שכתב בלשון מתנה לענין הא דתנן לקמן בהמוכר את הבית (דף עא.) בד'א במוכר אבל בנותן נותן את כולן והכי איתא בירושלמי פ'ק דקידושין ועי'ל דנפקא מינה מה שכתב בלשון מתנה שאין צריך ליתן דמים ומיהו קשה לטעם זה דאמאי בעי בשטר באיקני סגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לוה </span>מן העבד ושחררו כו'. </span>תימה דמאי רבותא נקט ושחררו וגרשה פשיטא דאי אין להם עליו כלום בעודו תחתיו גם לכשיוצאין אין להם עליו כלום ויש לומר דסלקא דעתיה דגמר ומקני להו שיקנו לאחר שישתחרר ותתגרש:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ניחא ליה דליהוי עבד לוה כו'. </span>ודוקא נקט לוה אבל מכר לא ומשום אשה הוא דנקט לוה אבל גבי עבד אין חילוק בין לוה למכר דמה שקנה עבד קנה רבו: 


lvr: 43
pgn: 51
dfh: b
trm: [ברם]
txt:
<span class='five'>[ברם] </span>רבינו תם לא גריס ברם ר' אבא אלא גריס ר' אבא ורבי אבהו וכל גדולי הדור כו' כדי ליפות את כחו. ולא גריס את כחה אלא ליפות את כחו ופירש שיאכל הוא את הפירות והשתא מייתי רב הונא בר אבין סייעתא לדבריו דתימה הוא לומר שהיה שולח שכל גדולי הדור חולקין עליו שאם כן אין ממש בדבריו ואין מתיישב לר'י גירסתו דא'כ מה צריך לומר במתנה בקש ליתן לה ונראה לר'י גירסת הספרים  (ו) ברם ר' אבא וליפות כחה ופליגי עליה וסברי דמוכר לאשתו לא קנתה דלגלויי זוזי הוא דבעי וסברי כרב הונא דאמר דל זוזי מהכא ותיקני בשטר ומה שקונה בשטר אינו אלא מתנה כיון דלגלויי זוזי הוא דבעי ולא קנתה בזוזי ומה שכתב בלשון מכר לא כתב אלא ליפות את כחה ופירוש רבינו תם יש ליישב ולפרש בקש ליתן לה לענין זה שבמתנה (ז) נתן את כולן ועוד יש ליישב פירוש ר'ת במתנה בקש כו' דאפילו למאן דאמר קנתה במוכר לאשתו ולא אמר לגלויי זוזי הוא דבעי לא קנתה אלא משום דבמתנה נתן לה דהא אין כאן מכר שלא נתנה לו כלום שהדמים הן שלו בלאו הכי ואע'פ שאין יכול להוציא ממנה בדין מ'מ אם תקף ממנה או הוציא מידה דרך ערמה הם שלו כדאמרינן בסמוך וא'כ השתא שהוציאן דרך מכר הם שלו ואין כאן מכר והלכך למ'ד קנתה לא קנתה אלא משום דבמתנה בקש לתת לה והא דכתב לה בלשון מכר כדי ליפות את כחו לענין שיאכל הפירות כי המכר מבטל הקנין דהא אין כאן מכר כדפי' ולענין שדה הויא מתנה וקנתה ולענין פירות הוי מכר ולא קנתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במתנה </span>קנתה ואין הבעל אוכל פירות. </span>תימה דאמר בגיטין בפ' הזורק (דף עז: ושם ד'ה מה) גבי ההוא שכיב מרע דכתיב גט לדביתהו בהדי פניא דמעלי שבתא כו' אתא לקמיה דרבא אמר ליקני לה ההוא אתרא דאית בה גיטא כו' אמר רב עיליש מה שקנתה אשה קנה בעלה איכסיף ומאי קושיא והא במתנה אין הבעל אוכל פירות א'כ לא קנה בעלה ואומר רבינו תם דאין תלוי באכילת פירות למיקרי חצרה דהא רבא סבר כריש לקיש (לקמן דף קלו:) דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי ואפילו יש לבעל פירות אינו מפקיע כח האשה שהגוף שלה ומתגרשת שפיר אלא בהא תליא מילתא דלא מיקרי חצרה לענין זכיה אלא כשמוכרת ונותנת קיים הלכך כשנתן לה הבעל אע'ג דאין אוכל פירות כיון שאם מכרה ונתנה אינו קיים לא מיקרי חצרה דאדעתא דהכי שתמכור ותתן לא יהיב לה ומייתי ראיה דהתם בריש הזורק גבי זרק לה בחצרה פריך חצרה מה שקנתה אשה קנה בעלה ומשני כגון שכתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך אע'ג דכשכתב לה נמי הכי יש לבעל פירי עד שיכתוב לה ובפירותיהן כדתנן בהכותב (כתובות דף פג.) אפילו הכי חשיב חצרה כיון שאם מכרה ונתנה קיים כדתנן בהכותב ומיהו אינה ראיה דאע'ג דאינו מזכיר ובפירותיהן הכי בעי למימר כדאשכחן לעיל גבי אין לאיש חזקה בנכסי אשתו וא'ת אע'ג דאינה יכולה למכור (ח) תקני לה לגט מידי דהוה אשכירות דאמר (במסכת מע'ש פ'ה מ'ט)  גבי ר'ג מעשר (שני) נתון ליהושע ומקומו מושכר לו ובהמוכר את הספינה (לקמן דף פד:) מדד ולא משך לא קנה ואם היה פיקח שוכר את מקומו ואומר רבינו תם דגדול קנינו של שוכר מזה שאפי' מת בתוך הזמן המקום מושכר ליורשיו עד הזמן משא'כ באשה שאם מכרה ונתנה הבעל מוציא מיד הלקוחות ובירושלמי לא משמע כפר'ת דפריך בריש הזורק (גיטין דף עז.) וגנתה וחצרה אינן משתעבדות לאיש לאכילת פירות ומשני ר' יוחנן בשם ר' ינאי עד שיכתוב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן ומשמע מדפריך מפירות דבפירות הדבר תלוי ולא במה שאינה יכולה למכור ור'י אמר דאפי' תלויה הזכייה בפירות מ'מ פריך שפיר התם מה שקנתה אשה קנה בעלה שלא היה נותן לה הבעל מקום הגט אלא משאיל ודוקא במתנה הוא דקאמר דקנתה ואין הבעל אוכל פירות ועוד אומר ר'י דהא דאמר הכא במתנה קנתה ואין הבעל אוכל פירות היינו דוקא שאינו אוכלם אבל כנכסי מלוג הם אותם פירות וילקח בהם קרקע ויאכל הפירות ומשום הכי פריך התם שפיר מה שקנתה אשה קנה בעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קבל </span>מן האשה יחזיר לאשה. </span>נראה דאם אמרה האשה תן לפלוני שהם שלו דנותן לו דנאמנת היא במיגו דאי בעיא שקלה איהי מיניה ויהבה ליה ואפי' אומר הבעל שהממון שלו אין לו כח להוציא מידה מדקאמר יחזיר לאשה דהוה ליה למימר יודיע לבעל (ט) דאם היה כח ביד הבעל להוציא מידה כשאומר שהוא שלו והא דמפליג בסמוך בדביתהו דרבה בר בר חנה בין מהימנא בין לא מהימנא הנ'מ בשעת מיתתה דלית לה מיגו דאי בעי שקלה מיניה ויהבה למי שרוצה ואם תקף הבעל מידה שוב אינה יכולה להוציא מידו ולומר של פלוני הם כדאמר לעיל לוה מן האשה וגרשה אין לה עליו כלום ואם היתה נאמנת לומר של פלוני הם תהא (י) נאמנת לומר שלי הם במיגו דאי בעי אמרה אחרים הפקידו בידי דאינה צריכה לומר מי הם האחרים וישאר הממון לעולם בידה ודוקא במעות טמונות דלוה מן האשה דלעיל במעות טמונות איירי מדקאמר לגלויי זוזי הוא דבעי אבל מעות שאינן טמונות יש לה עליו וכן אם תקף מוציאין מידו ועוד מדקאמר רבא דבמעות שאינן טמונות קנתה משמע דאם תקף מוציאין אותן מידו דאם אין מוציאין אמאי קנתה הא יכול לומר להוציא מידה נתכוונתי כי לא יכולתי להוציא מידה בענין אחר ואפי' בב'ד ואם היא נושאת ונותנת בתוך הבית אינה נאמנת לומר לא שלי ולא של פלוני הם כדאמר לקמן  (דף נב:) וכן האשה שהיא נושאת ונותנת כו' ואמרה שלי הם עליה להביא ראיה ולא מהימנינן לה במיגו דאי בעיא אמרה שהיא נפקדת משל אחרים ומיהו היכא שאינה נושאת ונותנת בחיי בעלה וממון בעלה מצוי בידה יש להסתפק אם חשבינן לה כאילו נושאת ונותנת אם לאו:  קבל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קבל </span>מן הקטן יעשה לו סגולה. </span>דמשבא לידו אימור מציאה אשכח ולכך הוו דקטן ויעשה לו סגולה אבל מכל מקום לכתחלה אין מקבלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>לי אבא שאם מת על האחין להביא ראיה. </span>אומר רשב'א אין לומר משום דטענינן ליתמי דאי הוה אבוהון קיים הוה מייתי ראיה דלעיל (דף מז.) פריך (ז) דאי הוה אתי בטענתא דאבוהון אפי' הנך נמי משמע דפשיטא ליה דבן אומן ובן אריס דאתו בטענתא דאבוהון דאין להן חזקה ומאין פשיט לו כל כך הא לרב יש חזקה לבן אריס אע'פ שלאריס עצמו אין לו חזקה ומיהו י'ל דהתם (ח) מבן גזלן פריך כלומר אפי' הנך נמי הוו כבן גזלן אבל מ'מ אין לפרש כן דהא תנן  (לעיל דף מא.) הבא מחמת ירושה אין צריך טענה הא חזקה בעי ואמאי דלמא אם היה אביו קיים היה מביא עדים שלקחה אלא נראה דהכא דוקא הוא דקאמר רב על האחין להביא ראיה אם מת משום דאונות ושטרות יוצאים על שמו דמוכחא מילתא דשלו הן אלא בחייו הוא דקאמר רב עליו להביא ראיה דלא סמכינן אמאי דיוצאין על שמו דאם איתא דנפלו לו מבית אבי אמו היו לו עדים בדבר אבל בבנו דליכא למימר הכי סמכינן אמאי דיוצאין על שמו ונראה דרב מודה במאי דאפיק רבא זוגא דסרבלא מיתמי ולרב פפא דפריך מינה נראה לו לדמותה לאונות ושטרות יוצאין על שמו:  דברים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דברים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברים </span>העשוין להשאיל ולהשכיר ואמר לקוחים הן בידי אינו נאמן. </span>וקשה דאמר בפ' כל הנשבעין (שבועות דף מו. ושם)  א'ר יהודה ראוהו שהטמין כלים תחת כנפיו ויצא ואמר לקוחין הן בידי אין נאמן ולא אמרן אלא בבעל הבית שאינו עשוי למכור כליו ולא אמרן אלא בדברים שאין עשוין להטמין ולא אמרן אלא בדברי' העשוין להשאיל ולהשכיר אלמא דאפילו בדברים העשוין להשאיל ולהשכיר נאמן אי ליכא כל הני מילי דקאמר שאין עשוי למכור כליו וכלים שאין דרכן להטמין ונראה לר'ת דגרס התם ובכולהו נמי כי ליתנהו לא אמרן אלא בדברים שאין עשוין להשאיל ולהשכיר אבל דברים העשוין להשאיל ולהשכיר אפי' ליתנהו לחד מהני אין נאמן וכן גורס רב האי בשערים  (שער מ) וכן ר'ח וכן מוכח בשילהי המקבל (ב'מ דף קטז.) וא'ת (ה) דתנא בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיד:) המכיר כליו וספריו ביד אחר ויצא שם גנבה בעיר ישבע כמה הוציא ויטול והשתא אפי' לא יצא שם גנבה יהא נאמן לומר שגנבוה מיגו דאי בעי אמר השאלתי לך דספרים הן עשוין להשאיל דאפי' ספרא דאגדתא אמר הכא דעשוין להשאיל כ'ש שאר ספרים כדאמר בנערה שנתפתתה (כתובות דף נ.) וצדקתו עומדת לעד זה הכותב ספרים ומשאילן לאחרים ואין לומר דלא מהימן במיגו לומר דגנובים (ו)  משום דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן כדאמר בכל הנשבעין (שבועות דף מו:) דלא דמי דהתם ודאי אינו נאמן לאחזוקי ההוא גברא בגנבי אפי' במיגו אבל הכא שאינו אומר פלוני גנבם אלא שהם גנובים מהימן שפיר דכמה גנבים יש בעולם ואין לומר נמי דלאו מיגו הוא שאינו טוען ברצון השאלתי לך לפי שאותו יודע בו שהוא משקר דהא לעיל (דף לא.) אמר דנאמן לומר של אבותי הוא שלקחוה מאבותיך במיגו דאי בעי אמר מינך זבינתיה אע'פ שהוא יודע דלאו מיניה זבנה וכן בפרק שני דכתובות (דף טו: וע'ש בתוס' ד'ה ומודה) תנן דנאמן לומר שדה זו של אביך היתה ולקחתיה הימנו במיגו דאי בעי אמר לא היתה של אביך מעולם אע'פ שהבן יודע שהיתה של אביו ומהנהו עזי דאכלי חושלי בנהרדעא לעיל (דף לו.) אין ראיה דאיכא למימר כגון שמכחישו ואומר שלא אכלו כל כך דהשתא הוי מיגו טוב ותירץ ר'ת דהתם מיירי באדם שאין (ז) עשוין להשאיל ולהשכיר לזה שקנאם כגון דלא גייס ביה ולפי זה אם עשוי להשאיל לו אפי' לא יצא לו שם גנבה נאמן לומר שהם גנובים במיגו ולמה'ר (ח) דודי נראה דלא מהימן במיגו דהוי מיגו להוציא אע'פ שנוטל דמים שהוציא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>מעיסתו קימץ. </span>אע'ג דלא טעין הכי אלא אומר מבית אבי אמא מ'מ נאמן במיגו דאי בעי אמר מעיסתי קמצתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דטרחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דטרחא </span>קמי יתמי אימא לא גזלה מיתמי. </span>קשה לרשב'א דאדרבה מהאי טעמא דטרחא קמי יתמי גזלה מיתמי כדאמר בהשולח (גיטין דף לה.) בההוא הנאה דטרחא קמי יתמי אתיא לאורויי ותירץ דה'נ קאמר הכא קמ'ל דלא אמרינן דלא גזלה אלא אדרבה אתיא לאורויי כדאמר בגיטין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעל </span>וגדר כל שהוא כו'. </span>בגמרא פר'ש דהאי נעל היינו שקבע מנעול בדלת דהוי בנין אבל סגר הדלת ונעל במפתח בנכסי הגר דליכא דמסר ליה לא הוי חזקה דאין זה אלא כמבריח ארי מנכסי חבירו אע'ג דבריש פסחים (דף ד. ושם ד'ה אם) אמר דמשמסר לו מפתח הוי הבית בחזקת שוכר לבדקו וה'ה לקנותו  ה'מ</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעל </span>וגדר ופרץ כל שהוא. </span>פ'ה דל'ג בפניו משום דבנכסי הגר לא שייך לפניו ואינה קשיא דאיכא למימר משום דנותן מתנה ואחין שחלקו נקט בפניו ומיהו ל'ג ליה דדייק בגמ' אברייתא דרב שרביא בפניו אין שלא בפניו לא ואמתני' ה'ל למידק ועוד דבעי רב במתנה היאך תפשוט ממתני' דאנותן מתנה קתני בפניו אי גרס לה: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>כל הני לאו בני חזקה נינהו. </span>פירוש דמשמע ליה בד'א במחזיק הוא דבעי ג'ש חזקה כלומר במידי דשייך חזקה אבל בנותן כו' מש'ה פריך אטו הני כגון נותן מתנה והאחין שחלקו לאו בני חזקת ג'ש נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל ומאי תבעי ליה לאבא ומה מכר כו'. </span>אע'ג דשמואל אית ליה ספ'ק דב'מ (דף טו.) דיפה כח מתנה מכח מכר לענין דלא טריף מיניה את השבח היינו אחר שכבר נתקיימה המתנה כדפ'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>פרצה היכי דמי אילימא דמעיקרא לא עיילי בה והשתא נמי לא עיילי בה מאי עבד. </span>נראה דל'ג (י) דהיכי מצינן למימר השתא נמי לא עיילי הא כדי שיכנס ויצא בה קאמר לכך נראה כספרים דגרסינן דמעיקרא לא עיילי בה והשתא עיילי בה טובא עבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טובא </span>עבד. </span>ואין זה כל שהוא אלא כו' ונעל נמי כל שהוא צריך ליישב כעין הני:  אותה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אותה </span>קנה וחברתה לא קנה. </span>והא דאמרי' בפ'ק דקדושין (דף כז.) גבי עשר שדות בעשר מדינות החזיק באחת מהן קנה כולן התם בנותן לו דמי כולן והכא בנכסי הגר או במתנה ואע'ג דאין מחוסרין דמים מכל מקום לא הוי כמכר שנתן לו דמי כולן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליבני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליבני </span>בעלמא הוא דאפיך. </span>ואע'ג דרפק בה פורתא כשבנה יסוד לא מהני מידי אלא בקרקע העומד לחרישה ולא דמי למוצא פלטרין בנויין וסד בהן סיוד אחד דקני דהתם משביח הוא בנכסי הגר דהיינו פלטרין אבל הכא מה הן נכסי הגר הוא קרקע והיא לא נשתבחה שאין ראוי לדור שם כל זמן שאין דלתות וא'ת והא יש בה גג וראוי ליכנס בה בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים וי'ל דמ'מ לא חזיא לדירת קבע כל זמן שאין בה דלתות דאדרבה קילקלה דמעיקרא חזיא לזריעה והשתא לא חזיא לזריעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המציע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המציע </span>מצעות בנכסי הגר קנה. </span>ודוקא הציע אבל הלך בבית או שכב לא קנה ואפי' מצא מטות מוצעות ושכב עליהם משמע דלא קנה דהגבהה חשובה בעינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרחיצו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרחיצו </span>וסכו. </span>בפרק כירה (שבת דף מא.) דאמר רחץ ולא סך מעיקרא ולא גרסינן מעיקרא דהכא משמע דסיכה היא בתר רחיצה דליכא למימר שתי סיכות היו עושין דא'כ אמאי לא חשיב ליה הכא ההיא דקודם רחיצה ומקרא דורחצת וסכת אין ראיה דההיא סיכה איכא למימר במיני בשמים דההיא סיכה ודאי שהיא להתבשם ולריח טוב היא אחר רחיצה שלא יעבירו המים את הבשמים:  אדעתא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדעתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדעתא </span>דציבי לא קני. </span>ואע'פ שמתקן הקרקע וכן פשח דיקלא אדעתא דחיותא אע'פ שהדקל מיתקן בכך דלעולם לא קני אלא אם כן מתכוין לקנות כדאמרינן לעיל לקנות את חבירתה אף אותה לא קנה כיון שלא נתכוין לקנותה וביבמות פרק ר'ג  (דף נב:) אמר הא למה זה דומה לעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן דלא קנה ובהפרה (ב'ק דף מט: ושם)  אמר דהמחזיק בשטרותיו של גר מהו מאן דמחזיק בשטרא אדעתא דארעא הוא מחזיק ובארעא הא לא אחזיק ושטרא נמי לא קנה דלאו דעתיה אשטרא או דלמא דעתיה נמי אשטרא ואין להקשות דאע'ג דאין דעתיה אשטרא אמאי אין ידו קונה לו שלא מדעתו כמו חצרו דחצר מתורת יד איתרבאי דהא דחצר קונה לו שלא מדעתו היינו שאינו יודע אם הוא בחצרו ואם היה יודע היה רוצה לקנות  אבל אם יודע ואין מתכוין לקנות לא קני וא'ת מצא בגל או בכותל ישן דתנן באלו מציאות (ב'מ דף כה:) הרי אלו שלו מפני שיכול לומר של אמוריים הוא אמאי לא קניא ליה חצרו וי'ל דבדבר שאין הווה שימצא לא קנה חצרו שלא מדעת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מוליא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוליא </span>במוליא כו'. </span>הקשה ה'ר יוסף דאורליינ'ש (ז) משמע שצריך קרקע שוה לחרישה יותר מלדישה ואנן סהדי דלדישה צריך הרבה יותר שוה וחלק ומה שפירש נמי בקונט' דאם עושה אדעתא דגורן קבוע קני היכי ידעינן אי עבד אדעתא דגורן קבוע או אינו קבוע והיה מפרש דבי דרי דהכא היינו להעמיד שם בהמות כמו אבי דרי חושבנא (שבת דף לב.) דלקמן (דף נז.)  תנן דבהעמדת בהמה לא קני ור'ת השיב לו שהם היו דשים במוריגים ולא היו צריכין להשוות קרקע כל כך :  ושאינה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושאינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושאינה </span>מסוימת במצריה עד כמה. </span>פי' כמה יקנה במכוש אחד כדאזיל תיירא דתורי והדר פירוש כשיעור מדת תלם (ו) והן היו יודעים מדת התלם כמה היה אורך שלו דבשדה גדולה לא היו חורשים במענה אחד כל אורך השדה ולא כפ'ה כשיחרוש צמד בקר שורה אחת מקצה גבול שדהו עד קצהו ומתוך כך קונה כל השדה חדא דלישנא לא משמע הכי ועוד דאמאי בעי והדר רק כשיחרוש פעם אחת אע'ג דלא הדר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עובד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עובד </span>כוכבים מכי מטי זוזי לידיה אסתלק ליה. </span>פ'ה משום דכל קנינו של עובד כוכבים בכסף כדאמרינן בפ'ק דקדושין (ד' יד: ושם) אשכחן עובד כוכבים דכל קנינו בכסף ולאו ראיה היא לפי' ר'ת דמפרש התם דוקא בעבד עברי קאמר שאין בו קנין אחר דשטר לא ידעינן ביה אפי' בישראל אלא מדהוקש לאמה העבריה ואמה העבריה לאחרת אבל בעובד כוכבים דלא שייך ביה קדושין ליכא למילף מאחרת ועוד תניא התם מכסף מקנתו בכסף הוא נקנה ואינו נקנה בתבואה וכלים דהיינו חליפין משמע דה'ה בשטר אינו נקנה דאפילו כל שוה כסף הוה ממעט התם מכסף אי לאו דכתיב ישיב לרבות שוה כסף ככסף אבל בעלמא אור'ת דאדרבה אין קנינו של עובד כוכבים בכסף אלא במשיכה וכדר' יוחנן קי'ל דדריש (בכורות דף יג:) מיד עמיתך בכסף הא מיד עובד כוכבים במשיכה וכן בפ' בתרא דע'ז (דף עא. ושם ד'ה רב) מסיק דמשיכה לעובד כוכבים קונה והא דקאמר הכא ועובד כוכבים מכי מטו זוזי לידיה אסתלק ליה היינו משום דמצינו בעובד כוכבים קנין כסף בעפרון ושטר ודאי לא קנה בעובד כוכבים משום דישראל גופיה לא קנה בשטרא אלא מספר המקנה דירמיה והתם ישראל הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וישראל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וישראל </span>לא קנה עד דמטי שטרא לידיה. </span>שהיו עומדים במקום שכותבין את השטר וקשיא לרבינו שמשון בן אברהם דאמאי לא קנה בכסף גרידא מעפרון בק'ו מגופו גופו באחת ממונו בשתים כדאמרינן בבכורות בפ'ב (דף יג. ושם) דליכא למימר שאינו גומר בדעתו לקנות עד שיהיה בשטר דמאחר שהעובד כוכבים מסתלק למה לא יגמור בדעתו לקנות ויניחנו להיות הפקר והוה לן למימר דהוי כאילו פירש אי בעינא בכספא איקני מה'ט דפרישית וצ'ל דאנן סהדי שלא היה בדעתו אלא כמות שהוא רגיל לקנות עם ישראל דהיינו בשטר מדלא פירש אי בעינא בכספא איקני אבל קשיא לרבינו שמשון בן אברהם דבפרק ב' דבכורות  (שם) א'ר יצחק ישראל שנתן מעות לעובד כוכבים בבהמה בדיניהן אע'פ שלא משך קנה וחייבת בבכורה ואמאי לא אמרינן אע'ג דקנה מן התורה כדאמר אביי התם בדיניהם שפסקה להן תורה מיד עמיתך במשיכה הא מיד עובד כוכבים בכסף מ'מ אין בדעתו לקנות אלא עד שימשוך כמו שהוא רגיל לקנות עם ישראל כדאמרינן הכא וי'ל דהתם בדיניהם קאמר ונראה דשרי לישראל לתבוע (ז) מינייהו מעותיו אע'פ שמתוך כך יחזיר העובד כוכבים ויגזול את המחזיק דבדין קא תבע ליה דלא נתן לו מעות אלא ע'מ שתבא הקרקע לידו ואם המחזיק יכול לישמט מן העובד כוכבים ישמט אע'פ שהלוקח מפסיד אך אם המחזיק בעי לפרוע לו מעותיו אם (ח) יפקיענו הראשון הקרקע מידו ע'י עובד כוכבים נראה דה'ל מסור ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באגי </span>דמטמרי הוו כו'. </span>והא דאמר בהניזקין (גיטין דף נח: ושם ד'ה אנן) דאזול מרוותייהו דבאגי ואזיל גידול בר רעילאי ויהיב טסקא דתלת שנין ולכי אתו מרוותייהו הדרא להו ולא אמרי' כיון דלא יהבי טסקא הופקעה מידם וזכה בה גידול בר רעילאי דהתם מיירי כגון שאמרו מרוותייהו לבני באגי שיחרשו הקרקע ויזרעו ויאכלו פירות ויפרעו טסקא עד שיחזרו ונתרצו להם בני באגי ונתנוה לגידול הלכך לא הופקעה מידם וכשיחזרו חזרו להן אבל הכא הוו מטמרי בשביל המס שלא רצו לפרוע:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן בטלת ירושת בנו. </span>דבשלמא מכל אדם שיש עליו כתובת אשה ובעל חוב אף על פי שנכסים משועבדין להן מ'מ אין ירושת בני הבכור בטילה משום דמלוה ואשה מחסרי גוביינא וצריכי אדרכתא ואכרזתא ושומא אבל למס המלך אפילו קרקע שוה אלף זוז משועבדת לדבר מועט והקרקעות עיקר הן של המלך וכבר הוא מוחזק ולא מחסרי גוביינא. ר'י ור'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אנדיסקי. </span>פי' כותבי שטרות המלך דדיסקא הוא שטר כדאמר בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיב:) האי מאן דנקיט דיסקא מב'ד הגדול ובפרק השולח (גיטין דף לו.)  מעיקרא במאי אפקינהו בדיסקי:  דרך</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרך </span>היחיד ודרך הרבים. </span> (ה) בירושלמי פריך אמאי איצטריך למיתני דרך הרבים דכיון דתנא דדרך היחיד מפסיק כ'ש דרך הרבים ומשני משום סיפא נקטינן דקתני הכל מפסיק לזרעים ואין מפסיק לאילנות אלא גדר כו' וקמ'ל דאפילו דרך הרבים לא מפסיק לאילן ומפרש נמי אמאי תנא שביל הרבים כיון דתנא שביל היחיד מפסיק דמשום אילן לא צריך למיתנייה כיון דאשמועינן דאפי' דרך הרבים לא מפסיק לאילן כל שכן שביל הרבים אלא אתא לאשמועינן דשביל הרבים נמי בעינן שיהא קבוע בימות החמה ובימות הגשמים והשתא איצטריך למיתני כולהו שביל היחיד לאשמועינן דמפסיק לזרעים אע'ג דגריע מכולהו ודרך הרבים אשמועינן דלא מפסיק לאילן ודרך היחיד אשמועינן דלא בעינן קבוע ושביל הרבים אשמועינן דבעינן קבוע ואין להקשות דלא ליתני שביל הרבים ואנא ידענא דבעינן קבוע מדתנן דרך היחיד דאי לא בעי לא ליתני דרך היחיד אלא ליתני שביל הרבים דהוי רבותא טפי או איפכא דלא ליתני דרך היחיד ואנא ידענא דלא בעינן קבוע מדתנן שביל הרבים ולא תנא דרך היחיד דהוי רבותא טפי דהא אי לאו דתנא תרוייהו לא הוה ידענא הי מינייהו (ו) מפסיק טפי דרך היחיד רחב טפי ושביל הרבים בקעי ביה רבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר מטהר. </span>רשב'ם פירש דפליגי דרבי אליעזר חשיב ליה ספק ספיקא ורבנן לא חשיבי ליה אלא ספיקא אחת ורש'י פירש בפרק בתרא דע'ז (דף ע. ושם) דאיירי בשדה מלאה טומאה ופליגי דר'א סבר אע'ג דליכא אלא חדא ספיקא כיון דליכא ספק מגע אלא ספק ביאה טהור והיינו טעמא דטומאה מסוטה גמרינן וגבי סוטה הוי ספק מגע ולא ספק ביאה דודאי (נטהרה) וחכמים מטמאין כיון דאין כאן אלא ספיקא אחת וסוגיא דע'ז מוכחת כפרש'י דר'א מטהר אפילו בספיקא אחת דקאמר עובדא הוה בנהרדעא ואמר שמואל חמרא שרי כמאן כרבי אליעזר דאמר ספק ביאה טהור פי' דמטעם רוב גנבי ישראל נינהו לא מצינן למימר דשרא שמואל כדשרא רבא לעיל בעובדא דפומבדיתא דדוקא בפומבדיתא הוו רוב גנבי ישראל דרעים היו כדאמרינן לעיל (דף מו.) תא אחוי לך רמאי דפומבדיתא ואמרינן (חולין דף קכז.) פומבדיתאי לווייך אשני אושפיזך ומשני (ז) לה שאני התם כיון דאיכא דפתחי לשם ממונא הוה ליה ספק ספיקא פי' ספק גנבי עכו'ם ספק גנבי ישראל ואם תמצי לומר עכו'ם אימור לא נגעי כיון דידעי ע'י ריח שהיה יין לא היו חוששין כו' משמע דלמאי דהוה בעי לאוקומי כרבי אליעזר דסלקא דעתך דלא פתחי לשם ממונא ובודאי נגע הוי שרי אף על גב דליכא אלא חדא ספיקא אם עכו'ם אם ישראלים משום דהוי ספק ביאה אם באו עכו'ם לשם או לאו ומיהו קשה מההוא פולמוס (ע'ז דף ע:) דסליק לנהרדעא ושרייה ר'א וקאמר רב דימי לא ידענא אי משום דסבר כר'א דסבר ספק ביאה טהור אי משום רוב דאתו בהדי דפולמוס ישראל נינהו ופריך ספק ביאה ספק מגע הוא ומשני כיון  (ח) דפתוח חביות טובא אימור אדעתא דממונא פתח וכספק ביאה דמי ואע'ג דתלינן אדעתא דממונא והוי ס'ס אפ'ה לא שרי אלא לר'א (ט) ולעיל שרי שמואל בהאי טעמא אפילו לרבנן ופרש'י התם גנבי נהרדעא לא הוו ידעי אם רוב עכו'ם או רוב ישראלים ושרי אפילו לרבנן דספק ספיקא היא אבל הנהו דאזלי בתר פולמוס הוה ידע רבי אליעזר (י) דשרא אם רוב ישראל הם אם רוב עכו'ם הלכך אף על גב דאיכא למימר דאתו אדעתא דממונא ליכא אלא חדא ספיקא אם היו רוב עכו'ם ושרי לרבי אליעזר כיון דפתוח חביות טובא דמוכחא מילתא דלשם ממון באו ולא מנסכי דהוי כבולשת שנכנסה לעיר בשעת מלחמה דקתני אלו ואלו מותרות הלכך אף על גב דספק מגע הוא כיון דמוכחא מילתא לקולא כספק ביאה דמי ומיהו קשה לר'ת לשני הפירושים דבמסכת טהרות (פ'ו מ'ד) מוכח דרבנן מטמאין אפי' בספק ספיקא דתנן כל שאתה יכול לרבות ספיקות וספיקי ספיקות ברה'י טמא ברה'ר טהור כיצד כו' ואח'כ קתני הנכנס לבקעה בימות הגשמים דמייתי הכא ומיהו ההוא דע'ז נוכל לפרש כשיטת רש'י דר'א שרי אפי' בספיקא אחת כדמוכח (כ) הסוגיא ורבנן נהי דבטומאה מחמירי לטמאות אפי' בספק ספיקא ביין נסך שריא ספק ספיקא ור'ת מפרש דפליגי דרבנן מטמאו אפילו בכמה ספיקות משום דמן הדין אפילו בחדא ספיקא טהור דאוקמה אחזקיה וילפינן מסוטה דטמא וא'כ מה לי חדא ספיקא מה לי תרי ספיקי דהא אפי' בחדא ספיקא הוה לן למימר דטהור ור'א סבר אין לך בו אלא חידושו ודוקא חדא ספיקא טמא ואתי שפיר ההוא דפולמוס דמשמע אפילו בספק ספקא לא שרי אלא לר'א דוקא ובההיא עובדא דנהרדעא לא גריס ר'ת לא שאני התם כו' דלהאי גירסא משמע דמודו רבנן דבספק ספיקא שרי ור'א שרי אפילו בספיקא אחת אלא מפרש ר'ת כמאן כר'א בניחותא גריס והדר גריס האי ספק ביאה ספק מגע הוא ולאו דוקא ספק מגע קאמר דאדרבה ספק ביאה הוא דספק אם באו עכו'ם שם אם לאו דאימור ישראל נינהו אלא לספיקא אחת קרי ספק מגע דספק ביאה דר'א היינו ספק ספיקא והכי פריך והא ספיקא אחת היא ואפי' לר'א לא שרי בספיקא אחת וא'ת ומנ'ל דלרבנן אפילו ביין נסך אסרי בספק ספיקא ויש לומר דבכמה דוכתי מדמה במס' ע'ז חומרא דיין נסך לחומרא דטהרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר מטהר. </span>נראה דגרסינן רבי אלעזר דאי ר' אליעזר היכי בעי למימר בפ' בתרא דע'ז (דף ע. ושם) דשמואל ורבי אלעזר כר' אליעזר והא שמואל ור' אלעזר אית להו סוף פ'ק דנדה (דף ח.) דאין הלכה כר' אליעזר בסדר טהרות אלא בד' והך בסדר טהרות היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בהעלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהעלם </span>אחד חייב. </span>אפילו בשתי רשויות ותימה דאמר רבא בפ' המוציא יין (שבת דף פ. ושם) הוציא חצי גרוגרת והניחה וחזר והוציא חצי גרוגרת והעבירה דרך עליה חייב מה צריך דרך עליה הא לא בעי הכא (ל) אלא לרשות אחת אפילו רחוקות זו מזו ויש לומר דודאי בלא דרך עליה חייב והא דנקט דרך עליה לאשמועינן דאם העביר תוך ג' לחצי גרוגרת המונחת דחייב אע'ג דלא הוי תוך ג' לקרקע והקשה ר'ח לרבי יוסי דב' רשויות אמאי פטר והאמר בפ' הבונה (שם דף קד:) כתב אות אחת בטבריא ואות אחת בצפורי חייב מחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי וגרס ר'ח מרשות אחת חייב משתי רשויות פטור אם הוציא חצי גרוגרת משתי רשויות לרשות הרבים פטור אבל אם ברשות אחת לקחה אפילו חלקה והוציאה לשתי רשויות חייב דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי ולר'י נראה דלאו פירכא היא דלא דמי דהתם שם המלאכה (מ) כתיבה וכתיבה נגמרה כשיכתוב שתי אותיות ואפי' רחוקות זו מזו אבל הכא שם המלאכה היא הוצאה וכשהוציא לשתי רשויות אכתי לא נגמרה הוצאה עד שיקרבם:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>פיסלא לא. </span>הקשה ריב'א והלא פיסלא היא כרמלית דבהזורק  (גיטין דף עז: ושם ד'ה פליג) מפרש דפיסלא דהוי גבי גט רשות לעצמה כגון דלא גבוהה י' א'כ משמע דגבוהה ג' ומסתמא איירי ברחבה ארבעה דלא אשכחן רשות בפני עצמו שהוא חשיב בפחות מארבעה ועמוד גבוה ג' ורחב ד' ברה'ר הוי כרמלית וא'כ אמאי קאמר אבל פיסלא לא וי'ל דמ'מ הואיל וקטן הוא כל כך ומטלטל לא חשיבא לאביי להפסיק בין ב' רשויות בכרמלית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>שם לא מצר כו'. </span>אטומאה קאי כדמוכח בהדיא בתוספתא דטהרות (פ'י) דקתני הנכנס לבקעה בימות הגשמים וטומאה בשדה פלוני אמרו לפני רבי אליעזר הרי היא של רה'י פירש ר' מרינוס משמו כל שיש לה שם בפני עצמה כו' ולא כפ'ה דפירש משמו דקאמר רבי מרינוס היינו משמו של רבי יוחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העומדות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העומדות </span>על הגבולים. </span>אין לפרש על הגבולים של א'י דכמה עיירות חשיב שהם באמצע א'י אלא בגבולים דכל שבט ושבט וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שהראהו כו'. </span>טפי הוה ליה למינקט מה שתיחם באלה מסעי שמונה עיירות של המצר ושם מפורש היטב תחום של ארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>במעשר. </span>וא'ת וכללא הוא והלא הרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל ולא נתחייבו במעשר אע'פ שהראם למשה וי'ל דקסבר קדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה לעתיד לבא והשתא ניחא שלא תקשי כל לאתויי מאי דאתא לאתויי כרכים שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>מאי. </span>תימה מאי קאמר לאפוקי מאי והא כל קאמר דמשמע לאתויי וי'ל (ד) דמשהראהו דייק דמשמע לאפוקי וא'ת ולימא לאפוקי חו'ל וי'ל דאין זה חידוש ולכך אמר לאפוקי קיני וקניזי וקדמוני אף על גב דמא'י הם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הר </span>שעיר עמון ומואב. </span>תימה דמשמע דעמון ומואב לא כבשום עולי מצרים ובספ'ק דיבמות (דף טז. ושם) אמרינן עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית דאמר מר הרבה כרכים כבשו כו' וקסבר קדושה ראשונה לא קידשה לעתיד והניחום שיסמכו עליהם עניים בשביעית ואין לומר דהתם בעמון ומואב שטהרו בסיחון דהתם נהג שביעית דהיינו עבר הירדן דאמרינן בפסחים (דף נב.) ג' ארצות לביעור יהודה ועבר הירדן והגליל ואומר ר'ת דעבר הירדן היינו ארץ סיחון ועוג שלא היתה מעמון ומואב ועוד מתרץ ר'ת דביבמות נמי איירי בעמון ומואב שלא טהרו בסיחון כדהכא ולא בא לפרש התם אמאי אין שביעית נוהגת שם דהא חוצה לארץ היא אלא לפרש למה מעשרין מעשר עני ולא מעשרין מעשר שני שלא לשנות סדר השנים דבמס' ידים (פ'ד משנה ג) איכא פלוגתא דר' אלעזר בן עזריה גזר שיעשרו מעשר שני כמו בבבל שלא לשנות מסדר השנים ור'ט גזר שיעשרו מעשר עני כמו במצרים שהיא קרובה מעשרין מעשר עני כדי שיהו עניי ישראל נסמכים עליהם אף עמון ומואב שהם קרובים כו' וא'ת ואמאי לא מייתי ביבמות ההוא טעמא דמצרים דתנן במסכת ידים (שם) וי'ל דניחא ליה למימר טפי הרבה כרכים כו' דלמ'ד לא קידשה הניחו אפי' מא'י עצמה ליכבש מפני סמך עניים וזה התירוץ עיקר דבהכי מיתרצא דלא קשיא דר'א אדר'א ורבי יהושע אדרבי יהושע ואין להאריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ערדיסקיס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ערדיסקיס </span>אסיא כו'. </span>תימה דמשמע אסיא בחו'ל היא וא'כ היכי קאמר בפ' זה בורר (סנהדרין דף כו. ושם)  רבי חייא בר זרונקי ור'ש בן יהוצדק הוו קאזלי לעבר השנה בעסיא והתניא בפ'ק דסנהדרין (דף יא: ושם ד'ה אין) דאין מעברין אלא ביהודה ובשלמא ר'מ דעיבר שנה בעסיא (מגילה יח:) איכא למימר דלא הניח כמותו בא'י כדאמרינן בברכות (דף סג.) אר'ע אלא ר' חייא ור'ש ליכא למימר דלא הניחו כמותן דהא ר'ל הוי קרי להו רועי בקר וחשודים על השביעית וי'ל דההוא לעבר היינו חישוב כמו ועיבר שלש שנים זו אחר זו דפרק קמא דהתם (דף יב.) תדע דהא שנה שביעית היתה ותני התם (סוף פ'ק) (דף יב.) דאין מעברין שנים בשביעית:  משלשין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משלשין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משלשין </span>ביניהם. </span>הכא לא שייך למיפרך ולימרו הנך קמאי אנן מנא ידעינן דכל דקאי בבי דינא לאסהודי אתי אהאי ארעא אנן לחיובי מחזיק פירות קאתינן כדפריך בפרק כיצד הרגל (ב'ק דף כד: ושם) גבי שור ולימרו הנך (קמאי) כו' אנן לחיובי פלגא ניזקא קאתינן דכיון דמחזיק מביאן לב'ד ודאי לטובתו באו כדי להחזיקו בקרקע ולא כדי לחייבו פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>אלו ג' עדיות. </span>שהרי העד שהעיד בראשונה הוא עצמו יכול להעיד בשניה ולא אמרינן אדם קרוב אצל עצמו כמו כן אחיו יכול להעיד בשניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והן </span>עדות אחת. </span>דאין משלמין עד שיזומו כולן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן </span>האי דבר ולא חצי דבר מאי עבדי ליה. </span>וא'ת דהכא כ'ע דרשי דבר ולא חצי דבר ובפ' מרובה (שם דף עא:) אמרינן חמשה בקר אמר רחמנא ואפי' ה' חצאי בקר וי'ל דהכא משום דדבר מיותר הוא וא'ת והא איצטריך לדבר דבר מממון לאשמועינן דאין דבר שבערוה פחות משנים (גיטין דף צ.) וי'ל דדבר דגבי ערוה מופנה הוא ואפילו למ'ד דלמידין ומשיבין שמא ליכא למיפרך מידי ואי איכא למיפרך י'ל דלאו מדבר דריש אלא מעל פי שנים יקום (ח) דמשמע יקום כל העדות ולא חצי אבל גבי ממון מה לי ממון גדול ומה לי ממון קטן לפי מה שגנב ישלם להכי אין סברא למעט חצאי בקר והא דדרשינן בפרק ד' וה' (ב'ק דף מ. ושם) גבי שור של שני שותפין כופר (ט) ולא חצי כופר שאני התם דלכפרה אתי דאין אדם מביא חצי כפרה חצי חטאת וחצי אשם והא דאמרינן התם (גיטין מב:) גבי חציו עבד וחציו בן חורין דמשלם חצי כופר התם כל הכופר דשייך בו משלם וחשיב כופר שלם דלא הרג אלא חצי בן חורין ובפרק יש בכור  (בכורות דף מח: ושם ד'ה דרבי) דרשי' חמש ולא חצי חמש התם נמי מצות פדיונו ה' סלעים ולא מקיימא מצוה בפחות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למעוטי שנים אומרים אחת בגבה. </span>אומר רשב'א דאין צריך לחלק כפירוש הקונט' דאפילו [היתה] חשובה גדולה כשבדקו שני עדים היום בכל מקום ולא ראו כי אם אחת בגבה ובדקו למחר אותם עדים עצמן ולא ראו כי אם אחת בכריסה בשתי כתי עדים חשיב חצי דבר אע'פ שראו כל מה שיכולין (י) ולא דמי לעדות חזקה דהכא אין עדותן עדות בלא עדות ב' אחרונים (כ) ואין מועיל לשום דבר בעולם לכך הוי חצי דבר אבל שנים בראשונה אע'פ שאין עדות מועיל לענין חזקה מכל מקום נפקא מינה בעדותן לשלומי פירי ודבר שלם הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה אחד אומר אכלה ראשונה שלישית כו'. </span>פי' הקונט' דר'נ היה סבור דרב יהודה איירי באחד אומר אכלה חטים היינו ראשונה שלישית וחמישית ואין נראה דא'כ מאי פריך אלא מעתה אכלה ראשונה כו' אין ה'נ דלסברתו אמר רב יהודה דהוי חזקה והכי הוה ליה למיפרך אמאי הוי חזקה והא אין שום אדם אומר שאכלה רצופין ולא דמי לר' יהושע בן קרחה ונראה לפרש דר'נ ידע דתרוייהו אחדא שתא קמסהדי וה'פ כיון דאמר דהויא חזקה אע'ג דמכחשי אהדדי משום דתרוייהו אחזקה קמסהדי אלא מעתה אחד אומר אכלה ראשונה שלישית וחמישית ושנית ורביעית וששית הניחה בורה כדרך מוברי באגי ואחד אומר לא כי אלא אכלה (ל) שנית רביעית וששית וראשונה שלישית וחמישית הניחה בורה ה'נ דהוה חזקה אע'ג דמכחשי אהדדי כיון דתרוייהו מיהא אחזקה קא מסהדי  ומשני</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 57
