# rshbvl

lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: איבעיא להו שכיב מרע שהודה
txt:
<span class='five'>איבעיא להו שכיב מרע שהודה. </span>ואמר בחליו שדה ומעות הללו של פלוני הן ואע'פ שהיינו מוחזקים בנכסים הללו שאינן של אותו פלוני שהיינו יודעין שהן של זה המודה בהם לאחרים מי אמרינן שהוא אומר כן שלא להשביע את בניו או דלמא כיון דאודי אודי: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: ת'ש כו'
txt:
<span class='five'>ת'ש כו'. </span>ומסקנא דהודאתו הודאה ואע'ג דאמרינן בסנהדרין בפרק דיני ממונות תניינא <span class='mareimakom'>(דף כט:)</span> ההוא דהוו קרי ליה עכברא דשכיב אדינרי כי קשכיב אמר פלניא ופלניא מסקו בי זוזי אתו תבעינהו ליורשים כו' ומסקנא אדם עשוי שלא להשביע את בניו ופטורין מלשלם והכא אמרינן דאזלינן בתר הודאת פיו נראה בעיני דהתם היינו טעמא כיון שעושה עצמו עבד לוה לאיש מלוה ודאי להחזיק עצמו כעני היה עושה אבל כיון שהממון בעין והוא מודה של פלוני הוא י'ל שהפקידו אצלו מקודם לזה השכיב מרע או הקנה לו השכיב מרע ע'י אחר והרי הוא חפץ שיבא לידו: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: דאיסור
txt:
<span class='five'>דאיסור. </span>הוא איסור גיורא שבא על רחל בת מר שמואל קודם שנתגייר ונתעברה הימנו בגיות את רב מרי בר רחל ובתוך כך נתגייר ואח'כ נולד רב מרי והוה ליה הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה והיא מבנות שמואל שנשבו כדאיתא בכתובות <span class='mareimakom'>(דף כג.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: אמר רבא במאי קני להו כו'
txt:
<span class='five'>אמר רבא במאי קני להו כו'. </span>והלכך אני זוכה בהן דנכסי הגר דינן כהפקר והרי הן בידי והנני קודם וזוכה: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: אין מטבע נקנה בחליפין
txt:
<span class='five'>אין מטבע נקנה בחליפין. </span>בבבא מציעא בהזהב <span class='mareimakom'>(דף מו.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: אי אגב קרקע
txt:
<span class='five'>אי אגב קרקע. </span>כדאמרי' בפ'ק דקדושין <span class='mareimakom'>(דף כו.)</span> ונפקא לן מקרא דלכסף ולזהב וגו' עם ערי מצורות אשר ביהודה: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: אמאי
txt:
<span class='five'>אמאי. </span>לא תמצא ענין שיוכל רב מרי לזכות והלא יודה איסור שהן של רב מרי ויזכה בהן: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: a
trm: אדהכי והכי נפק אודיתא
txt:
<span class='five'>אדהכי והכי נפק אודיתא. </span>מתוך שנאמר בבית המדרש יצא הקול ולימדוהו לטעון כן כל אלו הדברים שאמר רבא הלכות הן:  כמה


lvr: 43
pgn: 149
dfh: b
trm: כמה מכוונן
txt:
<span class='five'>כמה מכוונן. </span>כמה יפה כוונו שפירשו כל שהוא כדי פרנסתו למר במקרקעי ולמר אפי' במטלטלי: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: b
trm: דמקרקעי
txt:
<span class='five'>דמקרקעי. </span>כדי פרנסתו טעמא מאי הוי שיור להקנות המתנה שנתן מקצת משום דכי קאי מחליו סמיך עלייהו והלכך נתן לדעת כן שאפילו אם יעמוד מחליו תתקיים המתנה והוא יתפרנס ממה ששייר מטלטלי נמי כו': 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: b
trm: הכותב נכסיו לעבדו יצא בן חורין
txt:
<span class='five'>הכותב נכסיו לעבדו יצא בן חורין. </span>שהרי העבד בכלל נכסים ונמצא שהקנה לעבד את גופו עם שאר נכסים: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: b
trm: שייר קרקע כל שהוא
txt:
<span class='five'>שייר קרקע כל שהוא. </span>כגון שאמר חוץ מקרקע כל שהוא לא יצא בן חורין שהעבד הוקש לקרקעות דכתיב והתנחלתם <span class='mareimakom'>(ויקרא כה)</span> והאי קרקע כל שהוא איכא למימר שעל העבד הוא אומר ונמצא שאינו בן חורין וגם הנכסים לא קנה וה'ה אם אמר חוץ ממטלטלין כל שהוא כדמפ' ר' אלעזר לקמיה שעשו המטלטלין שיור אצל העבד דדלמא האי עבד הוא המטלטלין ששייר דעבדא מיטלטל אבל אם אמר כל נכסיי נתונים לך חוץ משדה פלוני הרי הוא בן חורין שהעבד אינו בכלל אותו שדה שפירש: 


lvr: 43
pgn: 149
dfh: b
trm: רבי שמעון אומר לעולם הוא בן חורין
txt:
<span class='five'>רבי שמעון אומר לעולם הוא בן חורין. </span>אם שייר קרקע כל שהוא דשייר קרקע ולא עבד עד שיהיה השיור ששייר סתם ויאמר כל נכסיי נתונים לפלוני עבדי חוץ מאחד מרבוא שבהן שההוא אחד מרבוא אעבד קאי ואינו משוחרר ודרך כבוד כתב לעבדו כך ומ'מ לא קנה כלום:  ואמר