dfh: a
txt:
<div class='shastext4'>                         <div style='margin-bottom:3px;width:100%'>ומשני דהכא לא מכחשי אהדדי דבין חיטי ושערי לא דייקי אינשי אע'ג דדייקי בין מנה שחור למנה לבן בזה בורר (סנהדרין דף ל:) התם צריכי למידק שחייב לשלם (א) אותו מנה שלוה אבל הכא לא דייקי דבכל ענין שיאכלנה חטין או שעורים הויא חזקה ומיהו זה אומר אכלה חטין וזה קטנית עדותן בטלה דאפי' בלא דקדוק אין אדם טועה בין חטין לקטנית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הכא </span> נפיק (ב)  נכי רבעא [דממונא] אפומא דחד. ואע'ג דיש תקנה כדאמרינן בפרק ב' דכתובות (דף כא. ושם) דאם מת אחד מן החתומין ואין שנים מן השוק להעיד עליו לכתוב חתימת ידיה אחספא ושדי לבי דינא ומחזקי ליה כו' הכי נמי הכא אלא דרבינא בעי למימר דבלאו הכי יכול אחיו להעיד והוה מדמה למתני':  בשותפין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשותפין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשותפין </span>עסקינן דבהעמדה כדי לא קפדי. </span>תימה דאמר הכא דהיכא דקפדי קני והאמר לעיל (דף מב:)  דשותפין אין מחזיקין זה על זה דפעמים מניח האחד להשתמש לחברו ג' שנים ואח'כ ישתמש הוא י'ל הא דנחית לפלגא והא דנחית לכולא להאי גיסא או להאי גיסא כדאמר לעיל ועוד נראה דיש לחלק בין שדה לחצר דהכא מיירי שבתים אלו פתוחין לחצר זה דכיון שהוא יוצא ונכנס דרך חצר זה היכא דקפדי אין מניח לו לעשות אי לאו דזבנה מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>ליכנס בחצר. </span>בגמ' מוקי לה בין בחצר שיש בה דין חלוקה בין אין בה ואע'ג דבאין בה דין חלוקה אין יכול למחות בו מליכנס בחצר מ'מ יכול לאסור עליו מידי דהוה אמשכיר בית לחברו שיכול המשכיר להקדישו כדאמר בפ' האומר משקלי עלי (ערכין דף כא. ושם) אע'פ שאין יכול למחות בידו של שוכר מליכנס בו ומיהו היא גופא תימה דמ'ש מבעל חוב דאם הקדיש שדהו דאתי בעל חוב ושקיל (שם כג:) (ב) אלא משום דרבי אבהו שלא יאמרו הקדש יוצא לחולין בלא פדיון מוסיף דינר וי'ל דשאני בע'ח שגוף הקרקע יוצא מתחת יד מקדיש אבל התם אין גוף הקרקע יוצא מתחת יד משכיר לעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבינא </span>אמר לעולם לא קפדי. </span>משמע הכא (ג) דכולי עלמא קפדי אינשי אדריסת הרגל דאפי' רבינא לא קאמר אלא בשותפין ותימה דתנן בפ'ק דמגילה (דף ח. ושם ד'ה דריסת) אין בין המודר הנאה מחבירו למודר הימנו מאכל אלא דריסת הרגל וכלים שאין עושין בהן אוכל נפש ופריך בגמ' דריסת הרגל הא לא קפדי ומפרש ר'ת דהתם משמע ליה לגמרא דמתני' איירי בבקעה דלא קפדי דאי בחצר דקפדי אפילו מודר הימנו מאכל אסור דכיון דקפדי א'כ כיוצא בו משכירים ותנן בפרק אין בין המודר (נדרים דף לג.)  דכיוצא בו משכירים אסור אפילו כלים שאין עושין בהן אוכל נפש ולהכי פריך כיון דעל כרחך איירי בדריסת הרגל בבקעה דלא קפדי אם כן אפילו מודר הימנו הנאה אמאי אסור והוא הדין דהוי מצי למיפרך כלים הא לא קפדי :  מציין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מציין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מציין </span>מערתא. </span>משום (ד) דקבר סתום טומאה בוקעת ועולה כדאמר בכמה דוכתי וא'ת והא אין קברי עובדי כוכבים מטמאים באהל משום דאין קרויין אדם ואפילו רבנן דפליגי אר' שמעון  (יבמות סא.) ואמרי דמטמאים באהל מ'מ בקבר שלפני הדיבור לא מרבה לה בנזיר (דף נד.) אלא לענין נגיעה או בקבר לרבות קבר שלפני הדיבור ומקרא דכתב גבי נגיעה מרבי לה התם ויש לומר דאברהם נקרא אדם דכתיב האדם הגדול וכן אדם הראשון ולהכי אין למעטם מקרא דאדם [וע'ע תוס' יבמות סא. ד'ה קברי] :  כל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>דיין דמתקרי לדינא ומפקי מיניה כו'. </span>כגון אם כפר והוציאו ממנו בעדים אבל אם חייבוהו שבועה ולא רצה לישבע ושילם משום הכי לא מיפסל לדינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנבג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנבג </span>אנפק אנטל. </span>אומר הר'ר חיים דאנבג ואנפק הם משקים דרפואה והיינו אספרגוס דאמר (בפ' כל הבשר (חולין דף קי ושם) אנפק) אספרגוס שיפה ללב כדמשמע בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף ע.) וה'ק הכא מה שקורין אנבג ואנפק צריך לשתותו כשיעור אנטל שהוא רביעית והיינו דאמר בפרק גיד הנשה (חולין דף צד. ושם) אנפקא חייא משמע שהוא אספרגוס כדאמר בברכות דאספרגוס אין שותין אלא חי והא דלא חשיב בברכות (דף נא. ע'ש) גבי ה' דברים שנאמרו באספרגוס שצריך לשתותו כשיעור רביעית משום שאינו חושש לחשוב מה שתלוי בשיעור והא דאמר בפרק שמנה שרצים (שבת דף קט:)   (ולישקליה) עד דקאי אאנפקא משמע דהוא מדה י'ל עד דקאי אשיעור  (שתיה) אנפקא קאמר אי נמי לכלי נמי קרי אנפקא על שם ששותים אותו באותו שיעור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המרזב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המרזב </span>אין לו חזקה מרוח אחת. </span>פי' שאם הוא במזרח יכול לומר לו תנהו במערב אבל לסלקו לגמרי מב' רוחות לא ותימה דמזחילה היאך יש לה חזקה והלא כשמניח המרזב לראש אחר של המזחילה גם המזחילה צריך לזוזה ולהגביה ראש אחד ולהנמיך ראש האחר שנותן שם המרזב והיכי קאמר דמרזב אין לו חזקה והמזחילה יש לה חזקה והלא לעולם לא יזיז המרזב אם לא יזיז גם המזחילה וי'ל דמ'מ יש לה חזקה לענין שאין צריך לעוקרה לגמרי ממקומה כמו שצריך לעקור המרזב אי נמי כגון שהמזחילה שוה ואין גבוה צד זה יותר מצד זה דהשתא לעולם אין צריך לזוזה ממקומה אלא לסתום לצד שמסיר ממנו המרזב וה'ר יוסף פירש דמרזב שאין לו חזקה מרוח אחת שיוכל להטות ראש המרזב לצד צפון או לצד דרום כשהוא מונח במזרח יש לו חזקה משתי רוחות שאין יכול לדוחקו להסיר לראש לצד אחד של מזחילה וכענין זה פירש רבינו חננאל שאם המרזב קבוע באמצע רוח מזרחי יכול בעל החצר לעקרו מן האמצע ולקבעו בשליש הגג או ברביע ובכל אותה רוח בכל מקום שירצה אבל לרוח אחרת אין יכול לסלקו לפי שיש לו חזקה:  במזחילה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במזחילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במזחילה </span>של בנין עסקינן. </span>אבל מרזב סתמו של עץ ואין עושין אותו של בנין וא'ת וליפלוג במזחילה עצמה בין של בנין לשל עץ וי'ל דניחא ליה במתניתין לאשמועינן במרזב דיש למקומו חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והחוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והחוט </span>המשולש לא במהרה ינתק. </span>כמה היו שהן ואבותיהם ואבות אבותיהם היו תלמידי חכמים ולא קאמר עליהם החוט המשולש אלא הכא היינו טעמא לפי ששלשתן ראו זה את זה והא דמזכיר ר' אושעיא קודם רבי חמא אביו במחלוקת לפי שהיה גדול יותר מדאי כדאמר (עירובין דף נג.)  לבן של (ראשונים) כפתח [היכל] זה ר' אושעיא ואמר נמי ר' אושעיא בדורו כר'מ בדורו שלא יכלו חביריו לעמוד על סוף דעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למטה </span>מד' יש לו חזקה. </span>ר'ת מפרש דאיירי בחלון מצרית אבל בחלון צורי או שעשוי לאורה שהוא דבר קביעות אפילו למעלה מארבע אמות יש לו חזקה והביא ראיה מדתניא לעיל (דף כב:)  החלונות בין מלמעלה בין מלמטה ד'א ותני עלה מלמטה שלא יעמוד ויראה אלמא אפי' למעלה מד' אמות יש לו חזקה כיון דהוי דבר קביעות ואומר רשב'א דאין נראה משם ראיה דאף על פי שהוא יותר מד' אמות לעומד בחוץ לעומד בפנים לא הוי למעלה מארבע אמות כגון שאותן חלונות בעלייה אי נמי מיירי כגון שיש לו עדים או שטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>טפח יש לו חזקה ויכול למחות. </span>אפילו בעל הגג בבעל החצר דאין לומר דוקא בעל החצר בבעל הגג אבל בעל הגג בבעל החצר לא יוכל למחות דהא קתני בסיפא פחות מטפח אין יכול למחות ומפרש רב הונא היינו בעל הגג בבעל החצר אבל בעל החצר בבעל הגג יכול למחות אלא על כרחך בטפח אפילו בעל הגג יכול למחות בבעל החצר וטעמא דבטפח יכול לתלות דברים גדולים המכבידים על הכותל או אם יניח עליו כלי מלא מים וישפך ויתקלקל הכותל ובעל החצר יכול למחות משום היזק ראיה ולמאי דס'ד בגמרא למימר דרב יהודה לית ליה היזק ראיה מכל מקום כשישים כלי מלא מים פעמים שיפול ויטשטש כל החצר ופעמים שיפול על ראש בעל החצר ומיירי תוך ג' אבל אחר שהחזיק אין יכול למחות בעל החצר בבעל הגג ועוד יש לפרש דדוקא אחר ג' איירי ויכול למחות בעל הגג בבעל החצר ולא מטעם דפרישית אלא משום דיש לו תשמיש לבעל הגג על הזיז רוצה להשתמש בו כל שעה ולא יניח את בעל החצר להשתמש בו אבל בתוך ג' שלא החזיק אין יכול למחות בבעל החצר אבל בעל החצר בבעל הגג יכול למחות והוי כמו לרב הונא בפחות מטפח והא דמפליג בין טפח לפחות הא בהא תליא דבטפח דמהני ביה חזקה יכול למחות בבעל החצר אבל בפחות מטפח דלא הויא חזקה אין יכול למחות:  ואפילו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>בעל החצר בבעל הגג אין יכול למחות. </span>אע'ג דגבי זיז [שלפני] החלון דיוצא לרשות הרבים לא שרינן במסכת עירובין (דף צח:) להניח עליו אלא כלים הנשברים משום דחיישינן דלמא נפיל ואתי לאתויי והכא לא חיישינן שמא יפול על ראשו של בעל החצר שאינו עומד כל שעה תחת הזיז א'נ התם לא אסר אלא להניח עליו אבל הכא איירי למיתלא ביה דבדבר התלוי לא חיישינן לנפילה וא'ת והיאך יכול בעל הגג להשתמש בזיז והא איכא מעקה דאמר בפ'ק  (לעיל ב:) גג הסמוך לחצר חברו עושה לו מעקה גבוה ארבע אמות וי'ל כגון דהזיז בקרן זוית בסוף המעקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא לחצר השותפין. </span>פ'ה מאי איריא לחצר השותפין שמזיק לשנים משמע מתוך פירושו שהוא אינו שותף באותה חצר וקשה לר'י לפירושו מדמסיק בתר הכי אלא אפילו לחצר השותפין דאמר ליה סוף סוף בעית לאיצטנועי מינאי משמע שהוא שותף ונראה לר'י לפרש מאי איריא לחצר השותפין שהוא מזיק לו משני מקומות אפילו לחצר חבירו שאינו מזיק לו אלא מכאן נמי ולפי' קשה לרשב'א דא'כ אמאי קאמר עד האידנא הוה בעית כו' הוה ליה למימר קא משמע לן דבשני מקומות לא מצינא לאיצטנועי מינך ונראה לי דמעיקרא דפריך מאי איריא לא סלקא דעתיה שיש לו שותפות בחצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בבית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבית </span>לא בעינא לאיצטנועי מינך. </span>פירוש כשאתה בבית אבל פירוש אחר שפ'ה כשאני בבית אין נראה לרשב'א דהשתא נמי לא בעי לאיצטנועי בתשמיש הבית דהא האי חלון דפתח אינו לא כנגד הפתח ולא כנגד החלון דהא תנן (לקמן דף ס.)  אין פותחין חלון כנגד החלון כו':  לקח</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקח </span>בית בחצר אחרת לא יפתחנה לחצר השותפין. </span>פירוש אפילו לביתו כדי (ו) שלא יכנס ממנו לחצר השותפין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ראוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראוין </span>הללו שתשרה שכינה עליהם. </span>מסיפיה דקרא דריש דכתיב ותהי עליו רוח אלהים:  נפלה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפלה </span>אינו חוזר ובונה אותה. </span>השתא ס'ד דבית שבנה בזמן שבהמ'ק קיים ונפלה חוזר ובונה וכשלקח חצר המסוידת הרי זו בחזקתה דכל זמן שהיא קיימת יש לנו לתלות שבהיתר עשה בזמן שבהמ'ק קיים אבל כשנפלה תלינן שבאיסור נעשית לאחר חורבן ומש'ה פריך ארב הונא אמאי חוזר ובונה אותה כיון דנפלה אית לן למיתלי שבאיסור הוציא ומשני איסורא שאני דאפי' ודאי נבנה בהיתר כי נפלה אסור לבנותה ולסייד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מים </span>לא נשתה [וכו'] שתקו. </span>וא'ת אמאי לא אהדרו דאפשר במי בורות דפסולין לניסוך כדמשמע בסוכה (דף מח.)  ואומר ר'י דדבר דהוי ממין שעושין בו ניסוך חשיב כמו דבר עצמו דאי לאו הכי תקשה דישתו יין מבושל דפסול לנסכים ואין להקשות דאפשר במי תותים ויין תפוחים שלא היו יכולין לסבול (ב) שלא לשתות בלא מים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>הוא שנגזור על עצמנו שלא לישא נשים. </span>תימה הכתיב פרו ורבו ושמא על אותן שכבר קיימו פריה ורביה קאמר והיינו זרעו של אברהם כלה שלא יוליד אלא בן ובת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מוטב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוטב </span>שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין. </span>בדבר שאין ידוע אם יקבלו כשנמחה בהן אם לאו צריך למחות כדמוכח בפ' במה [בהמה]  (שבת דף נה. ושם ד'ה ואע'ג) דאמרה מדת הדין (ג) אם לפניך גלוי לפניהם מי גלוי ונענשו אבל בדבר שאנו יודעים בבירור שלא יקבלו אמרינן מוטב שיהיו שוגגין וכו' :  הדרן עלך חזקת הבתים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>את הבית. תני רב יוסף ג' שמות יש לה יציע צלע ותא. </span>איציע דקרא קאי דיציע דמתני' כבר פירש רב יוסף גופיה דהוי בדקא חלילה ויציע דבהמ'ק לא מצינו בשום מקום שהיה עשוי כמין חלונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והצלעות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והצלעות </span>צלע אל צלע. </span>וכתיב בהאי קרא ולא  (ב) היו אוחזים בקירות הבית ובקרא דיציע כתיב לבלתי אחוז בקירות הבית ש'מ דצלע ויציע חד הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעית </span>אימא מהכא כותל ההיכל שש. </span>תימה לר'ת ולר'י דבתר קרא מייתי משנה דהוי כמו יהודה ועוד לקרא (ג) בפ'ק דקדושין (דף ו.) ואומר ר'י דהתם לא קפיד אלא אלשון ועוד אבל הכא דלא קאמר ועוד אתי שפיר וכענין זה מצינו בכמה מקומות (ב'ק דף צב:) דבר זה כתוב בתורה ושנוי בנביאים ומשולש בכתובים ושנוי במשנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתא </span>שש. </span>בתיכונה איירי דאותה היתה שש אבל תחתונה לא היתה אלא חמש כדכתיב והיציע התחתונה חמש באמה רחבה וגו' ונראה דלכך לא נקט התחתונה משום דכנגד התחתונה היה כותל ההיכל עביו שבע אע'פ שכותל מזרחי של היכל שלא היה בו תאים היה שש עביו למעלה ולמטה שאר כתלי ההיכל שהיו בהן מגרעות היו למטה עבין ז' וכנגד התיכונה עביו שש כי המגרעת היא אמה ולכך התיכונה רחבה מן התחתונה אמה ולכך נקט תיכונה משום דניחא ליה למינקט בכותל היכל מערב שש כמו שמונה התם בכותל מזרח ואם הוה נקט בתחתונה הוה צריך למימר כותל היכל שבע והתא חמש וניחא ליה למינקט שש במערב כמו במזרח ועוד נראה לר'י דהמגרעות היו בין בכותל ההיכל בין בשלשה כותלי התא והמגרעת היתה חצי אמה מכל צד והיתה כותל ההיכל מלמטה שש ומחצה וכנגד התיכונה שש והשתא ניחא דכל התאים היו מרובעים התחתונה חמש על חמש והתיכונה שש על שש והעליונה שבע על שבע והא דתנן במס' מדות (פ'ד מ'ד) התחתונה רחבה ה' ורובד שש אמצעית שש ורובד שבע המגרעת קרי רובד לפי שהוא כעין שורה בולטת דרובד היינו שורה כדתנן במסכת תמיד (פ'א מ'א) בית גדול היה ומוקף רובד של אבן ומפרש בגמ' דהיינו איצטוותא ועוד יש לפרש דבבית שני היתה יציע התחתונה שש והיה חלוק מבית ראשון כמו שמצינו שחלוקין תאים שלעתיד במשכן דיחזקאל דכתיב התם ורוחב הצלע ד' אמות ה'נ שמא כך היו חלוקין מבית ראשון ומצינא למימר דחשיב שפיר מלמטה:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא אע'ג דמצר ליה מצרים אבראי. </span>מספקא לר'י ביציע אי אמרינן נמי מצרים הרחיב לו ממשנה יתירה או שמא דוקא בחדר דתשמיש אחרינא הוא כדאמר הכא אבל יציע קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דקרו לה לבירה נמי בית. </span>פי' ריב'ם אלא דכולי עלמא כשמזכירין בית סתם כל הבירה משמע וכשרוצין (ה) להשכיר בית אחד בלא בירה צריכין לפרש ולומר בית אחד בלא בירה אני אומר א'כ אפי' לא מצר מצרים החיצונים כולה זבין ליה ומתוך לשון הקונטרס משמע נמי שרוצה לפרש כן ולפי' זה הא דכתיב בכל הספרים לבירה נמי בית היינו כמו שקורין לבירה בירה קורין נמי לבירה בית וקשה לר'י דא'כ ה'ל לשנויי לא צריכא דקרו נמי לבית בית וקרו כולי עלמא לבית בית ולבירה בית ואמאי איצטריך למימר דאיכא דקרו לבירה בירה פי' ולא בית ואיכא נמי דקרו לבירה בית ונראה לר'י דה'פ ואלא דקרו לבירה נמי בית כמו שקורין לבית בית כוליה זבין ליה כיון דמצר לו מצרים החיצונים ובתר הכי משני דלאו כולי עלמא קרו לבירה בית אלא איכא דקרו לבירה בירה ולא בית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה שיורי שייר. </span>וא'ת ונימא הדמים מודיעים כדקאמר ר' יהודה גבי מכר לו את הצמד בהמוכר את הספינה (לקמן דף עז:) הדבר ידוע שאין הצמד שוה מאתים כו' ה'נ נימא הדבר ידוע שאין הבית שוה כל כך אלא כל הבירה קאמר וי'ל דהכא כרבנן דר' יהודה דאמרי אין הדמים ראיה וההיא דריש המוכר פירות (לקמן דף צב.) דפריך וניחזי אי דמי רדיא לרדיא נפרש כשנגיע שם בע'ה ועוד אומר ר'י דשמעתין אתיא אפי' כר' יהודה דגבי קרקע לא שייכא הודעת דמים דפעמים קונה אדם קרקע הרבה יותר ממה שהיא שוה כדאמר בפ' מי שהיה נשוי (כתובות דף צא:) ההוא גברא דהוו מסקי ביה אלפא זוזי כו' הוו ליה תרי אפדני זבן חדא בחמש מאה וחדא בחמש מאה אתא בע'ח וטרפה לחדא מינייהו הדר קא טריף לאידך שקל אלפא זוזי ואמר ליה אי שויא לך באלפא זוזא לחיי ואי לא שקול אלפא זוזי ואיסתלק ומה שפירש רבינו שמואל דלא שייך בקרקע הודעת דמים משום דאין אונאה בקרקעות אין נראה לר'י דזה אינו בשביל ששוה יותר דהא הקדשות ועבדים נמי אין להם אונאה אלא גזירת הכתוב הוא ושייך שפיר הודעת דמים ועוד דהא ביטול מקח יש להן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארעתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארעתא </span>תרתי משמע. </span>והא דאמר בהשואל (ב'מ דף קג. ושם ד'ה פרדסי) האי מאן דמשאיל מרא לחבריה למירפק ביה פרדסי רפיק ביה כל פרדסי דאית ליה ולא אמר פרדסי תרתי משמע התם דרך הוא שמשאיל לו לכל מה שצריך אבל הכא בשביל שימכור אדם שתי שדות לא ימכור כל שדותיו וי'מ דהתם יד המשאיל על התחתונה דשואל מוחזק אבל הכא יד לוקח על התחתונה שהמוכר מוחזק ואין נראה לר'י דהתם נמי הואיל וסופה לחזור לבעליה הוי משאיל מוחזק כדאמר רב נחמן (שם דף קב:) קרקע בחזקת בעליה עומדת הואיל וסופה לחזור לבעליה ואין לומר דיש לחלק בין קרקע למטלטלין דאין חזקת השוכר חשובה בקרקע כמו במטלטלין כדאשכחן (לקמן דף צב.) גבי מוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דאזלי בתר מוחזק במעות עתה אף על פי שתחלה היו של לוקח ולא אמרינן בחזקת בעלים הראשונים קיימא דאין נראה לחלק דהא מיירי התם רב נחמן אפילו בא בסוף החדש שנגמרה חזקתו שדר בה אפילו הכי מוקמן בחזקת בעלים וכן בהמקבל (ב'מ קי.) מלוה אומר חמש ולוה אומר שלש פירות בחזקת אוכליהן ופריך אמאי לא מוקמן בחזקת בעלים אף על פי שהפירות כבר אכלן מלוה אם כן לא הוי טעמא משום דחזקת קרקע גרועה אלא משום דסופה לחזור וריב'ם מחלק בין פרדיסי לארעתא וה'נ אי אמר מקרקעי הוי אמר כל הקרקעות שיש לו כדמוכח לקמן במי שמת (דף קמח:) :  ואי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>א'ל נכסי אפילו בתים ועבדים. </span>אבל מטלטלין לא ואע'ג דאמר במי שמת (לקמן דף קנ:) כל נכסיי לפלוני גלימא איקרי נכסי לשון נכסיי שאני דמשמע ריבוי יותר מנכסי דהכא אבל אין לחלק משום דהתם אמר כל נכסי דא'כ הו'ל לחלק התם כדמחלק התם בין מטלטלי לכל מטלטלי ועוד י'ל דהתם מיירי במתנה דבעין יפה נותן והכא במכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצר </span>אחד ארוך ומצר אחד קצר. </span>ומיירי שמצר לכל ד' רוחות כדפי' הקונט' דאי לא מצר אלא מזרח ומערב ולא מצר צפון ודרום א'כ היכי קאמר ליה רב אסי וניקני כנגד ראש תור אדרבה ה'ל למפרך דלא ליקני אלא תלם אחד במזרח ותלם אחד במערב דהא אית ליה לרב אסי לקמן במצר לו מצר ראשון ושני ושלישי ומצר רביעי לא מצר לו דלא קנה אלא תלם אחד על פני כולו ומה שהקשה רבינו יצחק לפירוש הקונטרס אי מארבע רוחות מצר לו אמאי לא קנה אלא כנגד הקצר דאם כן אמאי מצר לו מצר רביעי לאו פירכא היא דמצינן למימר מצרים הרחיב לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>רב. </span>פי' בקונטרס קודם ששתק משמע דבשתק מודה להו אע'ג דלקמן (עמוד ב) שתק (רבא) לאביי אע'ג דלא הודה לו אלא שלא חש להשיבו הכא ליכא למימר הכי דרב כהנא ורב אסי הוו כמו תלמיד חבר לרב כדאמרי' (סנהדרין דף לו:)  דלסבריה לא הוו צריכי וברוב מקומות רב מודה כששתק להם בפ'ק דב'ק (דף יא. ושם) גבי אין שמין לא לגנב ולא לגזלן דקאמרי' אדרבה מדאמרו ליה רב כהנא ורב אסי לרב דינא הכי ושתיק ש'מ שמין ולא אמר הא דשתיק משום דלא חש להשיב ובפ'ק דביצה (דף ו. ושם) גבי אפרוח שנולד ביו'ט דא'ל רב כהנא ורב אסי לרב וכי מה בין זה לעגל שנולד מן הטרפה ושתיק רב אמר רב יוסף מאי טעמא שתיק רב לימא להו הואיל ומוכן אגב אמו לכלבים וכן באיזהו נשך  (ב'מ דף סט:) גבי ספינה אמר רב אגרא ופגרא א'ל רב כהנא ורב אסי לרב אי אגרא לא פגרא אי פגרא לא אגרא שתיק רב אמר רב ששת מאי טעמא שתיק רב לא שמיע ליה הא דתניא כו' משמע בכל הנהו דלא מפני שלא חש להשיב שתק אלא מפני שהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדהוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדהוה </span>ליה למיכתב מצר שמעון כנגד יהודה. </span>פירוש כנגד יהודה לבד ולא הו'ל למיכתב ראובן ומדכתב ראובן שמע מינה כנגד ראש תור קאמר ליה וגירסא זו אינה נראה דלמה ליה למינקט כה'ג דהשתא דלג לוי יהודה היה לו לדלג שהוא אחרון לכך גריס רשב'ם מדה'ל למיכתב ראובן כנגד לוי והשתא דלג יהודה ומ'מ קשיא לר'ת דהכי הוה ליה למימר מדלא הו'ל למיכתב שמעון וכתב שמע מינה כנגד ראש תור קאמר ליה ונראה לר'ת כגירסא ראשונה ולא קאי אעיקר מילתיה דרב דקאמר לא קנה אלא כנגד הקצר דא'כ הו'ל למימר מדלא הו'ל למיכתב ראובן אלא קאי אדיוק דכי היכי דקאמר רב דלא קנה אלא כנגד הקצר ה'נ אם מצר מצר ראובן ושמעון מצד מזרח ומצר לוי חצי שדה מצד מערב ואצל לוי קרקע עולם דמודה רב דקנה כנגד הארוך כיון שלא מצא מה למצור ואהא קאמר דהיכא דמוצא למצור כגון לוי ויהודה מן המערב מודה רב דלא קנה כנגד הארוך אם דלג יהודה וגרסינן מדהו'ל למיכתב יהודה כנגד שמעון דאי גרסינן שמעון כנגד יהודה הלשון דחוק ופי' מגומגם דלא קאי אדברי רב אלא אדיוק ואין להקשות אמאי לא קאמר גמרא מודה רב אעיקר דבריו כדפירש הקונטרס ולימא מדלא הו'ל למיכתב כי שמא לא חשש הגמרא לפרש זה דפשיטא דלא אמר הכא דלא קנה אלא כנגד הקצר דודאי לא מצר לו מצר שמעון בחנם ולא הוצרך לפרש אלא אמאי לא קנה כנגד הארוך כיון שמצר לו מצר שמעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצר </span>ראובן לרוחין תרין. </span>אע'פ שאם היה כותב לו קרקע שבין שדות ראובן ובין שדות שמעון לא היינו יכולין לומר שיקנה חצי (ד) שדה כזה דאם כן לא הוי בין שדות ראובן ושמעון בזוית) ומיהו קאמר דקנה באלכסון מקרן לקרן דהויא בין שדות שמעון וראובן בזוית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמין </span>גאם. </span>פירש ר'י מזרח ודרום דהיינו משתי רוחות וקשה לפירושו דאם כן אמאי צריך למיכתב לעיל מצר ראובן לרוחין תרין ומצר שמעון לרוחין תרין אי קני כמין גאם ופירוש הקונטרס נראה עיקר:  איתמר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איתמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתמר </span>להאי גיסא ואיתמר להאי גיסא שודא. </span>אע'ג דבעלמא בכל דוכתי אמרינן המוציא מחבירו עליו הראיה ואוקי ממונא בחזקת מריה בין היכא דמספקא בעובדא היכי הוה כגון לעיל  (דף לב:) דאמר דאיכא סהדי למר ואיכא סהדי למר היכא דקיימא ארעא תיקום בין מספקא לן בדינא כההיא דסוף השואל (ב'מ דף קב:)  דמוקי שמואל למתני' באחד ששכר מרחץ בבא באמצע החדש לכך יחלוקו דמספקא לן אי תפוס לשון ראשון או אחרון אבל בא בתחלת החדש כולו למשכיר בסוף החדש כולו לשוכר דהמע'ה אלא שכאן נראה לחכמים לעשות שודא וגבי קדשה בעשרים ונתן לה ל' חצאין בפ' מי שמת (לקמן דף קמה.) דמספקא לן לרבי יוסי אי קדושין לטיבועין ניתנו אי לאו ואין מונה לה בכסף כתובה מכסף קדושין אלא מחצה והיינו חולקין ולא בעי למימר המע'ה אע'ג דמסתמא לא סבר כסומכוס דלית הלכתא הכי ועוד דאוקי שמואל מתני' דסוף השואל דאיירי בה ר' יוסי בבא באמצע החדש היינו כרבנן דסומכוס וכן לרב אסי בפ'ק דבבא קמא (דף ט. ושם) גבי אחין שחלקו ובא בעל חוב וטרף חלקו של אחד מהן דאמרינן נוטל רביע בקרקע כו' דמספקא ליה אי כיורשים אי כלקוחות דמו וחולקין ולא אמר המע'ה וביש נוחלין (לקמן דף קכד:)  נמי גבי בכור שאינו נוטל פי שנים במלוה דהו'ל ראוי ובמלוה שעמו אמר התם (דף קכו.) דפליג משום (ח) דהמע'ה דמספקא לן אי גמר ומשעבד נכסיו כל כך שיהא אביו מוחזק כדי שיטול בהן פי שנים או לא וחולקים מספיקא וכן (ב'מ דף פג.) דדרו באגרא ואיתבר משלם פלגא מאי טעמא נפיש לחד וזוטר לתרי קרוב לפשיעה וקרוב לאונס בכל אלו היה נראה לחכמים שיחלוקו והיכא דלא מפרש גמרא מידי אית לן למימר המע'ה והיכא דלא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר וס'ל לדיין כחד מינייהו ועבד מאי דעבד עבד דהכי אמר בפרק כל הנשבעין  (שבועות דף מח:) השתא דלא איתמר לא כמר ולא כמר דעבד כמר עבד ודעבד כמר עבד ואי מספקא לדיין כמאן הלכת' המע'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזינא </span>להנהו שטרי דכתב בהו פלגא דאית לי בארעא פלגא. </span>כלומר היו מגבין פלגא פלגא בארעא דאית לי ריבעא היו מגבין אותו ריבעא:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>פחות מרביע. </span>דמספקא לן אי רוצה לומר חצי או כל שהוא וא'ת ומה מתנה היא דכל שהוא וי'ל דנותן רביעית הלוג או יותר אבל הגמרא אינו חושש להזכיר זה פסק רבינו שמואל (ה) בשמעתין דכל דאלים גבר דהלכה כסומכוס ונראה דאין הלכה כסומכוס כמו שפירשתי בחזקת הבתים (לעיל דף לה. ד'ה ומאי) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שמעשר ראשון שלי כו'. </span>הכא לא הוי כמו כהן המסייע בבית הגרנות (קדושין ו:)  דקאמר מקום המעשר שיורי שייר והוי מעשר שלו לגמרי אלא שמכר לו כח זה שיוכל לעשר על חלקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>והא אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. </span>[לא] הוה מצי לשנויי ר'מ היא דכי אמר ר'מ כגון פירות דקל דעבידי דאתו שהדקל בעולם והפירות גדלים מאליהן אבל הכא מי יימר דחרש וזרע ליה ואפילו חרש וזרע שמא לא תגדל התבואה כדאמרינן בפרק האומר בקדושין (דף סב:) אמר רבה לא אמר ר'א בן יעקב אלא בשחת שכבר גדלו הזרעים קצת אבל אגם שהן עדיין קטנים לא (ורבא) אמר אפי' באגם מ'מ תרוייהו מודו דהיכא דאין ניכרים כלל ולא יצאו חוץ לקרקע דלא קני ורבינו יצחק פירש דלא מצי מוקי לה כר' מאיר דאפילו ר'מ מודה דכל דבר שאינו בעולם דלא קנה כדאמרינן פרק קמא דגיטין (דף יג:) והכא קתני ואם אמר לי ולבניי מת נותן לבניו ואין נראה לר'י טעם זה דשמא לבניו שהן בעולם קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שדיוטא עליונה שלי כו'. </span>שאם רוצה להוציא זיזין מוציא פי' הקונטרס להוציא זיזין לחצר וקשה לר'ת הא לא איירי הכא במכירת החצר אלא במכירת בית והמוכר בית לא מכר חצר ומפרש ר'ת להוציא בה זיזין אם הוא בונה בנין בחצר ורוצה להניח על גבי דיוטא את הזיזין מניח אע'פ שמכביד את הכותל:  שאם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>רצה לבנות עלייה על גבה. </span>לאו על גבה ממש (ט) אלא דאי נפלה הדר בני לה כדמסיק לקמן אבל אם לא אמר ע'מ לא בני לה אע'ג דתנן (ב'מ דף קיז.) הבית והעלייה של שנים שנפלו ואמר בעה'ב לבעל העלייה לבנות כו' ואומר רבינו יצחק דוקא בעלייה דעדיפא וחשיבא טפי מדיוטא אבל דיוטא דלא חשיבא כולי האי לא יפה כחה כמו עלייה ובקונט' דחק בחנם לפרש בע'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אהני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אהני </span>מתהום ארעא ועד רום רקיעא למיקני בור ודות ומחילות. </span>פי' בקונט' דעד רום רקיעא לא מהני מידי דמשכתב לו עומקא ורומא קני עד רום רקיעא ואפי' גג שיש לו מעקה גבוה י' טפחים והא דקתני במתני' אע'פ שכתב לו עומקא ורומא אבור ודות קאי ולא אגג ולא אצטריך עד רום רקיעא אלא סוף דיבור הוא דלא מצי למימר עד שיפולי ביתא וקשה לר'י דה'מ למימר רומא ועומקא עד ארעית תהומא לכן נראה לר'י דאגג נמי קאי דאע'ג דכתב ליה עומקא ורומא לא קני לגג שיש לו מעקה גבוה י'ט וה'מ למימר ואהני עד רום רקיעא למיקני גג שיש לו מעקה גבוה י' טפחים אלא דלא חש למינקט אלא גבי בור ודות וה'ה גג וכ'ש הוא ודחק ר'י לקיים פירוש הקונטרס דמדכתב עומקא ורומא קני גג ואהני עד רום רקיעא למיקני בור ודות שעל הגג שהיו רגילין לעשות מקואות על ראש הגג כמו שמצינו בפ'ק דיומא  (דף יט.) על גג הפרווה ועל גג שער המים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע ולא את הגג. </span>פי' הקונט' והך דרישא בלא כתב לו עומקא ורומא איירי דהא לא קתני בה אע'פ שכתב לו עומקא ורומא ובחנם פירש כן דאפילו הוה קאי ארישא הא אסיק לעיל למאי דבעי למימר בסתמא קני דה'ק אע'פ שלא כתב כמו שכתב דמי למיקני עומקא ורומא:  ואי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>סלקא דעתך בסתמא קני כי גבוה י' טפחים מאי הוי. </span>פי' בקונ' אי בסתמא קני אויר שלמעלה מן הגג שהוא גבוה עשרה מן הגג וגם הבנין שלמטה ממנה יקנה והגג שבאמצע לא יקנה ואין סברא שיהא הפסק בקנינו וזה דחקו לרבינו שמואל לפרש דלא קאי אע'פ שכתב לו עומקא ורומא דמתניתין אגג דאי קאי אגג א'כ כי נמי בסתמא לא קני תקשי ליה הכי דכשכתב לו עומקא ורומא קני בנין שלמטה מן הגג ואויר שלמעלה והגג שבאמצע לא קני ומשני כיון דגבוה עשרה טפחים חשיב ולא קני ליה לגג אבל אויר שלמעלה קני וכך פירש הקונטרס וכן צריך לפרש דלא מצי למימר כיון דלא קני גג לא קני נמי אויר שלא יהא הפסק בקנינו דהא מוכח בסמוך בהדיא דאי אמר בסתמא קני רומא אפי' כשהגג גבוה עשרה קני האויר למעלה הימנו עד לרקיע אע'ג דלא קני גג דפריך מדרב פפא דאמר אם רצה לבנות על גבה בונה וסלקא דעתך דעל גבה ממש קאמר באויר שלמעלה מן הגג ויבנה על גבי עמודים שלא יכביד על הכותל ואי ס'ד בסתמא לא קני ל'ל על מנת פי' והלא בלא ע'מ נמי יכול לבנות עלייה באויר שלמעלה מן הגג ואי כי אמר בסתמא נמי קני כשגג גבוה י' לא קנה לאויר שלמעלה דא'כ כי נמי בסתמא קני תקשי ליה ע'מ ל'ל וזהו דוחק לפי' רבינו שמואל שהמקשה הוא מקשה מכח אותה סברא שאין נראה לו שיהא הפסק בקנינו והגמ' אינו חושש ממנו ונראה לר'י לפרש דקאי ארישא אבל לא את הגג כדפרי' לעיל והכי פריך הכא א'א בשלמא דבסתמא לא קני עומקא ורומא כיון דבטורח בעי לקני רומא אתי שפיר דכיון דגג גבוה עשרה טפחים דלא קנה גג דבדבר מועט מתבטל הקנין דלא בטל גג אגב בית אלא אי אמרת דבסתמא קנה כיון שנקל כל כך לקנות א'כ אפי' גג שיש לו מעקה גבוה עשרה יקנה כיון דבעין יפה כל כך מוכר דאפי' בסתמא קני רומא ומשני לעולם בסתמא קני רומא ואפ'ה לא מזבין ליה גג גבוה י' בסתמא אם לא שכתב עומקא ורומא כיון דחשיב ורבינו תם אין נראה לו מה שפי' הקונ' דדיוטא גג שיש לו מעקה גבוה עשרה טפחים דבמסכת שבת מוכח דלשון דיוטא הוא שורה דתנן בהזורק  (דף צו.) שתי גזוזטראות זו כנגד זו ברה'ר המושיט והזורק מזו לזו פטור היו שתיהם בדיוטא אחת כו' משמע בשורה אחת שאינם זו כנגד זו ועוד דמאי דמפרש מילתיה דרב פפא דאי נפלה הדר בני לה הא לא משמע הכי לישנא דרב פפא דקאמר שאם רוצה לבנות עלייה על גבה בונה דמשמע דעל גבה ממש של דיוטא ועוד שצריך לדחוק ולחלק בין הך דיוטא לההיא דהבית והעלייה ונראה לר'ת דיוטא עליונה היא שורת אבנים עליונה של חומה שהגג עומד עליה וקאמר למאי הלכתא קאמר ע'מ שהדיוטא עליונה שלי הלא אינו יכול להסירה אם היה רוצה שכל הבית מכר לו ולענין מה היא שלו ומפרש רב זביד שאם רוצה להוציא בה זיזין מוציא פירוש על שורה עליונה אע'פ שמכביד על הבית ורב פפא אמר אם רצה לבנות עלייה על גבה בונה ע'ג עמודים שלא יכביד על הבית אבל להכביד אינו רשאי ופריך אלא לרב פפא מאי זאת אומרת דאע'ג דיכול לבנות עלייה על גבה הא מסקינן דעומקא ורומא מסתמא לא קני וא'כ כיון דלא מהני דבוריה לשייר בגוף הבית ואינו יכול להכביד מאי זאת אומרת דהא פשיטא דמהני דבוריה אם נפלה דהדר בני לה וממתניתין שמעינן דייתור לשון מהני אבל לרב זביד אתי שפיר זאת אומרת דמשייר בגוף הבית ולמאי דמסקי' דבסתמא לא קנה עומקא ורומא (ד) מסיק לרב פפא לענין דאי נפל הדר בני לה לאו אעלייה קאי אלא אם נפל הבית ואינו רוצה הלוקח לבנותו הרי בעל עלייה בונה את הבית והעלייה ע'ג עמודים כאשר בתחלה ויושב בה עד שיתן לו יציאותיו וא'ת ומאי נפקא ליה מינה במה שהבית בנוי תחת העלייה כיון שהעלייה אינה בנויה ע'ג כתלי הבית אלא ע'ג עמודים הקבועין בחצר בלא בית נמי יכול לעשות כן ואמר ר'ת שלא יפחד תמיד שלא תפחת העלייה ויפול לארץ ועוד דנפקא ליה מינה שלא ינשב הרוח תחת העלייה ויתקרר וקשיא לפי' ר'ת דאמר בפרק זה בורר (סנהדרין דף לא.) אחד אומר בדיוטא עליונה ואחד אומר בדיוטא תחתונה מעשה בא לפני רבי וצירף עדותן ואי דיוטא שורת חומה היאך הלוה חבירו על שורת חומה אלא משמע דהיינו תקרה ובשילהי כיצד משתתפין (עירובין דף פח.) נמי תנן שתי דיוטות זו כנגד זו מקצתם עשו עוקה כו' לא משמע כלל שורת חומה אלא תקרה:  ממאי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאי </span>דלמא רבי עקיבא סבר בתר דעתא דלוקח אזלינן. </span>פירוש היכא דאיכא טעמא דדריסה ופריחה אבל היכא דליכא כמו גבי אילנות לא:  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 65
dfh: a
trm: גריס רבינו חננאל ואזדו לטעמייהו וצריכא.