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: ואמר רב דימי אמר רבי אלעזר עשו כו'
txt:
<span class='five'>ואמר רב דימי אמר רבי אלעזר עשו כו'. </span>אע'ג דקתני שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין הוא הדין אם שייר מטלטלין כל שהוא דעבדא נמי כמטלטלי דמי שהרי אינו מחובר לקרקע וקרו ליה בני אדם מטלטלי אלמא אע'ג דקתני קרקע לאו דוקא אלא הוא הדין למטלטלי ומתניתין נמי מטלטלי כדי פרנסתו כמקרקעי כדי פרנסתו דמי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: ולא עשו מטלטלי שיור אצל כתובה
txt:
<span class='five'>ולא עשו מטלטלי שיור אצל כתובה. </span>דתנן גבי דההיא במס' פאה ובפרקין דלעיל <span class='mareimakom'>(דף קלב.)</span> מייתינן לה ופרשינן לה הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה ואית דמוקי לה התם בשותקת ופירש רב נחמן כיון שעשאה שותפת בין הבנים אבדה כתובתה דבההיא קרקע כל שהוא ששייר לה שלא נתן לבניו מחלה כתובתה ודוקא קרקע כל שהוא אבל שייר לה וכתב לה מטלטלין כל שהוא לא אבדה כתובתה דכתובה עיקרה גובה ממקרקעי ולא ממטלטלי במסכת כתובות הלכך אמקרקעי סמכה דעתה ולכך לא עשו מטלטלין שיור לכתובתה דאם שייר לה הבעל מטלטלין ונתן לה כשחילק נכסיו לבניו וכתב לאשתו מטלטלין כל שהוא לא אבדה כתובתה: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: אמר ליה רב יוסף לאביי
txt:
<span class='five'>אמר ליה רב יוסף לאביי. </span>לעולם אימא לך כל היכא דתני קרקע דוקא הוא והכא גבי עבד היינו טעמא דלאו דוקא דבדין הוא דלא איבעי ליה למיתני מקרקעי אלא מטלטלי הוה ליה למיתני בהדיא: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: ואיידי דקתני רישא
txt:
<span class='five'>ואיידי דקתני רישא. </span>במסכת פאה ר' עקיבא אומר קרקע כל שהוא חייבת בפאה ובבכורים ולכתוב עליו פרוזבול ולקנות עמהן נכסים שאין להם אחריות בכסף בשטר ובחזקה דהני כולהו דוקא מקרקעי ולא מטלטלי תנא נמי סיפא קרקע אף ע'ג דהוא הדין בסיפא למטלטלי ומשום סידורא דכל שהן מתנו גבי הדדי. ובוידוי לא גרסי' בסדר המשנה דבשלמא גבי פאה פאת שדך כתיב קרקע כל שהוא גבי בכורים כתיב ראשית פרי האדמה אשר נתתה לי ולכתוב עליה פרוזבול הכי תקון רבנן אם יש לו ללוה קרקע כותבין פרוזבול למלוה לגבות חובו בשביעית דדמי כמאן דאית ליה משכון דמקרקעי דלוה משתעבד ליה וגבי משכון לא משמטא שביעית דלא קרינא ביה לא יגוש הואיל ואית ליה משכון ולא רצו בית דין לעקור תקנת שביעית מן התורה. ולקנות עמהן נכסים שאין להם אחריות מקראי נפקא לן בקדושין אלא וידוי מעשר אע'ג דכתיב ביה <span class='mareimakom'>(דברים כו)</span> השקיפה ממעון קדשך וגו' ואת האדמה אשר נתתה לנו [וגו'] אפי' אין לו קרקע יתוודה דהאי לנו אכל ישראל קאי כדתנן במסכת מעשר שני <span class='mareimakom'>(פ'ה מי'ד)</span> מכאן אמרו ישראל וממזרים מתוודין אבל לא גרים ועבדים משוחררים שאין להם חלק בארץ אלמא אפי' אין לו קרקע אלא שיהא ראוי הוא ואבותיו ליטול חלק בארץ: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: ואמר ליה אביי לרב יוסף
txt:
<span class='five'>ואמר ליה אביי לרב יוסף. </span>דאקשי לעיל למ'ד כדי פרנסתו כל שהוא תנן וכל היכא דתנן כל שהוא מי לא בעינן שיעורא: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: חמש רחלות גוזזות כל אחת ואחת משקל מנה ופרס
txt:
<span class='five'>חמש רחלות גוזזות כל אחת ואחת משקל מנה ופרס. </span>ליטרא וחצי ליטרא חייבת בראשית הגז דברי ר' דוסא ומחמש צאן עשויות נפקא להו לבית הלל דבעינן חמש וחכמים אומרים ה' רחלות וכו': 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: אמר רב מנה ופרס
txt:
<span class='five'>אמר רב מנה ופרס. </span>בין חמשתן ובלבד שיהו מחומשות כל אחת יש בה צמר חומש של מנה ופרס אבל בציר מהכי כמאן דליתיה דמי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: שיעורא רבה
txt:
<span class='five'>שיעורא רבה. </span>מנה ופרס לכל אחת תנא סיפא נמי שיעורא זוטא אבל מתני' דקתני כל שהוא דוקא הוא והלכך לא מכוונן שמעתא דסבי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: אפי' ריחים העליונה
txt:
<span class='five'>אפי' ריחים העליונה. </span>שרגילין ליטלה משם כדי לתקנה אבל ריחים התחתונה במקומה מתקנין אותה: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: כל דמטלטל
txt:
<span class='five'>כל דמטלטל. </span>כל שיכולין לטלטלו שאינו מחובר לקרקע ממש ואע'פ שאין רגילין לטלטלו: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: איבעיא להו עבדא כמטלטלי דמי
txt:
<span class='five'>איבעיא להו עבדא כמטלטלי דמי. </span>נהי ודאי דעבדא כמקרקעי דמי לענין שבועה וקנין בכסף ובשטר ובחזקה דכל מילי דאורייתא דין מקרקעי יש להם מוהתנחלתם אבל לענין לשון בני אדם מיקרו להו מטלטלי וישנן בכלל מתנת מטלטלי שהרי מטלטלי הוא או לא: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: היינו דלא אזדבן ליה ברישא
txt:
<span class='five'>היינו דלא אזדבן ליה ברישא. </span>במאי דקתני ברישא דמתניתין היכא דמכר את העיר סתמא ולא אמר לו היא וכל מה שבתוכה לא קחשיב אלא מקרקעי אבל עבדים ומטלטלין לא נמכרו אלמא עבדא כמטלטלי דמי: ופרכינן 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm:
אלא מאי עבדא כמטלטלי דמי א'כ מאי אפי' </span>דקתני סיפא מכר את המטלטלין ואפי' עבדים ואי כמטלטלי דמי אמאי קאמר אפילו דמשמע דאינו דומה כל כך למטלטלין: <span class='five'>אלא מאי אית לך למימר

txt:
<span class='five'>אלא מאי עבדא כמטלטלי דמי א'כ מאי אפי' </span>דקתני סיפא מכר את המטלטלין ואפי' עבדים ואי כמטלטלי דמי אמאי קאמר אפילו דמשמע דאינו דומה כל כך למטלטלין: <span class='five'>אלא מאי אית לך למימר. </span>אמאי קמפלגי בינן למטלטלין למיתני אפי' משום דשאני בין מטלטלי דניידי דהיינו עבדים למטלטלי דלא ניידי והלכך קתני בהו אפילו ה'נ ברישא איכא למימר דעבדא כמקרקעי דמי והאי דלא מיזדבני בכלל העיר דשאני להו לבני אדם בין מקרקעי דנייד למקרקעי דלא נייד וכיון דעיר מכר דהיינו מקרקעי דלא נייד לא אסיק אדעתיה למכור אלא מקרקעי דלא נייד דהיינו דומיא דעיר אבל היכא דאמר סתמא מקרקעי לפלניא עבדים בכלל והיכא דאמר סתמא מטלטלי לפלניא לעולם אימא לך דאינו בכלל: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: עשו מטלטלי שיור
txt:
<span class='five'>עשו מטלטלי שיור. </span>דכי היכי דקתני שייר קרקע כל שהוא לא יצא לחירות הכי נמי אם שייר מטלטלי כל שהוא לא יצא לחירות: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: ואמר ליה רבא לרב נחמן מאי טעמא
txt:
<span class='five'>ואמר ליה רבא לרב נחמן מאי טעמא. </span>והשיב לו רב נחמן עבדא מטלטלי דכיון דשייר מטלטלין לעצמו איכא למימר דעבדו שייר לעצמו שהוא מטלטלין ולא יצא לחירות אלמא כמטלטלי דמי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: a
trm: א'ל רב אשי לרבינא
txt:
<span class='five'>א'ל רב אשי לרבינא. </span>לעולם אימא לך כמקרקעי והאי עשו מטלטלין שיור אצל העבד לאו היינו טעמא כדרב נחמן דאמר עבדא מטלטלי הוא אלא כדפרישית טעמא:  דאנן