txt:
<span class='five'>גריס רבינו חננאל ואזדו לטעמייהו וצריכא. </span>והוצרך לפרש וצריכא דלא תקשי והא איפליגו בה חדא זמנא וכן היא סוגיית הגמרא בכל מקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לא </span>מכר לו את התנור ולא את הכירים ולא את הריחים. </span>להאי גירסא איירי בתלושין דהא קתני מכר את המכתשת קבועה אם כן כרבי אליעזר דגמרא אתיא ואי בתנור וכירים מחוברים הא רבי אליעזר הוא דאמר כל המחובר לקרקע הרי הוא כקרקע אי נמי אומר רשב'א דאיירי במחובר דסתמייהו מחוברים כדאמרינן (כלים פ'ה מ'ז) וגורר את הטפילה [עד שיהא] בארץ אבל אין חבורו חשוב חבור תדע מדמקבלי טומאה הלכך לא מכר אפילו לר' אליעזר תנור וכירים וריחים אע'ג דלדידיה מכר את המכתשת ולספרים דגרסי מכר את התנור וכירים אבל לא את הריחים צריך לומר דחשיב חיבורן חיבור ולא דמו לקבלת טומאה וחיבור הריחים לא חשיב כולי האי כמו של תנור וכירים ואין להקשות אמאי נקט בגמרא ולא את הריחים כיון דאפילו ר' אליעזר מודה דלא מכר את הריחים ואומר רשב'א דנקט להו משום דבעי למיתני ובזמן שאמר ליה הוא וכל מה שבתוכו כולן מכורים ואפילו ריחים:  נימא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נימא </span>מתני' דלא כר' מאיר. </span>מדתנן דלא מכר את המפתח דייק דהא מכח מפתח מסיק דאתיא דלא כר' מאיר ולא כפ'ה דפירש דהשתא מדקתני לא מכר את המכתשת המיטלטל קא פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחוורתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחוורתא </span>דלא כר' מאיר. </span>וא'ת והא קאמר בהמוכר את הספינה (לקמן דף עח:)  דרבי אליעזר ור'מ קיימי בחדא שיטה מדתנן בפירקין (דף סז:) רבי אליעזר אומר המוכר את הבד מכר את הקורה וי'ל דלאו ממש בחדא שיטה קאמר תדע דהא טעמא דר' אליעזר מפרש בברייתא שלא נקרא בית הבד אלא על שם קורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צינור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צינור </span>שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה. </span>איכא לאוקמי אפילו בפרוץ משני רוחות כדרך הצינור וכגון שחטטו באמצע לקבל צרורות דבהאי בית קבול חשיבי מים שאובים שעוברים על אותו בית קיבול כדתנן (מקואות פ'ד מ'ג) החוטט בצינור כדי לקבל צרורות בשל עץ בכל שהוא בשל חרס רביעית ר'י אומר אף בשל חרס בכל שהוא כו' דאי לא חטטו אפילו סתום משלשה צדדים לא חשיב כלי כדמוכיח רבינו שמואל מהא דתנן (שם מ'ב)  המניח את הטבלא תחת הצינור אם יש לה (ז) לבזבז מארבע רוחות כו' ואין נראה לאוקמי בצינור שסתום מכל צד ודוקא שמים נופלין מצינור למקוה אבל אם נפלו מצינור לקרקע ומקרקע למקוה המשכה היא ואינו פוסל המקוה אם יש כבר במקוה כ'א סאה מי גשמים כדתנן בפרק קמא דתמורה (דף יב.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>רבי אליעזר דבית. </span>התם בהא פליגי פי' הקונטרס ומיהו רבנן דפליגי עליה לא ליהוו הנהו רבנן דאמר לעיל לא רבי אליעזר ולא רבנן ונראה לר'י דזה דחקו לפי מה שמפרש לעיל מכר את המכתשת חקוקה היינו קבעה ולבסוף חקקה אבל לא את הקבועה היינו חקקה ולבסוף קבעה אלמא מיפלגי רבנן בין חקקה ולבסוף קבעה ובין קבעה ולבסוף חקקה א'כ אתי שפיר כרבנן ובחנם דחק לפרש דמצינן לפרש דחקוקה היינו שלא תלשה מעולם שנחקקה בסלע היוצא מן ההר וקבועה בין קבועה ולבסוף חקוקה בין חקוקה ולבסוף קבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>היא כקרקע. </span>השתא קס'ד דכוורת מחוברת איירי וצריך לפרש והרי היא כקרקע לקנותה בכסף ושטר וחזקה אבל לבסוף דמסקינן טעמא משום דאיתקש ליער קאי אדבש שבתוך הכוורת ולא חיישינן בחיבור הכוורת ואומר רבינו יצחק דהשתא הוה מצי למיפרך וליטעמיך דלא מוקמת טעמא משום היקשא דיער אלא משום חיבור כוורת בטיט אמאי חייב חטאת הרודה ממנה בשבת דה'ל כרודה פת מן התנור דלא מיחייב אף על גב דתנור מחובר ולענין טומאה נמי מקבל הדבש טומאה אפילו במקומה כיון דלא בעי מחשבה ולענין פרוזבול נמי תיפוק ליה דהא איכא מקום ששוכבת עליו כדפריך בהשולח (גיטין דף לז.) גבי עציץ נקוב אלא על כרחך דמנח אסיכי כדמשני התם ואם כן אין טעמו של רבי אליעזר משום שמחובר בטיט:  ומקבלת</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>[ומקבלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>[ומקבלת </span>טומאה במקומה]. </span>וא'ת מה טעם נקט גבי טומאה במקומה דאין חילוק בין במקומה בין שלא במקומה דהא לאו מחוברת היא ואומר ר'ת דשלא במקומה מקבלת טומאה כיון דמטלטלין אותה ממקום למקום ודמי לשאר כלים שבבית וגזרו בה רבנן טומאה דלמא אתי לאיחלופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושאני </span>פשוטי כלי עץ דרבנן. </span>וא'ת דבהנך דחזו למדרסות איכא טומאה דאורייתא דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת ק'ו מפכין קטנים כדאמרינן בפרק כיצד הרגל (ב'ק דף כה:) ובפרק על אלו מומין (בכורות דף לח.) נמי פריך ואין לו תוך בכלי שטף מדאורייתא בר קבולי טומאה הוא והא דומיא דשק בעינן ומשני בהנך דחזו למדרס ואי בשאר פשוטי כלי עץ דלא חזו למדרס הנהו אפי' מדרבנן לא מקבלי טומאה כדמוכח בריש חולין (דף ג. ושם ד'ה כגון)  דאמר הכל שוחטין ואפי' טמא במוקדשין האי טמא דאיטמי במאי כו' ומשני כגון שבדק קרומית של קנה ושחט בה ואי מקבלי טומאה מדרבנן מאי משני וכ'ת התם בדלא עבדה כעין כלי דעל כרחך איירי בדעבדה כעין כלי דקדשים טעונים שחיטה בכלי כדאמרי' בהתודה (מנחות דף פב:) מויקח את המאכלת ועוד תנן במסכת כלים (פ'ב מ'א) ומייתי לה בפ'ק דשבת (דף טז. ושם) כלי עץ (ה)  וכלי עצם וכלי זכוכית פשוטיהם טהורים ומקבליהם טמאים ועל כרחך טהורים אפילו מדרבנן דכלי זכוכית אפילו מקבליהם ליכא טומאה אלא מדרבנן כדאמרינן במסכת שבת (שם) ופירש רבינו שמואל דודאי אין להם טומאה אפילו מדרבנן ומסקנא לא קיימא הכי אלא מוקי לה בדף של מתכת ויש מפרשים בדף של נחתומין אע'פ שהוא פשוטי כלי עץ מקבל טומאה מדרבנן כיון שהוא משמש אדם ואת משמשי אדם דדריש בת'כ בפרשת ויהי ביום השמיני כלי (ו) יכול אפילו הסולם והקולב כו' ת'ל כלי עץ ולא כל כלי עץ יכול שאני מוציא את השולחן ואת הטבלא ואת הדולבקי ת'ל כל כלי עץ ריבה ומה ראית לרבות את אלו כו' ת'ל שק מה שק שהוא משמש אדם ואת משמשי אדם אף אני ארבה את השולחן כו' ועל כרחך כשאין ראוין למדרס מדלא נקט מטה כסא וספסל והוה ליה לרבוינהו מקראי דמשכב ומושב ובאין להם בית קבול (ז) איירי מדלא קאמר מה שק מיטלטל מלא וריקם אלמא מקבלי טומאה ואע'ג דמפיק להו מקרא לא הוי אלא אסמכתא כמו כמה דרשות דת'כ ובספרי דלא הוי אלא אסמכתא וכן משמע בפרק שתי הלחם (מנחות דף צו:) א'ר יוחנן לדברי האומר מסגרתו למטה היתה פירוש למטה ברגלי השולחן ולא בשולחן טבלא המתהפכת טמאה פירוש דדרשינן השולחן הטהור מכלל שהוא טמא לדברי האומר מסגרתו למעלה היתה טבלא המתהפכת תיבעי דהא דשולחן של מקדש מקבל טומאה לפי שהיה לו בית קבול אבל טבלא המתהפכת שאין לה בית קבול תיבעי ואי דרשה גמורה היא (ח) דת'כ אמאי תיבעי תיפוק ליה מקרא דהתם אלא ודאי אסמכתא היא ובטבלא המתהפכת מספקא ליה אי מקבלא טומאה מדאורייתא כדפירש הקונט' התם משום דעדיפא משאר פשוטי כלי עץ לפי שראוי להשתמש בה משני צדדין ולמאן דאמר למטה היתה טמא מדכתיב הטהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דשאיבה דאורייתא. </span>רשב'ם ור'ת מפרשי דכולו שאוב הוי דאורייתא ומביאים ראיה מדתניא בת'כ בפרשת ויהי ביום השמיני מקוה מים יהיה טהור יכול מילא בכתפו ועשה מקוה בתחלה  יהא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעי </span>רב יוסף מי גשמים שחישב עליהם להדיח בהן את האיצטרובלין מהו להכשיר בהן את הזרעים. </span>פירש הקונטרס דבכל תלוש ולבסוף חיברו מיבעיא ליה לענין הכשר זרעים ואליבא דרבנן דמכתשת ואין נראה לר'י דאם כן לימא סתמא תלוש ולבסוף חיברו לענין הכשר זרעים לרבנן מהו כדנקיט בפרק קמא דחולין (דף טז. ושם) ולא הוה ליה למינקט איצטרוביל טפי משאר מילי ועוד דאין סברא לדמות הכשר זרעים למכר שתהא מכתשת חשובה כתלוש לענין הכשר זרעים כמו שחשובה לענין מכר ועוד דלענין שחיטה נמי תיבעי לרבנן תלוש ולבסוף חיברו מהו אי הוי כתלוש או לא ועוד דפירש דלרבנן דדף לא מיבעיא ליה דלדידהו ודאי הוי כתלוש א'כ אדמיבעיא ליה לרבנן דמכתשת אי סבירא ליה כר' אליעזר או כרבנן דדף לענין הכשר זרעים תיבעי ליה לענין טומאת דף גופיה דאיפליגו בה רבי אליעזר ורבנן ועוד כיון דלרבנן דדף פשיטא ליה דהוה כתלוש ה'נ לרבנן דמכתשת דאמאי אית לן למימר דפליגי הני רבנן דרבי אליעזר אהנך רבנן דר'א ועוד דאינו מחלק בין דף למכתשת לכותל ואיצטרוביל ובפרק קמא דחולין (דף טז:) מחלק בין סכין הקבועה לצור היוצא מן הכותל דקאמר שאני סכין דלא מבטל ליה ונראה לר'י דלרבנן דדף מיבעיא ליה דחשבי ליה לדף תלוש לענין טומאה והוא הדין לענין הכשר זרעים דהכשר וטומאה דמו אהדדי ואליבא דמאן דאמר בפ'ק דחולין (דף טז. ושם) דתלוש ולבסוף חיברו דכותל בנין לענין הכשר זרעים הוי כמחובר והשתא מיבעיא ליה לרבנן דדף ומכתשת דכולהו רבנן דרבי אליעזר מסתמא חדא נינהו באיצטרוביל מהו ובאיצטרוביל דוקא מיבעיא ליה והכי קמבעיא ליה איצטרוביל דבטל לגבי קרקע גבי מכר לרבנן דמכתשת אי הוי בטל לגמרי כמו כותל וחשיב נמי מחובר לענין הכשר זרעים או דלמא לענין הכשר זרעים לא חשיב מחובר כמו כותל אלא דוקא לענין מכר משום עין יפה אע'ג דלא מהני עין יפה לענין מכתשת היינו משום שאין סופה כל כך להתעכב בבית כמו האיצטרוביל ומיהו לענין הכשר זרעים לא חשיב האיצטרוביל מחובר לפי שעשוי לינטל יותר מכותל ואליבא דרבי אליעזר לא מיבעיא ליה דהא חשיב דף מחובר לענין טומאה והוא הדין לענין הכשר זרעים וכ'ש איצטרוביל והא דקאמר אליבא דרבי אליעזר לא תיבעי לך דאמר כל המחובר לקרקע הרי הוא כקרקע לאו דוקא נקט ההוא לישנא דהא ממכר אין להוכיח אהכשר זרעים אלא אמאי דמטהר בדף קא סמיך:  מעמלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעמלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעמלא </span>דבתי. </span>וא'ת היכי דמי אי כבר בא השכירות ליד האחין אם כן מטלטלי נינהו ולא גביא מנייהו ואי אתא לאשמועינן שיכולה להשכיר לצורך נדונייתה פשיטא דאפילו למכור יכולה וי'ל כגון שהשכירו הבית לשנה וכבר עבר חצי הזמן וקא משמע לן דאפילו שכירות מזמן שעבר תטול דאין השכירות משתלמת אלא לבסוף ולא דמי למטלטלין:  ים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ים </span>טלפחא. </span>היינו עדשים דסוף מסכת ע'ז (דף עה.) דאמר בעו מיניה מרב הונא הני (גודגא) דארמאי מאי א'ל תניתוה מי שהיו גיתיו ובית בדיו טמאים הדפין והלולבין והעדשים מדיחן ופירש נמי הקונטרס התם דעדשה היינו גת עצמה וקשה דהתם תנן דגת צריכה ניגוב ואומר (מ) בקונטרס דאברייתא סמכינן דלא נהיגין למעבד ניגוב בגת (ורש'י) מגיה התם בברייתא מנגבן ע'פ התוספת' ומצריך ניגוב לגת (ור'ת) אומר דאפילו אי גרסינן מדיחן לא פליג אמתניתין דעדשים לאו היינו גת אלא כמו שפי' בערוך בערך טלפח מביאין טיט ומערבין בו תבן ונעורת של פשתן ועושים כמין ריחים גדולים ונותנין על הזיתים שיצא שומנן וההוא סגי ליה בהדחה וא'ת לר'ת אמאי לא חשיב במתניתין בד עצמו דמכר וי'ל דפשיטא הוא שהוא עיקרו של מכר ולא נקרא בית הבד אלא על שם בד ויקבים נמי דקתני בגמ' אינו בד עצמו אלא כמו שפירש בערוך יקבים סלים שמביאים בו זיתים והתם נמי גבי מי שהיו גיתיו ובית בדיו טמאים הא דלא חשיב גת עצמו מפני שאין רגילות שיטמא לפי ששומרים אותו מליטמא מפני חשיבותו שלא ימצאו אחר מזומן אם יטמא זה וגם אין כל היד ממשמשין בו שהוא כבד ואי אפשר לטלטל ועוד שכבר פי' דין גת לענין יין נסך דבעי ניגוב והוא הדין לענין טהרות וא'ת בשלמא לפ'ה דכל הנהו (נ) דמכר הן מחוברין אלא לר'ת שמפרש טלפחא עיגול של טיט שאינו מחובר ויקבים סלים אמאי מכר כיון שאינן מחוברין וי'ל מפני שאינן חשובין כ'כ ובטלים אגב בד גופיה א'נ לפי שאין עובדין אלא לכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מכר את הנסרים. </span>נראה לר'י דהיינו נסרים שמכסין בהן את החמין כדאשכחן בפרק כירה (שבת דף מ.) אלא א'כ היו חמין שלו מחופים בנסרים:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מאי עבדא כמטלטלי דמי מאי אפילו. </span>לאו משום דאי כמקרקעי דמי אתי שפיר דהא מ'מ מבהמה איכא לאקשויי מאי אפי' אלא לומר דלא מפלגינן בין מטלטלי דניידי למטלטלי דלא ניידי פריך וה'ה דהוי מצי למיפרך אי כמטלטלי דמי אפי' גבי חצר יהו מכורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>סברת מאי שלחין כו'. </span>ואם תאמר דבכולי גמרא הוו בית השלחין באגי שדות שמשקין אותן ומאי שנא הכא דמשנינן להו מכל בית השלחין שבגמרא ויש לומר דפשיטא ליה לגמרא דאין חילוק בין שדה בית השלחין ושדה בית הבעל לענין מכר ויש חילוק בין באגי לגינוניתא לכך לא ניחא לפרש שלחין כמו בעלמא דהוה משמע דאתא למעוטי שדה בית הבעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלחיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלחיך </span>פרדס וגו'. </span>על שם האילן שעושה בדים ושולח פארות כדכתיב ותעש בדים ותשלח פארות וגו' (יחזקאל יז) :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אמר </span> תנא קמא באגי לא מזדבני ומהדר ליה רבן שמעון בן גמליאל בר מחווניתא מזדבן. ואף על גב דשמעינן מק'ו דבאגי מזדבני מ'מ כיון דתנא קמא אית ליה דאפילו באגי לא מזדבני הוה ליה לרשב'ג לפרושי שפיר ולמימר דבאגי ובר מחווניתא מזדבן:  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 68
dfh: b
txt:
<div class='shastext4'>                         <div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הכי </span> גריס רבינו חננאל וכן בתוספתא (פ'ג) תא שמע רבי יהודה אומר סנטר מכור אנקולמוס אינו מכור מאי לאו מדאנקולמוס גברא סנטר נמי גברא הא כדאיתא והא כדאיתא ה'נ מסתברא דקתני סיפא כו' מאי ביזלי פיסקי באגי פיסקי באגי הוא דלא מזדבני אבל באגי עצמם מזדבני. פירוש ומדקאמר אבל לא את שיריה דהיינו פיסקי באגי מכלל דאיירי לעיל בבאגי וקאמר מי סברת רבי יהודה כר'ש סבירא ליה וקאי כוותיה והא לא מצית אמרת הכי דהא פליג עליה בבנותיה והוא הדין דפליג עליה בסנטר אלמא דסנטר דרשב'ג בר מחווניתא וקשיא למ'ד באגי והא לא תקשי למ'ד בר מחווניתא וא'כ תרי גווני סנטר נינהו דסנטר דרשב'ג גברא הוא ודרבי יהודה באגי דבלאו הכי צריכין אנו לומר דתרי גווני סנטר נינהו כדאמרינן בהזורק בגיטין (דף פ:) אפי' לא כתב לה אלא לשם סנטר שבעיר הרי זו מגורשת ובבראשית רבה  (פט'ז) אתנסיבת לסנטירא (יקירא) ובתוספתא דבבא מציעא נכרי שעשה לישראל אפוטרופוס או סנטר משמע מכל הני דסנטר גברא ודרבי יהודה הוי באגי:  ואת</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואת </span>השומירה. </span>רשב'ם גריס ברישא שאין עשויה בטיט ובסיפא גבי לא מכר גריס העשויה ורבינו חננאל גריס איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דמחתן. </span>אין נראה לפרש לר'י דמחתי על העומרי' דמה אנו צריכין שיהו מונחים על העומרים הואיל והעומרים שהן תלושין אינן מכורין ונראה לר'י דלא מחתן היינו שמעולם לא הניחו על העומרים ומחתן היינו שכבר הונחו ולאו דמחתי השתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחולקין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחולקין. </span>בערוך פירש שהסירו הקליפות כדי שלא יתליעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ולא </span>את חיצת הקנים כו'. אע'ג דקטיני. </span>עוד יאריך לקמן על משנה זו ובההיא דשומירה וחרוב אלא כן דרך הגמרא שמתחלה מפרש המשנה ואח'כ מאריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעי </span>ר' אלעזר מלבנות פתחים. </span>לא כפי' הקונטרס דאפתח הבית קאי דהא לא איירי כלל במכר בית אלא נראה לר'י דאפתח שומירה קאי ואשומירה דרישא קאי דקתני דמכר את השומירה:  ארעא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארעא </span>ודיקלי אי אית בה דיקלי כו'. </span>אע'ג דאם לא אמר דיקלי בסתמא היו כולן מכורין מיהו השתא גרע (ל) כדבעי למימ' לקמן חוץ מחרוב פלוני דקני שאר חרובין אע'ג דבסתמא לא קני דדיקלי משמע תרי ולא שייך הכא שופרא דשטרא אלא דוקא כשכותב בשטר אבל הכא דבעל פה לא ועוד דהתם כתיב דיקלין ותאלין כו' והכא דלא קאמר אלא דיקלין לא שייך למימר הכי:  חוץ</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מחרוב פלוני אותו לא קני. </span>לא גרסי' אותו חרוב דהא מסיק דשאר חרובין נמי לא קנה ומיהו לפי הספרים דגרסי בתר הכי אלא לדמי ה'נ לדמי גרסי' ליה שפיר ודמי חרוב לא קנה בקרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא מצי א'ל שטרך בידי מאי בעי. </span>אפילו למ'ד  (כתובות יט.) מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ומהימן לוה לומר דפרוע הוא ולא אמר א'כ שטרך בידי מאי בעי התם משום דזימנין אפשיטי דספרא זייר ליה דעל הלוה ליתן שכר כתיבת השטר ופעמים כשאין לו ללוה נותן המלוה בשבילו אבל הכא אין על הנפקד ליתן שכר ועוד דהתם לוה מאמין למלוה להניח שטר בידו משום דכתיב ביה תומת ישרים תנחם כדאמרי' בהמפקיד (ב'מ דף לה.) אבל הנפקד אינו מאמין את המפקיד ולעולם אינו מחזיר את הפקדון עד שיחזיר לו השטר ועוד דאין מדקדק כל כך לוה אחר המלוה לפי שעשה לו טובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>ליה שטרך בידי מאי בעי. </span>לאו משום דליהוי מיגו במקום עדים קפריך דא'כ מאי משני וליטעמיך כי א'ל נאנסו מי מצי אמר ליה שטרך בידי מאי בעי הא כי אמר נאנסו לא מוכחא מילתא דלאו קושטא קאמר דאע'פ שהשטר בידו יכול להיות שנאנסו אלא אור'י דס'ד דמקשה דהא דקאמר דנאמן נאמן לגמרי קאמר אפי' בלא שבועה ולכך היה סבור דבלאו מיגו דנאנסו מצי למימר החזרתי לך דאי ע'י מיגו דנאנסו אמאי נאמן בלא שבועה ולהכי פריך ולימא ליה שטרך בידי מאי בעי ומשני דמטעם מיגו נאמן ופריך כי אמר נאנסו לאו שבועה בעי:  סוף</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוף </span>סוף כי א'ל נאנסו לאו שבועה בעי. </span>תימה למאי דמפרש ר'ת בהגוזל קמא (ב'ק דף קו. ושם) בשמעתא דהטוען טענת גנב בפקדון דלא מיחייב שבועת שומרין אלא היכא דאיכא הודאה במקצת היכי קאמר לאו שבועה בעי אין ה'נ דלא מיחייב שבועה דאורייתא ואין לומר לאו שבועה בעי שבועת היסת קאמר דהיכי תיסק אדעתיה דרב עמרם דנאמן דקאמר רב חסדא ליפטר אפילו משבועת היסת ועוד דאמר בפרק כל הנשבעין  (שבועות דף מה:) גבי רמי בר חמא ורבא מכלל דתרוייהו סברי המפקיד אצל חבירו בעדים אין צריך להחזיר לו בעדים בשטר צריך להחזיר לו בשטר וצריך לפרש וצריך להחזיר לו בשטר אם אין רוצה לישבע אבל בשבועה נאמן כי היכי דלא תיקשי דרבא אדרבא דרבא אמר לקמן דמהימן לומר החזרתי לך במיגו דנאנסו דקאמר רבא הלכתא דנשבע וגובה מחצה ואי בשבועת היסת איירי היכי קאמר בעדים א'צ להחזיר לו בעדים ומהימן לומר החזרתיו לך בלא שבועה הא לעולם בעי שבועת היסת ואומר ר'ת דהך שבועה דהכא מדרבנן ונתקנה קודם שבועת היסת כמו ההיא דהכותב (כתובות דף פז:)  דהפוגמת כתובתה ועד אחד מעידה שהיא פרועה דקאמר התם דהויא שבועה דרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מ'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מ'ד </span>נשבע וגובה כולו לית ליה דרב חסדא. </span>וא'ת אכתי אמאי גובה כולו דניטעון ליתמי נאנסו וי'ל דמלתא דלא שכיח היא לא טענינן ליתמי דנאנסו קלא אית ליה ואע'ג דאבוהון הוי מהימן לומר שנאנסו מיהו לא טענינן להו ומאן דאמר נשבע וגובה מחצה סבר דלא מצי אמר ליה שטרך בידי מאי בעי וטענינן להו החזרתיו לך אף על גב דלא טענינן להו נאנסו כיון דאבוהון היה מהימן בטענה זו מיגו דאי בעי אמר נאנסו ואין להקשות לרבי אבא דאית ליה מתוך שאינו יכול לישבע משלם אמאי פטרינן להו הא מחויבין הן שבועה ואין יכולין לישבע דלגבי יורשין לא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם כדדרשינן בפ' כל הנשבעין  (שבועות דף מז. ושם) שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשין ואם תאמר לרב ושמואל דקאמרי התם אין אדם מוריש שבועה לבניו פי' אין אדם מוריש ממון שיש בו שבועה לבניו אמאי פטורין מלשלם וי'ל דהא דאין אדם מוריש היינו דאין נזקקין לא לשבועה ולא לפרעון כדפירש הקונט' התם ואם באין לגבות בשטר אין גובין אבל אם מוחזקין הן ובאין לגבות מהן כי הכא אין מוציאין מהן ופטורין וכן מוכח בהדיא בפ' כל הנשבעין (שם דף מח:) דמשני הא מני ב'ש היא דאמרי שטר העומד לגבות כגבוי דמי אלמא בדבר הגבוי אדם מוריש שבועה לבניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נשבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשבע </span>וגובה מחצה. </span>נראה דאינו נשבע על הכל דלמה ישבע בחנם כיון דאין משלמין לו אלא החצי הלכך ישבע שבועה שיש לי בידם ואין לי בידם פחות מחצי דלא ליהוי מרע ליה לדיבוריה כי ההיא דשנים אוחזין בטלית (ב'מ דף ה:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאם </span>איתא דפרע מימר הוה אמר. </span>דוקא הכא שיש שטר על בניו היה לו להודיעם דפרוע הוא אבל מלוה על פה אמרינן דאין גובה מן היורשין ואפילו הניח קרקעות ואפי' מגדולים אלא כשהודה ומת א'נ דשמתוהו ומית בשמתא דהתם לא אמרינן אם איתא דפרע מימר הוה אמר דאין לו להודיעו כל מה שלוה ופרע כל ימי חייו אלא דוקא הכא שיש שטר כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא הלכתא נשבע וגובה מחצה. </span>ומה שקשה דרבא אדרבא בשבועות פירשתי לעיל וריב'ם מפרש דלא קשיא מידי דהכי איתא התם א'ל רבא מאי מעלייתא א'כ שבועת שומרין דחייב רחמנא היכי משכחת לה מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם יכול לומר נאנסו דאפקיד ליה בעדים דאפקיד ליה בעדים נמי מתוך שיכול לומר החזרתי לך יכול לומר נאנסו דאפקיד ליה בשטר פירוש כיון דאפקיד ליה בשטר איכא שבועה בנאנסו דאז אין לומר מתוך שיכול לומר החזרתיו לך והיה נאמן בלא שבועה דהא המפקיד אצל חבירו בשטר צריך להחזיר לו בעדים ומן הדין אפילו בשבועה לא היה נאמן אי לאו משום דמהימן במיגו דנאנסו בשבועה והשתא אין להקשות כלום משם:  האחין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האחין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האחין </span>שחלקו זכו בשדה זכו בכולה. </span>וא'ת לרב דאמר לעיל  (דף סה.) יש להן דרך זה על זה משום דמוכר בעין רעה מוכר היכי אמר הכא זכו בכולה כמו גבי מתנה וי'ל הכא לאו משום עין יפה הוא אלא משום דרוצין להסתלק זה מזה ואין משיירין לכל אחד אלא הצריך לחלקו כגון דרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הונא אע'ג דאמור רבנן הקונה שני אילנות כו'. </span>וא'ת לפי' רבינו שמואל דלר'ע דאמר בעין יפה מוכר קנה אילן אחד יש לו קרקע מאי קאמר רב הונא אף על גב דאמרי רבנן הקונה ב' אילנות אין לו קרקע כו' משמע דאי הוה אמר דקנה קרקע אז לא היה חידוש במשייר ב' אילנות דיש לו קרקע א'כ מאי קאמר ואפילו לר'ע וכו' מה אפילו הא לדידיה קנה אילן אחד יש לו קרקע וי'ל דה'ק דאע'ג דאמור רבנן דב' אילנות לא קנה קרקע ובשלשה קנה משום דלא אזיל קרקע בתר אילנות אלא כשיש ג' ולא בב' ולא מטעם עין יפה אפ'ה בשייר אזיל קרקע בתר שני והשתא ודאי אי לאו טעמא דעין יפה ה'א (ט)  דבשנים קנה קרקע כל שכן בשייר שני אילנות לפניו דיש לו קרקע:  לימא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>ליה עקור אילנך שקול וזיל. </span>פ'ה עקור אילנך לכשייבש ותימה דמה כח הוא זה דמנא ליה שאינו רוצה לעולם להסתלק מן הקרקע ואין ה'נ דמצי א'ל עקור אילנך לכשייבש ועוד מדמסיק בתר הכי דאי נפלי הדר שתיל להו משמע דעד השתא הא דקאמר יש לו קרקע היינו לזרוע תחת האילן ועל זה אינו מפרש שום טעם ועוד קשה דהשתא משמע דטפי אית ליה בקרקע (א) דמשייר לפניו ב' אילנות ממאי דאית ליה דרך כשמשייר בור ודות לר'ע ובלוקח הוי איפכא דקנה ב' לא קנה קרקע לפי מה דפרישית בפרק חזקת הבתים (לעיל דף לז.) וקנה בור ודות יש לו דרך לר'ע על כן נראה לר'י לפרש דאי  (ב) לאו דלא שייר כלל קרקע לימא ליה עקור אילנך לאלתר ולכך זקוק הוא לשייר הקרקע ליניקת האילן ומיגו דנחת לשיורא משייר נמי קרקע לזרוע סביב האילן וליטע אחר במקומו לכשייבש כדמסיק אבל גבי לוקח לא שייך למימר הכי מגו דזבין קרקע ליניקת האילן זבין נמי לזרוע סביב וליטע אחר במקומו שהמוכר מה שהוא רוצה מוכר ומה שרוצה משייר אבל הלוקח אינו קונה מה שרוצה אלא מה שהמוכר רוצה למכור לו וא'ת דהשתא משמע דטפי משייר קרקע עם האילן ממה שמשייר דרך לבור ודות ולעיל משמע דאי לאו דרב הונא הוה אמינא מכר קרקע ושייר (ג) אילנות שנים אין לו קרקע אפילו לרבנן כדמסיק דאי נפלי הדר שתיל להו ואמאי הא  לרב' כששייר בור ודות יש לו דרך א'כ כ'ש שיש לו קרקע עם האילנות ששייר כדפי' וי'ל דה'מ מעיקרא דלא ידעינן טעמא דמיגו דנחת לשיורא משייר טפי דרך לבור ודות לפי שהוא צריך יותר דרך לבור ודות ממה שצריך לקרקע בשביל האילן אבל השתא דאשמועינן רב הונא טעמא מיגו דנחת לשיורא שייר טפי קרקע עם האילן מדמשייר דרך עם בור ודות דהא ודאי ביניקת האילן משייר טפי מדרך לכולי עלמא שאינו רוצה לקוצו לאלתר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>סלקא דעתך שיורי משייר כו'. </span>תימה לר'י ולר'ת דמ'מ לאו מדנפשייהו ינקי דלא שייר אלא חוצה לו כמלא אורה וסלו כדאמרינן בפרק הספינה (לקמן דף פב.) והאילן יונק ט'ז אמה וי'ל דלא מפליג ר'ש ואמר אפילו חרוב ושקמה שענפיו יוצאים חוץ לט'ז אמה קאמר דהקדיש ואמאי הא לא ינקי משדה הקדש שקנה כל הקרקע שתחת ענפיו וחוצה להן כמלא אורה וסלו א'נ כשהוא מוכר לאחרים לא קנה הלוקח אלא חוצה להן כמלא אורה וסלו אבל הכא כשמשייר לעצמו משייר כל צורך יניקת האילן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדנפשייהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדנפשייהו </span>קא ינקי. </span>תימה מאי קשיא ליה נהי דגבי מכר אמר דמשייר קרקע בהדי אילן גבי הקדש לא משייר דמקדיש טפי בעין יפה מקדיש ממוכר וכי האי גוונא פריך לקמן לר'ש אליבא דמ'ד מקדיש אילן אחד לא הקדיש קרקע אי אליבא דר'ע האמר מוכר בעין יפה מוכר לענין דרך כל שכן מקדיש דמקדיש טפי בעין יפה הוא מקדיש להיות קרקע קדושה לגבי אילן אע'ג דבמכר אין הקרקע מכורה עם האילן דכן צריך לפרש כדפרישית בחזקת הבתים (לעיל דף לו: ד'ה ממטע) והיה ר'י מתרץ דהכא לא בעי לשנויי הכי משום דאית לן לדמויי הקדש או למכר או למתנה וא'כ לא הוה דמי לחד מינייהו דבמכר משייר בהדי אילן קרקע ולמתנה נמי לא דמי דבמתנה נתן את כולן אבל לקמן פריך שפיר דכיון דסבר ר'ע דמוכר בעין יפה מוכר א'כ מקדיש בעין יפה מקדיש כמו במתנה דבמתנה נמי הוי דינא דכי יהיב ג' אילנות בזה אחר זה יהיב נמי קרקע וחזר בו ר'י דא'כ מגופה דמתניתין תפשוט דר'ש דלא כר'ע דבמתנה לכולי עלמא נתן את כולן ובהקדש קאמר ר'ש דלא הקדיש את כולן ובמסקנא נמי מפרש דר'ש לדבריהם דרבנן קאמר פירוש די לכם אם תעשו עין יפה דהקדש מעט יותר ממכר והקדיש כל הקרקע ולא תאמרו בהקדש בעין יפה כמו במתנה ואומר ר'י (ד) לר'ש דודאי דלא עביד בהקדש כחו כמתנה אין נראה לגמרא שיהא בהקדש עין יפה טפי ממכר אלא פורתא דהיינו לענין שאם הקדיש אילן הקדיש נמי קרקע אף על גב דבמכר לא מכר קרקע עם האילן אבל עין יפה כולי האי שיהא קרקע של החרוב קדוש בהדי שדה כולי האי אין לנו לעשות עין יפה לר'ש והשתא לפירוש זה משמע דאית לן למימר טפי כשמוכר אילן שיהא קרקע הצריך לאילן מכור עם האילן מדנימא כשמכר שדה שיהא הקרקע הצריך לאילן המשויר מכור עם השדה ותימה דמשמע דאי לאו מילתא דרב הונא הוה אמינא מוכר קרקע ושייר אילנות לפניו אין לו קרקע אלא מכר הקרקע הצריך לאילן בהדי שדה אע'ג דכשמכר אילן לא מכר קרקע הצריכה לאילן וי'ל דהיינו משום דאי לאו דרב הונא הוה ס'ד דכשמכר שדה ושייר אילן מכר כל השדה אף הצריך לאילן ששם שדה על הקרקע יותר ממה ששם אילן על הקרקע הצריכה לו אבל השתא דאשמעינן רב הונא דשם שדה לא מהני ליה לאזדבוני בהדי שדה משום דנחת לשיורא סברא היא למשדייה בתר אילן המשויר לפי שהיא צריכה לאילן מבתר שדה המשויר וא'ת אכתי והא במסקנא דשמעתין אמר לדבריהם דרבנן קאמר דאודו לי מיהא דלא ליהוי הקדש כמו מתנה אלא לכל היותר לא הקדיש אלא חרוב וסדן ובהכי הוי מקדיש בעין יפה טפי ממכר ואע'ג דבמכר לא מכר חרוב ולא קרקע הצריך לו כשהקדיש הקדיש כל הקרקע ולכך הקדיש גם החרוב וכמו שאמר ר'ש לרבנן כן נאמר עתה אליבא דר'ש כל זמן שלא ידע הברייתא דמייתי מינה דלא הקדיש טפי ממכר ואומר ר'י דאע'ג דקאמר הכי ר'ש לרבנן במסקנא מכל מקום נראה לגמרא דוחק לר'ש לומר שיסבור דכולי האי מקדיש בעין יפה טפי ממכר. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא כרבנן פשיטא. </span>תימה לרשב'א מנין פשיטא לו זה ע'כ היינו משום דלרבנן יש לו דרך במשייר בור ודות וכל שכן כשמשייר  אילן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואת </span>האילנות שביניהם. </span>כגון אילנות סרק ומשום אותן אילנות לא חשבינן להו רצופין דכיון שאין טוענים פירות עומדים ליעקר טפי מן השאר כדאמרינן בהמוכר את הספינה (ח) היה אריס ביניהם מהו כו' א'ל קני פי' דלא חשיב רצופין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>פשיטא אליבא דרבנן וקסבר כי היכי דמוכר כו'. </span> א] אבל כר'ע לא מצית לאוקמה דהא דכיון דנחית לעין יפה במוכר אית לן למימר דמקדיש בעין יפה טפי מקדיש אבל השתא דסבר כרבנן דלא נחתי כלל במכר לעין יפה אתי שפיר דלית ליה בהקדש נמי עין יפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדמוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדמוכר </span>בעין רעה מוכר מקדיש נמי בעין רעה מקדיש. </span>פירש רבינו שמואל דפריך לרב הונא דאמר לרבנן דמשייר קרקע בהדי אילן דהכא אשכח דר'ש סבר כרבנן ואפילו הכי לא משייר קרקע כשמשייר חרוב דקאמר דינקי משדה הקדש והא דקאמר אלא קשיא פירוש אדקשיא לך מר'ש לרב הונא תקשי לך דר'ש אדר'ש גופיה היכי מצי למימר כרבנן ותימה דהו'ל למימר וליטעמיך ועוד דמעיקרא פריך אי כרבנן פשיטא דמשייר קרקע בהדי אילנות לזרוע והשתא פריך דלרבנן נמי לא משייר קרקע דהא ר'ש כרבנן סבירא ליה ונראה לרבינו יצחק דלא פריך לרב הונא כלל אלא אדרבה בא לקיים דבריו הראשונים הא דאמרינן אפילו לרבי עקיבא כו' והכי קאמר ומי מצית מוקמת ר'ש כר'ע והא ע'כ ר'ש כרבנן ולרבנן פשיטא דמשייר ארעא כדקאמר לעיל וא'כ תקשי דר'ש אדר'ש דהיכי קאמר ר'ש דינקי משדה הקדש אלא ע'כ ר'ש לדבריהם דרבנן קאמר וא'כ אתי שפיר נמי הא (ט) רב הונא דקאמר ואפילו לר'ע כו' דאתיא מילתיה דרב הונא אפילו כר'ע דלדידיה נמי לדבריהם דרבנן קאמר והא דאמר ואלא קשיא ה'פ ואלא קשיא דר'ש אדר'ש ומאי משני ורשב'א פירש דלא פריך אלא לרב הונא דאי לאו דרב הונא לא קשיא מידי דר'ש אדר'ש אלא משום דאמר רב הונא דאי נפלי הדר שתיל להו הוא דקשיא לן דר'ש אדר'ש דכיון דסבר ר'ש כרבנן א'כ לא ינקי משדה הקדש אבל אי אמרת דאי נפלי לא הדר שתיל להו אע'ג דר'ש כרבנן מ'מ ינקי משדה הקדש דכיון דאי נפלי חל ההקדש מאליו סתמא דמלתא דעתיה שיקדשו חרוב וסדן בהדי קרקע והיינו דקאמר ואלא קשיא כלומר לרב הונא דאמר אי נפלי הדר שתיל להו הדרא קושיא לדוכתה אמאי קאמר ר'ש הואיל וינקי משדה הקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומשייר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומשייר </span>ארעא. </span>פירש רבינו שמואל דלא גרסינן ליה ועל חנם פירש כן דמנא ליה דסבר דבעין רעה מקדיש אי לאו מהאי דקתני בזה אחר זה לא הקדיש קרקע והיינו דמשייר ארעא ולמאי דפרישית נמי בחזקת הבתים (לעיל דף לז:) דמוכיח דבעין רעה מקדיש מדלא קתני ברישא דפודה וחוזר ופודה יש לפרש נמי ומשייר ארעא כלומר דהא פשיטא לך דלרבנן דמשייר והיכי קאמר ר'ש לעיל דלא משייר:  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן ואילו רבי יהודה ור'ש הקדיש ואח'כ מת אביו כשדה אחוזה דמיא. </span>ולא גרסינן היכא דמת אביו ואח'כ הקדישה לא צריך קרא דשפיר צריך קרא לכך אלא ר' יהודה ור'ש דידעי מסברא דהוא הדין הקדישה ואח'כ מת אביו משום דאזלי בתר פדיון אלא בהשולח (גיטין דף מח.) גרסינן ליה והסופרים טעו וכתבו גם כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרא </span>אשכחו ודרוש. </span>ה'נ הוה מצי למדחי דבהא פליגי רבי יהודה ור'ש סברי קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי ולא איצטריך קרא למת אביו ואחר כך הקדישה דהא לגמרי הוה שדה אחוזה דהא בחיי האב לא היה לו כי אם פירות ולא איצטריך קרא אלא להקדישה ואח'כ מת אביו ולא משום דאזלי בתר פדיון ורבי מאיר סבר כקנין הגוף דמי ואיצטריך קרא למת אביו ואחר כך הקדישה שלא ירש כלום דמעיקרא נמי היתה שלו והכי הוה בעי לאוקמי פלוגתא בסוף השולח (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדבריהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדבריהם </span>דרבנן. </span>ולא מצי למימר דסברא דנפשיה קאמר דהא לדידיה אפילו הקדיש אילן לא הקדיש קרקע כדקתני בברייתא כ'ש דלא הקדיש עם השדה קרקע הצריך לאילן כדפרישית לעיל:  הדרן עלך המוכר את הבית</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>את הספינה. ולא את האנתיקי. </span>משום סיפא דקתני בזמן שאמר לו היא וכל מה שבתוכה כולן מכורין נקט לה אבל משום רישא לא איצטריך דכיון דאשמועינן דמרצופין דכל שעה נשארים בספינה עצמה לא מכר כל שכן סחורה עצמה:  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסי' לדידי חזי לי אורזילא בר ראימא דהוי כי הר תבור. </span>פירוש עופר של ראם הבר ומתרגמינן עופר האילים אורזילא דאיילא וכן בסוף זבחים (דף קיג: ושם ד'ה אורזילא) דאמר התם בשלמא לר' יוחנן דאמר לא ירד מבול לא'י היינו דקם רימא התם אלא לר'ל רימא היכא קם א'ר ינאי גוראות הכניסו לתיבה ופריך והאמר רבה בר בר חנה לדידי חזי לי אורזילא דבר ראימא דהוי כי הר תבור ואי גרסי' אורזילא דימא היינו דג שבים א'כ מאי קשיא ליה האמרינן בפ' קמא דקדושין (דף יג.) לא נגזרה על דגים שבים. ר'ת ור'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפיק </span>כופתא. </span>היינו רעי כדאמר בחלק (סנהדרין דף צח:) אחמיניה ואיתיב בטולא דכופתא דחמריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודמו </span>כמאן דמיבסמי. </span>מכאן משמע כמ'ד בחלק  (שם דף קי:) מתי מדבר יש להן חלק לעולם הבא:  וגנו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וגנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגנו </span>אפרקיד. </span>מכאן אר'ת דאפרקיד פניו למעלה ולא כמו שפירש ר'ח בנדה (דף יד. ושם ד'ה אפרקיד) ובברכות (דף יג:)  פניו למטה דאם כן לא היה יכול טייעא לרכוב תותי ברכיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פסקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסקי </span>חדא קרנא דתכלתא. </span>משמע הכא שיש ציצית למתים ויש לדחות שהיו נכנסין מחיים בקבר כדאמר במדרש שכל ערב תשעה באב היו הולכין כשהן חיים לתוך קבריהם והיה בת קול יוצאת ואומרת הבדלו החיים מן המתים אבל יש להביא ראיה מפרק התכלת (מנחות דף מא.) דאמר שמואל כלי קופסא חייבין בציצית ומודה שמואל בזקן כשעשאן לכבודו פירוש לתכריכים וההיא שעתא ודאי רמינן להו וכן יש במדרש למה נסמכה פרשת מקושש לפרשת ציצית לומר לך שהמתים חייבים בציצית וקשה דאמרינן בפרק מי שמתו (ברכות דף יח.) רבי חייא ורבי יונתן הוו קא שקלי ואזלי בבית הקברות הוה שדיא תכילתיה דרבי יונתן אקיברא א'ל רבי חייא דלי כנפך שלא יאמרו למחר באין אצלנו ועכשיו מחרפין אותנו ואי יש למתים ציצית מאי מחרפין אותנו דקאמר וי'ל דאע'ג דיש להן ציצית מ'מ מחרפין אותם שמראין עצמן שהן חייבים והמתים פטורים כדאמר  (שבת דף ל.) כיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצות אבל קשה על המנהג שנוהגים להסיר ציצית מטליתות של מתים ואר'ת ששמע מזקני לוטי'ר לפי שציצית עדות הוא שקיים כל התורה דציצית עולה ת'ר וח' חוטין וה' קשרים הרי תרי'ג ועכשיו שאין חשובין כל כך הרי הוא כאילו מעיד עדות שקר וה'נ דרשינן במדרש ועשו להם ציצית לדורותם לדור תם ואור'י דבימיהם היו כולן מקיימין מצות ציצית לפי שהי' לכולן טליתות של ד' כנפות ולכך היו עושין להן אף במותן אבל עתה שאין לכולן בחייהן אין לעשות במותן אפי' מי שהיה לו בחייו שלא לבייש את מי שאין לו וכענין זה מצינו בפרק בתרא דנדה (דף עא.)  בראשונה היו מטבילין כלים ע'ג נשים נדות מתות התחילו חיות מתביישות כו' ועוד דאנו סומכין על מסכת שמחות (פי'ב) דאמרינן אבא שאול בן בטנית צוה את בניו קברוהו תחת מרגלותיו של אבא והטילו תכלת מאפיליוני פירוש מטליתו ויש לגרוס התירו מדקאמר מאפיליוני ורבינו חיים כהן צדק פירש דאנן קיימא לן כרבי יוחנן דאמר (נדה דף סא:) מצות בטילות לעתיד לבא וההיא דמנחות איירי אליבא דשמואל דאמר אין בטילות ולכך צריך שיהא לו ציצית דעתידין צדיקים שיעמדו בלבושיהם ואם יסירו לו הציצית במותו נמצא שלעתיד יעמוד בלא ציצית והמדרש נמי אתי כשמואל וההיא דלקמן יצתה בת קול ואמרה דביתהו דרבי חנינא בן דוסא עתידה למישדא בה תכלת לצדיקים לעתיד לבא אתיא נמי כשמואל ועוד אומר ר'י דהכי פירושו דההיא שעתא ודאי רמינן להו היינו שמשימין בו ציצית ומסלקים אותו מיד להודיע שקיים מצות ציצית לפי שהבגד חדש ולא הושם בו ציצית מעולם צריך להשים בו וכן נוהגים בארץ אשכנז להשים ציצית בטלית של מת שיהא ניכר שקיים מצות ציצית ומיד מסירין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועכשיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועכשיו </span>שנשבעתי מי מיפר לי. </span>ותימה דאמאי אין הקדוש ברוך הוא מיפר בעצמו דהא מסקינן במסכת חגיגה (דף י.)  דנדרים יש להן הפרה מדכתיב אשר נשבעתי באפי ודרשינן באפי נשבעתי וחוזרני אלמא שהוא מיפר בעצמו ואההיא קשה דהיאך מיפר לעצמו והאמרינן בפרק אלו נדרים (נדרים דף פא:) לא יחל דברו מיכן לחכם שאין מיפר לעצמו והא דאמר בפרק ארבעה נדרים (שם דף כג.) גבי ההוא קצרא דשרא לנפשיה לא שרא לנפשיה ממש אלא כלומר אשכח פיתחא לנפשיה אבל רבנן שרו ליה:  שמגיע</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמגיע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמגיע </span>לפיו של לויתן. </span>ואינו מתערב בכל אותן מים כדמוכח בבראשית רבה דקאמר וכי מעשה נסים הוא אמר רבי יוחנן אל תתמה הדין ירדנא דעבר במי טבריא ולא מתערב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבעה </span>נהרות הן ירדן ירמוך קירומיון ופיגה. </span>וא'ת דתנן במס' פרה (פ'ח מ'י) דקירומיון ופיגה פסולין למי חטאת מפני שהן מי בצים ומייתי לה בפ'ק דסנהדרין  (דף ה:) וכיון דקרי להו מי בצים משמע שאינן נובעין והכא משמע שנובעין דקרי להו נהרות וי'ל נהרות נובעין הן ולפי שמי בצים מתערבין בהן פסולים למי חטאת לפי שאינן רדופין מחמת שמתערבין באגמים ואין חיותן חיות גמור ור'ת מפרש דפסלינן משום דאין כאן מים חיים אל כלי דעפר וטיט מעורב בהן מחמת שהן מי בצים ומפסיקין בין מים לכלי:  פליגי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פליגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פליגי </span>בה תרי מלאכי ברקיע. </span>ואליהו אמר להן כדאמר פרק מי שהוציאוהו (עירובין דף מג.) לאו אליהו אמרינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>אמר ישפה וחד אמר שהם ואמר הקב'ה כדין וכדין. </span>ר'ת ל'ג לה ואית דגרסי ומפרשי דקאי אכתוב דלעיל הנני מרביץ בפוך אבניך ויסדתיך בספירים פירוש כדין וכדין היינו פוך וספיר דלעיל יהיו שמשותיך וכן מוכח בפסיקתא דמפרש מאי כדכד רבי אבא אמר כדין וכדין והתם לא איירי לא מלאכי ולא אמוראי אלא ודאי קאי אפוך וספיר כדכתיב לעיל:  טפף</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טפף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טפף </span>גינאות. </span>פי' גינות שוות שבנויות בנין שוה שאין תוספת ומגרעת בזה ובזה כמו הלוך וטפוף תלכנה (ישעיה ג)  וכמו (יומא דף מח.) מדה לא מחוקה ולא גדושה שנקראת טפופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קפל </span>מגדלין. </span>קפל הן עמודין (ה) שוין למגדלין ובנין גבוה כדאמר באגדת ויקרא קפלאות של ברזל מה עמודים קפלאות מלמעלה ובסיסאות מלמטה והן באמצע כך פרשיות (ו) נדרשות לפניהם ולאחריהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחזה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחזה </span>בטלפה. </span>פריב'א דמסירה בעינן מיד ליד ומייתי ראיה מפ'ק דב'מ (דף ח: ושם) דאמר מאי לשון מסירה כאדם שמוסר דבר לחבירו ואמר נמי התם מסירה מחבירו קנה במציאה ובנכסי הגר לא קנה דמאן מסר ליה למיקני משמע דבעינן מסירה מיד ליד ואין נראה דהא קתני הכא אחזה בטלפה משמע דבעצמו אחזה ורבינו שמואל פירש נמי אחזה בטלפה במצות המוכר ועוד דאמר לקמן גבי מסירה כל היכא דאמר ליה לך חזק וקני כ'ע ל'פ דקנה ואי בעינן מסירה מיד ליד לא הו'ל למימר לך חזק וקני אלא תא חזק וקני והאי דאמר בבבא מציעא (שם) כאדם המוסר דבר לחבירו היינו שאומר לו לך חזק וקני והא דאמר במציאה ונכסי הגר מאן מסר ליה היינו מי יאמר לו לך חזק וקני דליקני באחיזה בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דעקרה יד ורגל בדוכתה קיימא. </span>וא'ת אמאי נקט מלא קומתה כיון דסגי בעקירת שתי ידים ושתי רגלים ויש לומר דעקירת ידיה ורגליה קרי מלא קומתה:  חסורי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חסורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חסורי </span>מחסרא כו' ספינה נקנית במשיכה ואותיות במסירה רבי נתן אומר ספינה ואותיות נקנות במשיכה ובשטר. </span>וא'ת ואמאי מגיה במילתיה דתנא קמא ואותיות במסירה לימא במילתיה דת'ק דספינה ואותיות נקנות במשיכה ולא פליגי אלא שרבי נתן מצריך שטר עם המשיכה ורבנן לא מצרכי וי'ל משום דא'כ ברייתא דקתני לקמן אותיות נקנות במסירה תיהוי דלא כחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>נתן אומר ספינה במשיכה ואותיות במסירה ובשטר. </span>לא בעי למימר ואותיות במשיכה ושטר דכיון דבעי לפלוגי בין ספינה לאותיות לרבי נתן ניחא ליה טפי למיתני מסירה לאותיות כי היכי דאתיא ברייתא דלקמן דאותיות במסירה לכ'ע וכל הנך אותיות דשמעתין צריך לפרש בשק מלא שטרות שאין דרך להגביה דאי לאו הכי היכי מיקני במשיכה ובמסירה הא אמר לקמן  (דף פו.) דברים שדרכן להגביה אין נקנין אלא בהגבהה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דרב ושמואל איכא בינייהו. </span>דר' נתן סבר לה כשמואל דאמר עד שימשוך את כולה דכי היכי דבעי קנין חשוב באותיות טפי מתנא קמא הכי נמי בספינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>שכתב ולא מסר. </span>איצטריך להאריך כל זה דאי לא הוה תני אלא עד שיכתוב וימסור הוה אמינא ודאי במסירה לחודה לא מהניא אא'כ יש כתיבה עמה אבל בכתיבה לחודה סגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כרבי ספינה נמי תיקני במסירה. </span>לכאורה היה נראה להשוות מסירה דאותיות למסירה דספינה וכן משמע מדקאמר ספינה נמי תיקני במסירה משמע נמי כמו אותיות ואומר ר'י דאי אפשר לומר כן דלא מצינו מסירה אלא בספינה ובעלי חיים אבל שאר מטלטלי לא מיקנו במסירה כדתנן בפרק קמא דקדושין (דף כו.) נכסים שאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכה משמע אבל במסירה לא (ב) א'כ אפילו לקנות הקלף לצור ע'פ צלוחיתו לא היה קונה במסירה כל שכן לקנות גם השעבוד דלא מהניא ועוד מדקאמר עד שיכתוב וימסור משמע דבעינן באותיות קנין חשוב טפי מבשאר דברים ועוד דקתני ספינה במשיכה ואותיות במסירה ומוקמינן לה בסימטא דלא קניא התם מסירה וא'כ היכי קתני (ג) נקנות במסירה ע'כ נראה לר'י דעם המסירה דאותיות צריך משיכה וכן משמע בפרק מי שמת (לקמן דף קנא.)  דפריך גבי מלוגא דשטרות והא לא משך והא דמזכיר בכל מקום מסירה באותיות אף על גב דבעי משיכה היינו משום דבעינן מסירה מיד ליד ואף על גב דבעלמא לא בעינן מיד ליד כדפרישית לעיל הכא בעינן טפי כדי לקנות השעבוד שבתוכו אי נמי לא בעינן מיד ליד ומ'מ נקט מסירה משום דבעינן דעת אחרת מקנה אותן כמו שאר מסירות לאפוקי מפקיד שטרותיו שאין מחזיק בהן קונה מה שכתוב בתוכו כיון דליכא מסירה שאין דעת אחרת מקנה אותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ספינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספינה </span>נקנית במסירה. </span>בסמוך מוקי לה ברה'ר ופירש רבינו שמואל דמסירה קונה ברה'ר משום דלא אפשר התם במשיכה אבל בסימטא דשייכא משיכה לא קניא מסירה שהוא קנין גרוע וקשה לר'ת וכי משיכה ומסירה מצות הן שאין לעשות אלא מן המובחר ואור'י דאין זו קשיא דכי האי גוונא אמר לקמן דהגבהה החשובה יותר מבטלת שאר קנינים עוד הקשה דכל פרכי דפריך לקמן (דף פו.) למאן דאמר דהגבהה מבטלת שאר קנינים הוה ליה למיפרך נמי הכא כיון דמשיכה מבטלת מסירה ואומר ר'י דאין זו קשיא דאטו בחדא מחתא מחתינהו אם מסירה הגרועה בטילה מחמת משיכה משיכה החשובה לא תיבטל מחמת הגבהה ועוד מקשה רבינו תם אי מסירה לא מהניא בסימטא כי פריך בפרק קמא דקדושין (דף כה: ושם) לרב דאמר בהמה גסה נקנית במשיכה ממתניתין דהתם דקתני בהמה גסה במסירה לישני דמתניתין איירי ברשות הרבים דלא שייך משיכה ורב איירי בסימטא ואומר ר'י כיון דמשיכה חשובה טפי ממסירה אם כן לרב דאמר נקנית במשיכה הוי במשיכה דוקא ולא במסירה אפילו ברשות הרבים דאי מהניא לרב מסירה ברשות הרבים א'כ לישמעי' מסירה ברשות הרבים וכ'ש משיכה בסימטא אלא ודאי למעוטי מסירה ברשות הרבים והכא דקתני בברייתא ספינה נקנה במשיכה אף על גב דלא אתא למעוטי מסירה ברשות הרבים איכא למימר דלהכי נקט משיכה משום דבעי לאשמועינן דאפילו בסימטא דבעינן משיכה אותיות נקנות במסירה ושמעינן מינה דמסירה דאותיות לאו היינו אחיזה בעלמא דהא בסימטא לא מהניא מסירה אלא עם המשיכה בעינן מסירה כדפרישית לעיל ור'ת פירש דמסירה עדיפא ממשיכה משום דמסירה מיד ליד ובפניו וקניא ברשות הרבים וכל שכן בסימטא [דאפילו משיכה קונה בסימטא] כדאמרי אביי ורבא ומתני' דקדושין (שם) דקתני בהמה גסה נקנית במסירה היינו דוקא במסירה אבל במשיכה לא קני אפילו בסימטא והשתא פריך לרב שפיר ומה שפירש דמסירה מיד ליד אין נראה לר'י כדפרישית לעיל והא דמצריך נמי בפניו לא ידע ר'י מנא ליה וע'ק לר'י דלפי' ר'ת מאי דוחקיה לשנויי כאן בסימטא כאן ברה'ר ולדחוק ולומר דעד שימשכנה מרה'ר לסימטא לוקמינהו לתרוייהו בסימטא ובקפידא פליגי כדמסיק לקמן וארשב'א דלא קשה כיון דמסירה חשובה בכל מקום ששונה במסירה הוי דוקא במסירה ולא במשיכה הלכך לא אפשר לאוקומא לה אלא ברה'ר ומיהו הא דפריך ספינה נמי תיקני במסירה לא אתי שפיר דמשמע נמי עם המשיכה משמע דמשיכה עדיפא דלפי' ר'ת הוה ליה למימר והא לרבי ספינה אין נקנית אלא במסירה וגם ממילתייהו דרבנן דאמרו עד שימשכנה משמע דוקא משיכה ולא מסירה ומיהו י'ל דלמאי דמסיק כגון דאמר ליה משוך וקני וטעמא דרבנן משום קפידא אתי שפיר דבעינן משיכה אע'ג דגריעא ואין להקשות דאי אפי' בגריעא הוי קפידא א'כ אמאי מהני כשישכור מקומו דשכירות מקום הוי כעין משיכה שמביאה לרשותו ומעיקרא כי הוה סלקא דעתין דלא הוי טעמא משום קפידא הוה ס'ד דטעמא דרבנן משום דמסירה לא קניא בסימטא וכי מוקי לה ברה'ר מקמי דאוקי טעמא משום קפידא בעי למימר דטעמייהו משום דסברי דמסירה לא קני ברה'ר אבל אין לומר דמעיקרא ס'ד דפליגי דלרבי שייכא מסירה בספינה ולרבנן לא שייכא דא'כ מאי קאמר לימא אביי ורבא כרבי כרבנן נמי מצו סברי כיון דטעמא דרבנן משום דלא שייכא מסירה בספינה אלא ודאי פשיטא ליה דשייכא ועוד קשה לפר'ת דמאי פריך בפ'ק דקדושין (שם) לרב והא אנן במסירה דוקא תנן הא נמי במשיכה תנן בפ'ק דב'מ (דף ב. וח: ושם ד'ה מנהיג) היו שנים רוכבין ע'ג בהמה או שהיה אחד רוכב ואחד מנהיג יחלוקו דכל אחד קני מחצה אלמא דנקנה במשיכה וי'ל דהתם דמיירי במציאה קני במשיכה דלא אפשר למיקני במסירה דמאן מסר ליה:  במאי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>אוקימתא ברה'ר אימא סיפא. </span>וא'ת דמשמע דאי מיירי בסימטא ניחא ואמאי כיון דידע מילתא דאביי ורבא תקשי ליה היכי מהניא מסירה בסימטא לפירוש ר'י וי'ל דאי מיירי בסימטא ניחא דפליגי רבי ורבנן אי מהניא מסירה בסימטא או לא ואביי ורבא כרבנן אבל אי מיירי ברשות הרבים לא הוו לא כרבי ולא כרבנן דאפילו רבי מודה דמשיכה קניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>ברה'ר ממאן אוגיר. </span>תימה לרשב'א ואי בסימטא נמי ממאן אגרה וי'ל דאפשר לאוקמה ברשות של שניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ק </span>[כו'] אי ברשות בעלים היא לא קני עד שישכור. </span>מה שפירש בקונטרס דרשות בעלים היינו רשות מוכר אין נראה לרשב'א דהא משמע לא קנה במסירה עד שישכור את מקומה מכלל דלרבי קני במסירה וברשות מוכר פשיטא דלא קנה במסירה דדוקא בחצר שאינה של שניהם קאמרי אביי ורבא דקניא מסירה ונראה לרשב'א לפרש דרשות בעלים לאו רשות מוכר קאמר אלא כלומר אי רשות שיש לה בעלים היא כמו חצר שאינה של שניהם וכן לר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר מראה מקום הוא לו. </span>וא'ת אביי דחשיב לקמן בפרק גט פשוט (דף קסה.) רבן שמעון בן גמליאל  (ורשב'א) כולהו סבירי להו מראה מקום הוא לו אמאי לא חשיב רבי בהדייהו וי'ל דלא חשיב אלא השנויין במשנה ולרשב'א נראה משום דאיכא למידחי דפליגי במסירה אי קניא בסימטא או לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב פפא האי מאן דמזבין שטרא כו'. </span>אומר רשב'א דאין להביא ראיה דסבר רב פפא דאין אותיות נקנות במסירה דדלמא סבר רב פפא דצריך להביא ראיה ולהכי צריך לכתוב שיהיה לו לראיה ולא משום דאין נקנה במסירה ומיהו אי רב פפא אמר דצריך לכ'ע דלרבי נמי דאותיות נקנות במסירה צ'ל לו קני וכל שעבודא דאית ביה יש להביא ראיה שאין הלכה כרבי דתניא בפרק האיש מקדש (קדושין דף מז: ושם) התקדשי לי בשטר חוב ר'מ אומר מקודשת וחכמים אומרים אינה מקודשת ומפרש דפליגי בדרבי דר'מ אית ליה דרבי דאותיות נקנות במסירה ורבנן לית להו דרבי ואבע'א דכ'ע לית להו דרבי והכא בדרב פפא קא מיפלגי דאמר רב פפא האי מאן דזבין (ד) מידי לחבריה צריך למכתב ליה כו' ומדלא קאמר דכ'ע אית להו דרבי ש'מ דאין הלכה כרבי אבל אי לא אמר למילתיה אלא אליבא דחכמים דאמרי עד שיכתוב וימסור אבל לרבי דאמר במסירה לחודה קני כיון שמיקל בקנין קני נמי אע'ג דלא אמר ליה קני לך וכל שעבודיה אין ראיה משם דלא מצי למימר דכולי עלמא אית להו דרבי דתו לא הוה מצי למימר דקמיפלגי בדרב פפא ומיהו אכתי נראה לרשב'א שיש לדקדק מדקאמר בתר הכי דכולי עלמא אית להו דרב פפא והכא בדשמואל קא מיפלגי ואי הלכה כרבי הו'ל למימר דכ'ע לית להו דרב פפא דכיון דרב פפא לא איירי אלא לרבנן ואין הלכה כמותן אלא ודאי הלכה כרבנן דאין אותיות נקנות במסירה ומיהו גם זה נראה לרשב'א לדחות דאי הוה אמר דכ'ע לית להו דרב פפא הוה משמע דדברי רב פפא אינם אמת ודברי רב פפא הן אמת אליבא דרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קני </span>לך איהו וכל שעבודיה. </span>בפ' מי שמת (לקמן דף קמז: ושם) משמע דמכירת שטר לא הוי אלא מדרבנן דקאמר התם אמר רבא אמר רב נחמן מתנת שכיב מרע אינה אלא מדרבנן ומי אמר רב נחמן הכי והאמר רב נחמן אע'ג דאמר שמואל המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול ואפילו יורש מוחל מודה שמואל שאם נתנו במתנת שכיב מרע שאין יכול למחול אי אמרת בשלמא דאורייתא היינו דאין יכול למחול אלא אי אמרת דרבנן אמאי אין יכול למחול אלמא מוכר שטר מדיכול למחול הוי מדרבנן והאי דאיצטריך בפרק הזהב (ב'מ דף נו:) למעט שטרות מאונאה היינו שמצא שטר לאחר יאוש ומוכרו לבעליו ביוקר או לווה וקנה בלא שטר ונותן לו דמים על מנת שיכתוב לו שטר ואם תאמר אמאי  לא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אמימר הלכתא אותיות נקנות במסירה. </span>כתב רב יהודאי גאון דאין אותיות נקנות בחליפין ולר'ת ולר'י נראה דגרס אין אותיות נקנות במסירה כרבנן דהכי הלכתא ומייתי ראיה מסוף פרק זה בורר (סנהדרין דף לא.)  דאמר ההיא איתתא דנפק שטר מתותי ידה אמרה ידענא בהאי שטרא דפריע הוא הימנה רב נחמן אמר ליה רבא כמאן כרבי דאמר אותיות נקנות במסירה א'ל לאו משום דאי בעיא קלתיה ואי הלכתא כרבי מאי פריך רבא ורב נחמן נמי אמאי לא מהדר ליה דודאי נאמנת משום דאותיות נקנות במסירה ועוד דקאמר התם איכא דאמרי לא הימנה רב נחמן אמר ליה רבא והא אי בעיא קלתיה אמר ליה כיון דאתחזק בבי דינא אי בעיא קלתיה לא אמרינן והשתא אי הלכתא כרבי אמאי לא פריך רבא כמאן דלא כרבי ורב נחמן נמי אמאי לא הימנה נהי דאי בעיא קלתיה לא אמרינן כיון דאתחזק מכל מקום להימנה משום דאותיות נקנות במסירה אלא משמע דאין הלכה כרבי והא דאמר במי שמת (לקמן דף קנא.) אימיה דרב עמרם חסידא הוה לה מלוגא דשטרי אמרה ליהוי לעמרם ברי אתא לקמיה דרב נחמן א'ל הא לא משך משמע דאי משך קנה הני מילי מתנת שכיב מרע שאינו יכול לכתוב דדברי שכיב מרע ככתובים דמו והיו סבורים דמשיכה מיהא בעי כיון דבעלמא בעי מסירה ושטר ולא דמי לשאר מילי דשכיב מרע ובהכותב (כתובות דף פה. ושם) גבי ההיא איתתא דאפקידו גבה מלוגא דשטרי משמע דאי תפסתינהו מחיים קניא ואע'ג דליכא כתיבה אור'י דהיא לא היתה רוצה לקנות המלוה אלא התם רצתה לדחוק היתומים שיפרעו לה על ידי שתעכב השטרות בידה שלא יוכלו לגבות החוב והא דאמר בגט פשוט (לקמן דף קעג.) אותיות נקנות במסירה אביי אמר צריך להביא ראיה רבא אמר אין צריך להביא ראיה לאו משום דסבר רבא דאותיות נקנות במסירה דהא בסוף פרק זה בורר (סנהדרין דף לא.) משמע דסבר דאין אותיות נקנות במסירה כדפרישית אלא אליבא דהנהו דהתם קיימי ומיהו אביי סבר ודאי דנקנה במסירה בפרק האשה שלום (יבמות דף קטו:) גבי הא דמייתי רבא ראיה דלא חיישינן לתרי יצחק מדגבי רבה בר אבוה בהנהו שטרי דמחוזא דכתב בהו נאני בר חבי וחבי בר נאני אע'ג דשכיחי טובא במחוזא ואביי דאמר התם למאי ניחוש לה אי משום נפילה מיזהר זהירי ואי משום פקדון כיון דשמיה כשמיה לא מפקיד גביה מאי אמרת דלמא מסר ליה אותיות נקנות במסירה ומהתם יש להביא ראיה דרבא סבר אין נקנה מדמייתי מהתם דלא חיישינן לתרי יצחק דאי סבר נקנה היכי מייתי מינה הא התם ליכא למיחש למידי כדקאמר אביי דלנפילה ופקדון לא חיישינן דהא רבא אית ליה בגט פשוט דא'צ להביא ראיה והיינו משום דלא חייש לנפילה ופקדון אלא ודאי אין נקנה ולהכי מייתי דכי היכי דלא חיישינן דלמא מסר ליה הכי נמי לא חיישינן לתרי יצחק ואין לדחות דהכי מייתי אם איתא דחיישינן לתרי יצחק אע'ג דלא הוחזקו דאי בהוחזקו פשיטא דחיישינן כדמוכח התם גבי הני שטרי הוה לן למיחש לנפילה ופקדון דשכיחי נאני בר חבי טובא במחוזא מדקאמר מאי אמרת דלמא מסר ליה משמע דמכח זה דייק רבא וא'ת וכיון דסבר רבא דאין נקנה א'כ הא דדייק רבא בריש כל הגט (גיטין דף כד: ושם) הא קטנה מצי מגרש זאת אומרת שני יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת מוציאין שטר חוב על אחרים והיכי דייק דלמא לעולם אין מוציאין דחיישינן דלמא מסר ליה לקנות ואין אותיות נקנות במסירה אבל בגט ליכא למיחש כי למה היתה מוסרת לחברתה דלא שייך שום קנין במסירתה לחברתה וי'ל דגרסינן התם רבה מדאיירי אביי בתר הכי ואפילו אי גרס רבא נראה לרשב'א דשפיר דייק דכי היכי דקטנה מצי מגרשה ולא חיישינן לפקדון ולשמא מסרה לה לצור ע'פ צלוחיתה ה'נ שני יוסף בן שמעון מוציאין ולא חיישינן [לשמא מסר ליה לקנות] ולשמא מסר לו לצור על פי צלוחיתו דלגבות החוב הם יודעין דאין המסירה מועלת דאין אותיות נקנות במסירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אותיות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אותיות </span>מילי נינהו ומילי במילי לא מיקני. </span>ואור'י דמסירת השטר קרוי מילי דקאמר ליה קני לך שטר זה דהיינו מילי בעלמא אבל כשכותב שטר בשמו על השעבוד אין לך מעשה גדול מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוזר </span>בשטר ואינו חוזר בשדה. </span>וא'ת כיון שאין מזיק לו כלום בין במתנה בין במכר נכתוב לו ממה נפשך (ב) שלא יוכל לכפור לו כיון דאין מפסיד בכתיבה אפילו במכר דליכא למימר שאינו רוצה שיטרוף ממשעבדי דאפילו בלא שטר גובה מנכסים משועבדים כדאמר בחזקת הבתים (לעיל דף מא:) המוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משועבדים וי'ל דמפסיד לפי שע'י שטר יצא קול שמכר או נתן ולא ילוו לו כל כך ברצון לפי שאין לו כל כך קרקעות ואע'פ שהלוקח ודאי יכול לחזור בו דמצי אמר אדעתא דלא תכתוב לי שטרא לא זבני מ'מ מוכר יכול לחזור בו בשטר ואם לא ירצה הלוקח ליקח בלא שטר יניח ורבינו תם מפרש דבשטר מתנה דוקא מיירי דלא ניחא ליה דליפוש שטרי עילויה דהעולם לא ידעו שהוא שטר מתנה אלא יסברו שהוא שטר חוב או שטר מכר ושיעבד קרקעותיו ולא יקנו ברצון ממנו לפי שיראים שיטרפו מהן אבל בשטר מכר אין יכול לחזור בו דמסתמא אדעתא דכתיב ליה שטרא זבין ליה וקשה דלקמן בגט פשוט  (דף קסח:) (תנן) מי שבא ואמר אבד שטר חובי אע'פ שאמרו עדים כתבנו וחתמנו אין כותבין ונותנין אפילו בלא אחריות דחיישינן שמא פרע לו ורוצה לגבות שנית אבל בשטר מקח וממכר כותבין חוץ מאחריות שבו והשתא ליכא למיחש דלמא טריף והדר טריף ומשום אפושי שטרא לא חיישינן שמא לא ידעו העולם ששתי פעמים נכתב על שדה אחת ויסברו שמכר שדה אחרת או שהוא שטר חוב:  נקנה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נקנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נקנה </span>השטר בכל מקום שהוא. </span>ואם תאמר והיכי מוכח מהכא דמילי במילי מיקנו הא הכא לא קנו שעבוד השטר דבלאו הכי שעבד נכסיו דמוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משועבדים ואין מועיל אלא לקנות שטר עצמו וי'ל דמשמע ליה בכל ענין בין החזיק בעדים בין בלא עדים שלא נשתעבדו נכסיו ובכל ענין קתני נקנה השטר בכל מקום שהוא אבל אכתי קשה דהיכי מוכח מהכא דמיקנו מילי במילי דהכא לא חזינן דמיקנו אלא לענין שטר מכר הכתוב בשם מוכר ללוקח ובההיא ודאי מהניא מסירה בלא כתיבה לכולי עלמא אבל מוכר או נותן שטר שיש לו על אחרים לעולם לא מקנו במילי במסירה לחודה עד שיכתוב ונראה לפרש דהכי פריך והא אגב מילי נינהו וקנין גרוע הוא (א) דאפ'ה מקני בלא מסירה לקנות שעבוד שטר הכתוב בשמו א'כ אפילו בשטר שאינו כתוב בשמו תועיל מסירה בלא כתיבה כיון דשעבוד כל כך קל לקנות ומשני אגב שאני דאין אגב קנין גרוע דאלים קנין אגב כמסירה גמורה דהא אפי' דבר דאין נקנה בחליפין נקנה אגב קרקע וחשיב כמסירה ומשיכה והגבהה ורבינו שמואל מפרש דהשתא לא אסיק אדעתיה קנין אגב וס'ד דקני במה שנתרצה לו וקשה דא'כ אמאי איצטריך למימר כיון שהחזיק בקרקע נקנה כו' כיון שאינו קונה ע'י כך וי'ל דס'ד דלא נתרצה לו עד שיחזיק ומ'מ מילי נינהו כיון דקני ע'י מה שנתרצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>פפא הוו ליה תריסר אלפי זוזי. </span>לפי ספרים דגרסי בהגוזל  (ב'ק דף קד: ושם) דהוה מסיק קשה דהיכי קנינהו ניהליה ואנן נמי היכי כתבינן הרשאה אמלוה הא אמר בפ' מי שמת (לקמן דף קנב.) מתנת שכיב מרע שכתב בה קנין ארכבה אתרי ריכשי כו' הרי היא כמתנת שכיב מרע שאם אמר הלואתו לפלוני הלואתו לפלוני משמע דבריא לא מצי למיקני הלואה אפי' בקנין דהתם בקנין איירי וליכא למימר דהתם מיירי בהלואת מטבע שאינו נקנה בחליפין דא'כ בחנם נקט הלואה דהוה ליה למימר מטבעותי לפלוני ועוד דאמרי' התם (דף קמח.) למימרא דסבר רב נחמן מילתא דאיתא בבריא איתא בשכיב מרע דליתא כו' והאמר רב נחמן שכיב מרע שאמר הלואתי לפלוני כו' ומשני הואיל ויורש יורשה אי נמי במעמד שלשתן הוה ליה למימר דאיתא בבריא אפילו בהלואה דמטבע אגב קרקע ואור'ת דתקנת חכמים היא לענין הרשאה שיוכל לעשות שליח אפילו בהרשאת מלוה אע'ג דאין יכול להקנותה:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא לרבנן ביטול מקח לית להו כו'. </span>הוה מצי למיפרך מרישא דקתני אלו דברים שאין להם אונאה העבדים והקרקעות כו' מכלל דשאר דברים יש להן אונאה אלא משום דהוי מצי לדחויי הא מני ר' יהודה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בכדי שאין הדעת טועה [לא אימור] מתנה כו'. </span>אומר ריב'ם דליכא למיפרך מהכא לרב דאמר בפרק  האשה (קדושין דף מו: ושם) גבי מקדש אחותו אדם יודע שאין קדושין תופסין באחותו וגמר ונתן לשם פקדון דהתם אין המעשה קיים כל עיקר אבל הכא לענין צמד המקח קיים ואין סברא שמעות הצמד לא יחזיר והמותר יחזיר ומיהו האי שינוייא לא שייך באיזהו נשך  (ב'מ דף סג:) גבי האי מאן דיזיף פשיטי מחבריה ואשכח יתירתא אם בכדי שאין הדעת טועה לא צריך לאהדורי אימור במתנה יהבה ניהליה וי'ל דהתם ליכא למימר דפקדון הוא שאינו יודע שיחזור וימנה אותם ועוד אפילו יודע מסתמא כיון דלא הודיעו שהן יתירות אין דעתו לתבעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשאין עודן עליו מודה להו נחום המדי. </span>לרבנן דלא קנה והיינו דוקא בשק ודיסקיא וכומני אבל באוכף ומרדעת אפילו אין עודן עליו קנה דתכסיסי דחמור הוו וקני להו כל היכא דאיתנהו ובקונט' לא פירש כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא בשאין עליו מחלוקת. </span>ה'נ הוה מצי למימר או דלמא בין בזו ובין בזו מחלוקת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>ספרים שכתוב בהן מאי לאו ר' יהודה טעמא דנחום קא מפרש לא ר' יהודה טעמא דנפשיה קאמר. </span> והכי פריך מאי לאו ר' יהודה שמע לנחום דלא מחלק בעודן עליו בין א'ל חמורך זה בין א'ל חמורך הוא אלא לעולם קנה בעודן עליו וא'ל ר' יהודה דיש הפרש א'נ מפרש ממש ולא פליגי:  כולהו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולהו </span>סבירא להו. </span>לאו ממש אמרו דבר אחד דאין דבריהם שוין אלא כלומר בשיטה אחת הן וכי האי גוונא איתא ביבמות פרק (שלישי) (דף ל) כולהו סבירא להו מאמר קונה קנין גמור :  מועלין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מועלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מועלין </span>בו. </span>פי' בקונט' שיש מעילה במה שהניח חפציו בבור ואין נראה לר'ת דאמר בהשולח (גיטין דף לט.) ובפרק קמא דסנהדרין (דף טו. ושם) דהמקדיש עבדו אין מועלין בשערו משום דאיתקש לקרקעות אלמא דאין מעילה במחובר ואמר נמי בפרק ולד חטאת (מעילה דף יג. ושם ד'ה ומועלין בהן) הדש קלעילין בשדה הקדש מעל ואמר שמע מינה אבק מעלי לה משמע דוקא אבק שנתלש כבר אבל מחמת השדה לא מעל כיון שהוא מחובר ואר'ת דשייכא מעילה בבור כגון שעקר חוליא מן הבור ונהנה ממנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מועלין במה שבתוכו. </span>דלא אמרינן שיקנה חצר הקדש כמו שקונה חצר הדיוט דחצר משום יד איתרבאי ולא מצינו יד להקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברי </span>רבי יהודה. </span>ל'ג שאינו בסדר המשנה במסכת מעילה (דף יג.) והא דקתני רבי בברייתא נראין דברי רבי יהודה יודע היה רבי דרבי יהודה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>נראין דברי ר' יהודה בבור ושובך כו'. </span>אין להקשות אמאי בשלמא הוא דקאמר נראין מכלל דר' יוסי פליג עליה בבור ושובך ורבי יוסי לא פליג אלא בשדה ואילן דודאי נראין דברי רבי יהודה בבור ושובך ניחא דמצי לפרש שאף ר' יוסי לא נחלק אלא בשדה ואילן אבל נראין דברי רבי יוסי בשדה ואילן אי אפשר לקיים אם לא נמחק נראין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>קאמר נראין דברי רבי יהודה כו'. </span>ואיצטריך רבי לאשמועי' דלא נימא לדבריו דר' יהודה קאמר ליה:  ואי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בשדה ואילן אמאי מחליף. </span>הא כ'ע מודו דמכר אילן מכר פירותיו דבבור ושובך ודאי הויא פלוגתא אם מכר מה שבתוכו כדאמר לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשדה ואילן ד'ה מועלין בו ובמה שבתוכו. </span>הוה מצי למימר ד'ה מועלין בו ולא במה שבתוכו למ'ד אין מעילה בגידולין ומיהו הא לא מצי למימר דבין בזה בין בזה פליגי בבור ושובך ושדה ואילן בהקדישן ריקנין (ד)  ונתמלאו לפי מה שמפרש ר'י בסמוך דאין בידו להקדיש דבר שלא בא לעולם אם לא שזוכה בהן תחלה ומיהו הוה מצי למימר דפליגי אם יקדשו פירות האילן והשדה אם יבואו לרשותו אבל לא ניחא ליה למימר דפליגי אלא בבור ושובך דוקא דומיא דסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span>דשמעינן ליה לרבי מאיר כגון פירות דקל כו'. </span>תימה מהיכא שמעינן לר'מ דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם היינו מדתנא האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאשתחרר כו' דאמר ר'מ מקודשת כדאמר בהאשה רבה  (יבמות דף צג:) וההוא לא עביד דאתו דמי יודע דישחררנו רבו ומפרש רבינו שמואל דמיירי שהבטיחו רבו לשחררו כדאמר בס'פ ארבעה אחין  (שם דף לה.) דשמעה מבי מרה וריב'ן מפרש דכל הנהו עבידי דאתו כגון חציו עבד וחציו בן חורין ושפחה נמי חציה שפחה וחציה בת חורין ונהגו בה מנהג הפקר שכופין את רבה לעשותה בת חורין כדאמרי' בהבא על יבמתו (שם דף סו.) ולאחר שימות בעליך ואחותיך בגוססין ושיחלוץ לך יבמיך דמצות חליצה קודמת למצות יבום א'נ בחולצת ולא מתייבמת וקשה דאמר בפ' אע'פ (כתובות דף נח:) המותר ר'מ אומר הקדש ומפרש בגמ' דקדוש לאחר מיתה קאמר דאמר ר'מ מקדיש דבר שלא בא לעולם אע'ג דלא עביד דאתו שתמות היא קודם הבעל ולא אפשר לאוקומי בגוססת שהרי עושה מלאכה כדתנן הרי זו עושה ואוכלת וי'ל בחולה וזקנה וה'ר אליעזר מפליר'א אומר דכיון שהגוף בעולם אלא שאינו ראוי לקנין כמו כל הנך חשוב כמו עבידי דאתו ומותר דקדוש אע'פ שאינו בעולם ולא עביד דאתי שתמות האשה קודם מ'מ כיון שהמותר מיהו עביד דאתי חשוב הוא כאילו בעולם כבר ואם היה בעולם לא הוי בעינן שיהא זה עביד דאתי שתמות היא לפני הבעל וא'ת והא דפריך הכא מי יימר דאתו הא לא בעינן דעביד דאתו בדבר שישנו בעולם והמים הן בעולם וי'ל הא לא חשיב בעולם כיון דליתנהו קמן עוד י'ל דפירות דקל וכולהו דליכא בהו אלא מי יימר אחד חשיב עביד דאתו ובפרק המפקיד  (ב'מ דף לג: ושם) לא חשיב כפל עביד דאתי משום דאיכא טובא מי יימר כדאמר התם מי יימר דמיגנבא ואת'ל דמיגנבא מי יימר דמשתכח גנבא ואת'ל דמשתכח גנבא דלמא מודה ומיפטר אבל קשה מהך דהכא אע'ג דליכא אלא חד מי יימר לא חשיב ליוני שובך ולמי הבור עבידי דאתו ומיהו בלאו הכי קשיא לר'י אמאי לא חשיב להו עבידי דאתו כמו פירות דקל שהרי אורחא דמילתא הוא שמתמלא שובך יונים וכן הבור מתמלא מים כשהגשמים יורדין שלא היו שותים בכל א'י אלא מי גשמים ועוד קשה דמשמע אי הוו עבידי דאתו הוה ניחא ליה אכתי תקשי ליה היאך המים והיונים קדושים אפי' אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם שהרי מכח חצרו של הקדש אינם קדושים דאין חצר להקדש כדפרישית לעיל ומכח מה שמקדיש נמי אינן קדושים דהיאך יכול להקדיש דבר שלעולם לא יבא ברשותו ולא יזכה בו לעולם ונראה לר'י דה'פ מי יימר דאתו לרשותו שיזכה בהן דודאי לא יבואו לעולם לרשותו ואמאי מועלין במה שבתוכן והלא אין כח בידו להקדישן כיון שלא באו לרשותו ומשני בבאין דרך חצרו לבור ודרך שובכו לשובך שזוכה בהן תחלה לפיכך יש כח בידו להקדישן ורשב'א פירש דאי עבידי דאתו ניחא דמצי להקדישן דמצינו לפרש כגון שהקדיש בור ושובך על מנת שיש לו כח בבור ושובך לזכות במים וביונים לצורך הקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויונים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויונים </span>הבאים דרך שובכו לשובך. </span>תימה לרשב'א דאיך יכול להקדישן הקדש גמור שימעלו בהן והלא אינו זוכה בהן זכיה גמורה דקי'ל בהניזקין (גיטין דף נט) דאין בהן גזל אלא מפני דרכי שלום ואומר רבינו יצחק דבביצים ואפרוחים זוכין מן התורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אלעזר סבר כר'מ דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. </span>תימא דלא חשיב רבי אלעזר ברבי שמעון בפ' האומר בקדושין (דף סב: ושם) דאמר אביי ר'א בן יעקב ור'מ ורבי כולהו סבירא להו אדם מקנה דשלב'ל ופריך נמי התם וליחשוב נמי רבי יהודה הנשיא ור'ע ומשני להו ונראה לרשב'א דדוקא מהנהו פריך מרבי יהודה הנשיא משום דהוזכר באותה ברייתא גופא שהוזכר ר'מ ומרבי עקיבא פריך משום שהיה רבו של רבי אליעזר בן יעקב ומסתמא ר' אליעזר בן יעקב מר'ע רבו שמיעא ליה דאמר ביבמות (דף צג.) רבי כר'מ ור'מ כרבי אליעזר [ב'י] ור'א [ב'י] כר'ע:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span> באמה (ג) והא בברתא. כלומר משנה וברייתא חד הוא ומפריח בריכה ראשונה דמתני' היינו בריכה ראשונה של כל אם ואם [והא בברתא כלומר כל אם ואם בין בנות בין אמהות] וברייתא נמי ה'ק מפריח בריכה ראשונה ושניה היינו ראשונה לבריכה שהפריח והיא שניה לאמה לבריכה הראשונה שבשבילה מפריח אלו והוא הדין שניה ושלישית ורביעית אלא דאטו כי רוכלא ליחשיב וליזל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דבש </span>בכוורתו אינו יוצא מידי מאכל לעולם. </span>פ'ה עד שיקצהו למאכל דבורים בפירוש ואין נראה לר'י דאין לך דבר ראוי לאכילה שיועיל בו שום דבר עד שיפסל מאכילת כלב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>יוצא מידי מאכל לעולם. </span>תימה לר'י דבמס' מכשירין  (פ'ו מ'ד) חשיב דבש בהדי ז' משקים ואומר ר'י דהיינו אחר שהופרש מן השעוה אבל בכוורתו שהוא עם השעוה יש עליו תורת אוכל ולא תורת משקה:  תריץ</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תריץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תריץ </span>ואימא הכי חישב עליו כו'. </span>אינו מגיה הברייתא אלא ה'ק דבש בכוורתו אינו לא מאכל ולא משקה לענין זה שאם חישב לאכילה שיהא מטמא טומאת אוכלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקנים </span>ובגפנים מן הפקק ולמעלה. </span>וא'ת בלא קנייה נמי יש לו מן הפקק ולמעלה מתנאי יהושע כדאמר בס'פ מרובה  (ב'ק דף פא.) וי'ל דלאו פירכא היא כלל דאין לו רשות לחתוך בחנם אלא בשביל נטיעה ודוקא מן החדש שאינו עושה פירות וממקום שאינו עושה פירות וממקום שאין רואה את החמה כדאמר התם ועוד דכמה פקקים יש בגפנים וקנים והכא מן התחתון והתם מן העליון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מקשי קשי לה ולא עלויי מעלי לה. </span>לאו דוקא דא'כ גבי שביעית אמאי אסור הא אמר בע'ז (דף נ:) אוקמי אילנא שרי אברויי אילנא אסור אלא לא ודאי מיקשי קשיא ולא עלויי מעלי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>ארז אינו עושה פירות. </span>וא'ת הא אמר בפ'ק דע'ז (דף יד. ושם ד'ה פירי) מאי איצטרובל פירא דארזא וי'ל דהתם בשאר מיני ארזים שעושין פירות והכא בההיא שאין עושין פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיטה </span>תורניתא. </span>והא דאמר בפרק קמא דע'ז (שם)  דתורניתא אין לו עיקר לאו היינו תורניתא דהכא אלא מין אחר אבל האי שהוא מין ארז יש לו עיקר:  ערמונים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ערמונים.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ערמונים. </span>מכאן מוכיח רבינו תם דערמונים אין זה שקורין קשטניי'ס דהא בפ' לולב הגזול (סוכה דף לב:) אמר ענף עץ עבות שענפיו חופין את עצו ואיזה (זה) הוי אומר זה הדס ופריך ואימא זיתים בעינן עבות וליכא ואימא דולבא ואי ערמון שהוא דולבא היינו קשטניי'ס מאי פריך הלא אינו עץ עבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ממאי </span>מדקתני משנה יתירה. </span> וא'ת והא דתנא בסיפא במסכת בכורים (פ'א משנה יא)  הקונה שלשה אילנות בתוך של חבירו מביא וקורא ר'מ אומר אפי' שנים אמאי איצטריך ההיא משנה כיון דלרבנן קונה קרקע א'כ פשיטא דמביא וקורא וכי תימא איידי דנקט ר'מ שנים מביא וקורא נקט נמי שלשה לרבנן דמביא וקורא מ'מ אמאי איצטריך תו דברי ר'מ בסיפא דקתני ר'מ אומר אפי' שנים מביא וקורא וכי תימא איידי דתנא רבנן תנא נמי ר'מ א'כ מאי קשיא ליה הכא משנה יתירא דלמא איידי דתנא רבנן תנא נמי ר'מ דלרבנן איצטריך לאשמועינן דמביא ואינו קורא דלקמן בעי מאי טעמא דרבנן בשני אילנות ועוד תימה לרשב'א דאי מחייב ר'מ בלוקח פירות מן השוק בסיפא דקאמר ר'מ אפי' שנים הוה ליה למימר אפי' לקח פירות מן השוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>למעוטי חוצה לארץ. </span>והכי נמי דריש בפרק ראשית הגז (חולין דף קלו. ושם) ארצך למעוטי חוצה לארץ ותימה אמאי איצטריך מיעוטא הא אמר בסוף פ'ק דקדושין (דף לו:) כל מצוה שהיא תלויה בארץ אינה נוהגת אלא בארץ ויש מפרשים משום דבכורים איתקשו לבשר בחלב דכתיב  (שמות כג) ראשית בכורי אדמתך וגו' לא תבשל גדי בחלב אמו  ובמכלתא בהדיא מקיש להו וס'ד שיהו נוהגין אף בחוצה לארץ כמו בשר בחלב ולרשב'א נראה דלא חשיבי בכורים מצוה תלויה בארץ דלא דמי לתרומה ומעשר וחלה דהתם גוף הפירות מחוייבין בתרומה דטבל נינהו ואסורין באכילה ולכך חשובין הן תלוין בארץ אבל בכורים אין החיוב תלוי בפירות אלא באדם דאין נאסרין באכילה אע'פ שלא הפריש מהן בכורים ועוד מדלא חייב תרומה ומעשר עד שיתמרח בכרי מוכח שהחיוב תלוי בפירות לפי שלא הגיע עדיין זמן חיובן אבל בכורים ודאי חובת הגוף נינהו כע'ז דילפינן מינייהו בקדושין  (דף לז.) שאין החיוב תלוי בפירות אלא באדם ואפי' בעודן באילן מתחייב כדתנן במסכת בכורים (פ'ג מ'א) כיצד מפרישין בכורים יורד אדם לתוך שדהו ורואה תאנה שביכרה אשכול שביכר קושרו בגמי ואומר הרי אלו בכורים ואע'ג דאם אין לו [אינו] חייב לקנות מ'מ חובת הגוף נינהו כמו חובת ציצית דאע'ג דאין חייב לקנות טלית כשאין לו חשיב חובת הגוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>אדמת עכו'ם. </span>רשב'ם גרס והא תרי אדמתך כתיבי ולפי שקשה לו אידך אדמתך למה לי מגיה הספרים והא כתיבי תרי אדמתך חד למעוטי אדמת עכו'ם וחד למעוטי אדמת גר ובחנם דחק עצמו דחד אדמתך דרשינן בפ'ק דבכורים הנוטע בתוך שלו והבריך לתוך של חבירו או לתוך של רבים הרי זה אינו מביא משום דכתיב אדמתך עד שיהו כל הגידולים מאדמתך ודוקא לוקח פירות מביא וקורא לר'מ ולא מבריך בשל חבירו דכיון דקנה מחבירו חשיב אדמתך ועוד לית לן למעוטי לוקח מגר כיון דגר עצמו בר הבאה הוא כדתנן (שם פ'א מ'ד) אלו מביאים ולא קורין הגר מביא ואינו קורא לפי שאינו יכול לומר אשר נשבע לאבותינו לתת לנו ומכח ההיא משנה לא היה מניח רבינו תם לגרים לברך ברכת הזימון לפי שאינו יכול לומר שהנחלת לאבותינו ארץ טובה וקתני נמי (שם) כשהוא מתפלל בינו לבין עצמו אומר אלהי אבות ישראל וכשהוא מתפלל בבית הכנסת אומר אלהי אבותיכם ואם היתה אמו מישראל אומר אלהי אבותינו ולר'י נראה דשפיר מצי אמר גר לאבותינו ולא קיימא לן כההיא משנה אלא כר'י דפליג עלה כדאיתא בירושלמי (בכורים פ'א)  דאמר תני בשם ר'י גר עצמו מביא וקורא מאי טעמא דאמר קרא (בראשית יז) כי אב המון גוים נתתיך לשעבר היה אב לארם מכאן ואילך לכל גוים ר' יהושע בן לוי אמר הלכה כר'י עובדא אתא קומי רבי אבהו ואורי כר'י והא דאמר בפרק בתרא דמכות (דף יט.) כיון דאיכא גר דבעי למימר אשר נשבע לאבותינו ולא מצי אמר אתי שפיר כר'י וסמיך אלתת לנו דסיפיה דקרא והא דאמר ר'י בירושלמי דמביא וקורא דוקא גר מבני קיני חותן משה דמצי אמר לתת לנו שנטלו חלק בארץ כדכתיב והיה הטוב ההוא אשר ייטיב וגו' והטבנו לך (במדבר י) שנתנו להן דושנה דיריחו כדאמר בספרי והכי נמי תניא בתוספתא דבכורים ר'י אומר כל הגרים מביאים ואינם קורים ובני קיני חותן משה מביאים וקורים ור'ת אומר דההיא דירושלמי משבשתא היא דהיכי מצי למימר גר קורא אפי' מבני קיני ארמי אובד אבי דהיינו יעקב וירד מצרימה וירעו אותנו ויוציאנו וההיא דתוספתא מוקי באמו מישראל דמצי אמר לאבותינו וכן לתת לנו אם הוא מבני קיני ופליג אמתניתין דמס' בכורים דקתני באמו מישראל מביא וקורא ולר'י נראה דמתניתין נמי איירי בבני קיני ולא פליג משום דאמו מישראל לא מהני ליה למימר לתת לנו דהא אמו עצמה אינה קוראה כדתנן במתניתין (בכורים פ'א מ'ה) האשה והשליח והעבד וטומטום ואנדרוגינוס אינן קורין דלא נטלו חלק בארץ דממעט להו בספרי מאיש לפי פקודיו (במדבר כו) אע'פ שהיה להן חלק ע'י ירושה כ'ש הוא דלא קרי דלא עדיף מאמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>למעוטי אדמת עכו'ם. </span>תימה לרשב'א אמאי איצטריך הא לר'מ יש קנין לעכו'ם בארץ ישראל להפקיע מיד מעשר דתנן (ע'ז דף כ:) אין משכירין בתים לעכו'ם בארץ ישראל ואין צריך לומר שדות ומפרש בגמ' (שם כא.) מאי ואין צריך לומר שדות דמפקיע להו ממעשר נמי ונראה לר'י דדלמא מהכא הוא דגמר בכל דוכתי דיש קנין מיהו אומר רשב'א דההיא דע'ז (דף כא. ושם) יש לומר אפי' כמאן דאמר אין קנין ושם מפורש :  ודלמא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>לאו בכורים נינהו וקא מעייל חולין לעזרה. </span>בכל מקום שיש כעין הקרבה כי הכא שיש הגשה או תנופה למ'ד  וכן בפרק הזרוע (חולין דף קל: ושם ד'ה אי) גבי חזה ושוק דקאמר אי מאבראי לפני ה' כתיב ואי מגואי קא מעייל חולין בעזרה ויש בהן תנופה אבל דבר שאין עושין בו הקרבה כלל בההוא אין שייך איסור הכנסת חולין בעזרה דאל'כ לא ילבש כהן בגדי חול ויכנס בעזרה וגם ישראל לא יכנס בעזרה ועוד דקאמר בהקומץ רבה (מנחות דף כא: ושם ד'ה חולין) יאכלוה שיאכלו עמה חולין ותרומה כדי שתהא נאכלת על השבע : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעשר ראשון דלוי הוא. </span>ואע'ג דדמאי אינו מחייב ליתנו מספק משום דמצי אמר אייתי ראיה דלא מתוקן הוא ושקול אומר רשב'א דלא דמי דהכא אין הכהן מוחזק יותר מן הלוי ושל ישראל ממה נפשך אינם דאם בכורים הם דכהן הם ואם לאו בכורים נינהו א'כ מעשר ראשון הוא והוי דלוי ועוד דמאי דלא הוי אלא ספיקא דרבנן אין צריך לקיים מצות נתינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמקדיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמקדיש </span>להו. </span>תימה דבפ' התודה (מנחות דף פ: ושם ד'ה וכי)  גבי תודה שנתערבה בתמורה דמשני דלמא לאו תודה היא והוי לחם חולין בעזרה ואמאי לא פריך דלקדיש ליה על תנאי שאם אינה תודה יקדש הלחם לבדק הבית או לדמי נסכים וי'ל דגבי תודה כיון שעשה ארבעים חלות מארבעה מינים מוכחא מילתא טובא שלשם תודה מביאם ולהכי אפי' הקדיש על תנאי חשיבי חולין בעזרה כיון שאין דרך לעשות משאר הקדש מה שעשה מזה אבל הכא בכורים כי מקדיש להו לדמי לא מיחזי חולין בעזרה אלא כשאר הקדש שדרך להביא הקדש בעזרה כדאמר (תמיד כט. מדות פ'ג מ'ח)  גפן של זהב היתה שם שכל מי שמתנדב גרגיר מביא ותולה בה שאינו עושה בכורים אלא הגשה אצל המזבח לרבנן ואפי' לראב'י דמצריך תנופה אין הוכחה כל כך מתנופה שלשם בכורים מביאן ואפי' בקריאת הפסוקים אין הוכחה כל כך אלא הוי כקורא בתורה הואיל ואינו עושה בגוף הפירות כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרומה </span>לכהן ומעשר ראשון ללוי דברי רבי עקיבא. </span>ודלא כפ'ה דפירש דפליגי בתר דקנסינהו עזרא אלא מדאורייתא פליגי כדאמר ביש מותרות (יבמות דף פו:) דמפיק טעמא מקראי והוי לר'ע דוקא ללוי ולרבי אלעזר אף לכהן אבל בתר קנסא הוי לר'ע אף לכהן ולרבי אלעזר בן עזריה דוקא לכהן וה'מ לשנויי הכא אפילו כר'ע ובתר קנסא אי נמי שיפריש עליה ממקום אחר על תנאי שאם אינן בכורים יהו פירות הללו מעשר ואם הם בכורים יהא מעשר של אלו בצפונם או בדרומם ומעשר עני שלהם יהיב ללוי עני ואם מעשר שני יעלה ויאכל בירושלים ובחד מהנך שנויי צריך לשנויי אליבא דר'מ דמאי טעמא באילן אחד מביא ואינו קורא דלדידיה ליכא למימר כר' אלעזר בן עזריה דבהדיא פליג עלה ביש מותרות (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הראוי לבילה כו'. </span>עיקר מלתא בפ' המנחות והנסכים (מנחות דף קג: ושם) גבי הרי עלי ס'א כדפירש הקונטרס וא'ת ומאי פריך התם וכי לא בלל מאי הוי והתנן אם לא בלל כשר נהי דבלילה לא מעכבא מ'מ לכתחלה מצוה לבלול וטוב שיביאו בשני כלים דיכול להביא בין בכלי אחד בין בשני כלים כמו שירצה כיון דנדר סתם דדוקא כי אמר הרי עלי שני עשרונים להביא בכלי אחד תנן התם (דף קב: ע'ש) דאם הביא בשני כלים פסול ואומר ר'י דהך דס'א קאי אהך דקתני רישא מתנדב אדם מנחה ששים עשרון ומביא בכלי אחד ואם אמר הרי עלי ס'א כלומר מנחה של ס'א דהשתא צריך להביא בכלי אחד דכיון דאמר מנחה לקרבן גדול קא מכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דעביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעביד </span>להו כר' יוסי בר חנינא. </span>פי' שלא עשה לקיחה והבאה כאחד וא'ת ומי דחקו לומר דעביד כר' יוסי בר חנינא לימא דעביד כמתני' ששיגרם לגמרי ביד שליח כדתנן במסכת בכורים (פ'א מ'ה) דשליח מביא ואינו קורא ויש לומר דהכי קאמר ר'מ מביא ואינו קורא משמע שמביא הוא בעצמו ולא שמשגרם ביד שליח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בצרן </span> ושגרן ביד שליח ומת שליח  בדרך</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 82
dfh: a
trm: שתהא לקיחה והבאה באחד.