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: דאנן משום דלאו כרות גיטא מתנינן לה
txt:
<span class='five'>דאנן משום דלאו כרות גיטא מתנינן לה. </span>עבד גמר לה לה מאשה דבעינן גט כריתות וכיון דיש לבעל העבד זכות בשטר שכתוב בו ששייר קרקע ומטלטלי לעצמו לא הקנה לו השטר לגמרי שגם זכות האדון כתוב בו הלכך לא קרינא ביה גט כריתות. כענין זה פירש רבינו חננאל ורבותי שבלותי'ר וגם יש לפרש כך לעולם עבדא כי מקרקעי דמי וגבי גט אמאי חשבינן אפי' מטלטלין שיור אצל עבד היינו טעמא משום דכריתות גמור בעינן וכיון שזה שייר מטלטלין מאן לימא לן דלא היה בדעתו לשייר העבד בכלל המטלטלין אחרי שלא פירש מה הן המטלטלין ששייר ואע'ג דבדוכתא אחרינא עבדא כמקרקעי דמי מיהו גבי כריתות לאו כריתות הוא: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: אמר רבא א'ר נחמן חמשה
txt:
<span class='five'>אמר רבא א'ר נחמן חמשה. </span>נותני מתנה הן שאין דינן חלוק מנותני מקצת עד שיכתבו כל נכסיהם ואז דינן חלוק ממשייר קצת ממנו וכגון שלא שיירו כלום אפי' במטלטלין כדמסיק בסיפא לבר מכתובת אשה במקרקעי הוי שיור ולא מטלטלי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: ואלו הן שכיב מרע עבדו אשתו ובניו מברחת
txt:
<span class='five'>ואלו הן שכיב מרע עבדו אשתו ובניו מברחת. </span>והשתא מפרש להו ואזיל שכיב מרע כו' וכולהו כבר מפורשים בפרק זה וביש נוחלין לבד ממברחת ולקמן בסמוך אפרשנה: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: בניו דתנן הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה
txt:
<span class='five'>בניו דתנן הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה. </span>אבל שייר לא אבדה דמגו דנחתא אהאי שיורא בשביל כתובתה נחתא נמי אכולהו נכסי כדאמר ביש נוחלין ההוא דפלגינהו לנכסיה לאתתיה ולבניה שייר חד דיקלא וכו' ואסקי' התם מגו דנחתא אדיקלא נחתא נמי אכולהו נכסי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: מברחת דאמר מר כו'
txt:
<span class='five'>מברחת דאמר מר כו'. </span>כלומר אשה אלמנה שיש לה נכסים ודעתה לינשא ורוצה להבריח נכסיה מבעלה שלא יהא זכאי בנכסיה ואם תתאלמן או תתגרש יחזרו לה נכסיה ואם לא הוציאתן מרשותו קודם נשואין יזכה בהן בעל ואמרינן בכתובות צריכה שתכתוב כל נכסיה לאחר סתם כיון דלא שיירה מידי אנן סהדי דלא נתנה לזה אלא בשביל שרוצה לינשא ולכשתרצה יחזרו לה אבל אם שיירה כל שהוא קנה המקבל מתנה ולא יחזרו לה כל הנכסים עולמית וזה הדבר אינו כתוב בגמרא כך אלא מכללא שמעינן לה דאמרינן בכתובות בפרק האשה שנפלו לה נכסים <span class='mareimakom'>(דף עט.)</span> אמר רב חנילאי בר אידי אמר שמואל אני מורה הוראה אם יבא שטר מברחת לידי אקרענו ויהיב טעמא דלא שביק איניש לנפשיה ויהב לאחריני מיתיבי הרוצה שתבריח נכסיה מבעלה כיצד היא עושה כותבת שטר פסים לאחרים דברי רשב'ג וחכמים אומרים רצה משחק בה עד שתכתוב מהיום ולכשארצה טעמא דכתבה ליה הכי הא לא כתבה הכי קנינהו לוקח אמר ר' זירא לא קשיא הא בכולן הא במקצתן שמעינן מהכא היכא דכתבה כולן לא קנה לוקח ואף בעל לא קנה כדמשני התם עשאום כנכסים שאינן ידועין לבעל אליבא דר'ש אבל היכא דלא כתבה כולן צריכה שתכתוב מהיום ולכשארצה לא קנה לוקח: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: ואיתנהו בעינייהו הוי שיור
txt:
<span class='five'>ואיתנהו בעינייהו הוי שיור. </span>שהרי אשה גובה כתובתה מהם כדאמר אמימר בפרק אע'פ בכתובות <span class='mareimakom'>(דף נה.)</span> מטלטלי ואיתנהו בעינייהו בלא שבועה ואיכא למימר דאזדא אמימר לטעמיה דהא הכא אמימר נמי קאמר לה: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: אמר נכסי לפלניא
txt:
<span class='five'>אמר נכסי לפלניא. </span>פסקי הלכות הן שפוסק הגמ' שכיב מרע שאמר נכסיי לפלניא א'נ בבריא שהקנה בסודר ואמר נכסיי לפלניא ובא הגמרא לפרש איזו דבר קרוי ממון והוא הדין אם אמר בלשון לע'ז אויי'ר או בלשון שמכנין הממון דין נכסיי לפלוני נוהג בו: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: נכסים שיש להם אחריות
txt:
<span class='five'>נכסים שיש להם אחריות. </span>והקרקעות אחריות כל מלוה וחוב וכתובה נסמכין עליהן לפי שאין דליקה שולטת בהן ואינן אובדין וקתני בהן לשון נכסים: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: ושאין להם אחריות
txt:
<span class='five'>ושאין להם אחריות. </span>היינו מטלטלין וארישא קאי דמיקרו נכסים וכמאן דמיתני נכסים שאין להם אחריות: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: נקנין עם נכסים שיש להן אחריות
txt:
<span class='five'>נקנין עם נכסים שיש להן אחריות. </span>שאם מכר אדם או נתן לחבירו מטלטלין וקרקעות החזיק בקרקעות קנה מטלטלין: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: כי הא דרב פפא
txt:
<span class='five'>כי הא דרב פפא. </span>כלומר ומניין לנו דנכסים שאין להם אחריות הנקנין עם נכסים שיש להן אחריות מיירי נמי במעות ומנלן דמעות נמי נקנו על ידי קרקעות והלא אין מטבע נקנית בחליפין ועל ידי קרקעות מנלן כי הא דרב פפא כו' אקנינהו ניהליה לרב שמואל ההולך שם בקנין סודר: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: אגב אסיפא דביתיה
txt:
<span class='five'>אגב אסיפא דביתיה. </span>שהקנה לו בסודר קרקע כניסת ביתו ואגבו הקנה לו המעות בתורת הרשאה המפורשת בבבא [קמא] <span class='mareimakom'>(דף ע.)</span> אי נמי הלך והחזיק הקרקע והקנה לו המעות כל מקום שהן אלמא מעות מיקרי נכסי: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: עד תווך
txt:
<span class='five'>עד תווך. </span>מקום ויש מפרשין חצי הדרך ומפרשין נמי שלא יחזיק בהן לעצמו ולא היא דכיון דכתב בהרשאה וכל מאן דמתעני ליה מן דינא קבלתי בין לזכות בין לחובה מינה שמעינן דשליח שווייה הכי מפרש בבבא [קמא] <span class='mareimakom'>(שם)</span>: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: חוזר בשטר
txt:
<span class='five'>חוזר בשטר. </span>מייפוי כח דשטר יכול לחזור בו כל זמן שלא נמסר השטר לאותו פלוני: 


lvr: 43
pgn: 150
dfh: b
trm: אם קדם מוכר וכתב שטר
txt:
<span class='five'>אם קדם מוכר וכתב שטר. </span>מכירה להיות מזומן ללוקח כל שעה שירצה למכרו לשדהו לא יהא עיכוב במעותיו בשביל כתיבת השטר ולכך קדם והכתיבו והוא יכול לעשות כן כאותה ששנינו:  כותבין