txt:
<span class='five'>שתהא לקיחה והבאה באחד. </span>פ'ה דבצרן שליח והביאן לירושלם קורין בעלים דשלוחו של אדם כמותו ויכול לקרות הנה הבאתי וגו' ואין נראה שיקראו בעלים כדמשמע בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה רב פפא והא קונה שני אילנות דלחפור ולשרש קיימי כו'. </span>פי' הקונטרס דפריך משום דמתניתין לא מפלגא ומיירי אפילו בדקל ותימה דאם כן מאי משני רב פפא לדידיה נמי תקשי ומה שתירץ בקונטרס זהו דוחק ועוד דמפרש דמזבין ליה לחמש שנים שאם ימות תוך כך יטע אחר במקומו הא קתני ואם מתו אין לו קרקע היינו שלא יטע אחר במקומו דאי לזרוע תחתיו קאמר דאין לו קרקע כשמתו פשיטא דהא אפי' בעודן האילנות חיות קתני דלא קנה קרקע ונראה לרבינו תם (ב) דרב זביד נקט דקל וכל דדמי ליה כגון ארזים ושאר אילנות שכבר נקצצו פעם אחת דתו אי יבשי אין גזען מחליף והשתא פריך ליה רב פפא שפיר דמסתמא מתני' איירי ברוב אילנות דקלים וארזים ושאר אילנות שנקצצו (ג) מרובין משאר אילנות שלא נקצצו ומשני דמתני' איירי דזבין ליה לחמש שנים ומסתמא לפי שהן נטיעות ואין דרכן למות בה' שנים איירי ולא אסח דעתיה ומיהו אם מתו תוך ה' שנים לא יטע אחרים במקומן ובג' אילנות דקנה קרקע יטע אחרים במקומן עוד מפרש ר'ת לפי שיטת ר'ח דלא גרס במילתיה דרב זביד אין לו גזע לבעל הדקל אלא סבר רב זביד למימר אין לו גזע כלומר אין לו דין גזע דנימא העולה משרשים לבעל הקרקע אלא הכל לבעל הדקל ואפי' העולה מן השרשים כיון דלחפור ולשרש קיימי דכשיבש האילן יקח בעל האילן את השרשין ויחפור וישרש את הכל אסוחי אסח דעתיה בעל הקרקע ולאו דוקא נקט דקל דהוא הדין שאר אילנות והיינו טעותא דא'כ אמאי קאמר רב נחמן דקל ומתני' לא קשיא דהא משני ליה בדזבין ליה לה' שנים ובתר חמש שנים הדרי למוכר דלא קיימי השתא לחפור ולשרש ואין להקשות לכל הפירושים דכיון דלוקח מסתלק מן האילנות לאחר ה' שנים היכי אית ליה העולה מן הגזע שהיא שלו לקוץ כדאמר רב נחמן לקוץ הא אפי' ענפים שבאילן אין יכול לקוץ כדאמרינן בהמקבל (ב'מ קט. ושם) המקבל שדה מחבירו לשנים מועטות אין לו קורות שקמה ואמר אביי שקמה אין לו שבח שקמה יש לו ורבא אמר אפי' שבח שקמה אין לו פי' ענפים שגדלו אחר שקבל שדהו והלכה כרבא דשאני הכא דאם לא היה קוצץ היה לוקח פירות הגדילים ביוצא מן הגזע ולכך כשאומר לו לקוץ משום דחייש דלא לימא תלת זבנת לי הרי הוא של לוקח תחת הפירות ולר'י נראה דסלקא דעתיה דרב פפא דרב זביד ה'ק דוקא דקל אין לו גזע לבעל הדקל דאסוחי אסח דעתיה לפי שכשמתייבש בראשו וקוצצין אותו שוב אין מחליף גזעו דסבור הוא שלא יעלה כלום מן הגזע קודם שיתייבשו אבל שאר אילנות שיכול לקצוץ כשיתייבשו בראשן ויחליפו גזע לא מסח דעתיה ומשום הכי פריך ליה רב פפא ממתניתין דקנה ב' אילנות יש לו גזע והא קיימי לחפור ולשרש אפי' שאר אילנות כשמתייבשין בראשן ואע'ג דגזען מחליף אין מועיל לו כלום דאין יכול לקצוץ כדי להחליף גזע כדמוכח לקמן (דף פג.) דתניא גבי שני אילנות לפיכך יבש או נקצץ אין לו קרקע משמע נקצץ אע'פ שלא יבש עדיין וראוי להחליף גזע וא'כ מה לי דקל מה לי שאר אילנות כך זה עומד לשרש ולחפור כשייבש בראשו כמו זה ולבסוף מסיק רב זביד מתניתין דזבנה לה' שנים שאם יבש בתוך ה' יקצצו להחליף גזעו ומכר לו האילן בחייו לפיכך לא מסח דעתיה והשתא רב זביד דנקט דקל לאו דוקא דהוא הדין שאר אילנות אלא משום דשאר אילנות לא פסיקא ליה דפעמים יש להם גזע כשמוכרן לה' שנים לקצצן כדי להחליף גזע אבל דקל לא שייך למכרו לה' שנים כדי לקצצו כדי להחליף גזעו דאין גזעו מחליף ומיהו קשה לפי' זה דבקנה ג' אמאי קתני דאם מתו יש לו קרקע ויטע אחר במקומו כיון דמתני' איירי דזבין לה' שנים  שהתנה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדברי </span> רבינו נלמד שלשה אין להן דרך הא שתים ב] יש להן דרך. פי' משמע מתוך דברי ר' אלעזר דיותר יש להן דרך מאורה וסלו ומדתנן בשנים הגדילו לא ישפה אלמא יש לו אורה וסלו כיון דאפילו משפה אינו ומדיש לו אורה וסלו בשנים כל שכן דרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>וזורע </span>את הניר. </span>ואינו מרחיק הזרעים מן השורה אלא כדי עבודת הכרם ששתי שורות ששערן לצד אחד חשיבי כרם אע'פ שמן העיקר אנו מודדין ט'ז ויש בין שני השורות ט'ז אמה והוו מפוזרין והוי גפן יחידי דאין צריך להרחיק אלא שלשה טפחים מכל מקום ביניהן תחת ענפי הגפנים אסור לזרוע מדרבנן וחשיבי כרם:  זיל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>הב ליה כמלא בקר וכליו. </span>פ'ה אי איכא כמלא בקר וכליו בין אילן לאילן זיל הב ליה ארעא ולפירושו לא מייתי רב יוסף ראיה אמאי דאקשי ליה אביי ויש ליישב דמייתי סייעתא לריש מילתיה דרב יוסף דמד' אמות לא הוו רצופין ואם כן ריש מילתיה דרב נחמן משבשתא היא ומדרישא ליתא סיפא נמי ליתא ועוד דעובדא דרבי יהודה כרבי שמעון אתיא ור'ש אית ליה מד' ועד ח' דלא מסתבר ליה לאוקמה דאתיא כרבנן ורבנן סברי מד' ועד ט'ז כדאמר בסמוך דסבר ליה מדלרבי שמעון פלגא לרבנן נמי פלגא ויש מפרשים אי איכא לכל אילן כמלא בקר וכליו דהיינו ח' אמות תן לו קרקע אבל בטפי הוו מפוזרים ורב יוסף שמיע ליה בהדיא מרב יהודה דלמעוטי יותר מח' אמות אתא שהן מפוזרין ולא למעוטי פחות מח' ולומר שהן רצופין ולכל הפירושין כמלא בקר וכליו לא נקטי אלא לשיעורא בעלמא ולא משום דצריך שיעור שיעבור לבקר וכליו דהא בדורא דרעותא בבבל הוה ובבבל שיעור בקר וכליו לא הוי אלא שתי אמות כדאמר בלא יחפור (לעיל דף כו.) ואע'ג דלענין הרחקה משדה חבירו (ה) חלקנו בין בבל לארץ ישראל לענין רצופה דשמעתין אין חילוק תדע דאמר רב נחמן אמר שמואל דפחות מח' הוו רצופין ואילו לענין הרחקה לא בעינן אלא ד' אמות כדאמר בלא יחפור וקצת יש גמגום אמאי נקט האי לישנא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפי' </span>הכי מעשה רב. </span>ואם תאמר ממעשה אין להוכיח כלום דשמא ביותר מח' נמי היו מתירים ומעשה שהיה כך היה וי'ל דסברא הוא דעל פי חכמים עשו וכל מה שהיו יכולין להתיר לו התירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמה </span>יהו מרוחקים ט'ז אמה הרי זה קנה קרקע כו'. </span>ותימה דגבי מכר בט'ז לא חשיבי מפוזרים וקנה קרקע וגבי כלאים חשיבי מפוזרים דקתני לעיל כרם הנטוע על ט'ז אמה מותר להביא זרע לשם ויש לומר דגבי מכר מודדין אמות מצומצמות אבל אמות כלאים הן אמות שוחקות ואי אפשר שלא יהא יותר מט'ז לכך חשיבי מפוזרים והשתא הא דקאמר לעיל מד' ועד ח' וכן מח' ועד ט'ז הוי עד ועד בכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרכובה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרכובה </span>שבגפן כו'. </span>לפ'ה דמפרש לשון הרכבה קשה חדא דבמשנת כלאים גרס הארכובה ועוד דלא איירי ההיא משנה בהרכבה כלל ועוד דמאי נפקא מינה בהך הרכבה לענין כלאים ונראה דארכובה היינו הברכה כאדם הכורע על ברכיו כן כורעין הגפן בארץ כשהוא זקן הרבה ומכסין אותו בקרקע באמצע כדי שתשתרש וקאמר דאין מודדין לענין כלאים אלא מעיקר השני ומדנקט לשון עיקר מוכח שמודדין ממקום רוחב:  רשות</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רשות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רשות </span>הרבים מהו שתפסיק. </span>לאו ברוחב ט'ז איירי אע'פ שסתמו כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכר </span>את הקנה כו'. </span>קנה היא ריאה עם הלב ומספקא ליה לר'י אם מכר הלב אם מכר ריאה אם מכר ריאה אם מכר הלב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לוקח </span>יכול לחזור בו ולא מוכר. </span>אור'ת דרבא דפסיק בפ' הזהב (ב'מ דף נ: ושם ד'ה אמר) שתות קנה ומחזיר אונאה אתי שפיר כרב חסדא ולא בעי למימר דקנה בעל כרחו אלא רצה קנה ומחזיר אונאה אלא שלא חש רבא לפרש רצה משום דקאי אמתניתין דהתם דקתני ידו על העליונה ותניא כוותיה דרבא דקא מייתי התם היינו מרבי יהודה הנשיא דאמר רצה אומר תן לי מקחי ולא כר' נתן אע'ג דלכאורה משמע דהוי כר'נ דנקט רבא ממש לישנא דנקט ר'נ מכל מקום רבא הוי כרבי יהודה הנשיא וקנה דרבא לא הוי כקנה דר'נ דקנה דרבא אם רצה וקנה דר' נתן על כרחו והא דאמר התם בתר הכי מתני' דלא כרבי נתן ולא כרבי יהודה הנשיא כו' וקאמר רבה לעולם רבי נתן ותני נמי בברייתא רצה רבא אמר לעולם כרבי יהודה הנשיא מה שלא רצה רבא להעמיד כר'נ ותני רצה אע'ג דרבא גופיה קאמר קנה ובעי למימר רצה היינו משום דאיהו קאי אמתניתין אבל ר'נ דלא קאי אמתניתין הוה ליה לפרושי:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לאו דאוניתן לא הדרת בך. </span>וא'ת ביתר משתות דקיימא לן דבטל מקח ואפילו המאנה יכול לחזור אמאי לא אמר נמי התם אי לאו דאוניתן כו' כמו בשתות וי'ל לפי שהוא רחוק מן המקח יותר מדאי וכאילו לא מכר כלל שאין ראוי מקח כזה להתקיים וריב'ם פי' דאפילו ביתר משתות אין המאנה חוזר בו אלא כשהמתאנה תובע אונאתו כיון שתובע יותר משתות דהוי ביטול מקח הוי מקח טעות ויכול גם המאנה לחזור בו אבל אם המתאנה אינו תובע אונאתו ורוצה להחזיק המקח כמו שקנה אין סברא שיוכל המאנה לחזור בו דמצי א'ל אי לאו דאוניתן כו' כמו בשתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>תונא יפות ונמצאו רעות. </span>שוה בשוה איירי ומאי קא משמע לן שיוכל לוקח לחזור בו ולא מוכר פשיטא אלא הא קא משמע לן דאפילו הוקרו אחרי כן אין המוכר יכול לחזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוזלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוזלו </span>ועמדו על שלש. </span>ה'מ למימר על ד' דהוי נמי ביטול מקח אלא איידי דנקט לעיל שהוקרו שנים נקט נמי שהוזלו שנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>קא משמע לן רב חסדא היינו מתניתין. </span>דע'כ מתניתין להכי הוא דאתא דאי לאו הכי מאי קא משמע לן וכי תימא אע'ג דלא קא משמע לן מידי יש לו לשנות (ד) כי היכי דקתני יפות ונמצאו יפות ואע'ג דהוקרו והוזלו אלף פעמים ברשות לוקח הוקרו והוזלו שלגמרי נתקיים המקח לאלתר וי'ל דאי רישא  (ה) חידוש הוה ניחא הא דנקט סיפא אע'ג דפשיטא כדי למנות ארבע מדות אבל אי ברישא נמי ליכא חידוש א'כ בחנם הזכיר במתניתין כל דין יפות ורעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>ממתניתין ה'א דרב חסדא תרוייהו מצו הדרי בהו. </span>בהוקרו והוזלו ומתניתין היינו טעמא ביפות ונמצאו רעות דלוקח מצי הדר ביה ולא מוכר אע'פ שהוקרו משום דאם בא מוכר לחזור א'ל לוקח לא נתאניתי אע'פ (ו) שאמר יפות יודע היה שהן רעות דטוב טוב יאמר המוכר אבל במוכר לו שוה חמש בשש והוקרו דרב חסדא לא שייך למימר הכי ולכך יכול לחזור בו אפי' מוכר וסיפא מתניתין דרעות ונמצאו יפות דמוכר מצי הדר ביה ולא לוקח אע'פ שהוזלו משום דא'ל מוכר לא נתאניתי יודע הייתי שהן יפות אע'פ שהיית אומר דרעות הן דרע רע יאמר הקונה אבל מכר לו שוה שש בחמש והוזלו יכול לחזור בו אפילו לוקח דלא שייך למימר הכי כן פ'ה  בשם רש'י ועוד פר'י בע'א דלרב חסדא מצו הדרי תרוייהו דממתניתין ליכא למשמע מידי דאפשר דמתניתין איירי דלא הוקרו ולא הוזלו וכי תימא מאי קא משמע לן איצטריך סד'א דיפות ונמצאו רעות לא יוכל לחזור בו אפילו לוקח שיודע שהן רעות אע'פ שהמוכר אמר שהן יפות דטוב טוב יאמר המוכר וכענין זה יש לפרש סיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>שימשא סומקתי היא. </span>פי' ה'ר מנחם דנפקא מיניה לנודר מן האדום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בצפרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בצפרא </span>חלפא אבי וורדי דג'ע. </span>ומשמע דג'ע במזרח הוא ואפילו למאי דאמר איפכא הוי במזרח כדפ'ה וכן משמע במדרש דארץ כוש במזרחו של עולם כדכתיב (בראשית ב) הוא הסובב את כל ארץ כוש וזה הנהר יוצא מעדן א'כ (ז) עומד במזרח מסתמא והא דאמר בבראשית רבה בפ'כ שרוח מזרחית קולטת היא קלטה אדם הראשון כדכתיב (שם ג) ויגרש את האדם וישכן מקדם לגן עדן וגו' קלטה קין כדכתיב וישב בארץ נוד קדמת עדן משמע דאדם הראשון וקין במזרחו של עולם היו ושם אנו עומדים א'כ ג'ע היה במערב העולם צריך לומר (ח) דמזרח דקרא היינו קדם של עולם שאצל ג'ע והיינו קדמת עדן קדם העולם שאצל גן עדן והא דאמר בב'ר שרוח מזרחי קולטת היינו רוח מזרחי של עולם ולא של גן עדן :  יין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יין </span>וחומץ. </span>וא'ת והא אמר לקמן בהמוכר את הפירות (דף צו. ושם)  הבודק את החבית להיות מפריש עליה תרומה ואח'כ נמצאת חומץ כל ג' ימים (הראשונים) ודאי תרומה מכאן ואילך ספק פי' שלא תהא תרומתו תרומה ואמאי והא לרבנן אמרי' מין אחד הן וי'ל דהתם טעמא משום דלא נתכוין להפריש אלא יין ונמצא חומץ דהוי טעות אבל נתכוין להפריש חומץ הוי תרומה וכן משמע בתוספתא דתרומה  (פ'ד) אבל קשה דאמר בהאשה רבה  (יבמות דף פט.) התורם קישות ונמצאת מרה תרומתו תרומה ויחזור ויתרום וכן מן הטמא על הטהור אמר התם דבשוגג תרומתו תרומה אע'פ שטעה ושם פירשתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדד </span>והניח ע'ג סימטא קנה. </span>כשהמוכר מודד איירי אע'פ שמשיכת המוכר אינה מועלת ללוקח הכא שאני (ד) כשמודד ומניח על גבי סימטא אבל מדד לוקח פשיטא ובהא לא הוה ס'ד דא'ר זירא שמא לא שמע רבי אלא במודד לתוך קופתו אבל על גבי קרקע לא אע'ג דמשיכה מועלת בסימטא כאילו מושך ברשותו בלא משיכה מיהא לא קנה בסימטא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חצר </span>השותפין קונין זה מזה. </span>משמע מתוך הלשון שהחצר קונה בלא זכיית כליו ומשמע ליה דקנה אף בלא משיכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע מדד ולא משך לא קנה מאי לאו בסימטא. </span>וקשה לר' אסי וא'ת דלמא בכליו של מוכר איירי ולא הניח על גבי סימטא ומשום הכי לא קנה וכי תימא אי בכליו של מוכר היכי מהניא משיכה דודאי מהניא כמו שאפרש לקמן (ה)  ונראה דמדנקט מדד ולא משך משמע דלא מהני מידי אלא משיכה מדלא קתני מדד ולא הניח ע'ג קרקע ולא משך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: b
trm: ברה'ר ממאן אגר.
txt:
<span class='five'>ברה'ר ממאן אגר. </span>אבל בסימטא מצי אגר מבני ההוא מבוי דפתוח לההוא סימטא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הכי </span>קאמר אי ברשות בעלים היא כו'. </span>כולה ה'מ לאוקמה ברשות בעלים ולפרש משך מרשות בעלים לסימטא אלא דלא הוה שייך לשון משך דהוה ליה למימר הוציאו מרשות בעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>ברה'ר כאן בסימטא. </span>וא'ת אם כן מאי אפילו ויש לומר דהכי קאמר לא מיבעיא בחצר של שניהם אלא אפילו בסימטא נמי קנה:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>מקום שיש לו רשות להניח. </span>וא'ת והא דאמר לעיל מדד והניח ע'ג סימטא קנה ואוקימנא לתוך קופתו משמע דוקא מדד אבל לא מדד לא קנה לו כליו ואומר ר'י דבעי למימר זיל קני וכיון דמדד כדאמר ליה זיל קני דמי והשתא ניחא דצריכי הני תרי מילי דר' יוחנן ומיהו ההיא דלעיל דקאמר אפילו ברשות הרבים ואוקימנא בסימטא תימה למאי איצטריכא וי'ל דשמא חדא מכלל חברתה אתמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>מדות במוכרים. </span>פירש רבינו שמואל דאין לפרש ד' רשויות דהא רשות מוכר ונפקד חדא היא דהכא והכא שייך למימר קבלה ושכירות מקום הוצאה והגבהה וקשה לפירושו דאם כן ליערבינהו וליתנינהו ברשות מוכר ורשות נפקד לא קנה עד שקבל עליו או יגביהנה או יוציאנה או ישכור מקומו ועוד דאין נראה שתועיל קבלה ברשות מוכר דאין אדם מקנה רשותו לאחרים ע'י עצמו כדתנן בפ' חלון (עירובין דף עט: ושם) דמזכה להן על ידי בנו ובתו הגדולים אבל לא ע'י בנו ובתו הקטנים מפני שידן כידו ומ'מ אין לפרש דחשיב רשויות דלמאי דבעי למימר השתא דמדה של לוקח קני אפילו ברה'ר כל שכן ברשות מוכר דקני דהא לבסוף דמסקינן דברה'ר לא קנה אפ'ה מיבעיא לן אי קנה ברשות מוכר כליו של לוקח אי לא ואם כן מיבעי לן לפרושי דהא דקאמר ברשות מוכר לא קנה עד שיגביהנה דבכליו של מוכר איירי ובלאו הכי צ'ל כן לקמן כי אמר דכליו של לוקח קנה ברשות מוכר א'כ לא חשיב אלא רשות אחד כיון דכליו של לוקח קנה בכל מקום דהשתא אין חילוק בין רה'ר לרשות מוכר אלא (א) דחשיב ד' מדות דכלים מדת סרסור ומדת מוכר ומדת לוקח ומדת נפקד: 


lvr: 43
pgn: 85
dfh: a
trm: הכי
txt:
<span class='five'>הכי </span>גרסינן בתוספתא (רפ'ה) ברשות הלה הנפקדים אצלו לא קנה עד שקיבל עליו או עד שיגביהנה ויוציאנה או ישכור את מקומו אבל לפי ספרים דגרסי עד שיגביהנה או עד שיוציאנה קשה ליערבינהו וליתנינהו רשות מוכר בהדי נפקד והשתא משמע דבקבלה כדי זוכה לו לקונה וא'ת בסוף פ'ק דגיטין (דף יג. ושם:) דאמר מנה לי בידך תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה ומה צריך מעמד ג' הא מוכח התם דתן כזכי דמי דתנן (שם יא: ושם ד'ה כל) האומר תן גט זה לאשתי ושטר שחרור זה לעבדי חוזר בגט ואינו חוזר בשחרור משום דתן כזכי וא'כ בלא מעמד ג' יקנה לו כדאמר הכא ולמאי דפירש ר'ת דמעמד שלשתן קנה אפילו בעל כרחו של נפקד אתי שפיר דאיצטריך לכך מעמד ג' ולמאי דמפרש נמי ר'ת דלא אמרינן תן כזכי אלא היכא דבשעה שנותן לו אומר לו תן אבל אם כבר היה בידו לא אמרינן תן כזכי אתי שפיר ועוד י'ל דאהני נמי מעמד ג' דאפי' אין הפקדון ביד הנפקד דקני דאי לאו מעמד ג' אינו יכול לזכות לו אלא כשהוא ברשותו:  כליו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כליו </span>של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח או לא. </span>אע'ג דברשות הרבים אמרינן לעיל דלכ'ע לא קנה התם ה'ט משום דלא ניחא להו לבני רה'ר שיניח כליו שם דמאן פייס (ב) ודמאן שביק אבל ברשות מוכר מיבעיא דאע'ג דא'ר יוחנן דכל מקום שיש לו רשות להניחו קנה דלמא לא אתא למעט אלא רה'ר אבל מוכר שמא משאיל לו מקום ללוקח שיקנה מה שהוא מוכר לו וא'ת ואמאי לא פשיט מהא דאמר ר' יוחנן לעיל (דף פד:) מדד והניח ע'ג סימטא קנה ואסיק לעיל במודד לתוך קופתו ודוקא בסימטא אבל ברשות מוכר לא ויש לומר דרבי יוחנן דנקט סימטא היינו משום דברשות מוכר מיבעי ליה וכן משמע בגיטין בהזורק (דף עח. ושם ד'ה כגון)  דקאמר אהא דתנן זרקו לה לתוך חיקה או לתוך קלתה מגורשת ודייק אמאי מגורשת כליו של לוקח ברשות מוכר הוא שמע מינה כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח ומשני עלה ר' יוחנן מקום חיקה קנוי לה מקום קלתה קנוי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיה בעלה מוכר קלתות. </span>וא'ת נהי דנותן לה רשות ומשאילה מ'מ הא בעי חזקה כדאמרינן בהשואל (ב'מ דף צט: ושם)  כשם שהקרקע נקנה בכסף בשטר ובחזקה כו' כך שכירות קרקע כו' ותירץ ריב'א דאע'ג דאין המקום קנוי לה (ג) דכיון דיש לה רשות להביא קלתה שם קני לה קלתה דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניח כמו גבי סימטא אע'פ שאין סימטא קנוי לו מ'מ הכלי עצמו קונה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בכליו דמוכר. </span>משמע מהכא דמשיכה מועלת ללוקח בכליו של מוכר דקתני דקנה כשמוציאה מרשותו: (ד) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכליו </span>דמוכר אמאי קנה לוקח. </span>דכי היכי דכליו של לוקח לא מבטל אגב רשות מוכר ה'נ אית לן למימר דכליו של מוכר לא מבטל אגב רשות לוקח והוי מצי לדחויי אע'ג דכליו של לוקח לא בטל אגב רשות מוכר כלי של מוכר בטל אגב רשות לוקח דניחא ליה למוכר שיתבטל כליו אגב הרשות שיתקיים המקח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משך </span>חמרין ופועלין. </span>בנו'ן ול'ג חמריו ופועליו בוי'ו דאם כן הוה משמע דמיירי בחמריו ופועליו דלוקח ולא יתכן דאם כן בלא פירקן נמי וא'ת הא דבעי ר' אלעזר בפ'ק דבבא מציעא (דף ט: ושם ד'ה משוך) האומר לחבירו משוך בהמה זו וקני כלים שעליה מהו מי מהניא משיכה דבהמה לאקנויי כלים שעליה או לא תפשוט מהכא דלא מהניא דקתני שניהן יכולין לחזור בהן וי'ל דהכא כשמשך החמרים אבל החמורים לא משך אלא החמרים משכו את החמורים עמהן א'נ התם דוקא מיבעי ליה דאמר ליה שע'י משיכת בהמה יקנה הכלים אבל הכא דלא מיירי בהכי אלא דאמר ליה זיל וקני גרידא ומשום הכי לא קנה תבואה במשיכת בהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>פסק עד שלא מדד בין מדד עד שלא פסק. </span>ואפי' מדד ופסק נמי שניהן יכולין לחזור כיון דעדיין לא פירקן אלא נקט הכי משום דבעי לפלוגי בסיפא בין פסק עד שלא מדד למדד עד שלא פסק:  ומדכליו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומדכליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומדכליו </span>של מוכר ברשות לוקח לא קנה כו'. </span>וא'ת מנא ליה דמתורת רשותו קנה דלמא מתורת משיכה קנה דהא משיכה מועלת בכליו של מוכר כדמפרש לעיל וי'ל דהכא דייק דמתורת רשותו קנה כדפירש לעיל בקונטרס דפירקן והכניסן לתוך ביתו משמע בין מוכר בין לוקח וא'ת בלא פירקן נמי כיון שהכניסן ליקני דליבטיל אגב רשות לוקח ואור'י דדוקא כלי הוא דבטיל אגב הרשות אבל בהמה לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>דברים שדרכן בהגבהה אין נקנים אלא בהגבהה. </span>והא דפריך במי שמת (לקמן דף קנא.) גבי מלוגא דשטרי והא לא משך ודוחק לומר שהיה כל כך הרבה שטרות שלא היה דרכן להגביה אלא לאו דוקא נקט משך אלא כלומר והא לא הגביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>כיס דבר הגבהה הוא כו'. </span>לא פריך להאי לישנא דמשני בריש אלו נערות (כתובות דף לא:) כשצירף ידו למטה מג' וקבלה דלא קנה מטעם משיכה אלא מטעם חצר וידו כחצרו אלא לההוא לישנא דהתם דקני משום משיכה פריך וא'ת והיכי ס'ד דמיירי בכיס דבר הגבהה הוא א'כ היכי מיחייב לענין שבת הא אין דרך הוצאה בכך כדדייק בריש אלו נערות  (שם) אי בזוטרי אין דרך הוצאה בכך אלא במיצעי ויש לומר דיש דברים שדרך הוצאה בכך לענין שבת ואפי' הכי לענין קנין אין נקנין אלא בהגבהה שדרכן להגביה אי נמי במגרר דרך מחתרת דהוי דרך הוצאה אי נמי הוה ליה למימר וליטעמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לצדדין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לצדדין </span>קתני. </span>תימה לרשב'א אמאי לא מוקי לה בכלים שאין דרכן להגביה שגם הן נקנין בהגבהה כדמשמע לעיל דאוקמינן במידי דבעי מיתנא וקתני הגונב כיס בשבת חייב שכבר נתחייב בגניבה דהיינו בהגבהה:  אטו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>פשתן בשליפי רברבי מי לא עבדי ליה. </span>בשלמא אי מוקמינן רישא בשליפי זוטרי וכן פשתן בשליפי זוטרי ובעינן ביה בהגבהה משום שאין דרכו במשיכה כלל אבל שאר דברים אע'פ שדרכן בהגבהה נקנית נמי במשיכה אבל השתא דמוקמינן בשליפי רברבי אמאי פשתן אינו נקנה אלא עד שיטלטלנו דהיינו בהגבהה והא אורחיה במשיכה כיון שהוא בשליפי רברבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ראשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראשון </span>ראשון קנה. </span>פ'ה דלא מצי למיפרך מסיפא דקתני ברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה דאיכא לאוקומי כשנתמלאה המדה ואין נראה לר'י דלא מצי למימר דאיירי כשנתמלאה המדה דא'כ ליתני בהדי' בבא דסרסור ולתני ברה'ר ובחצר שאינו של שניהן וברשות לוקח כו' ומיהו לא ניחא ליה למיפרך מסיפא כיון דמצי פריך מרישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדאמר </span>רב כהנא שנתות היו בהין. </span>תימה לרבינו חיים והלא לא רב כהנא אמרה אלא משנה היא בפ' ב' מדות (מנחות דף פז:)  ואר'י דבפ' המוציא יין (שבת דף עח:)  תנן סיד כדי לעשות אנדיפי ומפרש רב כהנא (שם פ:) מאי אנדיפי שנתות כדתנן שנתות היו בהין כו' הלכך מביא הכא רב כהנא דאשמעי' דאפילו במדות של חול עושין ולכך מיחייב המוציא סיד כשיעור לעשות בו שנתות אבל ממתניתין דמנחות לא חזינן שיש שנתות אלא במדות של קודש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דינר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דינר </span>ליום כו'. </span>נראה לרשב'א דהא דתנן באיזהו נשך (ב'מ דף סה.) מרבין על השכר ואין מרבין על המכר האי דשרי להרבות על השכר כגון שנכנס מיד לתוך הבית דבענין אחר לא שרי להרבות דמיחזי כאגר נטר כדאמרינן הכא:  לך</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 87
dfh: a
trm: ויפה לך קרקע כל שהוא וקני כל מה שעליה.
txt:
<span class='five'>ויפה לך קרקע כל שהוא וקני כל מה שעליה. </span>כלומר החזק בקרקע ע'י יפוי דהוי כעין נעל וגדר כל שהוא ותהא שאולה לך להיות כחצרך לענין זה שתקנה מה שעליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>המוכר </span>יין ושמן לחבירו והוקרו והוזלו. </span>לאו דוקא הוקרו והוזלו אלא שאין דרך לחזור בחנם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשברה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשברה </span>לסרסור. </span>פי' הקונטרס לפי שהסרסור קנאה לעצמו וחוזר ומוכר לבעל הבית ותימה דאם כן אמאי נקט נשברה ושבק יוקרא וזולא דאיירי בה רישא הוי ליה למימר היה סרסור ביניהן והוקרו והוזלו ופי' ריב'ם היה סרסור ביניהם ומדד להן כדרך סרסורים שמודדין בשכר שנותנין להן ונשברה החבית ע'י מדידה נשברה לסרסור וכגון שלא היה מחמת אונס אלא ע'י שלא נזהר יפה במדידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>כאן תנא דליתנייה רב מדות. </span>רבינו שמואל מגיה דאתנייה רב כלומר ששנה לו רב מדות משום דקשיא לי' היאך יתכן שהיה רבו של רב והא בימי רבא הוה כדאמרינן ביבמות  (דף ג. ושם ד'ה דאמר) אמר רבא אמר לי רב יצחק בר אבדימי וקשה לר'ת דבפ' כל הבשר (חולין דף קי. ושם ד'ה איכא) אמר איכא תנא דאתניי' לרב כחל אחוי ליה לרב יצחק בר אבדימי א'ל אני לא שניתי לו כחל כל עיקר ולדבריו הוה לי' למימר ממנו ואמר רבינו תם דשני רב יצחק בר אבדימי הוו חד בימי רבי וחד בימי רבא כדאמרינן בפ' כירה (שבת דף מ:) אמר רב יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ ואותו היה רבו של רב ומיהו הכא אומר רשב'א דעל כרחך רב יצחק בר אבדימי הוא תלמידו של רב דאי ס'ד רבו של רב  (ה) היכי קאמר לר'א הא איתמר עלה אמר ר' אבהו (א'ר יוחנן) והא אפי' ר' יוחנן שהיה רבו של רבי אבהו היה קורא את רב שהיה תלמידו של רב יצחק בר אבדימי רבינו כדאמרי'  באלו טריפות (חולין דף נד) :  והתנן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>הרכינה ומיצה הרי היא של תרומה. </span>תימה אמאי הוי של תרומה והא אינו חייב לתרום אלא אחד מן נ' א'כ כמו אותן מדות של חולין תהיה של תרומה ושל חולין היו בלא הרכינה ומיצה וי'ל דכשקרא שם על אותה מדה גמר בדעתו שתהיה כולה תרומה עם המיצוי ודוקא בתרומה אמר הרכינה ומיצה הוי תרומה אבל לענין מעשרות לא דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>יאוש בעלים נגעו. </span>הוי מצי לשנויי דהוי תרומה משום דאין ברירה דכשקרא שם אין ידוע איזה יהא למטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>צלוחית אבדה מדעת היא. </span>ואע'ג דפונדיון נמי אבדה מדעת היא שמשלחו ביד תינוק מ'מ כיון שהפונדיון של בעל הבית נשאר ביד החנווני אינו פוטרו עד שיביאו לידו שוה פונדיון שמן ואיסר ואם היה מחזיר אותו פונדיון עצמו לתינוק הכי נמי דהוה פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכגון </span>שנטלה חנווני על מנת לבקרה כדשמואל כו'. </span>וסיפא דקתני ומודים חכמים לרבי יהודה בזמן שהצלוחית ביד תינוק דפטור לאו דוקא ביד תינוק אלא אפי' נטלה נמי ע'מ שלא לבקרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלוקח </span>כלי מבית האומן ע'מ לבקרו ונאנס בידו חייב. </span>לכאורה נראה דחייב משום דחשיב כשואל דס'פ ד' נדרים (נדרים דף לא.)  מפרש טעמא דשמואל דקסבר הנאת לוקח היא היינו כשואל שכל ההנאה שלו ועוד דבפ' האומנין (ב'מ דף פ:)  גבי הא דאמר רב חסדא לא שנו הא דקתני שלחה ומתה חייב אלא כשהחזיר' בתוך ימי שאלתה אבל לאחר ימי שאלתה פטור ומסיק אמימר דמסתברא דפטור משואל וחייב כנושא שכר הואיל ונהנה מהנה תניא כוותיה [דאמימר] הלוקח כלי מבית האומן כו' ונאנסו בהליכה חייב בחזרה פטור מפני שהוא כנושא שכר פירוש לכך פטור (ט) בחזרה כשנאנסו שאינו אלא שומר שכר ומדמייתי מינה אההיא דהחזירה לאחר ימי שאלתה משמע דהא דקתני נאנסו בהליכה חייב דהוי מטעם שואל א'כ מילתיה דשמואל נמי הוי מטעם שואל דהא מההיא ברייתא מייתי בנדרים (שם:) סייעתא לשמואל מיהו רש'י פירש בב'מ (שם) דנאנסו בהליכה חייב משום דחשיב כלוקח ומ'מ מייתי מינה שפיר (י) אההיא דאמימר כי היכי דחשיב ליה ברייתא נושא שכר בחזרה אע'פ שבטל המקח משום דעד השתא היה כלוקח הכי נמי שואל אחר שכלו ימי שאלתה הוי שומר שכר כיון שנהנה בשאלה עד עכשיו וכן נראה לר'י דחשיב לוקח ומייתי ראיה מההיא דלקמן דאייתי קרי לפום נהרא דאמר רב כהנא אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו ואי שואל הוי אמאי לא יוכל להקדיש מה שהשאיל ביד אחרים כמו שהמשכיר יכול להקדיש כדאמרי' בפ' האומר משקלי עלי  (ערכין דף כא. ושם) ואין נראה לרשב'א ראיה דהתם לא על מנת לבקרם נטלם אלא על מנת לקנות מיד ולכך אין יכול המוכר להקדישו והשיב לו ר'י דמשמע שנטלם כדי לבקרם מדמייתי ליה אדשמואל ואין להקשות אי שואל הוי אמאי לא פטור החנווני כשנטלה על מנת לבקרה והחזירה ליד התינוק דכלתה שאלתו כיון שהחזירה למקום שלקחה דהא אמר בסמוך לרבי יהודה שואל שלא מדעת שואל הוי החזירה ליד התינוק פטור דהתם ודאי הוי שואל שלא מדעת אינו חייב להחזירה אלא למקום שנטל אבל הכא דשואל מדעת הוא חייב להחזיר ליד בעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אימא סיפא ומודים חכמים לר' יהודה כו'. </span>ורבה ורב יוסף סברי כו' בזמן שהצלוחית ביד התינוק דהיינו שהביאה מבית אביו:  מר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר גזלן הוי. </span>וחייב להחזירה ליד הבעלים תימה הא תנן בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיח.) גבי הגונב טלה מן העדר ולא ידעו בעלים לא בגניבתו ולא בחזירתו ומנו הצאן והיא שלמה פטור וא'ר יוחנן לדעת מנין פוטר שלא לדעת אפילו מנין לא צריך א'כ ה'נ (כ) הכא אף על גב דגזלן הוי כשהחזירה ליד התינוק שלקחה הימנו יהיה פטור אומר ר'י שאני התם דמחזירה למקום המשתמר אבל הכא מאבדה בידים שמוסרה ליד התינוק כדאמרי' לעיל דאבידה מדעת היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעשרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעשרו </span>אי אפשר מפני כו'. </span>במעשר ראשון ובמעשר עני אינו מפחיתו דבדמאי מעשרן והן שלו אלא מפחיתו במעשר שני שחייב לאכלו בירושלים ובתרומת מעשר דנותנו לכהן כדאמרי' בפרק בתרא דסוטה (דף מח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בירא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בירא </span>שמים עסקינן כגון רב ספרא כו'. </span>ואם תאמר כשגמר בלבו לקנות היאך מחזיר וי'ל דמחזיר מדעת המוכר:  אחד</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>מעשרה בליטרא לי' ליטרא. </span>מלישנא דמתני' דייק דקתני אחד לעשרה ולא קתני אחד מעשרה וא'ת אמאי לא תני במתני' אחד ממאה ונראה לרשב'א לפרש דלא מיחייב גירומיו כלל מדאורייתא אלא כששוקל עשר ליטרין אבל בפחות מכאן אינו חייב מדאורייתא והא דתניא לקמן היה מבקש ממנו שלשה רבעי ליטרא לא יאמר שקול לי ג' רבעי ליטרא כו' לפי שהיה חייב הכרע על כל משקל ומשקל הני מילי גבי הכרעה דלאו דאורייתא ובמקום שנהגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>אפשר בתשובה. </span>ודוקא בעריות שאין בהן ממזרות אבל הבא על אשת איש והוליד ממנה בן או שאר עריות שיש בהן ממזרות זהו מעוות לא יוכל לתקן כדאמר  (ביבמות (דף כא) ) וא'א בתשובה וה'ר חיים אומר אע'ג שהוא מעוות לא יוכל לתקן מ'מ אפשר בתשובה  (ד) שצוה לו הקב'ה דלא צוה אלא לעשות לו תשובה אבל גזלן שתשובתו הוא שיחזיר הגזילה כדכתיב והשיב את הגזלה וגו' והיכא דגזל לרבים אינו יודע למי ישיב דאע'ג דאמרי' (ב'ק דף צד:) יעשה בהן צרכי רבים מ'מ לאו תשובה מעלייתא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקללם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקללם </span>בעשרים ושתים. </span>מוהיה אם לא תשמעו וגו' מכאן אין נראה לר'י פירוש רב נסים גאון דפירש דהאי דמחלקים וילך מאתם נצבים כשיש שתי שבתות בין ר'ה לסוכות בלא יו'ט אע'פ שהיא פרשה קטנה ומחברין מטות ומסעי שגדולות יותר היינו משום דבעינן שיתמו שנה וקללותיה שיש קללות באתם נצבים ואין אנו רוצים שיכנסו תוכחות של שנה שעברה בשנה הבאה דהא הכא משמע דלא קרי קללות אלא באם בחקותי ובוהיה כי תבוא דקאמר מואם לא תשמעו עד ואין קונה אבל משם ואילך לא חשיבי קללות אבל נראה לר'י דלהכי אנו קורין לעולם אתם נצבים לפני ר'ה כדי להפסיק בפרשה בין קללות דשנה שעברה דוהיה כי תבוא לשנה הבאה ולכך נמי לעולם אנו קורים במדבר לפני עצרת כדי להפסיק בה בין קללות דאם בחקותי לעצרת שהוא ר'ה לפירות האילן שנדונין על הפירות והכי איתא במס' מגילה (דף לא: ושם) דקורין קללות שבתורת כהנים לפני עצרת:  מנין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>שאין מוחקין במקום שגודשין. </span>שאם הקנה לו סאה חטין אינו רשאי לומר לו מחוקה הקניתי לך ואין גודשים במקום שמוחקין אפילו הלוקח מוחזק לא יאמר הריני לוקחה גדושה:  כדרך</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדרך </span>שאמרו לענין איסור כך אמרו לענין טומאה. </span>מפרש ר'י בר מרדכי דלענין ידות קתני לה נטמא החוט נטמאו המאזנים אבל כף המשקלות וקנה שיש להן בית קיבול הרי אלו טמאים אפילו הן בפני עצמן ופריך מאי קמ'ל ומשני קנה ומיתנא דידיה איצטריכו ליה דלא תנן אע'פ שהחוט עשוי כתיקון אינו חשוב יד אא'כ קנה ומיתנא עשויין כתיקונן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>בשל בעץ. </span>אומר ר'ת דוקא משקולת ששוקלים בשר ושומן שהלחלוחית מדבק בהן ומתייבש ולא מטעם שחיקה כדפ'ה אבל משקלות ששוקלין בהן כסף וזהב מותר לעשותן של מתכת אלא שצריך לחפותו עור מדאמר בהמוציא יין (שבת דף עט.)  שלש עורות הן מצה חיפה ודיפתרא ומפרש כדי לצור בה משקולת קטנה ואי בשל צונמא וזכוכית אמאי צריך עור אלא בשל מתכת מיירי וטעמא דהני לפי שהן חלוקין ואין מדבק בהן ויכול להדיחן או לקנחן ועוד דאמרינן בהזהב (ב'מ דף נב. ושם) תנן התם סלע שנפסלה התקינו שיהא שוקל בה אלמא עושין משקל מסלע של מתכת ודוקא משקולת קטנה ששוקלין בה כסף וזהב צריך לחפות עור שבשחיקה מועטת יבא לידי הפסד גדול אבל שאר משקלות גדולות ששוקלין בהן נחושת וברזל ועופרת שאין בא לידי הפסד גדול אא'כ ישחקו יותר מדאי אין צריך לחופן וכן משמע בפ' ד' מיתות (סנהדרין דף סח.)  שלא היו מכסין אלא משקולת קטנה דאמר הכדור והאימום והקמיע ומשקולת קטנה מהו [וע'ע תוספות ב'מ נב: ד'ה שיהא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יטמין משקלותיו במלח. </span>פ'ה מפני שהוא מכביד ואין נראה לר'ת דמשמע דבמוכר איירי דומיא דבמשורה שלא ירתיח ומפרש רבינו תם לפי שהמלח מיקל המשקלות ושואב כדאמרינן בירושלמי דמלח שואב את המשקלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובמשורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובמשורה </span>שלא ירתיח. </span>וא'ת פשיטא דגזל גמור הוא תיפוק ליה משום לא תגזול וי'ל דאתא קרא להתחייב משעת הרתחה ואע'פ שעדיין לא מדד וכי האי גוונא אמרינן בריש איזהו נשך (ב'מ דף סא:)  דלאו דכתיב במשקלות ל'ל לטומן משקלותיו במלח האי גזילה מעלייתא היא לעבור עליו משעת עשייה:  במקדש</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקדש </span>נמי לגזור. </span>אע'פ שהיו צריכין למדוד שלישית ההין לאיל ורביעית לכבש יכולין היו למדוד בלוגין לחצי הין ששה לוגין לשלישית ההין ארבעה לוגין לרביעית שלשה לוגין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והשקל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשקל </span>עשרים גרה. </span> א] תימה והא כ'ד גרה הוי דגרה הוי מעה כתרגומו עשרים גרה עשרין מעין  (שמות ל) ואמרי' (קדושין יא: יב.) דסלע ד' דינרים ושש מעה כסף דינר הוי כ'ד ואומר ר'ת דבימי חכמים הוסיפו שתות על הסלע דמעיקרא לא היה רק עשרים גרה והוסיפו עליו ד' גרה ולר'י נראה דיחזקאל הוסיף ד' גרה על הסלע ולעולם המנה של חול כ'ה סלעים ושל קודש נ' אלא שבתחלה היה השקל עשרים והוסיף עליו ד' גרה וה'ק קרא והשקל שהיה תחלה עשרים גרה ומאותם שקלים יהיה לכם המנה עשרים שקלים חמשה ועשרים שקלים עשרה וחמשה שקל והיינו ששים שקלים בין הכל ולא איירי בשקלים שניתוספו שמאותם לא היה המנה אלא חמשים כפלים של חול (א) כשקלים שהיו קודם שהוסיף והא דנקט קרא חשבון זה ולא רצה לכלול ששים שקלים יחד אומר ר'ת לפי שהיה להן משקלות אחת שליש מנה של קודש ואחת מנה של הדיוט ואחת של רביע מנה של קודש כמו שתרגם יונתן וסלעים עשרין מעין תלתות מניא עשרים סלעים מנא דכספא כ'ה סלעים רביעית מניא ט'ו סלעין כולהו שיתין מנא רבא דקודשא יהא לכון ולפי' ר'י קשיא דאין התרגום משמע כדבריו שאם יפרש תלתות מניא דהשתא הוי עשרים סלעים שמקודם א'כ כמו כן יפרש מנא דכספא של חול של עכשיו הוי עשרים וחמש סלעים של קודם לכן וזה אינו דהוי שלשים של קודם לכן ורש'י פי' בפירוש יחזקאל דמנא דכספא כ'ה סלעים מיירי במנה של חול שהיה קודם משמע שרוצה לומר כפי' ר'י שנשתנה מנה של חול וקשיא דלמה ליה למינקט מנה של קודם כיון ששינו אותו דאם לא היו אותן שלשה משקלות באותה שעה היה לו לכלול ששים שקלים יחד והר'ר משולם אומר דנקט קרא חשבון זה כנגד ברכת כהנים ביברכך יש ט'ו ביאר כ' בישא כ'ה ושמא במדרש הוא כך ויש ליתן טעם שלפי שמתברכין ישראל בנתינת שקלים עשה יחזקאל חשבון זה בשקלים:  כך</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>אין מוציאין לסוריא. </span>פי' הקונטרס משום דקסבר כבוש יחיד לא שמיה כבוש ואע'ג דלמאן דאמר שמיה כבוש מצינו שהחמירו בארץ ישראל יותר מבסוריא כדאמרינן בפ'ק דגיטין (דף ח. ושם)  המוכר עבדו לסוריא כמוכר לחוצה לארץ אף על גב דקסבר שמיה כבוש כדמוכח התם מכל מקום נראה לרשב'א כפירוש הקונטרס מדקאמר כשם שאין מוציאין לחוצה לארץ כך אין כו' משמע דסבר דלאו שמיה כבוש מדמשווה אותה לחוצה לארץ וטעמא דלא שמיה כבוש כדיליף בספרי בסוף פרשת והיה עקב כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם וגו' ויליף התם דדוקא מה שיכבשו בחוצה לארץ אחר שיכבשו כל ארץ ישראל לכם יהיה ודוד לא עשה על פי ב'ד אלא מדעתו וכבש ארם נהרים וארם צובה עד שלא כבש כל ארץ ישראל ולכך קרי ליה כבוש יחיד לפי שמדעתו עשה: 


lvr: 43
pgn: 90
dfh: b
trm: לסוריא.
txt:
<span class='five'>לסוריא. </span>סוריא היא ארם צובה וארם נהרים ועל שם סוריא קרי ללשון ארמי סורסי כדאמרינן (בראשית רבה פ' עה) אל תהי לשון סורסי קל בעיניך שהרי בתורה ובנביאים ובכתובים חלק לו כבוד בתורה דכתיב יגר שהדותא ובנביאים דכתיב כדנה תאמרון להון ובכתובים דניאל ועזרא אלמא סורסי היינו ארמי דלבן מארם נהרים היה ודניאל נמי לשון ארמי הוא כדכתיב וידברו הכשדים למלך ארמית וא'ת דבסוף מרובה (ב'ק דף פג.) תניא בארץ ישראל לשון סורסי למה אלא או לשון הקודש או לשון יונית ואמר רב יוסף בבבל לשון ארמי למה אלא או לשון הקודש או לשון סורסי משמע דלשון סורסי לחוד ולשון ארמי לחוד ואומר ר'ת דלשון אחד הוא אלא שמתחלק לכמה ענינים כעין לעז שמשתנה בכמה מדינות ותדע דאונקלוס תירגם עד הגל סהיד דגורא ולבן קרא לו יגר שהדותא :  חד</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>אמר על חד תרי. </span>וא'ת מאי איריא ביצים אפי' שאר דברים נמי כדאמרי' (לעיל דף צ.) המשתכר אל ישתכר יותר משתות ותירץ ריב'ם דמיירי אפי' טרח דהיכא דאיכא טירחא יכול להשתכר יותר משתות כדאמרי' בהמפקיד (ב'מ דף מ:) איכא טירחא ודמי ברזנייתא ולרשב'א נראה דהכא מיירי אפי' בביצים שאינו לוקח מן השוק אלא מתרנגולת שבביתו דכי האי גוונא בשאר דברים שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימתי </span>בזמן שאינו מוצא ליקח כו'. </span>תימה אם אינו מוצא ליקח אפי' אלף סאה בסלע מה יעשה כיון שאינו מוצא ליקח:  הדרן עלך המוכר את הספינה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>פירות. זרעוני גינה שאינם נאכלים חייב באחריותן. </span>תימה אמאי חייב באחריותן לימה ליה מה שלא צמחו לפי שלא זרעת אותם בזמן שהיו ראוים לזריעה דהכי אמרי' בהמקבל  (ב'מ דף קה:) דתנן המקבל שדה מחבירו ואכלה חגב או נשדפה אם מכת מדינה [היא] מנכין לו מן הדמים ואמר עלה ר'ל בגמ' (שם קו:)  לא שנו אלא שזרעה וצמחה ואכלה חגב אבל זרעה ולא צמחה מצי אמר ליה [בעל הקרקע] כל (כי) [ימי] זרע זרע ליה [ואזיל] כו' ויש לומר דהתם מיירי במכת מדינה דכולהו באגי נמי לא צמחו ולית לן למימר שכל בני באגי זרעו זרע שאינו ראוי לזריעה אי נמי הכא מיירי דאיגלאי מילתא למפרע שלא היו ראוין לזריעה כלל וכן משמע בגמרא דאיכא למאן דמחייב לשלם אפי' ההוצאה ואין סברא לחייבו כלל כל ההוצאה אלא כשלא היו ראוין כלל לזריעה וידע המוכר שלא היתה ראויה לזריעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחזי </span>אי דמי רדיא וכו'. </span>דאפי' לרבנן (לעיל עז:) דאית להו דאין הדמים ראיה היינו התם דוקא דרובא דקרו לצמד צמד דרובא וחזקה מסייעין למוכר ולהכי אין הדמים ראייה להכחיש רוב וחזקה ואפי' לפי ספרים דגרסי דאיכא דקרו לצמד צמד כו' ולא גרסי רובא מכל מקום אין כח בדמים להכחיש החזקה אבל הכא דרובא לרדיא זבני ואיכא חזקה כנגד אותו רוב שהמוכר מוחזק אפי' רבנן מודו דיש לדמים ראיה לסייע לרוב או לחזקה ובהכי אתי שפיר ההיא דריש פרק המניח (ב'ק דף כז. ושם) אפילו אליבא דרב גבי היינו כד היינו חבית דקאמר לא צריכא דרובא קרו לחביתא חביתא ולכדא כדא מהו דתימא זיל בתר רובא קמ'ל דאין הולכין בממון אחר הרוב דאפילו רב מודה התם דאין הולכין אחר הרוב כיון דדמים מסייעין לבעל הכד המוחזק והוא הדין דה'מ למימר התם איפכא מהו דתימא זיל בתר חזקה קמ'ל דאין הולכין בממון אחר חזקה אלא אחר הרוב אם היו דמים מסייעים לרוב אבל זה לא היה שום חידוש לרב ומיהו בלאו הכי מפרש רבינו תם דאתי אפילו כרב משום דיכול לומר המוכר ללוקח קים לי בנפשאי שאני מן המיעוט דקרו לכדא חביתא וכשהתנה עמו חבית לא יתן אלא כד אבל הכא במוכר שור ונמצא נגחן אזיל בתר רובא דזבני לרדיא והוי מקח טעות דלא מצי אמר ליה מוכר ללוקח אתה מן המיעוט דזבני לשחיטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>נפקא מינה לטרחא. </span>לעיל בהמוכר את הספינה  (דף פג:) גבי יפות ונמצאו רעות ואף על גב דאיירי שוה בשוה לא בעי מאי נפקא מינה דבהדיא מוקמינן מתניתין דהתם כשהוקרו והוזלו אך תימה דהכא אמאי לא מוקי לה הכי דנפקא מינה כגון דבשעת לקיחה אייקור בישרא וקם בדמי רדיא אבל אחר כן הוזל אי נמי כשאינהו פחות משתות:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דליכא לאישתלומי מיניה. </span>אומר ר'י דשפיר גרס אי דליתנהו להנהו זוזי ומה שהקשה ר'ש מההיא דבבא קמא (דף ט.) לאו פירכא היא דמצינא למימר דקיימא לן כרב פפא וכרב הונא בריה דרב יהושע דאית להו התם (דף ז:) דכל מילי מיטב הוא אפילו אית ליה זוזי יהיב ליה אפי' סובין ואע'ג דבע'ח אי אית ליה זוזי לא מצי מסלק ליה בשאר מילי כדאמר בהכותב (כתובות דף פו. ושם) דאמר האי מאן דאית ליה ארעא וזוזי ויש עליו כתובת אשה ובעל חוב לבעל חוב מסלק בזוזי ולאיתתא בארעא כו' וקאמר נמי התם ודאי דאמריתו משמיה דרב נחמן האי מאן דמסיק זוזי בחבריה ואית ליה ארעא ולית ליה זוזי דא'ל זיל וטרח וזבין ואייתי זוזי א'ל ההוא תולה מעותיו בעכו'ם הוה והוא עשה שלא כהוגן לפיכך עושין לו שלא כהוגן משמע כשיש לו זוזי צריך ליתן לו זוזי ונוכל לחלק בין לוקח דהכא לבע'ח דהתם אדעתא דפרע ליה זוזי אוזפיה אבל לוקח דהכא דהוי טעות לא משלם ליה זוזי כי ליתנהו להנהו זוזי אפילו אית ליה זוזי אחריני דכשהוציא אותן מעות הוי כמו מזיק מעות של חבירו והוי דינו כנזקים וה'ר חיים כ'ץ זצ'ל פירש דאפילו בע'ח אע'ג דאית ליה זוזי לא משלם ליה אלא מה שירצה דכל מילי מיטב הוא דלא עדיף מנזקין דהא נזקין מדאורייתא מעידית מה שאין כן בבע'ח וההוא דהכותב ה'פ ההוא תולה מעותיו בעכו'ם הוה פירוש מעיקרא כששאלו ממנו אמר שכל נכסיו של עכו'ם הן הקרקע הן דברים אחרים ועכשיו אומר שקרקע זו שלו והלכך לפי שעשה שלא כהוגן אומרים לו שימכרנה שמא אינה שלו אלא של אחר ורוצה לפטור עצמו בממון אחרים לכך אומרים לו כיון שאתה אומר שהיא שלך מכור אותה והבא מעות והא דאמר התם לבע'ח מסלק בזוזי התם ודאי מאחר שיש לו זוזי מוטב שיתן זוזי לבע'ח מלאשה כדמסיק התם יותר משהאיש רוצה לישא כו' והכא אי איתנהו להנהו זוזי צריך להחזירם כיון שהוא מקח טעות ולא דמי להלואה דהלואה להוצאה ניתנה ומרגלא בפומיה דר'ת דג' דינים יש בבע'ח אי אית ליה זוזי לא מצי מסלק ליה אלא בזוזי ואי לית ליה לא אמרינן ליה טרח ואייתי זוזי אבל בנזקים אפילו אית ליה מצי לסלוקי במאי דבעי דכל מילי מיטב הוא כרב פפא וכרב הונא בריה דרב יהושע ובפועל אפילו לית ליה זוזי א'ל זיל טרח ואייתי זוזי דתנן בהבית והעלייה (ב'מ דף קיח.) השוכר את הפועל לעשות עמו בתבן ובקש וא'ל טול מה שעשית בשכרך אין שומעין לו ואפילו לית ליה זוזי דהא אמר בגמרא דאיצטריך לאשמועינן דלא נימא ממרי רשותך פארי אפרע והיינו היכא דלית ליה זוזי דבעל חוב אי אית ליה זוזי לא מצי לסלוקי בשאר מילי כדאיתא בהכותב. רבינו תם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>לימא הלך אחר רוב נשים כו'. </span>וא'ת נימא דנאמן במיגו דאי בעי אמר פרעתי ועל כרחך בדליכא כתובה איירי דאי איכא כתובה ניחזי מאי דכתב בה וי'ל דאליבא דרב קיימי דאמר בשילהי הכותב (כתובות דף פט. ושם) דגט גובה עיקר כתובה גובה תוספת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וזו </span>הואיל ואין לה קול איתרע לה רובא. </span>ואם תאמר דתנן בפרק ב' דכתובות (דף כח. ושם) אלו נאמנין להעיד בגדלן מה שראו בקטנן זכורני בפלונית שיצאה בהינומא וראשה פרוע ואמר בגמרא מאי טעמא כיון דרוב נשים בתולות נשאות גלויי מילתא בעלמא הוא והשתא לרב היכי דמי אי דאית לה קול למה לי עדים כדפריך הכא ואי דלית לה קול אמאי הוי גלויי מילתא בעלמא הא איתרע לה רובא כדאמר הכא והיכי מפקי ממונא בקטן וגדול שעמו וליכא למימר דבהך עדים קטן וגדול שעמו הוי הקול דהא פריך הכא מדליכא קלא הני סהדי שקרי נינהו ולא אמר דהנך סהדי היינו הקול ולשמואל דלא אזיל בתר רובא אתי שפיר דאע'ג דאיכא רוב גמור אכתי צריך לגלויי מילתא ויש לומר דאע'ג דאיתרע לה רובא מכל מקום רובא דרוב נשים בתולות נישאות עדיף מרוב הנישאת בתולה יש לה קול וסגי בגלויי מילתא בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קוביוסטוס.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קוביוסטוס. </span>פרש'י בכל מקום גונב נפשות והכא לא משמע הכי דמסיק דכולהו הכי איתנהו אטו כולהו גונבי נפשות נינהו ומיהו בפ'ק דבכורות (דף ה. ושם) אין להקשות לפירושו דאמרינן גבי שקלים שאל קונטרקוס את רבן יוחנן בן זכאי משה רבכם גנב היה או קוביוסטוס היה או שאינו בקי בחשבונות היה דכיון שהשקלים היו כנגד ישראל קורא אותו כאילו גונב נפשות ונראה כפר'ח דמפרש קוביוסטוס משחק בקוביא והא דאמר בפרק גיד הנשה (חולין דף צא:) דאמר ליה יעקב למלאך וכי גנב אתה או קוביוסטוס אתה שאתה מתיירא מן השחר יש ליישב נמי לפירוש רבינו חננאל דלפי שחייב לכמה בני אדם ואין לו מה לשלם מתיירא פן יתבעוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לסטים </span>מזויין או מוכתב למלכות אומר לו הרי שלך לפניך. </span>מכאן קשה לפ'ה שפירש בפרק אע'פ (כתובות דף נח. ושם) גבי הא דפריך אלא מעתה עבד כהן שלקחו מישראל לא יאכל בתרומה משום סימפון ומשני סימפון בעבדים ליכא דאי מאבראי הא קא חזי ליה ואי מגוואי מאי איכפת ליה למלאכה קא בעי ליה כו' מאי אמרת ליסטים מזויין או מוכתב למלכות הנהו קלא אית להו פי' וסבר וקיבל ואי אפשר לומר כן דבהדיא אמר הכא דהוה מקח טעות ומפרש התם ר'ת דהנהו קלא  אית</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>למימר מקמה אתא דמביעתותא הפילה. </span>וסמוך מיעוטא דמפילות למיעוט דמביעתותא הפילה ואיתרע לה רובא דרוב מתעברות ויולדות והא מחמת נגיחה הפילה והוה מחצה על מחצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אחא אומר גמל האוחר בין הגמלים. </span>הא דנקט גמל ולא נקט שור דאיירי ביה ת'ק רבותא אשמועינן דאפי' גמל שצנוע בתשמישו תלינן ביה כיון שבועט בשעה שאוחר והא דאמר בפרק כיצד הרגל  (ב'ק דף כד: ושם) והיכי מיעדי ליה דא'ל תורא נגחנא אית לך בבקרך איבעי לך לנטורי כולי בקרך וכשיגח רביעית הוי מועד דתלינן ביה כל הנגיחות אומר ר'י דהיינו כרבי אחא אי נמי אפילו כרבנן ומיירי שבנגיחה רביעית נודע הדבר ע'י עדים שאותו עצמו היה שנגח שלש נגיחות והא דתנן בהמניח (שם דף לה:) זה אומר מועד הזיק וזה אומר תם הזיק כו' מודה רבי אחא שיש לתלות בתם כמו במועד כיון שגם התם רודף ואמרינן המע'ה:  מאן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>יש אומרים רשב'ג. </span>אע'ג דקיימא לן דיש אומרים היינו ר' נתן כדאמר בסוף הוריות (דף יג:) דאסיקו ליה לר' נתן יש אומרים הכא קבלה היתה בידן דהאי יש אומרים רשב'ג וכן בפרק חזקת הבתים (לעיל דף לו:) גבי ניר דקאמר מאן יש אומרים רבי אחא ובפרק קמא (שם דף טו: ושם) פליגי יש אומרים ור' נתן גבי איוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>מפני שהוא כנושא שכר. </span>בהגוזל קמא (ב'ק דף צט: ושם)  מגיה וקאמר אימא מפני שהוא נושא שכר דפריך מינה לר' יוחנן דאמר התם טבח אומן שקלקל פטור כיון דעביד בחנם ואם תאמר ומעיקרא דס'ד דמיירי הך ברייתא בחנם למה היה לו להיות כנושא שכר ויש לומר משום דמרבינן (ג) מפצע תחת פצע לחייב אדם המזיק על אונס כרצון אע'ג דלאו בכל אונס חייב כדאמר בהמניח (שם דף כז: ושם)  דבאפלה ובקרן זוית פטור משום דאונס הוא ואמר נמי (ד) טבחוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול וגבי בעל חבית ראשון ובעל קורה אחרון תנן בהמניח (שם דף לב. ושם) דאם עמד פטור ובירושלמי נמי מוקי הא  דאדם מועד לעולם בין ער בין ישן כשקדמו כלים אבל קדם הוא וישן ואח'כ העמידו כלים אצלו ושברן פטור וטבח אומן נמי שקלקל קאמר ר' יוחנן שפטור מ'מ אונס שקרוב לפשיעה כעין אבידה חשיב ליה בהשואל (ב'מ דף צד:) קרוב לפשיעה ואדם המזיק חייב והוה ס'ד טבח אומן שקלקל הוי כעין אבידה וחייב כמו נושא שכר ומשני אימא מפני שהוא נושא שכר אבל בחנם פטור והוי כעין גניבה שקרובה לאונס ופטור בה אדם המזיק דאע'ג דשומר שכר חייב והכי נמי אמר בפרק השוכר את האומנין (שם דף פב: ושם) דתנן המעביר חבית ממקום למקום ונתקל ושברה שומר חנם ישבע ונושא שכר ישלם אלמא אע'ג דבשכר חייב בחנם פטור אע'ג דהוי אדם המזיק והיינו משום דבאונס שהוא כעין גניבה פטור:  נותן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>לו דמי חטין. </span>פי' ריב'ם דהיינו כר'ש דאמר (ב'ק צח:) דבר הגורם לממון כממון דמי דמחייב בגזל חמץ ועבר עליו הפסח  [ובא אחר ושרפו] ולר'י נראה דאתי אפי' כרבנן דהתם ודאי לאו כממון דמי שאינו שוה לשום אדם כלום אלא (א) לגזילה ליפטר בו אבל הכא הוי כאילו גזל חטין עצמן שהוא מוכר צרורות לכל אדם כמו חטין ולא דמי לשורף שטרותיו של חבירו  (ב) דהתם ניירא בעלמא הוא דקלא ליה ולא את החוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סאה </span>שיש בה רובע ימעט. </span>פי' ר'ש ימעט ואח'כ יזרענו א'נ אם נזרעו ולא נשרשו עדיין ימעט אבל אם נשרשו אין להם תקנה שכבר נשרשו ונאסרו בהשרשה ואין נראה דלשון ימעט משמע שכבר  (ג) נשרשו ור' יוסי נמי דקאמר יבור משום דמיחזי כמקיים כלאים וקודם שנזרעו לא מיחזי כמקיים כלאים ועוד דבפרק קמא דמ'ק (דף ו. ושם) מייתי לה בהדיא על זרעים המחוברים אלא דנראה דמיירי הכא במחוברים לקרקע ומה שפירש דאם נשרשו אין להם תקנה אגב חורפיה לא עיין דלא אמר הכי פרק כל שעה (פסחים דף כה.) אלא גבי כלאי הכרם אבל כלאי זרעים מותרין הן באכילה ובהנאה כדמשמע פרק כל הבשר (חולין דף קטו.) דפריך אלא מעתה כלאי זרעים ליתסרו דהא כל שתיעבתי לך הוא ומשני מה בהמתך היוצא ממנה מותר אף שדך כן ואלישנא דקנסא פריך דקתני ימעט ולא קנסינן פחות מרובע אטו רובע אבל אלישנא דדינא לא מצי פריך דלא דמי דהתם משום דטפי מרובע לא מחיל כו' כדפירש ר'ש גופיה דה'מ לשנויי הכי ומיהו יש ליישב דפריך נמי אלישנא דדינא שפיר דכל שדרך בני אדם להסיר כלאים הוי אם לא הסירם ולכך הואיל ודרך בני אדם כשבאין לנפות מנפין הכל בכלאים נמי ליהוי כלאים עד שיסיר הכל מכל מקום ללישנא דקנסא מיושב טפי והוי מצי לשנויי דסבר כר' יוסי דאמר יבור אלא רוצה להעמיד כדברי הכל:  אימא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>סיפא. </span>ולא גרסי' ת'ש דלמאי שדחה דחומרא בעלמא הוא אין סברא שיקנוס ר' יוסי ולא מסתבר ליה למימר דפליגי דר' יוסי סבר דרובע לא שכיחא ורבנן סברי דשכיחא דלא מסתבר לפלוגינהו בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>ודאי מנה למר. </span>ה'מ לשנויי התם ודאי איכא חד דלא הוי רמאי הכא מי יימר דליכא רמאי אימור ערובי עריב אלא דמשני שפיר טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קונסין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קונסין </span>אותו ואינו גובה לא קרן ולא רבית. </span>נראה לר'י דר'מ קונס לגמרי להפסיד החוב אפילו בהודאה או בעדות אחרת כדמשמע לישנא דאינו גובה לא את הקרן משמע דאינו גובה כלל ועוד משמע דומיא דרבית וכן משמע נמי מדמדמה לה בהמניח (ב'ק דף ל: ושם)  גבי המוציא תבנו וקשו דקנסו גופן משום שבחן שמפסיד גוף הממון ואין להקשות דבפ' איזהו נשך (ב'מ דף עב: ושם) מדמה הך דשטר שיש בו רבית לשטרי חוב המוקדמין ומוקי ההיא דשטר חוב כר'מ והיכי מדמה דהכא מפסיד גוף המלוה והתם אינו מפסיד המלוה אלא דהשטר פסול דהתם לפי שלא נעשית עבירה בגוף המלוה אלא בשטר אבל רבית יש עבירה בהלואה אפי' בלא שטר אע'ג דקאמר דמשעת כתיבה עבד לה שומא מ'מ בלא שטר נמי איכא איסורא בהלואה והקשה ריב'ם דאם יפסיד כל חובו (ג) יפסיד לגמרי א'כ מצינו לוה חוטא נשכר ואור'י דלא קשה כי המלוה שמרויח קנסו בגוף אטו שבח ומתוך כך יזהר אבל הלוה אין במה לקנוס כדי שיזהר שמתחלה ע'מ לפרוע הוא לווה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>השתא התם משעת כתיבה עבד ליה שומא הכא מי יימר דעריב. </span>קשה לרשב'א דאמאי לא מייתי ההוא דשטרי חוב המוקדמין דקנסו התם בכוליה מזמן ראשון ומזמן שני אע'ג דאיכא למימר נמי מי יימר דגבי ממשעבדי דשמא לא יבא לגבות ממשעבדי לעולם וכן יש להקשות בסוגיא דהמניח את הכד (ב'ק דף ל: ושם) ואמר ר'י דכי היכי דהכא משעת כתיבה הוא דעבד ליה שומא התם נמי משעת כתיבה הוא דעבר ליה על מדבר שקר תרחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים גובה את הקרן. </span>משמע שגובה ע'פ השטר ואפי' ממשעבדי וקשה לר'י דלמה השטר כשר כיון שהעדים עוברין על לא תשימון כדתנן באיזהו נשך (ב'מ דף עה:) ואע'ג דאינן עדי חמס שאין מרויחין כלום הא קיימא לן כאביי (סנהדרין כז.)  דעבריין אוכל נבלות להכעיס פסול והא דלא תני בזה בורר (שם דף כז:) ה'נ לא תנא לוה אלא בכלל מלוה הוא כדמפרש התם (דף כה.)  בגמ' מלוה ברבית מלוה הבאה (לו) ברבית ואין לומר דמיירי כגון שאין ניכר הרבית בשטר אלא כתב סתם פלוני לוה מפלוני מנה והעדים היו סבורים שהיה הכל קרן ואח'כ נודע שהיה בו רבית דהא בפרק איזהו נשך (ב'מ דף עב. ושם) משני ר' יוחנן אההיא דשטרי חוב המוקדמין פסולין אפי' תימא רבנן גזרה שמא יגבה מזמן ראשון ואם אין ניכר הרבית בשטר שיש בו רבית נמי נגזור שמא יגבה גם הרבית בתורת קרן ואין לומר דלכך כשרין שלא עשו שומא כיון שניכר הרבית מתוך השטר לא יבא לגבות הרבית ע'י שטר זה והא דתנן באיזהו נשך (שם דף עה:) שהעדים עוברים בלא תעשה היינו כשאין הרבית בשטר ניכר דהא אמר בשמעתין ובהמניח (ב'ק דף ל: ושם) דמשעת כתיבה עבד ליה שומא א'כ בשטר זה עוברין בלא תעשה וי'ל דלא תשימון לאינשי במלוה ולוה וערב משמע להו ולא עדים ולהכי לא מיפסלי כדאמרי' (ב'מ דף ה:) לא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו א'נ כגון שיש עדים שהיו אנוסין מחמת נפשות וכן י'ל בשטרי חוב המוקדמין דאית דמוקי לה כר'מ אבל לרבנן כשרין ואפי' ר'מ אינו פוסל אלא מטעם קנס ואמאי והלא עדים פסולים הן שחתמו על השטר מוקדם אלא י'ל שיש עדים שהיו אנוסין מחמת נפשות א'נ י'ל דהתם כגון שאומרים טעינו בשנות המלך ואומר ר'י דהלכה כרבנן דאע'ג דקיי'ל כר'מ בגזירותיו (עירובין מז.) דוקא בגזירותיו אבל לא בקנסותיו וכן פסקו הלכות גדולות מטעם זה כרבנן דר'מ (יבמות לז.) במעוברת חבירו ומינקת חבירו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתני </span>רבין בר ר'נ לא את המותר כו'. </span>הא דלא אייתי מתני' דהתם דמפרשי לה נמי הכי לא את המותר בלבד הוא מחזיר כו' משום דלא מתרצא אלא ע'י ברייתא דרבין בר ר'נ וללישנא דדינא מייתי דללישנא דקנסו היתרא אטו איסורא לא מצי מייתי מהכא דלא שייך הכא קנסא דאם לקח הלוקח יותר ממה שהיה לו ליקח אין לקנסו בכך כי מה היה לו לידע כמה שם ולא גרסי' מה שהיה כתוב במקצת ספרים בשינויא הכא מי יימר דערובי עריב דא'כ הוה משמע דללישנא דקנסא מייתי:  התם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>הן חסר הן יתר א'ל. </span>ה'פ התם בית כור הן חסר הן יתר א'ל ואפי' כי א'ל בית כור סתמא אני מוכר לך ולא אמר לו הן חסר הן יתר אמר בפ' בית כור (לקמן קד.) דאם פיחת או הותיר רובע הגיעו (ולהכי היכא) דא'ל בית כור סתמא אית לן למימר דיותר מרובע לא הויא מחילה וכיון דהדר הדר כולו אבל גבי סאה כשאדם אומר לחבירו סאה פירות אני מוכר לך רגיל להיות שם רובע טנופת וכשיש שם רובע טנופת קרי ליה שפיר סאה פירות ולכך אין לנו לומר דאי איכא יותר מרובע שינפה את כולן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>יתר מכאן כבא ליטע מתחלה דמי. </span>פירוש בתחלה כשמתחיל ליטע אינו יכול ליטע אות' שיודע בודאי שהוא גרוע ואפילו הפחות מעשר ואם נודע דכל זמן שהוא עסוק במלאכה שנטע אפילו אחד שאינו טוב חייב להסירו וליטע אחר במקומו הלכך כשיש יותר מעשר אע'פ שלא נודע עד זמן ארוך אחר שיצא מן המלאכה אכתי כיון דלכל הפחות צריך ליטע היתר א'כ עדיין לא יצא מן המלאכה ועדיין הוא עוסק בה וכבר פי' דכל זמן שהוא (א)  במלאכה אפי' נודע שאחד מהן גרוע חייב לעקור וליטע אחר במקומו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>לו יין הנמכר בחנות. </span>היינו ריחיה חלא וטעמיה חמרא כדמוכח לקמן בשמעתין ותימה למ'ד ריחיה חלא וטעמיה חמרא חלא היכי יהיב ליה והא מרתף זה של יין קאמר והא לאו יין הוא ואומר ר'י דאע'ג דהוי חלא מיקרי יין שפיר וקשה לרשב'א דבפרק בתרא דע'ז (דף סו. ושם) פליגי אביי ורבא בחמרא לגו חלא אביי אמר במשהו ורבא אמר בנותן טעם ומפרש גמרא דבהא פליגי דאביי סבר ריחיה חלא וטעמיה חמרא חלא והוה ליה מין במינו ורבא סבר דהוי חמרא והוה ליה מין בשאינו מינו ואם תמצא לומר אפי' למ'ד חלא (מ'מ) מיקרי חמרא אם כן לימא דלכ'ע ריחיה חלא וטעמיה חמרא חלא והוה ליה מין במינו ורבא לטעמיה דאמר התם בתר שמא אזלינן והאי שמא לחוד והאי שמא לחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>חבית </span> 


lvr: 43
pgn: 95
dfh: a
trm: של יין אני מוכר לך נותן לו יין שכולו יפה.
txt:
<span class='five'>של יין אני מוכר לך נותן לו יין שכולו יפה. </span>אבל ביין הנמכר בחנות לא אפילו למ'ד ריחיה חלא חמרא מכל מקום אהאי חמרא לא יהבי אינשי דמי:  חד</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>אמר מקבל. </span>תימה לדידיה אמאי מוקי (ב) רב זביד מתניתין כר' אושעיא ובדאמר ליה מרתף זה של יין אני מוכר לך וא'ל למקפה לוקי מתני' בלא א'ל למקפה ובדאמר ליה מרתף של יין סתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחד </span>אמר לא מקבל. </span>קשה לרשב'א א'כ אמאי נקט ר' חייא לעיל המוכר חבית של יין לחבירו נותן לו יין שכולו יפה מאי איריא חבית אפי' מרתף נמי ויש מפרשים לרבותא נקטיה כדפירש הקונטרס לעיל:  הבודק</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבודק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבודק </span>את החבית להיות מפריש כו'. </span>רבינו שמואל דחק לפרש שלקח ממנו משהו ומפריש ממנו תרומה ואחר כך טעמו ובחנם דחק שהרי יכול לטעמו בריח אי הוי ריחא חמרא ודאי חמרא הוא דאיכא ודאי חמרא דריחיה חלא אבל חלא לעולם לא הוי ריחיה חמרא והא דקאמר לקמן הא טעימיה ולא עקר הזקיקו לפרש כן דלא משמע ליה דטעמו בריח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא האי מעילאי עקר. </span>לא מצי למימר דלר' יוחנן מתתאי עקר דא'כ מנא ליה דכל ג' ימים הראשונים היה ודאי יין דלמא בשעה שטעמו כבר נעקר טעמו מתחתיו ב' ימים אבל אין לומר שכבר נעקר טעמו מתחתיו ג' ימים דאין סברא לומר שיהא חומץ גמור למטה ולמעלה הוה ריחיה (חלא) וטעמא חמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא האי חמרא מתתאי עקר. </span>תימה דמנא ליה לגמרא ליפלוגינהו בהכי כיון דמצי למימר לכ'ע מעילאי וצ'ל דנקט הכי לפי (ב) שסובר שכך הוא אמת דמתתאי עקר וליכא למימר האי טעמא דמתתאי עקר לחוד (ולעולם) דקסבר ריחיה חלא וטעמא חמרא חמרא דא'כ ג' ימים האחרונים אמאי הוי ודאי חומץ דלמא כל ג' ימים הוי ריחיה חלא וטעמא חמרא והשתא הוא דנגמר חימוצו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרומאי </span>מתנו. </span>פירש רבינו שמואל דהלכה כר' יוחנן דקיימי דרומאי כוותיה וכן נראה דרבא נמי קאי כוותיה בפרק בתרא דע'ז (דף סו: ושם. ד'ה ורבא) שהבאתי לעיל (ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>ג' ימים הראשונים ברשות מוכר. </span>ואפי' נתן לו הלוקח מעות יחזיר דכיון דנראה חומץ גמור תוך ג' שנמכר בידוע שכבר בשעת מכירה ריחיה חלא ואהאי חמרא לא יהבי אינשי דמי ואע'פ שטעמו והוה ריחיה חמרא ודאי  לא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר חמרא אכתפיה דגברא שוואר. </span>פירש [ר'ש] דחמרא מזליה דגברא גרים דסבירא ליה כר' חייא בר יוסף דלקמן ולכך אינו ברשות מוכר ואין נראה חדא דהוה ליה למינקט האי לישנא דלקמן דחמרא מזליה דגברא גרים ועוד כי אמר לקמן ופליגא דר' חייא בר יוסף ה'ל למימר ופליגא דשמואל ועוד דאין סברא שיגרום מזלי' דגברא שימהר להחמיץ תוך ג' דלעולם אין היין מחמיץ אלא לאחר ג' ועוד הקשה ר'י דר' יוחנן קאמר לעיל ג' ימים הראשונים ודאי יין ודלמא מזליה דגברא גרים והחמיץ מיד ונראה לפרש לר'ת חמרא אכתפיה דגברא שוואר כלומר היין כיון שנשאו בכתפים נתקלקל על ידי שנענע ומיהר להחמיץ וא'ת ור' יוסי בר חנינא דאמר לקמן דבקנקנים דמוכר מצי א'ל הא חמרך והא קנקנך והיכי מצי א'ל הכי דלמא נתקלקל על ידי שניענע ולמה ישלם המוכר וי'ל דלקמן מוקי לה בדא'ל למקפה דכיון דא'ל הכי יש לו להתקיים אפי' כשמנענעו ואפילו אחר ג' א'נ י'ל דלקמן כיון שהוא לאחר ג' יותר יש לנו לתלות שנתחמץ כדרכו ממה שהנענוע גרם אבל תוך ג' יש לנו לומר שהנענוע גרם מדנימא ליה לא טעימיה שפיר אבל ק'ק אמאי לא הוי ברשות מוכר דהא אדעתא דהכי זבן לוקח מיניה להוציא משם ולטלטלו ולפי' ר'ש קשה דבשיכרא עבד עובדא כוותיה דרב והא לא קאמר שמואל אלא כיון דמזליה דגברא גרם ולא שייך אלא ביין כדכתיב היין בוגד וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>שכר תמרים כו' מברך שהכל. </span>לאו דוקא שכר תמרים אלא אפי' דבש תמרים מברך עליו שהכל מ'ט כדאמר בכיצד מברכין (ברכות דף לח.) אמר מר בר רב אשי האי דובשא דתמרי מברך עליו שהכל מ'ט זיעה בעלמא הוא והיוצא מן הפירות קרי זיעה ולא כמו שפי' בהלכות גדולות דהיינו דוקא התם דתרו לה במיא אבל דייב מן תמרי מברך עליו בורא פרי העץ דהא קאמר מר בר רב אשי דזיעה בעלמא הוא והיוצא מן הפירות קרי זיעה ואפי' היוצא מן הזיתים וענבים הוי זיעה בעלמא אי לא דמפיק בהעור והרוטב (חולין דף קכ:) שסופג את הארבעים על היוצא מהן ועוד דמייתי עלה ברייתא דתרומה דקאמר כמאן כי האי תנא דתניא דבש תמרים ויין תפוחים כו' חייב קרן וחומש דברי ר'א ור' יהושע פוטר וטעמא י'ל דלא אישתני לעילויא כשנעשה דבש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואחד </span>שכר שעורים. </span>דלא אישתני לעילויא דאית ליה עילויא אחרינא בפת ועוד דמי יימר דשערי עיקר דלמא מיא עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>הלכה כאחרים. </span>אומר ר'ת דאותו יין שעושין מן החרצנים אפי' אית ביה טעם יין כיון דלא רמא תלתא ואתא ארבעה מברכין עליו שהכל וליכא למימר דפורצני עדיף משל שמרים דהא אמר בריש אלו עוברין (פסחים דף מב:) ותמד לאו בר עשורי הוא והתנן המתמד ונתן מים במדה ומצא עליו כדי מדתו פטור ור' יהודה מחייב ומשני הא בדרווקי הא בפורצני פירוש ההיא דפורצני גרוע מדרווקי דהיינו של שמרים הוא חשוב ובר עשורי הוא דאין לפרש איפכא דפורצני חשוב וההיא דהמתמד איירי בדפורצני דא'כ מאי פריך לקמן וביותר מכדי מדתו מי פליגי והתנן המתמד ומאי קושיא שאני תמד דפורצני דחשיב אלא ודאי של שמרים חשיב יותר ואפ'ה מברכים עליו שהכל כיון דלא רמא תלתא ואייתי ארבע כל שכן דפורצני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>חמרא דלא דארי על חד תלת מיא לאו חמרא הוא. </span>והכי אמר בריש המוציא יין (שבת דף עו: ושם) כוס של ברכה צריך שיהא בו רובע רביעית כדי שימזגנו ויעמוד על רביעית וקשה דאמר בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לז. ושם) אל יחסר המזג שאם יש שם כ'ג כנגד סנהדרי קטנה יוצא ואם לאו אינו יוצא אחד מהן שהוצרך לצאת משמע דממזג דריש דהוי ב' חלקים מים ואחד יין והכא אמר דהוי ג' חלקים מים ואומר רבינו יצחק דהתם מדמה סנהדרין למזג דיין השרוני דסגי ליה בשני חלקי מים כדאמר בהמוציא יין (שבת דף עז.) שאני יין השרוני דרפי דבשאר יינות לא מצי למימר דרביע דסנהדרין לא חזו לדיני [נפשות] דנפקא לן (סנהדרין דף ב.) מקרא דבעי כ'ג ורבינו מנחם פי' דדריש אל יחסר המזג מז'ג בגימטריא נ' וקאמר אל יחסר המזג מע'א דסנהדרין נ' אבל מ'ט יחסרו וישארו כ'ב ואין ב'ד שקול מוסיפין עליהן עוד אחד הרי כ'ג ומיהו בירושלמי ובפסיקתא דריש לה בהדיא ממזג דיין וי'מ דאל יחסר המזג דהיינו מזג יין הראוי לג' חלקים מים דהיינו מזוג (מלבר) דהוי כ'ג על חד תלת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וביותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וביותר </span>מכדי מדתו מי פליגי. </span>פי' רבינו שמואל דלא מצי לאקשויי ובכדי מדתו מי לא פליגי והא רבי יהודה מחייב דמצי לשנויי דר' יהודה אינו אלא חומרא לענין טבל וקשה מהא דתנן בסוף פ'ק דחולין (דף כה: ושם) התמד עד שלא החמיץ אינו ניקח בכסף מעשר ופוסל את המקוה משהחמיץ ניקח בכסף מעשר ואינו פוסל את המקוה ואמר בגמ' מני לא רבי יהודה ולא רבנן דתנן התמד כו' ומאי קושיא נימא לעולם רבי יהודה דמעשר ואפילו לא החמיץ חומרא בעלמא הוא וי'ל דפשיטא ליה אפילו בלא החמיץ אינו אלא כי אם מחמיר עליו ר' יהודה לעשר (ד) א'כ ספיקא הוא אם נחשבו יין ולא היה לו לפסול את המקוה כמו בספק מים שאובין דכשר וי'מ דלא פריך ובכדי מדתו מי לא פליגי דאין זה קושיא כל כך אי הוו רבנן ואחרים כרבנן דרבי יהודה אבל אי ביתר מכדי מדתו פטרי מאן נינהו לא רבי יהודה ולא רבנן:  הוא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>הדין אפי' ביתר מכדי מדתו נמי פליגי. </span>והא דתנן בסיפא דמס' מעשרות (פ'ה מ'ו) היתר מכדי מדתו מפריש עליו ממקום אחר ולא פליגי עליה רבנן היינו ברמא תלתא ואתא ארבעה מקשה ר'י היכי פטרי רבנן ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא כיון דאית ביה בנותן טעם וקיי'ל בפ' בתרא דמס' ע'ז (דף עג:) דמין בשאינו מינו בנותן טעם גבי טבל וי'ל דאינו אלא קיוהא בעלמא ואין כאן נותן טעם וכעפרא בעלמא דמי וכן נראה מתוך פירוש ר'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>סברת חמרא הוא קיוהא בעלמא הוא. </span>מכאן הורה ר'ת בדיעבד אם רחץ עכו'ם חבית של שמרי יין דשרי דלאו חמרא הוא אלא קיוהא בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמרים </span>של מעשר כו'. </span>תימה במאי מיירי הך ברייתא אי בכדי מדתו או אפי' רמא תלתא ואתא תלתא ופלגא לרבנן אפי' ראשון יהא מותר ואי ברמא תלתא ואתא ארבעה אפי' רביעי של מעשר יהא אסור וי'ל דמיירי שאין בהן טעם יין כלל אלא קיוהא בעלמא ומ'מ בהקדש החמירו לאסור עד שלישי ומיירי שלא הקדיש שמרים דאי הקדיש לעולם יהא אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא כגון שתמדו במי גשמים. </span>תימה דהכא משמע שיש חילוק בין גשמים לשאר משקין ואיזה חילוק יכול להיות ביניהן ומה שפירש רבינו שמואל דבמים בעינן דניחא ליה ולא בשאר משקין כגון יין אפי' לא ניחא ליה מכשר דבמים כתיב וכי יותן מים על זרע ואין נראה לרשב'א דלא אשכח בשום דוכתא שיהא חשיבות ביין מבמים לענין הכשר ומאשר יבא עליו מים מפקינן הכשר לכל משקין ובפ'ק דפסחים (דף יח. ושם)  איכא דלא מוקי וכל משקה אשר ישתה בכל כלי לענין הכשר וא'כ מנא ליה דלא בעינן דניחא ליה ונראה לר'י דבגשמים בעינן תרתי שיחשיב אותו מתחלה שיהו משקין ואח'כ בעינן דניחא ליה אבל שאר משקין כגון (א)  מים ויין ושמן כיון דניחא ממילא הן מכשירין אפי' לא יחשיב אותן להיות משקה אבל קשה מהא דתנן במסכת מכשירין (פ'ו מ'א) ומייתי לה בפ'ק דחולין (דף יג. ושם)  המעלה פירותיו לגג מפני הכנימה וירד עליהם הטל אינן בכי יותן ואם לכך נתכוין הרי הן בכי יותן אע'פ שלא החשיב אותו מתחלה להיות משקה (ב) ושמא טל חשוב טפי להיות משקה ממי גשמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונתמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתמד </span>מאליו. </span>נראה דהשתא איירי שפיר אפילו במים יפין שאינן מי גשמים דכיון שנתערבו בשמרים אין ראוים להכשיר והא דלא קאמר אלא לפי שלא נזכר אמורא למעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>למעוטי יין מגתו כו'. </span>אין להוכיח מכאן דיין מבושל כשר לקידוש ומברכין עליו בפ'ה מדלא קאמר למעוטי יין מבושל דלאו ראיה היא דאפילו אין מקדשין עליו לא מצי למימר למעוטי יין מבושל דאם כן הוה ליה למימר אין מברכין עליו בפ'ה אבל יש להביא ראיה מירושלמי דשקלים ודערבי פסחים דיין גמור הוא דאמר התם ארבע כוסות שאמרו יוצאים ביין מבושל אלמא מקדשין איין מבושל ודלא כפרש'י והר'ש שכתבו דיין מבושל מברכין עליו שהכל דאישתני לגריעותא ואין להאריך כאן:  מודים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודים </span>חכמים לר'א בכוס של ברכה וכו'. </span>קאי אהא דתנן בפרק שלשה שאכלו (ברכות דף נ:) אין מברכין על היין עד שיתן לתוכו מים דברי ר'א ועלה קאמר ר' יוסי בר' חנינא בגמ' דבכוס של ברכה מודים וטעמא מפרש התם משום מצוה מן המובחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיתן לתוכו מים. </span>קשה דאמר בפרק שלשה שאכלו (ברכות דף נא.) עשרה דברים נאמרו בכוס של ברכה שטיפה חי מלא כו' אלמא משמע דכוס של ברכה צריך שיהא חי ולא מזוג ומפרשים גדולי נרבונא דחי קאי אכוס שיהא שלם ולא שבור דשייך מיתה בכלי כדאמר (ב'ק דף נד.) שבירתן זו מיתתן וכן משמע קצת דכל י' דברים הן בכוס ולא ביין ורש'י פירש בברכות דחי דקאמר היינו שיתנו יין חי בכוס שמברכים עליו ואח'כ מוזגין בו מים לאפוקי שלא ימזגנו בכוס זה ויברך בכוס אחר ור'ת מפרש דחי דהתם היינו מזוג ולא מזוג דה'נ מוקי בפרק בן סורר (סנהדרין דף ע: ושם) הא דקאמר רב אינו חייב עד שיאכל בשר וישתה יין חי במזוג ולא מזוג והא דמשמע בהמוציא יין (שבת דף עו: ושם)  שמוזגין אותו עד רביעית דקאמר כוס של ברכה צריך שיהא בו רובע רביעית כדי שימזגנו ויעמוד על רביעית אומר ר'ת דבברכת הארץ מוסיף בו מים כדאמר בפרק שלשה שאכלו (ברכות דף נא. ושם) ומוסיפין בברכת הארץ ולא כמו שפי' שם רש'י דמוסיפין יין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמר </span>חיוריין מהו. </span>פירש ר'ש דחיוריין היינו בורק ולא שמיע ליה ברייתא דלעיל דקתני בורק לא יביא ואם הביא כשר ולר'י נראה דשפיר שמיע ליה וחיוריין גרוע מבורק דחיוריין לבן יותר מדאי אבל בורק אינו אלא מבהיק ומתלבן קצת ודומה קצת לאדמומית ולכך אם הביא כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>ידוע שיינו מחמיץ חייב באחריותו. </span>וקשה לר'י דאמר אביי באיזהו נשך (ב'מ דף סד.) שרי ליה לאיניש למיתן זוזי לחבריה אחבית יין ולמימר הכי אי יקרא אי זולא ברשותי ואי תקפה ברשותך והשתא מאי קמ'ל אביי מתני' היא הכא אם ידוע שיינו מחמיץ חייב באחריותו אע'ג דאי יוקרא או זולא ברשותיה דלוקח הויא וכן בקנקנים דמוכר אע'פ שאין ידוע שיינו מחמיץ ועוד דפריך ליה התם האי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא תקשי ליה אמתני' דהכא וליכא למימר דיש חילוק בין תקפה להחמיץ דהכא דהא אמר בברכות (דף ה:) רב הונא תקיפו ליה ד' מאה דני דחמרא אייקר חלא ואיזבן בדמי חמרא אלמא דהכל אחד ועוד קשה לר'י דמה רבית שייך שם הא אי תקפה הוי מקח טעות דאיגלאי מילתא שלא היה סופו להתקיים וי'ל דאביי אשמעינן דאפילו בחמרא דידעינן ביה שראוי להתקיים אפילו הכי מקבל עליה מוכר אי תקף מחמת שום דבר מחמת חום או מחמת טלטול או מחמת דשני בברזא ולהכי דמי לרבית אבל הכא לא מיירי בראוי להתקיים ולכך מתחלה בשעת מכירה לא היה מקחו מקח דכשהחמיץ לבסוף איגלאי מילתא והוכיח סופו על תחלתו שלא היה ראוי להתקיים ולא מיחזי כרבית כלל :  מבושם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מבושם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מבושם </span>עד עצרת. </span>קשה לרשב'א דהא בקנקנים דלוקח איירי מתניתין ולימא ליה קנקנך גרים ולרב חייא בר יוסף לימא ליה מזלך גרם ויש לומר דודאי אם נמצא חומץ מצי אמר ליה הכי אבל הכא לא איירי בהכי אלא אשמועינן דצריך ליתן לו יין הראוי להתקיים עד העצרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>מאי דזבין חביתא דחמרא אדעתא לסבוייה. </span>פי' (רש'י) דאין החנווני אלא שליח בעלמא ואין נראה לר'י דאם כן לא הוה ליה למימר זבין ועוד דאם כן מגופה מילתא דרבא לא שמעינן שום חידוש דהא דקאמר לא אמרן אין נראה שיהא זה מדברי רבא אלא גמרא דקאמר ליה ונראה לו לפרש דמיירי דזבין מכר גמור ואדעתא דהכי זבנה שימכרנו בחנות ודמי לא'ל למקפה דבעי שיתקיים כדי מקפה והכי נמי בעינא שיתקיים כדי סיבוייה ומיהו קשה ללישנא דאמר בסמוך מעובדא דקביל חמרא מחבריה אדעתא דנמטאה אפרוותא דוול שפט חלא לא כרב חייא בר יוסף השתא התם דלא זבניה לגמרי מצי אמר ליה מזלך גרם כ'ש הכא דהוי מכר גמור וי'ל דההיא לישנא מוקי הך מילתי' דרבא בידוע שיינו מחמיץ ואפי' הכי דוקא אדעתא דסבוייה הא לאו הכי מצי א'ל לא איבעי ליה לשהויי:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>ישמעאל אומר רפת בקר היא כו'. </span>נראה דכי היכי דהכא גבי תנאי בנין אין חשוב בית אא'כ יש לו שש על שמונה ה'נ לענין חלוקת אחים או שותפין דהא דאמרת אי איכא ד' אמות לזה וד' אמות לזה חולקין מוקמינן בפ'ק דסוכה (דף ג: ע'ש וכן לעיל יא.) בחצר המתחלקת לפי פתחיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קחשיב משפת כרובים ולמעלה. </span>בפירוש מקרא פרש'י דתקרה דעליית היכל היתה גבוהה משל קדשי הקדשים עשר אמות ולא עיין כאן:  מתקיף</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתקיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה אביי ודלמא בולטין כתרנגולין. </span>ואם תאמר אכתי בנס היו עומדים דעשרים בעשרים היכי יתיב וי'ל מ'מ פריך אביי שהגוף לא היה עומד בנס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמצדדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמצדדי </span>אצדודי. </span>לא ה'מ למימר כאן בזמן שישראל עושין רצונו של מקום דמסתמא העמידום תחלה לפי מה שהיו עושין רצונו של מקום:  נותן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 99
dfh: b
trm: לו שתי אמות לתוכה.