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: כותבין שטר למוכר אף על פי שאין כו'
txt:
<span class='five'>כותבין שטר למוכר אף על פי שאין כו'. </span>דאינו חוב אלא למוכר וכיון שהוא רוצה יכתוב לו: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: כיון שהחזיק זה בקרקע כו'
txt:
<span class='five'>כיון שהחזיק זה בקרקע כו'. </span>מסקנא דמילתא דרב הונא היא אם קדם מוכר וכתב לו את השטר ואח'כ מכר לזה את השדה כיון שהחזיק הלוקח בשדה נקנה לו השטר בכל מקום דאין אדם יכול לעכבו דלדעת כן מכר לו את השדה שיזכה הלוקח בשטר הנכתב לו לשמו וכשהחזיק בשדה נקנה לו השטר כדתנן נכסים שאין להן אחריות כו' אלמא שטר מיקרי נכסים שאין להן אחריות: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: דתנן
txt:
<span class='five'>דתנן. </span>במסכת שקלים בפ'ד <span class='mareimakom'>(משנה ז)</span> המקדיש נכסיו והיה בהן בהמה הראויה על גבי המזבח זכרים ונקבות רבי אליעזר אומר זכרים ימכרו לצרכי עולות ונקבות ימכרו לצרכי זבחי שלמים ודמיהם יפלו עם שאר נכסים לבדק הבית ר' יהושע אומר זכרים עצמן כו' ובמס' תמורה <span class='mareimakom'>(דף לא:)</span> מפרש פלוגתייהו: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: דתנן
txt:
<span class='five'>דתנן. </span>במס' ערכין המקדיש נכסיו מעלין לו תפילין כלומר אף תפלין הקדש ומעלין לו בדמים ופודן בשוויהן אלמא מדחל עלייהו הקדש מיקרי נכסי שהרי נכסיו הקדיש: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: ספר תורה
txt:
<span class='five'>ספר תורה. </span>מי מיקרי נכסי כתפילין דמו או דלמא תפילין היינו טעמא דהוי מלבוש אבל ספר מצוה היא ולא נכסי ואע'פ שיכול למכרו לא מיקרי נכסי תיקו: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: משום דקבעי לאינסובי לרב זביד
txt:
<span class='five'>משום דקבעי לאינסובי לרב זביד. </span>וכן פירשה לו בהדיא כדמוכח בסיפא דגליא דעתה משום דבעיא לאינסובי היא נותנתן לזה דאין זה אלא להבריח מבעלה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: והא אינסיבא
txt:
<span class='five'>והא אינסיבא. </span>והפסידה דקנה בנה ולא אהני גלויי דעתה אלא להכי שאילו לא היתה ניסת לרב זביד לא תתקיים המתנה אבל השתא דאינסיבא נתקיימה המתנה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: ממולאי
txt:
<span class='five'>ממולאי. </span>דאביי אביו ממשפחת בית עלי כדאמרינן <span class='mareimakom'>(ר'ה דף יח.)</span> אביי ורבא ממשפחת בית עלי קאתו וזהו שם מקומן בבראשית רבה ר' מאיר אזל לממלא ראה אותן שהם שחורי ראש כו': 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: מילי מולייתא
txt:
<span class='five'>מילי מולייתא. </span>בעלי מומין שאין בהן ממש כמו שקל מוליא ושדא בנצא גבשושית <span class='mareimakom'>(לעיל דף נד.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: אפילו למאן דאמר מברחת קני
txt:
<span class='five'>אפילו למאן דאמר מברחת קני. </span>יש מפרשים היינו גבי ההוא מעשה דאימיה דרב שמואל בר אבא מאקרוקנא בפרק החובל <span class='mareimakom'>(ב'ק דף פח.)</span> ולאו מלתא היא דהתם בחיי בעלה כתבה נכסי מלוג שלה לבנה לזכות בהן אחר מיתת בעלה והכי מפרשינן לה אפי' לרבנן דפליגי ארשב'ג בכתובות בפרק האשה שנפלו לה נכסים <span class='mareimakom'>(דף עט.)</span> ואמרי רצה משחק בה ומעכב המתנה לעצמו וקנה הכל ולעיל פרישית לה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: הני מילי
txt:
<span class='five'>הני מילי. </span>דאמרי רבנן רצה משחק בה וקנה היכא דיהבא סתמא ולא גליא דעתה דמשום אינסובי הוא ולא נודע שלהבריח מתכוונת: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: אבל הכא גליא דעתה דמשום אינסובי
txt:
<span class='five'>אבל הכא גליא דעתה דמשום אינסובי. </span>מברחת מבעלה ולדעת כן שיחזרו לה אחר גירושין והרי אינסיבא ואיגרשא הכא מודו רבנן דלא קני אלא יחזרו לה נכסים כדאמרינן נמי התם עד שתכתוב מהיום ולכשארצה דכיון דגליא דעתה כמאן דכתבה ליה הכי דמי: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: אימיה דרמי בר חמא כו'
txt:
<span class='five'>אימיה דרמי בר חמא כו'. </span>ומסקנא אחרון קנה משום דהדרא בה מראשון ובפרק מי שהיה נשוי בכתובות <span class='mareimakom'>(דף צד:)</span> איכא מעשה אחריני אימיה דרמי בר חמא בצפרא כתבתינהו לנכסי לרמי בר חמא לאורתא כתבתינהו לרב עוקבא אתא רמי בר חמא לקמיה דרב ששת אוקמיה בנכסי אתא רב עוקבא בר חמא לקמיה דרב נחמן אוקמיה בנכסי ומסקנא שודא דדייני ולהקדמה לא חיישינן הואיל וביום אחד נכתבו מיהו ההוא מיבעיא לן לאוקמה במתנת בריא והא דהכא בשכיב מרע ובשכיב מרע לא שנא ביום אחד לא שנא בשני ימים אחרון קני דהא הדר ביה מקמיה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: והא מתה
txt:
<span class='five'>והא מתה. </span>דבשלמא אם לא מתה תנן לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה וכמו שחזרה מן הראשון כשנתנה לשני תחזור בה מן השני נמי אם תרצה אבל עתה שמתה תתקיים מתנה ראשונה ויקנה ראשון שהרי היא נתנה במתנת שכ'מ ודבריה ככתובין וכמסורין כשמתה ולא אמרינן דייתיקי מבטלת דייתיקי והכי סבירא ליה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: כל שאילו עמד כו'
txt:
<span class='five'>כל שאילו עמד כו'. </span>וזאת האשה מאחר שאם עמדה היתה חוזרת הועילה חזרתה מן הראשון אע'פ שמתה וקנה שני וכן הלכה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: a
trm: אימור דאמר שמואל לעצמו
txt:
<span class='five'>אימור דאמר שמואל לעצמו. </span>היכא דחזר בו החולה ושייר לעצמו ולא נתנה לאחרים הויא חזרתו חזרה אע'ג דמית אבל הכא דחזר בו מראשון ונתן לאחר שמא לאו חזרה גמורה היא: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: תא וקני כל היכא דבעית
txt:
<span class='five'>תא וקני כל היכא דבעית. </span>בא עתה אלי וקנה השדה בקנין גמור בכל ענין שתרצה שלא אוכל לחזור: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: אתא ושייר וקנו מינה
txt:
<span class='five'>אתא ושייר וקנו מינה. </span>לא רצה לקבל כל השדה אלא שייר לעצמה מעט דהוה ליה מתנה מקצת ועל ידי קנין דקים לן לקמן דלא מצית הדרא בה אלא אם כן מצוה מחמת מיתה דמגלי דעתיה דמחמת מיתה קיהיב ואי קאי הדר ביה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: א'כ מצוה מחמת מיתה היא
txt:
<span class='five'>א'כ מצוה מחמת מיתה היא. </span>וכל מצוה מחמת מיתה חוזר בין במתנה במקצת בין במתנה בלא שיור ואפילו קנו מידו אי קאי מחליו הדר בכולהו בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה הואיל והיה מתאונן על מיתתו בעת צוואתו והכי פסקינן לקמן: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: איתמר מתנת שכיב מרע במקצת
txt:
<span class='five'>איתמר מתנת שכיב מרע במקצת. </span>שלא היה בה קנין והיא אותה מתנה ששנינו שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה שאם עמד אינו חוזר דכיון דהוי בה שיור כך היה דעתו שאם יעמוד לא יחזור ולכך שייר לעצמו מה ששייר: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: והרי היא כמתנת שכיב מרע
txt:
<span class='five'>והרי היא כמתנת שכיב מרע. </span>שאין בה שיור דלא בעיא קנין ואם מת קנה ואם עמד אינו חוזר: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: ובעיא קנין
txt:
<span class='five'>ובעיא קנין. </span>וכיון דקנו מיניה אם עמד אינו חוזר דאיכא קנין ושיור וכל שכן דאם מת קנה אבל בלא קנין אפילו מת לא קנה וכ'ש אם עמד חוזר והכי פסקינן לקמן: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: איתיביה רבא לרב נחמן
txt:
<span class='five'>איתיביה רבא לרב נחמן. </span>ממתני' שייר קרקע כל שהוא כו' דהיינו מתנת שכיב מרע במקצת: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: אימא סיפא אם לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה
txt:
<span class='five'>אימא סיפא אם לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה. </span>אם יעמוד מחליו ואם מת קנה: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה
txt:
<span class='five'>בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה. </span>הואיל ולא שייר ואע'פ שלא צוה מחמת מיתה בהדיא: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: כבינתי
txt:
<span class='five'>כבינתי. </span>בית נפש נושק'א בלע'ז והוא לשון כבינות דרחלות במסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף נד.)</span> שמכבנין אותן למילת: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: וקיימו חכמים את דבריה
txt:
<span class='five'>וקיימו חכמים את דבריה. </span>אע'פ דמתנת מקצת בלא קנין הואי דמדקתני דבריה משמע דברים בלא קנין הואי: 