txt:
<span class='five'>לו שתי אמות לתוכה. </span>לפי ספרים דגרסי ואמה יש לפרש ב' אמות לתוכה היינו להרחיב אמת המים שתהא רחבה שתי אמות ומה שהיא קרויה אמה משום דעומקה אמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמה </span>מכאן ואמה מכאן כו'. </span>אמה לאו היינו ניגרא דבניגרא משמע בהמקבל (ב'מ דף קז:) דבעינן ד' אמות ועוד דהכא קאמר דלמ'ד נוטען ולמ'ד זורען והתם פ'ה דאין זורעין אותן אלא ניגרא היינו יאור כדפ'ה לעיל בפרק קמא (דף יג. ושם)  וגדול יותר שכל בני הבקעה משקין ממנו שדות וצריך ארבע אמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה דלא עביד איניש דינא לנפשיה. </span>לפי זה בחנם נקט במתני' שהיתה עוברת דרך הרבים תוך שדהו ונתן להם כו' דאפילו נטלו לו בחנם נמי כיון דלא עביד אינש דינא לנפשיה:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שאבדה להן דרך באותה שדה. </span>פירש רבינו שמואל וכ'ש מתני' שמדעתו נתן להם ובתר הכי דקאמר לרבה בר רב הונא דאמר אין הלכה טעמא מאי פירש דפשיטא דלא מוקי מתני' אליבא דרבי אליעזר ודלא כהלכתא וכמאן מוקי לה וקשה לר'י דבריש המניח  (ב'ק דף כח.) לא מייתי מילתיה דרב גידל ולא מילתיה דרבה בר רב הונא ומפרש טעמא דמתני' דהכא משום רב יהודה משמע דלכ'ע הוי טעמא דמתניתין הכי ועוד קשה לרשב'א דאי ניחא ליה אליבא דרב גידל טעמא דמתניתין משום דדמיא מתני' לאבדה לרבה בר רב הונא נמי לא תיבעי דמודה הוא באבדה דמה שביררו ביררו ומה שפי' דמתני' הויא כל שכן אין נראה דבמתניתין יש להן ממה נפשך דרך שלא כדין אבל באבדה ממה נפשך אית להו דרכא גביה תדע דפריך אי הכי אמאי אמר רבה אין הלכה כר'א אלמא דבאבדה פשיטא ליה דיש להן דרך ולעיל פריך אמתניתין ולימא להו שקולו דידכו והבו דידי ונראה לר'י דמעיקרא מסיק דמתני' כרבי אליעזר ולבסוף כי משני כשאבדה לא אתיא מתני' כר' אליעזר וכן יש בהניזקין (גיטין דף נא. ושם)  בשמעתא דשני כיסין קשורין מצאת לי ולא גרס לקמן ולרבה בר רב הונא דאמר אין הלכה כו' דלכ'ע צריך לפרושי טעמא דמתני' כדרב יהודה ועוד י'ל הא מני ר' אליעזר כדמסיק רבי אליעזר איירי כשאבדה ומתני' דמיא לאבדה כדמפרש טעמא בתר הכי ורבנן דפליגי אדר' אליעזר באבדה ואמרי דאין מועיל בירורם כלום ה'נ פליגי אמתניתין דלא אמרי' מה שנתן נתן ולרבה בר רב הונא דאאבדה לא פליגי רבנן אתיא מתניתין לד'ה ולבסוף בעי טעמא מאי כו' מ'ט דמיא מתני' לאבדה ומשום דאמר ר'א באבדה דמה שביררו ביררו נימא הכי נמי במתני' ומסיק משום דרב יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אליעזר רבים במאי קנו ליה. </span>דביררו להן דרך משמע בלא שום תיקון בברירה בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשביל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשביל </span>של כרמים. </span>נראה דדוקא בשביל של כרמים שאינו עשוי כלל אלא להילוך אבל שאר דרך עשוי קצת להשתמש בו צורך אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>אמרן אלא אי לא מסיימי מחיצתא אבל מסיימי כו'. </span>ולא שיהו מחיצות גבוהות דא'כ היכי דרי טונא אלא מחיצות נמוכות טפח או טפחיים להיכר השביל הלכך כשמכר לו השביל בשדהו לא יתן לו אלא כמו שהוא עשוי אפי' לא יהא לו אלא כדשקיל כרעא ומנח כרעא וזה דחקו לרבינו שמואל שאינה נראית לו גירסא זו לפי שהיה סבור דהנך מחיצות גבוהות הרבה:  והכוכין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והכוכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והכוכין </span>ארכן ד'. </span>פי' רבינו שמואל שהמת ג' אמות ובשביל הארון צריך אמה רביעית ואין נראה דבפרק המצניע (שבת צב. ושם ד'ה אישתכח) משמע בהדיא דעד כתפיו של אדם ג' אמות דאמרי' התם ארון ט' וכפורת טפח הרי כאן עשרה וגמירי כל טונא דמידלי במוטות תילתא מלעיל ותרי תילתי מלתחת ואישתכח דלמעלה מעשרה הוה קאי דמכתפיו עד למטה י'ח טפחים ותרי תילתי ששה טפחים ושני שלישים אישתכח דלמעלה מי'א ושליש קאי ואי מראשו לא הוי אלא י'ח לא הוה קאי למעלה מי' דמראשו ועד כתפו מחזיק הרבה יותר מטפח ושליש ובתרגום אחשורוש אספתא איצטליב על ג' אמות כו' וחתוכי ראש היו והכוכין דארכן ארבע משום צוארו וראשו ודפי הארון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורומן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורומן </span>שבעה. </span>פירש רבינו שמואל כדי שיהא פותח טפח בארון שלא תהא הטומאה בוקעת ועולה ומטמא העובר על גביו (ב)  שאמר בפ' מי שמתו (ברכות דף יט: ושם) מדלגין היינו ע'ג ארונות כו' ומפ' התם טעמא משום דרוב ארונות יש בהן פותח טפח ומיהו לא היה מועיל אלא לענין טומאה דאורייתא אבל מדרבנן מיהא טמא העובר עליהן כדאמר התם דגזרו עליהן ולא התירו אלא ללכת למקום מצוה לקראת מלכים ומפרש ריב'ם  שהכוכין שלהם היו פתוחים מן הצד שהיו מניחין את המתים לתוכן דאילו היו סתומין היתה בוקעת טומאה ועולה ואדרבה יותר יש טומאה כשהוא פותח טפח כיון שהוא סתום דאילו לא היה פותח טפח לא היתה טומאה בוקעת ועולה אלא כנגדה והשתא כשהוא פותח טפח הוי כאילו כל ארכו ורחבו מלא טומאה ובוקעת ועולה אפי' שלא כנגד הטומאה והביא ראיה מדאמר בפ'ק (לעיל דף יב: ושם)  פרץ פצימיו מטמא כל סביביו ומטמא במגע מן התורה הנוגע כל סביביו אע'פ שאין המת ממלא כל הבית כולו ומסתמא כמו כן יטמא על גביו אע'פ שיש פותח טפח ואין להאריך כאן וא'ת כיון שגזרו בקבר אפילו יש שם פותח טפח א'כ גם בבית אפי' לא פרץ פצימיו יטמא סביביו כי היכי דבית סתום יש לו דין קבר סתום ה'נ פתוח יש לו דין קבר פתוח וי'ל דבקבר גזרו יש בארון פותח טפח אטו אין בו כו' אבל בית אין בית שלא יהא בו פותח טפח ובית אטו קבר לא רצו לגזור ור'י הביא ראיה דבסתום אפי' פותח טפח בוקע ועולה דתניא גבי אהל דנזיר (נזיר דף נג: ושם)  או בקבר לרבות קבר סתום ומדקאמר סתום ולא פתוח א'כ הוי כפותח טפח ואפ'ה מרבה סתום ומיהו מה שפירש דאם אין בו פותח טפח אין בוקע ועולה אלא כנגד הטומאה לא ידע ר'י מנא ליה דבכל ענין מרבה קרא קבר סתום שיטמא כל סביביו ולמעלה אפי' אין בו פותח טפח ועוד יש ראיה (מדתניא) באהלות (פ'ג מ'ז)  ביב שהוא קמור תחת הבית ויש בו פותח טפח וביציאתו פותח טפח טומאה בתוכו הבית טהור טומאה בבית מה שבתוכו טהור יש בו פותח טפח ואין ביציאתו פותח טפח הבית טמא כו' דכיון דאין ביציאתו פותח טפח חשיב כסתום אע'פ שיש בו פותח טפח בוקעת ועולה ומיהו קשה לר'י מתני' באהלות (פ'ד מ'ב) ומייתי לה בהעור והרוטב (חולין דף קכה:) [תיבת] המגדל [שיש בה פותח טפח] ואין ביציאתו פותח טפח (ויש בה כוך) טומאה בתוכה מה שבבית טמא טומאה בבית מה שבתוכה טהור לפי שדרך טומאה לצאת ואין דרך טומאה ליכנס פי' שדרך להוציא מן השדות והמגדל דרך הבית והשתא קשה ל'ל טעמא שדרך טומאה לצאת תיפוק ליה דבוקעת ועולה כיון דאין ביציאתה פותח טפח ורבי יוסי נמי אמאי פליג התם ומטהר לפי שיכול להוציא חצאין חצאין פי' כחצי זית שאין מטמא באהל או מפני שיכול לשרפה במקומה וכן קתני סיפא העמידה על פתחו פתח לחוץ טומאה בתוכה הבית טהור ואמאי והא טומאה בוקעת ועולה וי'ל דבכלים אין דין קבר להיות בוקע ועולה דאין מבטלו:  ורחבן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורחבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורחבן </span>ששה. </span>ואפי' למ'ד בסוכה (דף ח.) שהאדם תופס אמה היינו כשהוא לבוש אבל מת שאינו לבוש כל כך אף עם הארון לא הוי כי אם אמה ותדע דבלא מלבוש אין מחזיק אמה דהא מקוה אינו אלא אמה על אמה ברום ג' אמות ואי אדם ערום מחזיק אמה אמה באמתא היכי יתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועושה </span>חצר על פתח המערה. </span>כאן משמע שהחצר גבוה מן המערה דהא בעי למימר בגמרא שאחד מימין הפתח ואחד משמאל נכנסין לתוך החצר דקאמר בגמרא אי לבראי הא קא מיתדשי וקשה דבפרק משוח מלחמה (סוטה דף מד.) משמע שאין החצר שוה עם קרקע עולם אלא עמוק וצריך לעלות כשיוצא ממנו דמפליג בין פתחה למעלה לפתחה מן הצד וכן פ'ה שם וי'ל דאע'פ שהחצר עמוקה המערה עמוקה הימנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לבראי הא קא מיתדשי. </span>ה'ה דה'מ למיפרך הא קא נגעי אהדדי אלא אומר ר'ת משום דה'מ לשנויי במעמיק כדמשני בסמוך ועדיפא מיניה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>התנן חצר הקבר העומד בתוכה טהור. </span>וא'ת לר'ש היכי אזיל כיון שיש ד' מערות לד' רוחות וכי תימא באמה שבין כוך לכוך האמר בפרק משוח מלחמה (שם) דמת תופס ארבע אמות היכא דלא מסיימי מחיצות ודוקא בחצר הוא דמסיימי מחיצות אינו תופס ופ'ה דאזיל שם בשידה תיבה ומגדל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דעביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעביד </span>להו כמין נגר. </span>תימה אכתי העומד בתוכו אמאי טהור הא מת תפיס ד' אמות דהא לא מסיימי מחיצתא שהוא קבור בתוך החצר עצמו ואם היינו אומרים דכותל המערה הוא אמה אתי שפיר אבל לא משמע הכי לקמן דחשיב כ'ב לר'ש וי'ח לרבנן משמע שאין בין חלל המערה לחצר כלום וכ'ת דמהדר ליה מחיצה סביב המת א'כ לא הוי חצר שש על שש וחסר ממנה הרבה שיש ח' מתים לד' פתחי החצר הפתוחין לד' מערות [ועוד] קשה לר'י דאיך יתכן שאין פתח המערה רחב אלא ב' אמות ואיך יכנסו עם המת דע'כ אין בו יותר דכוך העשוי כמין נגר רחב אמה על אמה וא'כ צריך להרחיק כל כוך מקרן זוית אמה דאי לאו הכי אי אפשר דלא נגעי אהדדי ח' כוכין שבחצר הרי לב' הכוכין ב' אמות ואמה שמניח לכל קרן וקרן ולא נשאר כי אם שתי אמות לפתח ואומר רשב'א דיכול להיות הפתח רחב שלש אמות וכגון שירחיק לעולם הכוך שמימין הפתח אמה ושבשמאל יעשה בקרן זוית הרי ג' אמות לב' כוכין עם הריוח נשארו ג' אמות לפתח ואע'פ שהכוך שבשמאל שהוא ממש בקרן זוית אינו רחוק מאותו שמונח לאורך המערה בשכיבה אלא חצי האמה אין להקפיד הואיל וזה עשוי כמין נגר ואין רחבו אלא אמה על אמה ואע'פ שאנו מקפידין באותו שמושכב לרוחב המערה להרחיקה מקרן זוית חצי אמה אע'פ שאותו שמושכב באורך המערה רחוק כמו כן מקרן זוית חצי אמה ומתרחק והולך בשוה לצד דרום והמונח ברוחב המערה הולך בשוה לצד מזרח ואינן מקורבין יחד אלא בראשיו מ'מ לא חילקו חכמים בשוכבין ועוד יש ליתן טעם דאפילו לא היו מרחיקין אותו שמושכב לרוחב המערה חצי אמה מן הקרן לא היו מרויחין כלום שלא היו יכולים לפחות אמה ברוחב המערה בשביל כך ולקצר דאם כן רחבה ה' וזה אינו יכול להיות לר'ש מפני אותן הכוכין שבצד הפתח מימין ומשמאל ולרבנן נמי דליכא כוכין לצד הפתח לא הוו יכולים לקצר רחבה מד' דאם כן איך היו מכניסין  הארון</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דעביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעביד </span>להו כמין נגר. </span>והא דתנן בסוף נזיר (דף סד:) המוצא מת מושכב כדרכו ואמר בגמרא מושכב פרט ליושב לר' יוסי בר' חנינא דהכא דוקא יושב ממעט ולא עומד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דעביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעביד </span>להו בקרן זוית. </span>וא'ת כיון שהוא מעמיק אמאי צריך שיעשה בקרן זוית יעשה ברוחב המערה או באורך המערה בין כוך לכוך באמה שבינתים ויעמיק וי'ל לפי שהיה מקלקל כותל המערה והיה קרקע נופל והכוכין היו מקלקלין הואיל וזה הכוך שמעמיק הולך באותו צד ששאר כוכין הולכין אבל בקרן זוית אינו כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המוצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוצא </span>מת מושכב כדרכו. </span>בפ'ב דנזיר (דף סה.) אמר המוצא פרט למצוי ופ'ה פרט לידוע אם אחד מהן ידוע והשנים אינן ידועים וקשה לפי' דמדממעט מצוי משמע דגריע טפי אחד ידוע ושנים תחלה משנים ידועים ואחד תחלה מדקממעט ליה וזה אינו דכך שוה זה כמו זה דבין שנים ידועים ואחד תחלה בין אחד ידוע ושנים תחלה אין להן שכונת קברות עד שיהו שלשתן ידועים או שלשתן תחלה כדאמר בנזיר ונראה לר'י  פרט</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מארבע </span>אמות ועד ח'. </span>פ'ה דס'ל להאי תנא דתוכה של מערה ד' אמות על ח' וס'ל נמי דג' מתים נקברין בכותל מערה דלא הוי אלא ד' אמות וקשה לר'י דלקמן דייק מני אי ר' שמעון אי רבנן הו'ל למידק נמי דלא אתיא לא כמר ולא כמר דהא אין בין כוך לכוך כשיעור שיש במשנתינו שהוא אמה בינתיים לכ'ע ומיהו איכא למימר דמתני' כרשב'ג דאמר הכל כפי הסלע ועוד הקשה ר'י דהך משנה דהמוצא מת איתא נמי באהלות (פט'ז מ'ג)  וקתני נמי התם בסיפא הבודק בודק אמה ומניח אמה ואי סבר האי תנא דליכא אלא ב' טפחים בין כוך לכוך אמאי מניח אמה ומיהו בלא'ה צריך ליתן טעם אמאי דקתני בתוספתא דאהלות (פט'ז)  דאיכא התם (ג) מאן דאמר [דלב'ה] בודק אמה ומניח שתים אמאי מניח ב' כיון שאין כי אם אמה בין כוך לכוך אבל ודאי קשה לפ'ה דאמר ר' שמעון בסמוך רואין את האמצעיים כאילו אינן והשאר מצטרפין מד' אמות ועד ח' והיאך יצטרפו לשיעור ד' אמות אי רואין לאמצעיים כאילו אינן א'כ הוי אמה בין כוך לכוך ואין (ד) להיות אלא ב' טפחים כיון דשלשתן בד' אמות ומפרש ר'ת דהנך ג' דקתני הכא שנים מהן מרוחב המערה ואחד מאורך ויש בין כוך לכוך אמה כשיעור דמתני' וד' אמות היינו לשנים שברוחב ב' אמות ואמה בינתיים הרי ג' והשלישי ימצא בסוף אמה רביעית חצי אמה מרוחב המערה וחצי אמה מארכה בזוית והשתא אתי שפיר דכשמצאן רצופין ממש רואין אמצעיים כאילו אינן וליכא אלא אמה בין כוך לכוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בודק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בודק </span>הימנו ולהלן כ' אמה. </span>רגילין היו להניח צד מרגלותיו כלפי המערה ומיירי כשנמצא ראשו לצד מערה ומרגלותיו הפוכין לצד אחרת דאית לן למימר ממערה אחרת הוא לפיכך בודק להלן כ' אמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>אוקימתא כר'ש. </span>הלשון דחוק מאד דמשמע דמשום דאוקמה כר'ש פריך והדר פריך מני אי ר'ש אי רבנן דלא אתיא כשום תנא ועוד דמגופה מצי למיפרך דכיון דקתני דהמערה ארכה ח' א'כ כ' ותרתין הויא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכגון </span>שבדק באלכסונא. </span>פ'ה דאלכסון ד' על ו' הן ב' [אמות] כאלכסון של ה' על ה' ולא יתכן שהרי בד' על ו' תן החוט באלכסון של ד' על ד' כזה יהיה לו ד' אמות וח' חומשין ועוד נשאר צד למטה ב' אמות ובין הכל לא יהא החוט ארוך אלא ז' אמות ושלשה חומשים וכל שכן אם ילך החוט ביושר באלכסון מארבע על ו' שיהא פחות ועוד על כרחך אלכסון של ה' על ה' גדול יותר דהא בה' על ה' יש כ'ה אמות ובארבע על ו' יש כ'ד:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן בניפלי. </span>אין לפרש דלא חששו לבדוק במערה שניה אלא עד כ' דלא החמירו כולי האי לבדוק רק למערת הנפלים מדפריך בתר הכי מדהך בניפלי הנך נמי בניפלי משמע דאותו שמצא מוקמי בניפלי וקשה דהא קתני מארבע אמות ועד ח' ומערת נפלים אינה אלא ו' וצ'ל דאף על גב דרישא איירי בגדולים מכל מקום הא דקתני ובודק ממנו ולהלן כ' איירי בניפלי ולא קאי ארישא:  הדרן עלך המוכר פירות </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>כור עפר. </span>נראה דנקט עפר לרבותא דאפי' הכי פחות מי' טפחים נמדדין עמה ולא כמו שפירש הקונטרס דאי לא אמר ליה עפר אלא בית כור סתם אפי' כולן סלעים הגיעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המקדיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המקדיש </span>שדהו. </span>פי' בקונט' דלא גרסינן בשנת היובל דבשנת היובל עצמה פליגי רב ושמואל בפרק אין מקדישין (ערכין דף כד. ושם) ומיהו ברוב ספרים גרסינן התם בסדר המשנה בשנת היובל וי'ל דבשנת היובל משמע שפיר שנה שאחר היובל ולא שנת חמשים ממש מדלא קתני בשנת היובל עצמה כדקאמר בפלוגתא דרב ושמואל ואע'ג דכתיב בשנת היובל ישוב השדה וגו' והתם ע'כ בשנת היובל עצמה יש לחלק דלשון תורה לחוד דקרא לאו אורחיה לכתוב עצמה והתם נמי יליף רב מדכתיב ואם משנת היובל ושנת היובל בכלל ופריך ליה שמואל מי כתיב משנת היובל:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נמדדין עמה. </span>לפי חשבון הכתוב בפרשה וליכא למימר אין נמדדין עמה דלא קדשי כלל דהא תנן בשלהי המוכר את הבית (לעיל דף עא.) המקדיש את השדה הקדיש את כולן אפי' בור וגת כ'ש סלעים ונקעים כפ'ה ועוד דא'כ מאי הוי פריך בתר הכי והתניא שדה כו' התם ודאי קדשי לפי שמקדישו בפירוש אבל הכא שאין מקדיש בפירוש לא קדשי כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>ליקדשו באפי נפשייהו. </span>פי' הרשב'ם כמקדיש שתי שדות שיכול לפדות זה בלא זה ואין נראה לר'י דא'כ אפי' בשדה אחד יכול לפדות חציו לפי חשבון בית זרע חומר שעורים דבשדה אחוזה אמר בפ'ק דקדושין (דף כא. ושם) דלכ'ע פודה וגואל לחצאין ולא פליגי התם ר'ש ורבנן אלא (בשדה מקנה) ולא כמו שפ'ה בפ' (המקדיש) שדהו (ערכין דף כח) דפליגי בשדה אחוזה ונראה לר'י דה'פ וליקדשו באפי נפשייהו כלומר היכי אמרת דלפי שהן נחשבים בפני עצמן אין נמדדין עמה ליקדשו אע'ג דהן נחשבין באפי נפשייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אפי' פחות מכאן נמי. </span>לשון אי הכי מגומגם דמשמע דאי לאו דאוקימנא בנקעין מלאים מים הוה אתי שפיר והא מסלעים לעולם איכא למיפרך שאינן ראוין לזריעה דהשתא נמי פריך מינייהו מדאיצטריך לשנויי שידרי דארעא מיקרו ומיהו בכמה מקומות מצי למימר ולטעמיך ולא קאמר ועוד אומר ר'י דמעיקרא לא ס'ד דבעינן שיהא ראוי לזריעה אלא אפי' לא יהא ראוי לזריעה קדושה לפי חשבון בית זרע חומר שעורים ומשום הכי הוה אתי שפיר דפחות מכאן הוי הכל שדה אחת וגבוהין עשרה או עמוקין י' חשובין בפני עצמן אבל השתא דקאמר דבעינן ראוי לזריעה אפי' פחות מכאן נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קתני נמי דומיא דסלעים אפחות מכאן. </span>אע'פ שדוחק עצמו לומר כן אפחות מכאן מכל מקום שפיר קאמר לעיל דיקא נמי דמשמע טפי דאגבוהים עשרה קתני דומיא דסלעים דהא ברישא הוא דקתני סלעים ונקעים:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>היה סלע יחידי אפי' כל שהוא כו'. </span>פי' רבינו תם סלע יחידי היינו שיש לו שם לווי סלע פלוני הלכך אפי' הוי כל שהוא ואפי' באמצע השדה אין נמדד עמה ועוד אומר רבינו תם דגרס שיש לו בית רובע והכי איתא בירושלמי וקאי אהא דאמרינן לעיל טרשין שאמרו בית ד' קבין והוא  (א) שלא יהו מובלעין בפחות מה' קבין משמע בפחות מד' אפילו מובלעין בפחות מה' נמדד עמה והשתא קאמר דאם היה סלע יחידי שהכל סלע אחד אפילו לא יהא גדול אלא בית רובע דליכא ד' קבין ואין אחרים נמי שיהו משלימין לארבע קבין אפילו הכי אין נמדד עמה:  פחות</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פחות </span>כל שהוא ינכה. </span>מה שפ'ה דהא דאמר רבא כל דבר שבמדה אפי' פחות מכדי אונאה חוזר היינו במטלטלי אגב חורפיה לא עיין דבהדיא אייתי לה בריש פ'ב דקדושין (דף מב: ושם)  אמקרקעי דאמר ובמקרקעי נמי לא אמרן אלא דטעו בעילויא אבל במשחתא לא כדרבא כו' ואור'י דרבא איירי כשמדדו והטעהו במדה אבל הכא לא מדדו עדיין אלא בבאין למדוד ומתחלה היה נמי יודע שאינו מכוין כ'כ שלא יהא או פחות או יותר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פחות </span>כל שהוא ינכה. </span>וא'ת ולימא ליה דאדעתא דהכי לא זבני וי'ל דקאי בתוך השדה  (א) כדפרישית דמתחילה היה נמי יודע שאינו מכוין לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מהא ליכא למשמע מינה. </span>ולא קשיא רישא לסיפא דלישנא דחד מינייהו לאו דוקא ולא נקטיה אלא משום סיפא כדפ'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרושי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרושי </span>קמפרש איזהו בית כור שהוא כבית כור כגון דאמר ליה הן חסר הן יתר. </span>תימה דתלי הן חסר הן יתר בכבית כור (והן חסר והן יתר משמע טפי דהגיעו ממאי) דמשמע כבית כור וי'ל דכי א'ל בית כור עפר אני מוכר לך הן חסר הן יתר איכא למימר תפוס לשון ראשון ולהכי תלי ליה בכבית כור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 104
dfh: a
trm: כן אני מוכר לך אני מוכר [לך] למה לי.
txt:
<span class='five'>כן אני מוכר לך אני מוכר [לך] למה לי. </span>בכמה דוכתי דייק הכי ובכמה דוכתי לא דייק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו ש'מ סתמא נמי כהן חסר הן יתר כו'. </span>ותימה דכיון דתנא רישא בית כור עפר סתמא דהגיעו אמאי איצטריך למיתני סיפא הן חסר הן יתר דכ'ש הוא וי'ל לאשמועינן דאפ'ה דוקא בית רובע אבל יתר מרובע לא א'נ תנא סיפא לגלויי רישא שלא תאמר רישא דא'ל הן חסר הן יתר תנא סיפא הן חסר הן יתר מכלל דרישא דלא קא'ל וכענין זה יש בכמה מקומות ותימה דרבי יצחק קאמר לעיל טרשין שאמרו בית ד' קבין אבל יותר אין נמדדין עמה הא אמר הכא דבית כור סתמא כהן חסר והן יתר דמי ואפילו לא היו טרשין כל עיקר אלא היה הקרקע חסר הוה אמינא דהגיעו כ'ש השתא וי'ל דרבי יצחק לא קאמר אלא להצטרף לפחות מרובע לסאה ולרשב'א נראה דלא קשיא מידי דהכא מיירי בעומד באותה שדה ורואה כמה יש בה אבל באינו רואה אותה פשיטא ליה דהתם לא אמר הגיעו דאם התנה בית כור עפר למכור לו מי מצי למיתב ליה בית כור שהוא פחות רובע לסאה וסברא הוא דהתם אפילו ע'י ניכוי לא היה מקבל לוקח דא'ל אדעתא דהכי לא זבני שלא היה דעתו לקנות אלא בית כור שלם ובהכי איירי רישא דמתניתין ולהכי א'ר יצחק טרשין שאמרו בית ארבעת קבין אבל טפי לא דאי הוה חזינן להו כאילו אינן כלל אפילו לא היה חסר אלא קב חייב להשלים שלא קנה אלא בית כור שלם לגמרי:  ובא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>מעשה לפני רשב'ג ור' יוסי ואמרו יחלוקו כו'. </span>משמע מהכא דמספקא ליה לרבי יוסי אי תפוס לשון ראשון או אחרון לשמואל דאוקי לה בבא באמצע החדש ובתמורה (דף כה: ושם) ובמרובה  (ב'ק דף עג:) א'ר יוסי תמורת עולה תמורת שלמים דבריו קיימין והיינו תפוס שניהם ובנזיר בפ'ב (דף ט. ושם ד'ה אין) ובמנחות (דף קג: ושם)  ובזבחים (דף ל. ושם) ובפסחים (דף נג:)  אית ליה לר' יוסי בגמר דבריו אדם נתפס וי'ל דבכולהו לר' יוסי כאילו הוציא שניהן יחד ולהכי הויא הכא ספיקא שהרי סותר זה את זה ואי אפשר לומר כאן שדעתו על שניהן אבל בתמורה ובמרובה להכי קאמר ר' יוסי תפוס לשון שניהן דאין סותר זה את זה וההיא דנזיר ומנחות וזבחים ופסחים דמפרש דבריו קאמר דבגמר דבריו אדם נתפס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בא בתחלת החדש כולו למשכיר. </span>פירוש משום דהוי שוכר המוציא מחבירו עליו הראיה ואפילו הכי בסוף חדש כולו לשוכר משמע דאי תפס מוציא לא מפקינן מיניה וכן משמע בפ' שני דכתובות  (דף כ. ושם) דתניא שנים החתומין על השטר ומתו ובאו שנים מן השוק ואמרו ידענו שכתב ידן הוא זה אבל אנוסים היו קטנים או פסולי עדות היו אם כתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנין ופריך ומגבינן ביה תרי ותרי נינהו ומסיק רב נחמן אוקי תרי לבהדי תרי ואוקי ממונא בחזקת מריה והשתא לענין מאי קתני בברייתא דאין נאמנין כיון דמוקמינן ממונא אחזקתיה ופירש הקונטרס התם לענין דאי תפס מלוה לא מפקינן מיניה ותימה דאם כן המוציא מחבירו היינו כל דאלים גבר ומאי פריך בחזקת הבתים (לעיל דף לה. ושם) מהמחליף פרה בחמור כו' (ב) עד זה אומר של אבותי וזה אומר כו' דאמר כל דאלים גבר ופירשנו דלאו מסומכוס קפריך דלית הלכתא כוותיה אלא מדסומכוס נשמע לרבנן דהיכא דליכא חזקה דמרא קמא דמודו רבנן לסומכוס דיחלוקו ומאי קשיא והא במחליף פרה בחמור אמרו רבנן דהמע'ה ואי תפס מוציא לא מפקינן מיניה כל שכן גבי זה אומר של אבותי דאין שום אחד מהן מוחזק דאמרינן כל דאלים גבר ויש לומר דמסתברא ליה במחליף פרה בחמור דאיכא חזקת מרא קמא ולא אמרי רבנן יחלוקו אלא המוציא מחבירו עליו הראיה כיון דאית ליה חזקה אבל היכא דאין מוחזק זה יותר היה לב'ד לומר להם שיחלוקו ולא להניחם לתפוס דאפילו רבנן מודו הכא לסומכוס אבל קשיא בפרק קמא דבבא מציעא (דף ו: ושם ד'ה פוטר) מסיק גבי ספק בכור דתקפו כהן מוציאין אותו מידו אלמא היכא דאמרינן המע'ה לא מהניא תפיסה ויש לומר דבשמעתין היינו טעמא דכי לא בא עד סוף החדש דאמרינן דאודויי הוא דאודי ליה לפיכך כולו לשוכר אבל בא באמצע החדש נראה דלא שייך כל כך אודויי אודי על חצי החדש ואי אודי [אודי על הכל ומש'ה] יחלוקו וההיא דפ'ב דכתובות (דף כ. ושם) מצי' למימר משום דקא טעין טענת ברי מהניא ליה תפיסה אבל בספק בכור לא בא הכהן אלא מכח ספק אי נמי להכי נפקא מינה דאין נאמנין דאי תפס המלוה קודם שנולד הספק לא מפקינן מיניה ובכתובות מפורש יותר:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לעולם זו ולא סבירא ליה. </span>הוי מצי לשנויי כדאמרינן לעיל דגבי משכיר איכא למימר מיהדר קא הדר ביה ואיכא למימר פרושי קא מפרש אבל הכא (ב) איכא למימר מיהדר קהדר ולעולם זו וסבירא ליה אלא אע'ג דשני הכי לעיל לא משמע ליה שיהא כן עיקר הטעם ולא עביד מיניה לעיל אלא צריכותא בעלמא ועוד כדפירש הקונטרס דזו משמע דלא סבירא ליה הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרושי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרושי </span>קא מפרש. </span>פי' הקונטרס דהכי קאמר ליה בשנים עשר זהובים לשנה לפי שאני סבור שהיא פשוטה אבל אם היא מעוברת אני רוצה שתתן לי דינר זהב לחדש ולא גרסינן לפי זה אי איתמר בהא ולא איתמר בההיא דעל זה אינו מפרש כלום דאמאי לא שמעינן לההיא דהמשכיר מההיא דאיסתרא אלא הכי גרסינן מהו דתימא פרושי קא מפרש כו' ובשם רש'י פי' דפרושי קמפרש קאי אההיא איסתרא מאה מעי כלומר סלע גדול ששוה מאה מעי ושפיר גריס אי איתמר בהא ולא איתמר (ג) בהא ולא תקשה לפרש'י אמאי לא שמעינן ההיא דאיסתרא מההיא דאמר רב ואילו הואי התם יהיבנא כוליה למשכיר דהוה אמינא טעמא דרב לא משום תפוס לשון אחרון אלא משום דקרקע בחזקת בעלים קיימת וא'ת לפירוש רש'י היכי תיסק אדעתין דאיסתרא מאה מעי פרושי קא מפרש ולעולם רב כרבנן דאמרי הלך אחר פחות שבלשונות הא תנן בגט פשוט (לקמן דף קסה: ושם) כתב זוזי מאה דהוו קיימי סלעים עשרין אין לו אלא עשרין זוזי מאה דהוו קיימין סלעין תלתין אין לו אלא מאה אלמא אע'פ שמפרש בהדיא אמרינן הלך אחר פחות שבלשונות ויש לומר דשאני ההיא דגט פשוט שרחוקין זה מזה ולא שייך כולי האי פירושי קא מפרש ומתיישב כאן פי' הקונטרס יותר משום דמעיקרא הקשה הא אמר רב חדא זימנא משמע דפריך אמאי איצטריך ההיא דאיסתרא ומשני דאיצטריך דלא הוה שמעינן ממשכיר דתפוס לשון אחרון דהוה אמינא דפרושי קא מפרש ומיהו בהשואל (ב'מ דף קב: ושם ד'ה הוה) יתכן טפי כפרש'י דקאי בההוא דמשכיר ופריך והא אמר רב חדא זימנא הכא גבי איסתרא ולרבי יצחק נראה דפרושי קא מפרש דהכא היינו ממש כההיא דלעיל והכי פירושו אי איתמר בההיא דאיסתרא ולא איתמר בההיא דמשכיר הוה אמינא פרושי קא מפרש ההיא דמשכיר ויהא כולו לשוכר דלא אמרינן תפוס לשון אחרון  דלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסי' פחות משתות הגיעו עד שתות ינכה. </span>אבל ספרים דגרסי פחות (ז) משתות הגיעו יפרש רב יהודה פיחת עד שתות ולא שתות בכלל אע'ג דלא קתני עד וכענין זה יש בהזהב כמה תהא הסלע חסר' ולא יהא בה אונאה ובעי למימר עד כמה ולגירסא זו קשה דקאמר בגמרא ורב הונא ה'ק פחות משתות ושתות עצמו הגיעו הא להדיא אתיא מתני' כוותיה וא'ת בשלמא רב יהודה דאמר שתות כיתר משתות ניחא הא דלא תנן שתות ינכה משום דה'א דיתר משתות מקחו בטל אלא לרב הונא דאמר שתות כפחות משתות ליתני שתות הגיעו וכ'ש פחות וי'ל דנקט הכי ליתן טעם לדבר דדבר פשוט הוא בפחות משתות ואמר ממילא דשתות כפחות משתות והשתא דאתינן להכי לרב יהודה מצינו לשנויי סיפא כהאי גוונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>ולטעמיך הא הגיעו קתני אלא כשום הדיינין ולא כשום הדיינין כו'. </span>והכי פירושו אמר לך רב הונא אדמקשית לי תסייעני מדקתני הגיעו דמשמע דשתות כפחות משתות אלא הא דקתני כשום הדיינין לאו משום דליהוי כיתר על שתות אלא כשום הדיינין לשתות דכמו ששיעורו התם כמו כן שיעורו כאן לאפוקי שלא שיערו ברובע לסאה כמו בהן חסר הן יתר ורב יהודה דאותיב מינה לרב הונא משמע ליה דהכי קתני פיחת עד שתות או הותיר עד שתות הרי הוא כשום הדיינין והגיעו דהא בשום הדיינין נמי עד שתות הגיעו אבל שתות ויתר על שתות לא הגיעו:  ושמואל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר מקמצין. </span>פ'ה שיתן לו כל אחד שליש ויחלקו ומשמע מתוך פירושו שלא בגורל וקשה דלמה יגרע הוא שהם נטלו בגורל והם יתנו מה שירצו בלא גורל ולימא להו מעלינן להו כנכסי דבר מריון (א) וקי'ל כרב יוסף בפ'ק (לעיל דף יב: ושם)  ואפי' בגורל אין לו להטיל עם כל אחד ואחד בפני עצמו אלא עם שניהם יחד כדי שיפול לו חלק בבת אחת אלא מפרש ר'י מקמצים כגון אם יש להן שלש שדות ולקחו כל אחד שדה והשלישית חלקו וכשבא אחיהם יפילו גורל על כל השדות ובאיזה שיפול גורלו יזכה ולענין זה לא בטלה מחלוקת שאם יפול השדה השלישית לחלקו זכו הראשונים בחלקם כמו שהיו הראשונים מתחלה ואפילו נפל לו שדה שהיה של אחד מהן מכל מקום לא יחלוקו כל המותר אלא שדה שלישית שהיה מחצה לזה ומחצה לזה יהיה כבתחלה ושדה שניה יחלוקו וכן הני (ב) בר תלת דקיימי ואזול תרי מינייהו ופלוג פירוש כשנפל לזה שדה ולזה שדה ושדה שלישית נשארה כשיבא שלישי יפילו גורל על הכל ואם יפול אותו שדה הנשאר לחלקו זכו הראשונים בחלקם ולא כפ'ה דמועלת חלוקתם לגמרי אף לשלישי ואע'ג דפלוג בלא דעתיה ומה שהביא ראיה אינה ראיה דהתם במטלטלין אבל במקרקעי דשייך קפידא ברוחות אין אחד יכול לחלוק בלא דעת חברו כדאמרינן באלמנה ניזונת (כתובות דף ק. ושם) יתומים שבאו לחלוק בנכסי אביהן כו' משמע התם דאי לאו משום מה כח בית דין יפה הוה אמינא אע'ג דלא טעו הגדילו יכולין למחות ברוחות והכא דלא שייך מה כח ב'ד יפה למה לא יוכל למחות כי פלג חד בלא דעתא דחבריה ומיהו לפר'י דמפרש התם דבוררין להן חלק יפה בלא גורל קאמר לא קשיא מידי לפ'ה דאי לאו מה כח ב'ד יפה לא הוה מהני בלא גורל אבל בגורל מהני ואפילו בלא מה כח ב'ד יפה [חולקין] ואפילו לפירוש ר'ת דע'י גורל קאמר איכא למימר דהתם ודאי שהיתומין קטנים ואין אחד מהן תובע לחלוק אי לאו מה כח ב'ד יפה היו יכולין למחות אבל אם אחד מהן גדול ותובע לחלוק כי הכא בלא כח ב'ד יפה חולקין :  ובא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>בעל חוב וטרף חלקו של אחד מהן. </span>וא'ת היאך טרף כל חלקו של אחד מהן הא כולן חייבין לפרוע חוב אביהן ויטול מכל אחד חלקו המגיעו כדתניא ביש נוחלין (לקמן דף קכד.) יצא עליהן שטר חוב בכור נותן פי שנים וי'ל דהכא מיירי כגון דעשאו אפותיקי ולא כאפותיקי דהמקבל (ב'מ דף קי:)  דקאמר התם שאינו יכול לסלקו בזוזי דא'כ לרב אסי אמאי נוטל רביע במעות דמשמע דהוי מצי לסלוקי לבעל חוב בזוזי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר בטלה מחלוקת. </span>משמע דאי בעי לסלוקי בזוזי לא מצי ולהכי נמי מפרש טעמא דרב דיורשין הוו דאי כלקוחות באחריות הוו אמאי בטלה מחלוקת הא מצי לסלוקי בזוזי ותימה דמאי שנא מדרב אסי דאותו רביע שהוא נוטל מכח יורשין קאמר רב אסי דיכול לסלקו במעות ושמא פליגי רב ורב אסי בסברא זו דאפי' אי כיורשין הוו מצי לסלוקי בזוזי לרב אסי משום דאמר ליה אנא לבעל חוב נמי מסליקנא בזוזי ורב אינו חושש לאותה סברא וא'ת מ'מ יתן לו מעות ויפדה הקרקע מיד בעל חוב דקי'ל בהמפקיד (שם דף לה.)  דשומא הדרא לעולם וי'ל דנפקא מינה היכא דזבנה או אורתה (ב)  דאמר התם דלא הדרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>אסי מספקא ליה אי כיורשין דמי אי כלקוחות דמי. </span>ופירש הקונט' שלא באחריות ותימה לרשב'א מנא ליה הא דילמא ודאי לאו כיורשין דמו אלא מספקא אי כלקוחות באחריות דמו או שלא באחריות דמו לכך נראה כפירוש שני שבקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>בטלה מחלוקת. </span>הכא משמע דקי'ל דיש ברירה מדפסקינן כרב ובסוף השולח (גיטין דף מח.) פירשתי:  דמתורת</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמתורת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמתורת </span>מנה לא מפקי ליה. </span>וליכא למימר דניזיל בתר בתראי דלא גרעי ממנה דיש לתפוס המועט כדפ'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסתייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתייה </span>דקא טפינא [כולי האי] אחבראי. </span>שכן הסדר דשנים הפוחתים מדברים תחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדרבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדרבה </span>האי ארעא מאה ותליסר ותילתא שויא. </span>תימה לר'י דהשתא אי לא הוי אלא תרי דחד אמר מנה וחד אמר שלשים הוה אמינא דמאה ועשרה שויא דכן האמת נראה לכ'ע והשתא דאיתיה להאי דפחות מכולהו אמר תלתא ותילתא הוי טפי:  הדרן עלך בית כור</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דלענין יבום בן ובת כי הדדי נינהו. </span>וא'ת מנא לן דבת פוטרת מן היבום אי מדכתיב ובן אין לו עיין עליו הא איצטריך לאיתויי ממזר כדאמר בפ' שני דיבמות (דף כב: ושם ד'ה בן) וי'ל דשקולין ויבאו שניהן ואע'ג דבפ' אלמנה לכ'ג (שם דף ע.) גבי וזרע אין (ג) לו דבת כהן שניסת לישראל משמע דלא דרשינן מיניה תרתי דקאמר אין לי אלא זרעה זרע זרעה מנין ת'ל וזרע אין לה מ'מ אין לי אלא זרע כשר זרע פסול מנין ת'ל וזרע אין לה מ'מ ופריך והא אפיקתי' לזרע זרעה היינו משום דקמרבי התם זרע פסול היינו זרע זרעה פסול דאילו זרע פסול תיפוק ליה דנבעלה לפסול לה ולהכי פריך שפיר דאי איצטריך קרא לזרע זרעה כשר היכי תו יליף זרע זרעה פסול אי נמי יש לרבות בת שפוטרת מן היבום מלא ימחה פרט לזה שאין שמו מחוי דכי האי גוונא דריש ביבמות (כד.) אבל ממזר איצטריך ריבוי משום דבזרע פסול אכתי הוי שמו מחוי וא'ת הא דתניא בפ'ק דקידושין (דף יז:) עבד עברי עובד את הבן ואינו עובד את הבת ואמאי נימא מדלענין יבום בן ובת כי הדדי נינהו הכי נמי לענין עבד עברי כדאמרינן הכא לענין נחלה ומדכתיב ועבדך שש שנים דמשמע לך ולא ליורש לא נמעט אלא אח דוקא ואור'י משום דדרשינן ועבדך לך ולא לאחר כל שהוא אחר לגבי בן ובת נמי לגבי בן כאחר דמיא לענין נחלה שהבן קודם לבת וכה'ג אמרי' בפרק אין מקדישין (ערכין דף כה:) גבי שדה אחוזה דבת אינה מעמדת שדה לאביה משום דכי היכי דגבי נחלה בת לגבי בן כאחר דמיא לענין שדה אחוזה נמי כאחר דמיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקום </span>בת אתה מעביר נחלה מן האב. </span>פריב'ם מדלא כתיב ונתתם גבי בת כדכתיב בכולהו דהעברתם משמע לשון העברה שמעבירין נחלה ממקום הראוי לירש מן הדין למקום שאינו ראוי והשתא נושא ונותן מי הוא הקרוב שהיה ראוי להקריבו לבת ומוקי לה באב לפי שהמת יוצא יריכו ואין לך קרוב יותר ראוי ממנו ובדידיה מיסתבר לאוקומי אפי' שלא נכתב בפירוש אלא ע'י אחי האב דממילא והעברתם עליה קאי לדרוש ולקבוע בו מקום ואע'ג דאי לא כתיב והעברתם לא הייתי אומר שהאב קרוב אפי' מן האח שאינו קם תחת הבן לכלום מיהו השתא דכתיב והעברתם בבת משמע שמעבירים הנחלה ממקום הראוי מוקי לה באב:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואי </span> אתה מעביר נחלה (ד) ממקום האב במקום האחין. כלומר מדלא כתיב אלא והעברתם אחד אין לנו לעשות אלא העברה אחת ולא שתים ומכאן ואילך הקרוב קרוב קודם דהשתא דכתיב והעברתם משמע שהיה האב ראוי לקדום לבת כ'ש שראוי לקדום לאח שהבת קרובה מן האח שהיא יוצאת יריכו של מת ועוד דאין יבום במקום בת לפיכך אין להעביר נחלה מן האב אלא במקום בת לחודה כיון דכתיב בבת העברה ולא במקום אחין:  ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>במקום בת אתה מעביר נחלה מן האחין ואי אתה כו'. </span>כלומר השתא דמשמע לך מוהעברתם אתא לקבוע מקום לאב אדרשנו כך שאפילו לבת יקדום וה'ה דהוה מצי למימר דבמקום בת אתה מעביר נחלה מן האחין אבל אי אתה מעביר מן האחין במקום אב ונימא שאח יקדום לאב אלא לפי משמעות הברייתא דאב חשוב יותר מכולם נסיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'כ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'כ </span>לא לכתוב רחמנא והעברתם. </span>כלומר לא תוכל לדרוש במקום בת אתה מעביר נחלה מן האחין דאין זו העברה שהבת קרובה למת יותר מאח לפי שהיא יוצאת ירכו ולענין יבום לא הוה ליה למכתב אלא על כרחך יש לדרוש במקום בת אתה מעביר נחלה כו' אלא ק'ק דהשתא משמע דלא שייך העברה מאחין לבת דפשיטא דקרובה יותר מאחין אבל מן האב ובת ניחא ליה דשייך העברה ובכולה שמעתין מספקא לן אי אב קרוב טפי מאח או לא ולרשב'א נראה לפרש א'כ לא ליכתוב רחמנא והעברתם כלומר אי לא אתי למדרש אלא דבמקום בת (אי) אתה מעביר נחלה מן האחין ולא מן האב א'כ לא הוה ליה למכתב והעברתם אלא ונתתם והוה ידעינן דבת אינה יורשת במקום אב דהוה דרשינן מיתורא דונתתם את נחלתו לבתו דוקא מן האחין אתה מעביר נחלה במקום בת ולא מן האב דהא לגופה לא איצטריך שהרי מוכל בת יורשת נחלה שמעינן דבת ירושה היא וממילא ידעינן שהיא קודמת לאח שהרי היא קרובה יותר שהיא מקימה שם ואח אינו מקים שם אלא צריך ליבם ואי להקדים בן לבת הא מוהתנחלתם אותם לבניכם נפקא לן לקמן ומדכתי' והעברתם אתא למימר דבמקום בת אתה מעביר נחלה מן האב:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אי אבוה דאמיה מיוסף אמה דאמיה מיתרו. </span>וא'ת א'כ היאך פנחס בן טובים טפי מיהונתן שהרי אימיה דאמיה דפנחס מיתרו אתיא כי היכי דאמיה דאבוה דיהונתן מיתרו אתיא וי'ל משום שיהונתן היה מצד האב שהיה אביו בן בת יתרו ופנחס מצד האם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשוט </span>נבילתא גרסינן בערוך והוי כמו פשוט כי ההיא דחלה  (סנהדרין דף ק:) לא תנטוש גילדנא מאוניה דלא ליזיל משכיה לחבלא פירוש דג ששמו גילדנא אל תתחיל לפשטו מאזנו פן ילך העור לאיבוד ואע'ג דהתם נטוש והכא נשוט רוב פעמים מתחלפין האותיות בענין זה כמו  (פסחים דף ל:) אין טשין התנור באליה דהוי כמו אין שטין כמו וטח את הבית ומתרגם בירושלמי וישוטון ית ביתא  (ויקרא יד) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ולא </span>תימא כהנא אנא. </span>מפר'ת ולא תימא אני רב כהנא שאני חשוב ולא מפני שהיה כהן דלאו כהן הוה כדאמרינן בהזרוע (חולין דף קלב. ושם ד'ה רב) רב כהנא הוה אכל בשביל אשתו ובפ' אלו עוברין (פסחים דף מט. ושם) אמר רב כהנא אי לאו דנסיבי כהנתא לא גלאי אמרו