lvr: 43
pgn: 151
dfh: b
trm: התם במצוה מחמת מיתה
txt:
<span class='five'>התם במצוה מחמת מיתה. </span>שהזכירה דמדאגת מיתה היא מחלקת דמצוה מחמת מיתה לא בעי קנין היכא דמת בין איכא שיור בין ליכא שיור והכי פסקינן לקמן:  מתנת


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: מתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין בי רב אמרי ארכביה כו'
txt:
<span class='five'>מתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין בי רב אמרי ארכביה כו'. </span>על כרחך בכותב כל נכסיו פליגי רב ושמואל דאי במתנת שכיב מרע במקצת שכתב בה קנין פליגי בהדיא הו'ל למימר מתנת שכיב מרע במקצת כו' ועוד הא תנן מתני' סתמא שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה ולא מפליג בין כתב בשטר קנין בין לא כתבו בתוכו והיאך אמר שמואל לא ידענא מאי אידון בה ולא קנה הא כיון דכתיב בה קנין ומתנת מקצת היא על כרחך קתני מתני' הרי היא מתנה וכן פר'ח ועוד הא פסקנא לדברי הכל הלכתא דמתנת שכיב מרע במקצת בעיא קנין והרי היא מעתה כמתנת בריא לגמרי ואינו יכול לחזור בו אפילו כשעומד ואם אין בה קנין אינה כלום ואפילו אם מת לא קנה ולא הוה ליה לגמרא לקובעה אחר הפסק ועוד מדרמינן עלה לקמן מדרב יהודה אמר שמואל שכיב מרע שכתב כל נכסיו כו' מכלל דהא נמי בכותב כל נכסיו מיירי: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: שכתוב בה קנין
txt:
<span class='five'>שכתוב בה קנין. </span>והוא הדין אם אין כתוב קנין בתוך השטר או אפילו אין כאן השטר כלל אלא שכיב מרע שהזכיר צוואת שכיב מרע כשחלק כל נכסיו וגם הקנה אותם בקנין סודר למקבל מתנה אבל אורחא דמלתא נקט שדרך לכתוב הצוואות והקניינין בשטר כדי שלא תשתכח הצוואה ואפי' לשמואל דאמר לא ידענא מאי אידון בה שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ה'ה אם לא נכתב הקנין בתוך השטר וכדבעינן לפרושי בסמוך וראיה לדבר מהא דרמינן עלה בסמוך מהא דאמר רב יהודה אמר שמואל שכיב מרע שכתב כל נכסיו אע'פ שקנו מידו כו' והיינו בקנין בעלמא בלא כתיבה בשטר מיירי: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: ארכביה אתרי ריכשי
txt:
<span class='five'>ארכביה אתרי ריכשי. </span>כמו רוכבי הרכש <span class='mareimakom'>(אסתר ח)</span> המרכבה לרכש <span class='mareimakom'>(מיכה א)</span> כלומר הטיל שתי כוחות לצורך מתנה זו ע'י שכתב בה כדקציר ורמי בערסיה וכל לשון שכיב מרע נתן בה כח שכיב מרע כדמפרש לקמיה וע'י קנין שכתוב בה שאינו צריך בצוואת שכיב מרע אלא במתנת בריא נתן לו כח מתנת בריא שאם עמד אינו חוזר דכיון דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו ולענין מיקנא לאחר מיתה לא צריך קנין הלכך לייפות כחו של מקבל מתנה הקנה בקנין כדי שלא יוכל לחזור בו אפילו אם יעמוד מחליו: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: שאם אמר הלואתו לפלוני
txt:
<span class='five'>שאם אמר הלואתו לפלוני. </span>בזאת המתנה אם נתן לו הלואה שחייב לו איש אחר אע'ג דליכא מעמד שלשתן קנה דקיימא לן [גיטין] <span class='mareimakom'>(דף יג.)</span> מנה לי בידך תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה לא שנא מלוה ולא שנא פקדון והכא קני בצוואת שכיב מרע ואע'ג דליכא במעמד שלשתן: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: לא ידענא מאי אידון בה
txt:
<span class='five'>לא ידענא מאי אידון בה. </span>דלמא לא קנה כלל אפילו אם מת דכיון דהוה קני באמירה בעלמא בצוואת שכיב מרע הואיל וליכא שיור נכסים למה לי תו לאקנויי בסודר הלכך איכא למימר מיהדר הדר ועקר ממנה כח מתנת שכיב מרע ואינו רוצה שיקנה באמירה בעלמא אלא בקנין סודר ומה הוא מקנה לו בהאי קנין מתנת שכיב מרע הוא מקנה לו דהיינו לאחר מיתה ואין שטר לאחר מיתה אלא אם כן הקנה לו מחיים א'נ אין הקנין כתוב בשטר וגם השטר לא נכתב כלל אלא שצוה ונתן מחיים כל נכסיו בצוואת שכיב מרע ומקנה בסודר אין קנין תופס שלא נתכוין להקנות אלא לאחר מיתה דמיד כשמת נפלו נכסים קמי יורשין ותו לא חיילא מתנתו: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: אין כותבין ונותנין
txt:
<span class='five'>אין כותבין ונותנין. </span>לאחר שמת שמא לא גמר להקנות לו בעל פה אלא עד שיכתוב השטר ושטר שנכתב לאחר מיתה לאו כלום הוא דלענין שטר לא אמור רבנן דברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו אלא לענין מתנת ממון דאי אמר תנו נותנין אף לאחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: קשיא דרב אדרב קשיא דשמואל אדשמואל
txt:
<span class='five'>קשיא דרב אדרב קשיא דשמואל אדשמואל. </span>דלעיל אמר רב בתר אומדנא דייפוי כחו של מקבל מתנה אזלינן ושמואל אמר אין שטר לאחר מיתה והכא קאמר איפכא: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: הא דקנו מיניה
txt:
<span class='five'>הא דקנו מיניה. </span>כדאמרן שכתוב בה קנין וה'ה לקנין בלא כתיבה וכיון דאקני בקנין לייפות כחו הוא דעבד: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: a
trm: במיפה את כחו
txt:
<span class='five'>במיפה את כחו. </span>כדלקמן וקנינא מיניה מוסיף על מתנה דא ייתור לשון לייפות כחו הוא וה'נ בצוואתו שאמר כתבו ותנו פירש שיכתבו בשטר ההוא ייפוי כח דקנין דמוסיף על מתנתא:  בידוע


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה
txt:
<span class='five'>בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה. </span>הלכך חוזר בו הא אם מת קנה המקבל מתנה ולא אמרינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה וקשיא אדשמואל דאמר לא ידענא מאי אידון בה במתנת שכיב מרע שיש בה קנין דהיינו הך והכא אמר קנה אחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: אחוי ליה בידיה
txt:
<span class='five'>אחוי ליה בידיה. </span>שיודע תירוץ בדבר א'נ רמז לו כעין ייפוי כח לומר דמוקמי' לההוא דאמר קנה במייפה את כחו: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: וקנינא מיניה מוסיף על מתנתא דא
txt:
<span class='five'>וקנינא מיניה מוסיף על מתנתא דא. </span>ככל מה דכתוב ומפורש לעיל במנא דכשר למקנייא ביה שריר וקיים כלומר וקנינא מיניה קנין גמור להוסיף ולייפות כחו לבד המתנה שנתן בעל פה ולישנא יתירא לייפות כח הוא: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: כתב לזה וכתב לזה
txt:
<span class='five'>כתב לזה וכתב לזה. </span>שכיב מרע שכתב כל נכסיו לראובן במתנת שכיב מרע ל'ש בעל פה ול'ש בכתב לברר מתנתו וחזר וכתבו או נתנו לשמעון אבל לא מסר להן את השטר: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: דייתיקי
txt:
<span class='five'>דייתיקי. </span>של שני מבטל דייתיקי של ראשון דשכיב מרע יכול לחזור בו הלכך אחרון קנה שהרי חזר בו מראשון דייתיקי לשון מתנת שכיב מרע דאמרי' דא תהא למיקם ולמיהוי דדברי שכיב מרע ככתובים וכמסורין דמו: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: כתב וזיכה לזה
txt:
<span class='five'>כתב וזיכה לזה. </span>כתב כל נכסיו לראובן ומסר לו את השטר לראיית זכותו ויש לשונות אחרים ולא ישרו בעיני: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: רב אמר ראשון קנה
txt:
<span class='five'>רב אמר ראשון קנה. </span>דהא זיכה כקנין חשיב ליה והרי היא כמתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין דארכביה אתרי ריכשי ואפי' אם עמד אינו חוזר: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: ושמואל אמר שני קנה
txt:
<span class='five'>ושמואל אמר שני קנה. </span>כדין מתנת שכיב מרע בכל נכסיו שאין בה קנין ואם עמד חוזר ואמרי' לעיל כל שאם עמד חוזר חוזר במתנתו והלכך שני קנה: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: והא איפליגו בה חדא זימנא
txt:
<span class='five'>והא איפליגו בה חדא זימנא. </span>לעיל במתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין דרב אמר ארכבה אתרי ריכשי ושמואל אמר כו' דסבר רב דאפי' לעצמו נמי לא קנה דאינו יכול לחזור בו הלכך הכא ראשון נמי קנה: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: אבל בהך
txt:
<span class='five'>אבל בהך. </span>בתרייתא דלא קנו מיניה סד'א דלא הוי זיכה ייפוי כח כקנין ואימא מודה לשמואל (דשני קונה דאין כאן לא ייפוי כח) ולא הורעת כח דשמואל דנימא לא ידענא מאי אידון בה כדאמר לעיל דהא אין כאן קנין דנימא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 152
dfh: b
trm: בסורא מתנו הכי
txt:
<span class='five'>בסורא מתנו הכי. </span>אית דמפרשי אדלעיל קאי אפלוגתא קמייתא דמתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין ואמר רב ארכבה אתרי ריכשי ושמואל אמר כו' ואתא למימר בסורא מתנו הכי כדלעיל וקשיא להו הא דאמר רב יהודה אמר שמואל אבל בפומבדיתא מתנו הכי וכו' ולא קשיא להו מידי הא דאמר רב יהודה אמר שמואל דהשתא נמי מודי שמואל דאם מת הוי קנין כדדייקינן נמי ממילתיה דרב יהודה ולאו מילתא היא דהשתא נמי קשיא הך אדרב יהודה דהכא קאמר אין לאחר קנין כלום בין לאחר בין לעצמו ואפי' אם עמד אינו יכול לחזור בו ולעיל אמר רב יהודה אמר שמואל בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה ויכול לחזור בו אלא אהך דסליק מיניה קאי דפליגי רב ושמואל בכתב וזיכה לזה וכתב וזיכה לזה וכן פר'ח בסורא מתנו הכי לפלוגתא דרב ושמואל דכתב וזיכה לזה כדאמרן בפומבדיתא מתנו שלחו מבי רב לשמואל ילמדנו רבינו כתב וזיכה לראשון וקנו מידו מאי שלח להו כיון שזיכה לו וקנו מיניה קנה ואין יכול לחזור במתנתו וכ'ש להקנותו לאחר ואין אומרים בזה שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר דהא זיכה לו וקנו מיניה כיון דכולי האי [עבד] לא הוי אלא לייפות כחו וקנה:  סבור