לו תלמידיו והא למקום תורה גלית אמר להו לא גלאי כדגלו אינשי שגלה ע'י דשמטיה לקועיה דההוא גברא וכן מפר'ת ההיא דערבי פסחים (דף קיג. ושם) לא תדור במתא דרישא אסי כלומר שאתה בעצמך תהיה ראש ששמך רב אסי שלא תתבטל מחמת צרכי צבור ולא כמו שפירש רבינו שמואל דרישא אסי רופא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושבואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושבואל </span>בן גרשם בן משה. </span>ה'ג משה שאין לקרותו על שם מנשה שהרי כבר שב בכל לבו ויש דגרס בן מנשה וטעמא לפי שחזר לקלקולו כדפ'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דאין לו בן הא יש לו בן [בן] קודם. </span>נראה לרשב'א דכל הסוגיא אליבא דמ'ד שלא כסדרן כתיבי מדפריך רב פפא בתר הכי  (ולמ'ד כסדרן כתיבי ואימא אי איכא בן) למה יש לנו לשנות קראי מכי היכי דכתיבי ועוד דקאמר ליה אביי איצטריך קרא לאשמועינן דמאן דלית ליה אלא וכו' ופ'ה ואמאי כתב ובן אין לו והעברתם את נחלתו פשיטא ולשתוק מיניה והכי איבעי למכתב איש כי ימות וזרע אין לו וגו' ואי אליבא דמ'ד דכסדרן כתיבי היכי נשתוק קרא ולא ליכתוב והעברתם את נחלתו לבתו הא איצטריך למידרש במקום בת אתה מעביר נחלה מן האב וליכא למימר דאביי דייק מדלא כתיב ואיש כי ימות והעברתם את נחלתו לבתו דא'כ מאי פריך ודלמא קמ'ל דבת נמי בת ירושה היא דמ'מ הכי הוה מצי למכתב ולא ליכתוב ובן אין לו אלא ודאי אליבא דמ'ד שלא כסדרן כתיבי אתיא דלדידיה לא איצטריך והעברתם ואע'ג דמוקי והעברתם לכדרבי שאין לך מעביר נחלה כו' אין זה צורך שום דרשה ולא אשמועינן שום חידוש אלא דלגבי בת שייך לשון העברה ור'י אומר דאפילו למ'ד דכסדרן כתיבי אתיא ואביי דריש מדלא כתיב איש כי ימות והעברתם את נחלתו לבנו דהוה מצי למידרש במקום בן אתה מעביר נחלה מן האב כו' והוה ידעינן דבן ובת שוין הואיל ומצינו במקום אחר שהיא בת ירושה:  ודלמא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>הא קמ'ל דבת נמי בת ירושה. </span>דסד'א דלאו בת ירושה היא משום דמסבת נחלה דבנה ובעלה יורשין אותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושדה </span>אחוזה נמי מהאי פירכא הוא דקיימא לן. </span>אוריב'ם דל'ג כלום יש יבום אלא במקום שאין בן דהלשון משמע שהוא מודה שהבת אינה קמה לשדה אחוזה מהאי טעמא כי ההיא דלעיל גבי אח דמסיק בהאי לישנא ופ'ה דחוק הוא מאד דמפרש דה'ק ושדה אחוזה נמי איכא למימר דקמה תחת אביה ומייתי סייעתא למילתיה (ג) דהך פירכא דכלום יש יבום כו' קיימא ליה לתנא שהבן קם תחת אביו לשדה אחוזה ולא האח וה'נ איכא למימר גבי בת דמה לו לתלות הטעם בפירכא שהיא גבי אח ולא היה לו לומר אלא בת נמי תיקום לשדה אחוזה ולכך נראה לו דלא גרסינן (ד) אלא הכי גרסינן ליה שדה אחוזה נמי מהאי פירכא הוא דקיימא ליה וה'פ והלא שדה אחוזה גופה מה שאין בבת כבן זהו מטעם שהבן קודם לנחלה מן הבת וכל כמה דלא קיימא לן שהבן קודם לנחלה מן הבת מעמדת הבת שדה לאביה כמו הבן דהכי אמר בפ' אין מקדישין  (ערכין דף כה:) בעא מיניה רבה בר אבוה בת מהו שתעמיד שדה אחוזה לאביה כיון דלענין יבום כי הדדי נינהו מוקמינן או דלמא כיון דלענין נחלה בת במקום בן כי אחר דמיא לא מוקמינן ופשיט ליה דכי אחר דמיא מהך טעמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האיש </span>את אמו מנא הני מילי כו'. </span>אומר ריב'ם דבשאר ירושות של נשים כגון בתו או אחותו פשיטא ליה דיורשת אביה או אחיה כיון שאין הירושה נעקרת ממשפחת אב ופשיטא שהזכרים והנקבות שוין בין לירש בין להוריש דמה לי זכרים ומה לי נקבות דאטו נכסי נשים יהיו הפקר ודוקא בן בנכסי האם צריך למילף לפי שניסבת נחלה ממטה אביה ע'י הבן:  קל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קל </span>וחומר לשכינה י'ד. </span>אור'ת דלכך נקט י'ד משום דאמר בהמפלת  (נדה דף לא.) שלשה שותפין יש באדם הקדוש ברוך הוא אביו ואמו ונותן בו הקב'ה כנגד שניהן אבל קשה קצת דאם כן אין זה קל וחומר דמן הדין יש להיות כנגד שניהן ועוד אמר בספרי בתוספתא קל וחומר למלך וכהן י'ד פירוש משה רבינו שהיה מלך וכהן גדול ששימש שבעת ימי המילואים ואמשה רבינו אמאי נקט י'ד ודוחק לומר דמלך היינו הקדוש ברוך הוא וכהן משה  ורבינו חיים כהן מפרש קל וחומר לשכינה יותר מעט מז' וכיון דאפיקתיה מז' דהיינו הסגר אוקמה אשני הסגרות וכן משמע (ד) באבות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>שיעוריה כשק. </span>ואם תאמר וכי גרע ממטלניות דפרק לא יחפור (לעיל דף כ. ושם) דאוקימנא כעין  [רסקא] ואפילו הכי שיעורייהו בג' על ג' וי'ל דהתם לא מוקי לה כעין שקא אלא לענין דלא חזו לאומנא לקנח הדם אבל האי קשה יותר מדאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מקיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקיש </span>מטה האם למטה האב וכו'. </span>תימה לרשב'א אמאי איצטריך לאשמועינן דבן קודם לבת בנכסי האם מהיקשא דמטות תיפוק ליה מוירש אותה דאמר לקמן (דף קיג:)  מקיש ירושה שניה לירושה ראשונה מה ירושה ראשונה בן קודם לבת אף ירושה שניה בן קודם לבת דמיניה ילפינן לקמן דבני אחות קודמין לבנות אחות לירש בנכסי אחי האם ובנכסי אבי האם דמה ירושה ראשונה דהיינו בנכסי האב בן קודם לבת אף ירושה שניה כגון בן הבת קודם לבת הבת בנכסי אבי האם ואומר רשב'א דבן בנכסי האם היינו נמי ירושה ראשונה הבאה מכח האם ואי לאו דנפקא לן מהיקשא דמטות דבן קודם לבת בנכסי האם היכי הוה שמעינן דקודם בנכסי אבי האם דלא אתי אלא מכח היקשא דירושה ראשונה הלכך איצטריך הכא למילף מעיקרא דבן קודם לבת בנכסי האם שהיא ירושה ראשונה הבאה מכח האם ושוב נפקא לן מהיקשא דלקמן דמקיש ירושה שניה לירושה ראשונה בין ירושה שניה דאב בין ירושה שניה דאם ור'י אומר דאע'ג דנפקא לן לקמן דבן קודם לבת בנכסי אבי האם היינו משום דמכח אבוה דאימיה קאתי ולא שמעינן מינה דקודם בנכסי האם עצמן ואין נראה לרשב'א דהא מכח דאבוה דאם לא ירית אלא ע'י משמוש דנפלו לפני האם והוא יורש את אמו וא'ת כיון דמהכא שמעינן דמהיקש דמטות דבן קודם לבת בנכסי האם אמאי איצטריך כל הנך קראי דלא תסוב נחלה דאיירי בסיבת הבן וקרא דאם אין לו בת דאמר לקמן בן הבת ובת הבת מנין ת'ל אם אין לו עיין עליו דמשמע דאתא לאשמועינן דבן יורש את אמו ומיהו ההוא דואם אין לו בת איצטריך טובא דלא הוה ידעינן שהיה בן הבת יורש כלל ע'י משמוש והא דדרשינן נמי מוירש אותה להקיש ירושה שניה לראשונה הוה מוקמינן בבת הבן דוקא ולא תסוב נמי איצטריך ללאו בסיבת הבן ולא תסוב שני בסיבת הבעל  ולמאן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לו </span>משפט הבכורה. </span>השתא לא שייך למיפרך אפילו בלא הנך קראי דלעיל ואימא ה'מ בבחור שנשא אלמנה מדכתיב משפט הבכורה משמע דלא שייך משפט הבכורה אלא באיש וקרא דלעיל אתי לדרשה אחריתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>יורש אותה. </span>משמע ליה מיעוטא מדלא כתיב וירשה ומדכתיב אותה משמע מיעוט דאין היא יורשת אותו ועוד דלגמרי וירש אותה מיותר דמשארו שמעי' תרתי דכיון שהיא יורשת אותו מטעם שהיא שארו גם הוא יירשנה מטעם שארו ומיהו קשה דאמאי איצטריך כלל מיעוט דמדקפיד בסיבת הבעל ולא קפיד בסיבת האשה משמע דאינה יורשת אותו:  מנין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>ליאיר שלא היה לשגוב. </span>תימה לרשב'א אי לבאי הארץ נתחלקה הארץ אמאי לא היה ליאיר שלא היה לשגוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא לעבור עליו בשני לאוין. </span>תימה הא היכא דאיכא למידרש לא מוקמינן בלאוי יתירי וכי תימא דהכי קאמר דאפילו אי מוקמת להו בלאוי יתירי איכא למילף שהבעל יורש את אשתו דלא משמע הכי בסמוך דקאמר לעולם קראי בסיבת הבן כדשנינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן תרי קראי למה לי. </span>אע'ג דקרא קמא נמי שלא לצורך דכבר שמעינן מתורת משה סיבת הבן מ'מ בזה אינו מקפיד אי אשמועינן יהושע נמי סיבת הבן אבל תרי זימני לית ליה לאשמועינן. רשב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>דנפלה ליה משדה חרמים. </span>תימה לרשב'א דלמה דוחק כל כך כיון דבעא למימר דאתא קרא להראות עשרם הוה ליה למימר דפנחס ויאיר ירשו מאמם או מאבי אמם: (ד) ונראה לר'י גירסת הספרים דגרסינן א'ל אביי אי סלקא דעתך דבעל לא ירית כו' ולא גרסינן הכא בין למ'ד בסיבת הבן בין למ'ד בסיבת הבעל אלא גבי אי אמרת בשלמא דרב יימר בסמוך גרסינן ליה ואמאי דאקשי רב פפא דלמא קראי בסיבת הבן מהדר אביי לשנויי הכי וקאמר אי אמרת בשלמא דבעל ירית וקרא אסיבת הבעל קפיד אתי שפיר הא דמשמע דאתי קרא למיעבד תקנתא אפילו לנחלת האם שלא תסוב מדכתיב ירושת שני מטות גבי איסור הסבה אע'פ שכבר הוסבה נחלת האם מ'מ קפיד קרא שלא תסוב יותר על ידי נישואי הבת ובסיבת הבעל איכא תקנתא דמנסבין לה גברא דאבוהי משבטא דאבוה ואימיה משבטא דאימה דהשתא לא מתעקר ע'י סיבת הבעל יותר ממה שהוסבה כבר ואע'פ כשימות בעל ויירשנו בנו מתעקרא נחלת האם משבטא דאימא לשבטא דאבא שהרי הבן אביו ואמו מתיחסים על שבט אביהן או שמא הבעל לא יירשנה כלל שתתאלמן או תתגרש ויירשנה הבן הא לא איכפת ליה לפי שאי אפשר לעשות תקנה לדבר זה אלא אי אמרת דבעל לא ירית וקראי במסיבת הבן כדקא פרכת כי קא מינסבא נמי לגברא דאבוהי משבטא דאבוה ואימיה משבטא דאימה מתעקרא נחלת האם על ידי הבן כדפרי' אלא ודאי בסיבת הבעל משתעי ולהכי קים ליה לתנא דקרא דוכל בת יורשת נחלה בסיבת הבעל כתיב מדכתיב ביה ירושת שני מטות משמע דלנחלת האם נמי עבדינן תקנתא שלא תסוב יותר והכי פירושא דברייתא הרי הוא אומר וכל בת יורשת נחלה ובסיבת הבעל הכתוב מדבר דמהניא תקנתא לנחלת האם וכי תימא בסיבת הבן משתעי וקרא לא אתא למעבד תקנתא אלא לנחלת האב תא שמע לא תסוב נחלה ומיתורא דקראי שמעינן דחד בסיבת הבן וחד בסיבת הבעל ואם כן ההוא דכתב ביה ירושת שני מטות דמשמע דבעי תקנתא לנחלת האם בסיבת הבעל כתב דאשכחינן ביה תקנתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה רב פפא לאביי דלמא שאני התם שכבר הוסבה. </span>אע'ג דכתיב ביה ירושת שני מטות לא קפיד קרא אנחלת האם שכבר הוסבה ולעולם קאי בסיבת הבן אע'ג דליכא תקנתא לנחלת האם א'ל שכבר הוסבה לא אמרינן אין סברא לומר שלא הקפיד הכתוב אנחלת אם אע'פ שכבר הוסבה דכיון דכתיב ירושת שני מטות משמע דבנחלת האם עבדינן נמי תקנתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה רב יימר לרב אשי אי אמרת בשלמא שכבר הוסבה היינו דמתוקמי קראי בין בסיבת הבן בין בסיבת הבעל כו'. </span>רב יימר לא הוה יודע דאביי כי הוה מוקי לקרא בסיבת הבעל מפרש לקרא דמנסבינן לה גברא דאבוהי משבטא דאבוה ואימיה משבטא דאימה ולהכי קשיא ליה אמאי ניחא ליה לאוקומי בסיבת הבעל טפי מבסיבת הבן ובין הכי ובין הכי  כי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 112
dfh: b
trm: ה'ג
txt:
<span class='five'>ה'ג </span>ר'ת תניא בסיבת הבעל לא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה למטה (ג) (אחר) הרי בסיבת הבעל הכתוב מדבר אתה אומר בסיבת הבעל או אינו אלא בסיבת הבן כשהוא אומר לא תסוב נחלה ממטה למטה אחר הרי בסיבת הבעל הכתוב מדבר דכמו שזה בסיבת הבעל גם זה בסיבת הבעל דלפירוש הקונטרס לא אתי שפיר אמאי קרי הך בסיבת הבן והך בסיבת הבעל והא תרוייהו איירי בין בסיבת הבן ובין בסיבת הבעל וזהו דוחק לומר דמשום דהאי תנא פתח בקרא דסיבת הבן והאי תנא פתח בקרא דסיבת הבעל קאמר הכי ולגירסת רבינו תם אתי שפיר הא דתניא בסיבת הבעל דתרי קראי מוקי להו בסיבת הבעל ותניא בסיבת הבן דקרא קמא מוקי בסיבת הבן ועוד דלפ'ה הוה מצי למימר נמי דכ'ע מיהת קרא קמא בסיבת הבן מאי משמע:  תרוייהו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרוייהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרוייהו </span>נמי ידבקו כתיב בהו. </span>פעמים שלא היו בקיאין בפסוקים וכן מצינו בסוף שור שנגח את הפרה (ב'ק דף נה.) מפני מה לא נאמר בדברות הראשונות טוב כו' א'ל עד שאתה שואלני כו' שאיני יודע אם נאמר בהן טוב או לאו כלך אצל ר' תנחום כו' ומיהו הכא תימה דמדאקשי ליה תרוייהו איש כתיב בהו משמע דידע פסוקים ולא היה לו לתרץ אמר קרא ידבקו כיון דתרוייהו נמי ידבקו כתיב ובקונטרס פי' יפה וקמא נמי ידע דתרוייהו איש כתיב בהו ואתא לשנויי הא דקא בעי מאי משמע דשפיר משתמעי תרוייהו דאיירי בסיבת הבעל מדכתב בהו איש אלא דמוקי תנא איש דקרא קמא לדרשא אחרינא וההוא דקאמר אמר קרא ידבקו לא משמע ליה מאיש מידי דדריש מידבקו וידבקו דקרא קמא דריש לדרשא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומטו </span>בה משמיה דרבי יהושע בן קרחה. </span>אומר ר'י דקרחה הוא רבי עקיבא שהיה קרח כדאיתא בפרק בתרא דבכורות (דף נח. ושם ד'ה חוץ) דקאמר בן עזאי כל חכמי ישראל דומין לפני כקליפת השום חוץ מן הקרח הזה והיה לו בן ששמו יהושע כדאמרינן בשבועות (דף ו.)  א'ל רבי יהושע בנו של רבי עקיבא לר'ע ואין נראה לרבינו תם דנהי דבן עזאי הוא דקאמר ליה הכי בלשון בדיחותא חס ושלום שהיה להעלות לו שם על שום קרחות דגנאי הוא כמו עלה קרח (מלכים ב ב) ובפרק שואל  (שבת דף קנב.) דאמר ליה ההוא גוזאה לרבי יהושע מהכא לקרחינאה כמה הוי כו' שהיה מגנה אותו על שהיה קרח ועוד דאמרינן בפרק בתרא דמגילה (דף כח.) שאל רבי את רבי יהושע בן קרחה במה הארכת ימים כו' א'ל רבי ברכני א'ל יהי רצון שתגיע לחצי שנותי ואי קרחה הוא ר' עקיבא הלא לא נשא בת כלבא שבוע עד שקבל עליו ללמוד ואז היה כבר בן ארבעים שנה כדתניא (ספרי פ' הברכה) ארבעים שנה עסק בפרקמטיא וארבעים שנה למד וארבעים שנה לימד וכל ימיו ק'כ שנה ואפילו נולד ר' יהושע בנו מיד כשנשאה אכתי לא היה כי אם בן פ' כשנולד רבי דאמר בפרק בתרא דקידושין (דף עב:) עד שלא מת רבי עקיבא נולד רבינו הקדוש ופחות ממאה וארבעים לא היה ר' יהושע כשבירך את רבי דבפחות משבעים לא היה מברכו וכבר היה רבי בן ששים שנה ומה ברכה היא זו לברכו בעשר שנים ועוד דסברא שלא נולד עד שחזר ר' עקיבא מבי רב אחר כ'ד שנה א'כ כשהיה ר' יהושע בן ק' וארבעים כבר היה רבי בן פ'ד שהוא יותר מחצי ימיו ועוד שפי' רבינו נסים במגלת סתרים שמצא בבראשית רבה דחוץ מן הקרח היה רבי אלעזר בן עזריה אלא אומר ר'ת דקרחה הוא שם אדם כמו קרח : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מתה </span> בחיי מורישיה (ב)  וירשה יאיר. וא'ת דבן יורש בראוי נכסי אמו ובעל אינו יורש מנלן דבעל קודם לבן וי'ל כיון שהבעל אינו יורש מחמת קורבה אלא מחמת שאירות שהן חשובין כבשר אחד אם כן כמו שהוא קודם לשאר קרובים כך הוא קודם לבן דמאי לי האי ומאי לי האי:  וירש</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וירש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וירש </span>אותה מקיש כו'. </span>אע'ג דאיצטריך לכדאמר לעיל הכא לא דריש אלא מוי'ו כדפירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקיש </span>ירושה שניה לראשונה. </span>פי' בקונטרס ראשונה בן ובת דהך ירושה כתב בירושה ברישא ומה בההיא בן קודם לבת אף בשניה דהיינו אחין קודמין לאחות לירש בנכסי האח ואין נראה לר'י דמשמעו הכי דא'כ מירושה שניה לא שמעינן דבני אחות קודמין לבנות אחות אלא נראה לר'י דירושה שניה היינו בן הבן ובת הבן בן הבת ובת הבת דהיקשא קאי אכל הנך דכתיבי בקרא והנך דרשינן להו לקמן  (דף קטו.) מאין לו עיין עליו ומה שפירש נמי בקונטרס דאחות האב קודמין לבני אחי האב (ג) אגב חורפיה לא עיין בה דהא תנן (שם) כל הקודם לנחלה יוצאי יריכו קודמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אורעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אורעה </span>כל הפרשה כולה להיות דין. </span>פי' בקונטרס לענין זה שצריך שלשה לחלוקת נחלה כמו בדין וקשה לפירושו דא'כ אמאי מייתי דרב יהודה והא רב יהודה לא איירי בחלוקה אלא מיירי בדבר ששייך בו דין גמור ועוד דהוה ליה למימר חלוקת נחלות קא אמרת לא דין נחלות אלא מפר'י אורעה כל הפרשה כולה להיות דין לענין שעל כרחם של בנים נעשים דיינים אותם העומדים שם בשעת צואה ועושין דין ולא מצי האי למימר איני רוצה לדון לפניכם אלא לפני ב'ד הגדול או לפני ב'ד חשוב שבעירי אלא על כרחו מקבל אותן בדיינין ולא מיירי במתנת שכיב מרע דהא לא הוו דבריו ככתובין וכמסורין אלא מדרבנן אלא מיירי כשנותן בקנין גמור במתנת בריא מעכשיו אם ימות וקרי לה נחלה לפי שהיא כעין נחלה שאינו קונה אלא לאחר מיתה ולר' יוחנן בן ברוקה אתי שפיר אפילו בלא קנין דאמר במתניתין (לקמן דף קל.) אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין מן התורה וא'ת הא דאמר פרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לד:) ור'מ דמקיש ריבים לנגעים מה נגעים ביום אף ריבים ביום האי ביום הנחילו מאי עביד ליה מיבעי לכדתני רבה בר חנינא והשתא אי מיירי בדבר ששייך בו דין גמור הא שמעינן ליה מהיקשא דריבים לנגעים ואמאי איצטריך ביום הנחילו ולפירוש הרשב'ם אתי שפיר דאיצטריך לחלוקה בעלמא ולא הייתי מצריך ביום דומיא דחלוקת שותפות בעלמא ואומר ר'י דלפי' נמי איצטריך דס'ד כיון דמשונה משאר דינין שדנין בעל כרחו ה'א דדנין אפילו בלילה:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בלילה אפילו שלשה כותבין ואין עושין דין. </span>דההיא ראייה כמו עדות ואין מקבלין עדות בלילה כדמוכח פרק ראוהו בית דין (ר'ה דף כה: ושם) דקבלת עדות כתחלת דין והיום דראוי לקבלת עדות יכולין לדון על פי ראיית יום דלא תהא שמיעה גדולה מראייה ולא כמו שפירש הקונטרס דאמר קבלו עדות שהעידו לפניהם בלילה דנין למחר ע'פ אותו עדות ואין צריכין לחזור ולהעיד בפניהם ביום ומה שפירש הקונטרס דוקא שנכנסו לבקר אבל הזמינום להעיד שוב אין יכולין לדון אפילו יעידו אחרים דהוו להו עדים ואין עד נעשה דיין והביא ראיה מפ'ק דמכות  (דף ו.) דרבי יוסי סבר נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדות כולן בטלה ולרבי נמי כי אמרי לאסהודי אתינא עדותן בטלה ופסיק רב נחמן דהלכתא כוותיה דרבי וקיימא לן כרב נחמן בדיני וההיא דר'ה דמושיבין מחבריהן אצל היחיד איירי שלא הלכו מתחלה ע'מ לראות דא'כ אין שוב היחיד יכול להיות דיין והביא ראיה נמי מתשובת רש'י זצ'ל שהיה מדקדק מכאן שאין צריך לומר אתם עדי דאי אמר להו ליהוי עלי סהדי אמאי רצו עושין דין הא בהדיא שוינהו סהדי ואע'פ שפ'ה שיכול להיות דיין כשראו בלילה כיון שיש עדים מעידים בפניו כשמתכוין להעיד גרע טפי ואין להקשות כי פריך בפ' ראוהו ב'ד (ר'ה דף כה:) מושיבין מחבריהן לוקמו בדוכתייהו וליקדשו דלא תהא שמיעה גדולה מראייה אמאי לא משני כגון שנתכוונו להעיד דאין יכולים להיות דיינין דהא אי נתכוונו לא היה היחיד נעשה דיין ומיהו אין נראה פי' דטעם דאין עד נעשה דיין הוי או משום דהויא עדות שאי אתה יכול להזימה דכיון שהן עצמן עדים ודיינין לא יקבלו הזמה על עצמן או משום דבעינן ועמדו שני האנשים אלו העדים לפני ה' אלו דיינין אבל העדים עצמן אין חוזרין ויושבין ודנין ומהני טעמי אין לפסול המתכוין להעיד אלא דוקא עד המעיד ומההיא דמכות שהביא אין ראיה דהתם גזירת הכתוב הוא דמקיש ג' לשנים דאפילו הן מאה אם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה ועוד קשה לר'י לפירושו דמדמה אין עד נעשה דיין לנמצא אחד מהן קרוב או פסול א'כ לרבי יוסי דאית ליה דבראייה בעלמא בלא כוונת עדות נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה כמו כן לא יעשה שוב דיין א'כ לית ליה שלא תהא שמיעה גדולה מראייה והשתא בר'ה פריך בפשיטות ולא תהא שמיעה גדולה מראייה ומשמע דליכא מאן דפליג ועוד קשה דרב יהודה אדרב יהודה דרב יהודה פסיק במכות (דף ו.)  כרבי יוסי דבראייה בעלמא נעשה עד ואין עד נעשה דיין וא'ת היכי קאמר רב יהודה רצו עושין דין הלא נעשו עדים אע'פ שלא נתכוונו אלא ודאי אומר ר'י דאין לדמותו ועוד אומר ר'י דהתם נמי בכוונה לחודה שנתכוונו להעיד בשעת ראייה לא היתה עדותן בטלה אלא כשהעידו אח'כ בב'ד דאי לא תימא הכי אין לך גט כשר כשנותנין בפני קרובין או קדושין אם נתכוונו להעיד והאי דקאמר ומה יעשו שני אחין שראו באחד שהרג את הנפש אע'פ שאין עדותן בטלה אלא כשמעידין בפני ב'ד מ'מ פעמים שאין האח זה יודע שכבר העיד אחיו ומעיד ומיהו מעיקרא הוה בעי למימר התם דבראייה בעלמא בלא העדאה נפסלין כשנמצא אחד מהם קרוב או פסול מדפריך הרוג יציל נרבע יציל הורג ורובע יצילו אבל לפי המסקנא דבעי למימר ומסיק רבא אמר קרא יקום דבר במקיימי דבר הכתוב מדבר דהיינו עדים שהדבר מתקיים על ידיהן אין נפסלין עד שיעידו בבית דין ויקיימו דבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>עד נעשה דיין. </span>היינו עד המעיד כדפרישית ודוקא בדאורייתא אבל בדרבנן נעשה דיין כדמוכח בפ'ק דגיטין (דף ה:) ובפ'ב דכתובות (דף כא: ושם) ורבי עקיבא דאמר בהחובל (ב'ק דף צ: ושם) כולן עדים הן ואפילו עד הרואה אין נעשה דיין היינו דוקא בדיני נפשות כדמוכח בפ' ראוהו ב'ד (ר'ה כו.) דמפרש טעמא כיון דחזו דקטל תו לא מצו חזו ליה בזכותיה ואם תאמר (דבפרק קמא) דמכות (דף יב. ושם) מפרש טעמא אחרינא דקאמר ר' עקיבא מנין לסנהדרין שראו כו' שאין ממיתין אותו עד שיעמוד בב'ד שנאמר עד עמדו לפני העדה למשפט עד שיעמוד בב'ד אחר וי'ל דההיא דרשא דמכות עיקר וההיא דר'ה (דף כו. ושם) לא קאמר אלא דמההיא טעם לא גמרינן שאר דינים מהתם דדוקא בדיני נפשות אין עד הרואה נעשה דיין משום והצילו העדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניחוש </span>דלמא הדר ביה. </span>קשה לר'י דא'כ כל מתנת שכיב מרע בכולה או מצוה מחמת מיתה ניחוש דלמא הדר ביה וכי תימא הכי נמי וצריך עדים שלא חזר בו עד שמת דהא בסוף פ'ק דב'מ (דף יט:) אמר קמא ובתרא בתרא קני קמא לא קני משמע ואי ליכא בתרא קמא  קני</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>כוותיה דרב יוסף בשדה ענין ומחצה. </span>אע'ג דבמחצה ליכא מאן דפליג עליה דרב יוסף מ'מ הוצרך לפסוק הלכה כמותו משום דאביי מקשי עלה ואע'ג דשני ליה רב יוסף שפיר סלקא דעתך משום דרב יוסף (ה)  אעיקר תלמודיה ולא הוי שינוי דידיה עיקר קמ'ל ומכאן אין להוכיח דהלכתא כרבה לגבי רב יוסף בכולי גמרא שהרי כאן פוסק אפילו בדבר דלא חלק עליה רבה דמסתברא דלא אתי למימר אין הלכה כמותו בכל מה שדבר בגמ' אלא במכילתין דהנך ג' איתנהו במכילתין אבל יש ראיה מפרק מי שאחזו (גיטין דף עד:)  דקאמר והא קי'ל הלכתא כרבה  ובהא אין הלכה כרשב'ג ומדלא קאמר והא קי'ל בהאי הלכתא כרבה כדקאמר גבי רבן שמעון בן גמליאל משמע דבכולי גמרא הלכתא כרבה ובההיא דריש הכונס (ב'ק דף נו: ושם) דפליגי רבה ורב יוסף בשומר אבידה אומר ר'י דהלכה כרבה דהוי שומר חנם ולא כמו שפוסקין כרב יוסף ושם (ד'ה בההיא) פירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אשה את בעלה אין הבעל יורשה בקבר. </span>פ'ה אינו מיושב דמפרש בקבר אאשתו קאי דאין הבעל יורשה אם נפלו לה נכסים כשהיא בקבר דהא דומיא (ו) דזה ליכא לפרושי אף אשה את בנה אין הבן יורש את אמו כשהיא בקבר והא ליתא שהרי הבן יורש את אמו כשהיא בקבר כשמתה בחיי מורישה כדאמר לעיל ולקמן נמי מרבינן בן הבת ואם נפרש (ז) יורש הבעל כשהוא בקבר אין יורש את אשתו להנחיל לאחיו הוה אתי שפיר דאף האשה אין הבן יורש את אמו כשהוא בקבר להנחיל לאחיו מן האב אבל תימה דאמאי פשיטא ליה בבעל טפי מבבן דמה שפי' ריב'ם דלכך פשיטא ליה בבעל משום דשאירות פקע ליה על ידי מיתה כמו ע'י גירושין אין נראה (ח) דאמר בהבא על יבמתו (יבמות דף נה:) דלאחר מיתה נמי מיקריא שארו ואומר ר'י דהיינו טעמא משום דאין אדם יורש בקבר להנחיל לקרובין אלא ע'י משמוש נפקא לן לקמן מובן אין לו דהיינו הנהו דיורשין מחמת קורבה אבל בעל דלא ירית מחמת קורבה לא אשכחת משמוש וקשה לרשב'א דא'כ אמאי איצטריך קרא לעיל דאין הבעל יורש אשתו בראוי עד דיליף מפנחס תיפוק ליה משום דלא אשכח משמוש בירושה הבאה מכח שאירות ונראה לו שזהו סברתו של רשב'ם דנקט יורש אשתו כשהאשה בקבר דודאי כשהבעל בקבר הוה ליה למימר והא דלא פירש הכי שסובר דהיא גופה לא נפקא לן אלא ממאי דאשכח שאינו יורש את אשתו כשהאשה בקבר כדילפינן לעיל מקרא דפנחס דנהי דלא מבטל שאירות לגמרי כדאמר ביבמות מ'מ מכח שאירות בקבר אשכחן דאינו יורש הלכך אין לו לבעל לירש כשהוא עצמו בקבר וה'נ בן אע'ג דיורש אמו כשהיא בקבר מואין לו כתיב מ'מ אינו יורשה כשהוא בקבר להנחיל לאחין מן האב דיליף מבעל ובסוף פ' מי שמת (לקמן דף קנט:)  יליף לה מקרא אחרינא נאמר סיבה בבן ונאמר סיבה בבעל כו' וכופר האשה דלא ירית בעל נפקא לן מקרא אחרינא בפרק שור שנגח ארבעה וחמשה (ב'ק דף מב:) ומפרש התם טעמא לפי שהוא ראוי שאינו משתלם אלא לאחר מיתה וכן נזקיה ומלוה שלה למאן דחשיב ליה ראוי אור'י לפי שאינן ממורישי אשה (ט) הוי לכן צריך לפסוק אחר ובב'ק פי' דמכופר לא אתי שאר ראוי דה'א שאני כופר דלעולם הוה ראוי ומירושה לא שמעינן כופר לפי שמחיים נעשה החבלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>מטה האם האשה יורשת את בנה. </span>הקשה ר'י א'כ ע'י איש נמי מסבת נחלה ממטה למטה שאם ישא משבט אחר וימות ויירשנו בנו ואח'כ ימות הבן ותירשנו אמו שהיא משבט אחר ואמאי אזהר רחמנא לאשה מוכל בת יורשת נחלה טפי מלאיש ועוד דאם כשאין האב האשה יורשת א'כ לא תהיה נחלה ממשמשת לקרובי האב ולקמן מקרא נפקא לן משמוש נחלה ואם שניהן יורשין יחד את הבן הא משפחת אם אינה קרויה משפחה ונראה לרבינו תם ולר'י דבגיורת קאמר דיורשת את בנה ונפקא מינה שלא יהיו נכסיו הפקר:  בן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בן </span>הבן ובת הבן ובן בת הבן מנין תלמוד לומר אין לו עיין עליו. </span>וא'ת תיפוק ליה דבני בנים הרי הן כבנים כדאמר בפ' אלמנה  (יבמות דף ע.) דזרע זרעה לא צריך קרא דבני בנים הרי הן כבנים וי'ל דהתם דכתיב וזרע אין לה מזרע משמע בני בנים כדמשמע בפ' ד' מיתות (סנהדרין דף סד: ושם)  גבי מעביר בנו ובתו באש דקאמר אין לי אלא בנו ובתו בן בנו ובן בתו מנין ת'ל ומזרעך אלמא דמלשון זרע משמע בני בנים וליכא למימר דהתם מיתורא דריש דא'כ הוה ליה למדרש איפכא דקרא ומזרעך כתוב ברישא אבל מבנו ובתו לא משמע ליה התם בני בנים הלכך הכא דכתיב בן איצטריך לרבויי בנו ובתו וממאי דכתיב (ויקרא יח) ערות אשה ובתה לא תגלה את בת בנה אין ראיה מדאיצטריך לכתוב בת בנה דבני בנים לא הוו כבנים דאיכא למימר דאי לא כתב בת בנה הוה אסרינן עד סוף כל הדורות משום דבני בנים הרי הן כבנים וא'ת כיון דאין בני בנים כבנים מנלן גבי יבום דפוטר בן הבן מיבום וכי תימא דנפקא לן מאין לו הא איצטריך לרבות ממזר וי'ל דשקולים הם ויבאו שניהם אי נמי דבן הבן נפקא לן מלא ימחה פרט לזה שאין שמו מחוי וקשה לרשב'א דאמאי איצטריך הכא קרא דבני בנים קודמין לאחין תיפוק ליה מדלענין יבום בני בנים ובנים כי הדדי נינהו לענין נחלה נמי כי הדדי נינהו וי'ל דהכא איצטריך דבן הבן או בת הבן יורשין עם בני המת או בת הבת עם הבנות דמיבום לא הוה ידעינן (ג) אלא דעדיפא מאח ולר'י נראה הא דבני בנים כבנים גבי יבום מנחלה הוא דקיימא לן ולא מהנך טעמי דפרישית לעיל (דף קח.) ואם תאמר ומנלן דממזר יורש את אביו כדמשמע בקידושין (דף ד. ושם) דהא גבי יבום (יבמות ד' כב:) צריך רבוי וכן גבי בת כהן נמי איצטריך קרא לזרע פסול וליכא למימר דנפקא לן מואין לו דשקולין הם או משום דיבום בנחלה תלא רחמנא וגבי יבום איכא רבויא דאי איצטריך דרשא להכי אמאי פריך בפ' שני דיבמות (דף כב: ושם) יורשו ומטמא לו פשיטא ויש לומר דזרע משמע כשר לכך איצטריך גבי בת כהן רבויא אבל בן משמע נמי פסול והא דאיצטריך גבי יבום לרבויי בן פסול היינו משום דה'א נילף אחוה אחוה מבני יעקב דכשרים ולא פסולים דמהאי טעמא נמי אמר התם דה'א שאח פסול אינו זוקק ליבום אי לאו משום דמצינו בקרא דבן פסול פוטר ומדלענין מיפטר פוטר מזקיק נמי זקיק: [וע' תוס' לעיל קט. ד'ה כיון] :  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>נשיא שבישראל. </span>שרוצה לתקן לפי צורך שעה כעין שמצינו בבני בנימין שהתנו שלא תירש בת הבן עם אחיו אין שומעין לו משום צדוקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מלמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלמד </span>שבא צבעון על אמו והוליד ממנה ענה. </span>קשה לר'ת דאמאי אהדר ליה מענה דלמא בן הבן הוי כבנו אבל בת בנו לא תהיה כבנו אלא כבתו  (ו) ונראה לר'ת דענה אשה היתה כדמוכחי קראי דכתיב ואלה בני אהליבמה בת ענה בת צבעון אלמא אשה היתה וליכא למימר דענה אחר היה דהא אמר הכא דצבעון הוליד ענה ועוד דמיד אחר קרא דמייתי הכא הוא ענה אשר מצא וגו' כתיב אלה בני ענה דישן ואהליבמה בת ענה והשתא אהדר להו שפיר ר' יוחנן בן זכאי דבת הבן חשובה כבן לירש עם שאר בנים שהן קודמין לבת מדקרי ליה יושבי הארץ וכך היא קודמת לבת ומכאן סותר לבסוף ק'ו שלהן והא דכתיב הוא ענה בלשון זכר היינו משום שירשה עם  אחי' צבעון כזכר וא'ת והיאך ירשה ענה והלא היה לה אח (ז) וכתיב ובני צבעון איה וענה וי'ל דמת איה תדע מדלא חשיב בני איה כדחשיב בני ענה ורש'י פירש בפירוש חומש דאהליבמה היתה בת ענה ובת צבעון וכי היכי דאמר הכא שבא צבעון על אמו והוליד ממנה ענה ולכך חשיב ליה (ח) בני שעיר הכי נמי בא ענה על אמו והוליד ממנה אהליבמה ולהכי קרי לה אהליבמה בת ענה בת צבעון:  כי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>על זה בחרת מעוני. </span>טוב לך במכות הללו ממה שהיית עני דעשיר היה דלא מצינו שהפסיד איוב אלא בהמות אבל קרקעות וכסף וזהב לא הפסיד אע'ג דקאמר ערום יצאתי מבטן אמי וערום אשוב שמה (איוב א) מתנחם היה על הפסדו שלא היה לו לחוש שבמותו לא יוליך כלום עמו כדכתיב בקהלת (ה) ומאומה לא ישא בעמלו שיולך בידו והא דכתיב (רישיה דקרא)  (איוב מב) ויתנו לו איש קשיטה אחת ונזם זהב אחד לא מפני שהיה עני אלא דורון היו מביאין לו:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבי </span>האב ואחיו. </span>כגון אברהם ויעקב בנכסי עשו מהו אמר רבא תא שמע האב קודם לבן ש'מ שאברהם קודם לפי טעותו לא היה בן יורש את אביו אלא אב קודם כל שעה לבן שהיה סבור שאברהם יורש כשימות עשו ויפלו הנכסים לפני יצחק ולדבריו שהיה סבור שאברהם קודם ליעקב אין בן יורש את אביו:  ושהיה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושהיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושהיה </span>בכור נוטל שני חלקים. </span>כאן לא דקדק הקונטרס יפה דפי' אע'ג דכשמת חפר לא היה צלפחד קיים אפ'ה בנותיו נוטלות חלק בכורה של צלפחד בנכסי חפר כדתניא בתוספתא דבכורות כיצד אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק מת אביו בחיי אביו נוטל פי שנים בנכסי אביו ואינו נוטל פי שנים בנכסי אבי אביו כגון יעקב שמת בחיי יצחק (ד) היה ראובן בכור נוטל פי שנים בנכסי יעקב אבל לא בנכסי יצחק זקנו שהרי [אפילו] אם היה יעקב קיים כשמת יצחק לא היה יעקב נוטל פי שנים שהרי פשוט הוא הלכך ראובן הבא לירש מכח יעקב בנכסי יצחק לא יטול אלא חלק פשיטות של אביו ע'כ ולא היה לו לפרש כן דלא קרי ראוי כי האי גוונא מה שאין ראובן נוטל פי שנים מעשו בנכסי יצחק אלא הא קרי ראוי מה שאין ראובן נוטל פי שנים מאחיו בנכסי יצחק שלא הוחזק בהן מעולם יעקב והוה ליה ראוי:  ומחזירין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: a
txt:
<div class='shastext4'>                         <div style='margin-bottom:3px;width:100%'>וחמשה שנולדו חולקים בחלק אביהן עם החמשה הראשונים ונראה לרשב'א דרישא וסיפא מיירי כגון שמתו אותם שיצאו ממצרים בלא זרע ולא נכנסו לארץ דודאי מתו במדבר כל אותן שהיו בני עשרים כשיצאו ממצרים ומיירי רישא שמתו העשרה שיצאו עמו וחמשה בנים נולדו במדבר ובסיפא מתו חמשה שיצאו עמו ונולדו במדבר י' והשתא הוי סיפא דומיא דרישא ואתי נמי שפיר דנקט שיצאו עמו דמה לך ליציאת האב אלא משום דבעי למימר שאותן מתו ונולדו אחרים במדבר ולריב'ם קשה על פירוש הקונטרס דהא מלרב תרבה משמע שפיר טפי למי שהוא רב עתה תרבה ואי משום דהא כבר כתיב לאלה תחלק הארץ אם כן למי שהיה רב ביציאת מצרים מלשמות מטות אבותם נפקא ונראה לו דגרס היינו דכתיב בין רב למעט כמו שכתוב בספרים וה'פ בשלמא למ'ד ליוצאי מצרים דאם הוו שני אחין מיוצאי מצרים והוי להו עשרה בנים מבאי הארץ ושני אחין אין להן כי אם שני בנים מבאי הארץ הרי אותן עשרה לא נטלו אע'פ שהן מרובין כי אם כמו שני בנים שהן מועטין היינו בין רב למעט אע'ג דלקמן דריש מהאי קרא דלשבטים איתפלג השתא לא אסיק אדעתיה ההיא דרשא תדע דהא פריך בסמוך למ'ד לבאי הארץ אמאי קא צווחו בני יוסף ואי לשבטים איתפלג שפיר צווחו לכולי עלמא אלא ודאי לא אסיק אדעתא ההיא דרשא (וההיא דרשא (דספרי) הוי לפי המסקנא):  ולמאן</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולמאן </span>דאמר לבאי הארץ תרי אחי דאבא הוו להו. </span>משמע כולה סוגיא דלמאן דאמר לבאי הארץ שלא נטלו כלום מחמת צלפחד עצמו אלא מחמת חפר אבי אביהן ותימה אם כן מאי קאמר והוא לא היה בתוך העדה הנועדים וגו' מאי נפקא מינה שלא היה בעדתם אפילו היה היו נוטלין על ידי חזרה דהא אמרינן לעיל בני מרגלים ובני מתלוננים נחלו בזכות אבי אביהן ובזכות אבי אמותיהן ואין לפרש (א)  דנ'מ לענין חלק בכורה דהא כי היכי דשקלי חלק פשיטות אע'ג דבא להן מכח אביהן ה'נ יטלו חלק בכורה ועוד קשה לרשב'א למ'ד לבאי הארץ היכי קאמר לעיל מרגלים יהושע וכלב נטלו חלקם והלא לא היה להם חלק בארץ כלל לכל אותן שלא באו בארץ וכ'ת נטלו מה שהגיע להן על ידי חזרה מבניהם שבאו לארץ הא ליתא דאמרינן לקמן דבניהן שהיו בני עשרים נטלו בזכות עצמן ורשב'ם פי' דלמ'ד דלבאי הארץ לא נטלו מידי יהושע וכלב מחלק מרגלים ומפרש חיו מן האנשים ממש חיו כפשטיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולמאן </span>דאמר תרי אחי דאבא הוו להו ההוא מאחוזת נחלה נפקא. </span>קשיא לריב'ם אפילו למאן דאמר חד אחא דאבא הוה להו נמי מאחוזת נחלה נפקא לרבנן דלא דרשי נתון תתן ולר'א דדריש נתון תתן לא צריך לאחוזת נחלה אפילו למאן דאמר תרי אחי דאבא הוו דהא למאן דאמר לבאי הארץ הוא דאית ליה דתרי אחי דאבא הוו וההוא לא דריש נתון תתן להם נחלה לחלק אביהם דלדידיה לא היה שום חלק ולדרוש מיניה חד אחא ואידך מנתון תתן כדדריש ראב'י:  ובזכות</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובזכות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובזכות </span>אבי אמותיהן. </span>וכגון שלאבי אמותיהן לא היו בנים כי אם בנות דאם לא כן היו בנים יורשין וא'ת ומי החזיר להן וי'ל כגון שהיו אחים לאבי אמותיהן שהיו להם בנים והחזירום בנים לאבותיהם וחלקו בשוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דהוו בני עשרים כו'. </span>בבניהם אי אתה מוצא שלא היו בני עשרים כמו שפירש בקונטרס דבליעת קרח נמי היתה מיד אחר המרגלים כמו שהביא מסדר עולם דקתני אחר ביאת מרגלים היתה בליעת קרח ואם לא שסמוך היה מאי קא משמע לן וכן משמע נמי מדאמרי הן גוענו (א)  כולנו אבדנו (במדבר יז) ומתרגם הא מיננא קטלית חרבא הא מיננא בליעת ארעא הא מיננא מתו במותנא ששלשה מעשים הללו היו רצופין מדמדכרי להו אהדדי וקטלת חרבא היינו מעשה מרגלים כדכתיב (שם יד)  ויכום ויכתום וגו' ואין להקשות אמאי הוצרך לומר בזכות אבי אביהן לימא בזכות אביהן ממש דהיינו בני מרגלים ובני המתלוננים עצמן דהאי תנא אתא לאשמועינן דאפילו אותן שלא נטלו מחמת עצמן שלא היו בני כ' כשבאו לארץ ולא נטלו נמי בזכות אבותיהן ממש כגון שמתו במדבר ולא נטלו נמי ע'י חזרה שלא נולדו להן שום בן שהיה בן עשרים אפילו הכי נטלו בזכות אבי אביהן אע'פ שבא להן מחמת מרגלים ומתלוננים וא'ת אמאי לא קאמר הא והא ליוצאי מצרים והא כשהיו אביהן ממש בני מרגלים ומתלוננים בני עשרים כשיצאו ממצרים דהיינו מחמת עצמן שלא בא להן מכח מרגלים ומתלוננים והא דקאמר בזכות אבי אביהן שלא היו אבותיהן בני עשרים ביציאת מצרים ובשלמא אי הוה אמר דבניהן ממש של מרגלים ושל מתלוננים עצמן מיירי הכא שבאו לארץ הוה אתי שפיר דלא הוה מצי למימר הא והא ליוצאי מצרים והא (ב) והא דהוו בני עשרים כשיצאו דאם כן איך באו לארץ דבני עשרים כולן מתו במדבר ויש לומר דהשתא נמי דאיירי בבני בניהם לא מצי לשנויי הכי דמשמע נמי דבאי הארץ נטלו בזכות עצמן ולא שאבותיהן נחלו והורישו להן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>רבה רבי יהודה אומר בנות צלפחד נטלו ארבעה חלקים שנאמר ויפלו חבלי מנשה עשרה. </span>וקרא ע'כ לא איירי ביתדות ואהלים אלא בחלוקה וליכא למימר דלמא תלתא אחי דאבא הוו להו דאז לא הוו בהו שום חדוש דהא חלק בכורה לא נטלו וא'כ לא הוה ליה לקרא לאחשובינהו אלא דבתי אבות גרידא כדפריך רב פפא לעיל אי טפלים קא חשיב טובא הוו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יודע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יודע </span>היה משה שבנות צלפחד יורשות הן. </span>אע'פ שלא נאמרה פרשת נחלה יודע היה משה מטעם דלקמן אם כבן אנו נירש אם כבת תתייבם אמנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>מחלליה מות יומת אבל לא היה יודע באיזו מיתה נהרג. </span>ואם תאמר למה היה מסתפק היה לו לדונו בחנק דכל מיתה האמורה בתורה סתם חנק ויש לומר דמסברא היה נראה לו שנדון בסקילה כעובד ע'ז דבכל דוכתא  (חולין ה.) אמר דדומה שבת לע'ז דהיינו מחלל שבת בפרהסיא לעובד ע'ז וצריך לומר דסבר כרבנן ולא כר'י דאי כר' יהודה דאמר באלו הן הנשרפין (סנהדרין דף פ:) עד שיודיעוהו באיזו מיתה הוא נהרג דלדידיה אמר התם דהוראת שעה היתה (דאם) כן לא ידע משה שדינו במיתה:  אילו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>היה לו בן לא דברנו. </span>פ'ה שכבר היו יודעות פרשת נחלות וקשה דהא אכתי לא נאמרה כדאמרינן לעיל שזכו בנות צלפחד ונכתבה על ידן ועוד דאפילו יודעות פרשת נחלות דבן ובת יורשין היאך יודעות דבן קודם לבת הא אכתי לא נאמר וכל בת יורשת נחלה ואם כן איכא למימר כדפריך רב פפא לעיל לאביי איכא בן ובת לא האי לירות כו' ועוד אם היו יודעות פרשת נחלות למה הוצרכו לדבר מכח פרשת יבמין ונראה לרשב'א דהיו יודעות מוהתנחלתם לבניכם ולא לבנותיכם א'נ מסברא משום דבת (ג) מסבת נחלה ולא בן אי נמי מדכתיב לאלה תחלק (את) הארץ היינו זכרים ועוד קשיא לן דקאמר אילו היה בת לבן לא דברנו והא אכתי לא נאמר משמוש נחלה ונראה לפרש לא דברנו לפי שלא היה להן אז שום כח לדבר אבל עכשיו שאין [בת] בן יש (להן כח) מפרשת יבמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