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: סבור מיניה הני מילי
txt:
<span class='five'>סבור מיניה הני מילי. </span>דאין לאחר קנין כלום שאם כתב וזיכה לראשון וכתב וזיכה לאחר דראשון קנה לגמרי וכגון שמת שכיב מרע אבל לעצמו יכול לחזור בו אם יעמוד מחליו לא קנה ראשון שלא היה קנין אלא מחמת מיתה: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: אמר להו רב חסדא
txt:
<span class='five'>אמר להו רב חסדא. </span>בין לאחר בין לעצמו ולא דמיא לדרב יהודה אמר שמואל דאמר בידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה דהתם כתב וקנו אבל הכא זיכה וכתב וקנו דכל כך ודאי לייפות את כחו: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: כדמקנו אינשי
txt:
<span class='five'>כדמקנו אינשי. </span>שכיב מרע הנותנין לאחר מיתה לדעת שיחזרו בהן אם יעמדו שכותבין או מקנין או כותבין ומקנין אבל אתה כתבת וזכית והקנית דהא ודאי שמואל מודי בין לעצמו בין לאחר והשתא שמעינן מד' מילי דאמר שמואל בשמעתין דקיימא לן כוותיה בדיני מתנת שכיב מרע בדלא שייר שיש בה קנין בלא זיכה לו את השטר לא ידענא מאי אידון בה ולא קנה מקבל מתנה אפי' מת הנותן דשמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה אבל אם ייפה את כחו בכתיבת השטר או בצוואה דכתב בה וקנינא מיניה מוסיף על מתנתא דא קני המקבל מתנה שבזה לא נאמר לא גמר להקנותו אלא בשטר כו' והוא שמת הנותן אבל אם עמד חוזר דבידוע שלא היה קנין אלא מחמת מיתה ומדרב יהודה אמר שמואל דאוקימנא במייפה את כחו שמעינן ליה להא ושכיב מרע שאמר כתבו ותנו מנה לפלוני ומת כותבין ונותנין לאחר מיתה כדאוקימנא לשמואל במייפה את כחו אבל בלא ייפוי לא קנה דאין שטר לאחר מיתה ואם כתב וזיכה השטר למסרו לזה לראיה וכתב וזיכה לזה השני קנה והדר ביה מראשון והוא שמת ואם עמד חוזר דכל מתנת שכיב מרע בכל הנכסים בלא ייפוי כח בשטר אם עמד חוזר הלכך שני נמי קנה דהדר ביה מקמא אבל אם כתב וזיכה והקנה קאמר שמואל דקנה קמא לגמרי בין לעצמו בין לאחר ואם עמד אינו חוזר: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: ההיא מתנתא
txt:
<span class='five'>ההיא מתנתא. </span>מתנת שכיב מרע במקצת שכתוב בה קנין וקונה לדברי הכל בין עמד בין לא עמד: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: דהוה כתוב בחיי ובמותי
txt:
<span class='five'>דהוה כתוב בחיי ובמותי. </span>מתנה זו אני מקנה לך בחיים ובמות וליכא לאוקמה במתנת בריא דהיכי לימא רב הרי היא כמתנת שכיב מרע למיקני לאחר מיתה והלא אין שטר לאחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: רב אמר הרי היא כמתנת שכיב מרע
txt:
<span class='five'>רב אמר הרי היא כמתנת שכיב מרע. </span>למיקני לאחר מיתה ואם עמד חוזר וכ'ש אם מתנת שכיב מרע בכל שהוא בלא שיור דלא קני אלא עד לאחר מיתה: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: סימנא לחיים
txt:
<span class='five'>סימנא לחיים. </span>כלומר במות דוקא הוא ומחיים לאו דוקא אלא לסימן טוב לפי שהזכיר מיתתו שלא רצה לפתוח פיו לשטן כלומר המקום יצילני מחולי זה ולא אמות: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: הרי היא כמתנת בריא
txt:
<span class='five'>הרי היא כמתנת בריא. </span>כאילו לא כתב בה במות ואפי' אם עמד אינו חוזר ואפי' במתנה בלא שיור דהכא לא לימא שמואל לא ידענא מאי אידון בה דנימא אין שטר לאחר מיתה דהא כתב בה מחיים: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: אתריה דשמואל
txt:
<span class='five'>אתריה דשמואל. </span>ואע'ג דהלכתא כרב לאו אורחא למידן כרב באתריה דשמואל זיל עביד ליה התם כרב: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: א'ל לספריה זיל כתוב לה
txt:
<span class='five'>א'ל לספריה זיל כתוב לה. </span>שהדין עמה וכתוב בסוף השטר משנה השנויה בב'מ בהשוכר את האומנין <span class='mareimakom'>(דף עה:)</span> שוכר עליהן או מטען וסימן היה בתוך השטר שלדחות האשה ולהטעותה נתכוין להיפטר ממחלקותה והיא הבינה בדברים וקללתו: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: לא איתפרק מעונשה
txt:
<span class='five'>לא איתפרק מעונשה. </span>דאל תהי קללת הדיוט קלה בעיניך ומהא שמעינן דבין בחיים בין מחיים סימנא לחיים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: לא כתוב בה שכיב מרע
txt:
<span class='five'>לא כתוב בה שכיב מרע. </span>כדקציר ורמי בערסיה וגם לשון מתנת בריא לא נכתב בה כד מהלך על רגלוהי בשוקא שזהו לשון מתנת בריא כדאמרינן בגמרא ובמתנה בלא שיור מיירי דאמרן ביה דאינה מתנה שאם עמד חוזר: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: צריך
txt:
<span class='five'>צריך. </span>הנותן להביא ראיה ששכיב מרע היה באותה שעה וכל זמן שלא יביא ראיה זכה המקבל מתנה דברי ר' מאיר ובגמרא מפרש ראיה במאי וטעמא מאי: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: המוציא מחבירו עליו הראיה
txt:
<span class='five'>המוציא מחבירו עליו הראיה. </span>דהיינו מקבל מתנה ונותן הוי מוחזק בנכסים: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: a
trm: מגו מרעיה איפטר כו'
txt:
<span class='five'>מגו מרעיה איפטר כו'. </span>כך היו רגילין לכתוב מתנת שכיב מרע הנכתבות לאחר מיתתן להודיע שהנכסים הללו נתונין לזה המקבל בצוואת שכיב מרע ומתוך אותו חולי נפטר שלא עמד בינתים ולא חזר בו:  אמר


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: אמר רבה הרי
txt:
<span class='five'>אמר רבה הרי. </span>אנו רואין שהוא מת ובתר השתא אזלינן והעמדנו על חזקת מיתתו ויש לנו לומר שמתוך אותו חולי מת וקנה המקבל מתנה: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: א'ל אביי
txt:
<span class='five'>א'ל אביי. </span>מאן לימא לך דמההוא חולי איפטר לבית עולמיה והלא רוב חולים לחיים וחזר בו ואחרי כן חלה ומת: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: השתא ומה ספינות
txt:
<span class='five'>השתא ומה ספינות. </span>הטובעות בים שרובן ליאבד ואפ'ה נותנין עליו חומרי חיים וחומרי מתים כדתנן בפ' כל הגט <span class='mareimakom'>(גיטין ד' כח:)</span> אבל עיר שכבשה כרכום וספינה שאבדה בים נותנין עליו חומרי חיים וחומרי מתים בת כהן לישראל בת ישראל לכהן שתיהן אין אוכלות בתרומה: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: חולים שרוב חולים לחיים
txt:
<span class='five'>חולים שרוב חולים לחיים. </span>כדתנן <span class='mareimakom'>(גיטין שם.)</span> המביא גט ממדינת הים והניחו זקן או חולה  נותנין לה בחזקת שהוא קיים לא כל שכן דנימא עמד וחזר בו ומיהו (רבא) [רבה] לא הדר ביה וקי'ל כוותיה דשמעתיה כרבי נתן אזלא דקי'ל כוותיה כדאמרי' בעלמא <span class='mareimakom'>(ב'מ ד' קיז:)</span> ר' נתן דיינא הוא ונחית לעומקא דדינא: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: מי מוציא מיד מי
txt:
<span class='five'>מי מוציא מיד מי. </span>מתנה שאין כתוב בה לא לשון מתנת בריא ולא לשון מתנת שכיב מרע כי מתני' זה אומר בריא הייתי וזה אומר שכיב מרע הייתי: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: הוא מוציא מידיהן
txt:
<span class='five'>הוא מוציא מידיהן. </span>ונותן עומד בנכסיו וזוכה בהן דהעמד נכסים על חזקתן ויד בעל השטר שבא לתבוע נכסיו של זה על התחתונה דלא אזלינן בתר השתא כדאביי דרוב חולים לחיים דאיכא למימר דהדר ביה: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: אמר ר'א ולענין טומאה
txt:
<span class='five'>אמר ר'א ולענין טומאה. </span>דקי'ל ספק טומאה ברה'י ספיקו טמא וברה'ר ספיקו טהור וקי'ל נמי דבקעה בימות החמה רשות הרבים לטומאה ובימות הגשמים רשות היחיד לטומאה כדתנן כו': 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: כמחלוקת
txt:
<span class='five'>כמחלוקת. </span>כי היכי דנחלקו ר' יעקב ור' נתן במתנה סתם אי אזלינן בתר השתא או בתר חזקת נכסים הכי נמי אפליגו גבי טומאה שאם בא אדם לב'ד ונשאל על שנכנס לבקעה ואין יודע מתי נכנס אי בימות החמה וטהור אי בימות הגשמים וטמא חזינן אם עתה כשנשאל ימות החמה הן טהור הוא דאזלינן בתר השתא לר' נתן ואם ימות הגשמים הוא טמא דבתר השתא אזלינן ולרבי יעקב דאזיל בתר חזקה העמד טהור על חזקתו וטהור עד שיבאו עדים ויעידו שבימות הגשמים נכנס: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: דתנן בקעה כו'
txt:
<span class='five'>דתנן בקעה כו'. </span>מסוייגת בגדר סביב ורה'י היא לשבת ואפי' היא קרפף יותר מבית סאתים  לזרוק בתוכו מרה'ר חייב ולטלטל אסור: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: רה'ר לטומאה
txt:
<span class='five'>רה'ר לטומאה. </span>דלאו מקום סתירה הוא אבל בימות הגשמים שיש שם זרעים אין נכנסים לתוכה והוי מקום סתירה וספק טומאה טמא: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: אמר רבא לא שנו כו'
txt:
<span class='five'>אמר רבא לא שנו כו'. </span>מילתא באפי נפשה היא והמפרש דמילתיה דר'א אדרבא קאי אינו אלא טועה דרבא בתרא הוא וא'צ לדחוק מילתיה דרבי אלעזר ולהעמידה על פירוש רבא: 


lvr: 43
pgn: 153
dfh: b
trm: אלא שלא עברו
txt:
<span class='five'>אלא שלא עברו. </span>על בקעה זו ימות הגשמים משגדרוה אבל עברו עליה ימות הגשמים תו לא פקע מינה שם רה'י אפילו משיגיעו ימות החמה ותיהוי לעולם רה'י לכאן ולכאן וסברא מעלייתא היא או חומרא דרבנן הוא ור'ח פירש דרבא פליג אדר' אלעזר והכי כתב ורבא חולק על רבי אלעזר ופי' נמי לא שנו דבקעה כו' אלא בזמן שלא עברו על זו הטומאה שהיתה עתה בבקעה ימות הגשמים אבל עברו על זו הטומאה ימות הגשמים רה'י היא לכאן ולכאן:  ראיה


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: ראיה במאי
txt:
<span class='five'>ראיה במאי. </span>בין לרבנן בין לר'מ קבעי ומשום דאיכא לפרשה בתרי גווני כדלקמן קבעי הכי: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: ר'מ כר' נתן ורבנן כר' יעקב
txt:
<span class='five'>ר'מ כר' נתן ורבנן כר' יעקב. </span>ר'מ אזיל בתר השתא כר' נתן ומתניתין כגון שהוא בריא עכשיו והכי קאמר מתני' אמר שכ'מ הייתי ועכשיו אני בריא וחוזרני בי והן אומרים בריא היית עליו להביא ראיה בעדים ששכיב מרע היה וחכ'א הנותן מוחזק הוא בנכסים ועל המקבל מתנה שהוא מוציא מחבירו עליו הראיה בעדים שיביא שבריא היה: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: ראיה בקיום השטר
txt:
<span class='five'>ראיה בקיום השטר. </span>ראיה שאמרו חכמים המוציא מחבירו עליו הראיה בקיום השטר קאמרי רבנן שצריך לקיים שטרו שלא יוכל נותן לטעון ולומר מזויף הוא וכיון דנתקיים שלא ע'פ הנותן דאין כאן הפה שאסר הוא הפה שהתיר שהרי לא נתקיים ע'פ הנותן דנימא מיגו יבא בעל השטר ויזכה במתנתו דכ'ע אזלינן בתר השתא כרבה ורבי נתן וכיון דבריא הוא עכשיו זכה בעל השטר אך יקיים שטרו שלא יוכל נותן לפסלו אבל ראיה דר'מ ראיה בעדים היא כדמפרש עליו להביא ראיה ששכ'מ היה דברי ר'מ: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: במודה
txt:
<span class='five'>במודה. </span>לוה בשטר שכתבו ואינו מזויף אלא שטוען פרעתיו או שכ'מ הייתי או שטר אמנה או שטר פסים הוא: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: ר'מ סבר א'צ לקיימו
txt:
<span class='five'>ר'מ סבר א'צ לקיימו. </span>דסתם שטרות הרי הם כשרים ובשטרות לא נימא הפה שאסר הוא הפה שהתיר לפסלו והכי קאמר מתני' צריך להביא ראיה בעדים ששכ'מ היה דברי ר'מ מאחר שמודה הוא בשטר שכתבו ונתקיים השטר בכך דאזלינן בתר השתא שהוא בריא כר' נתן וחכ'א המוציא מחבירו שהוא בעל השטר צריך להביא ראיה קיום השטר שיתקיים בחותמיו דהודאת נותן שטוען כתבתיו לא מהניא מידי דהא קאמר שכ'מ הייתי והפה שאסר הוא הפה שהתיר והלכך צריך בעל השטר לקיימו ויזכה במתנתו דאזלינן בתר השתא שהוא בריא כר' נתן ומתרי לישני ומתרי אמוראי שמעינן דאזלינן בתר השתא כרבה ור' נתן כדפרישית: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: אין נאמנין כו'
txt:
<span class='five'>אין נאמנין כו'. </span>דתנן התם העדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו קטנים היינו פסולים היינו הרי אלו נאמנין שהפה שאסר הוא הפה שהתיר ותניא בגמרא אין נאמנין לפסלו דברי ר'מ ופליג אמתני' דלא חייש להפה שאסר גבי שטרות דלא נחשדו ישראל על כך ומפרש התם במסקנא טעמא דקסבר ר'מ מודה בשטר שכתבו לוה שא'צ מלוה לקיימו וכיון שאמר לוה אני כתבתיו תו לא מהימני עדים למפסליה שהרי אין לך קיום גדול מזה שהלוה מודה שכתבו דמסתמא לא נעשה בפסלות וכמו שכתב ידו יוצא ממקום אחר דמי דתנן התם אין נאמנין דאין כאן הפה שאסר: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: וחכ'א נאמנין
txt:
<span class='five'>וחכ'א נאמנין. </span>דאע'ג דמודה לוה שכתבו צריך לקיימו וכיון שאינו מתקיים כי אם ע'פ עדים הללו שאומרים כתב ידינו הוא זה הא קאמרי נמי קטנים היינו ונאמנים דהפה שאסר הוא הפה שהתיר: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: בההיא קאמרי רבנן
txt:
<span class='five'>בההיא קאמרי רבנן. </span>דאע'ג שמודה לוה שכתבו לא חשיב כקיום כיון דעדים עצמן פוסלין חתימתן משום דאלימי עדים לאורועי שטרא ולא מהניא הודאת לוה אבל במתני' אימא לאו כל כמיניה לאורועי שטרא ולמימר שכ'מ היה כיון דמודה שכתבו ועדים לא קא פסלי חתימתן: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: אילימא
txt:
<span class='five'>אילימא. </span>היינו טעמייהו דרבנן מדכולהו מתנות בריא כתיב בהו כד מהלך על רגלוהי בשוקא והאי לא כתיב ביה ש'מ שכ'מ היה והלכך אמרי רבנן המוציא מחבירו דהיינו מקבל מתנה עליו להביא ראיה שבריא היה דמסתמא י'ל ששכ'מ היה: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: איכא למימר הכי כו'
txt:
<span class='five'>איכא למימר הכי כו'. </span>רבה הוא דקא משני לאביי הכי היינו טעמייהו דרבנן משום דאיכא למימר הכי והכי ומספקא לן אם מתנת בריא הוא אם מתנת שכ'מ הלכך אוקי ממונא בחזקת מריה בחזקת נותן והלכך המוציא מחבירו דהיינו בעל השטר עליו להביא ראיה בעדים שבריא היה להוציא הממון מחזקת הנותן: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: ועמדו עליו בני משפחה
txt:
<span class='five'>ועמדו עליו בני משפחה. </span>וקס'ד השתא נכסי בחזקת יורשין קיימי ולא באו עדיין ליד לקוחות ואתו לקוחות וקא מערערו להוציא מן היורשין לפי שקנאום מן המת והיורשין עוררין ומשיבין דבר ללקוחות ואומרים קטן היה קרובנו בשעת מיתה וקי'ל לקמן <span class='mareimakom'>(דף קנה.)</span> דאינו יכול למכור בנכסי אביו עד שיהא בן עשרים ולא נוציא הנכסים מחזקתנו והלקוחות לא מצאו עדים שיאמרו גדול היה ולכך הוצרכו לבודקו וכשלא יוכלו לבודקו וגם העדים לא מצאו הפסידו דר'ע כדרבנן דאמרי המוציא מחבירו עליו הראיה בעדים שבריא היה וה'נ על הלקוחות להביא ראיה שגדול היה: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: a
trm: עשויין להשתנות
txt:
<span class='five'>עשויין להשתנות. </span>ואפי' אם דומין עתה לסימני גדול י'ל אילו היה קיים הוה שומא:  בשלמא


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: בשלמא לדידי דאמינא ראיה
txt:
<span class='five'>בשלמא לדידי דאמינא ראיה. </span>דאמרי רבנן במתני' המוציא מחבירו עליו הראיה היינו ראיה בעדים שבריא היה ויגבה מתנתו מיד היורשין ה'נ בקשו לקוחות לעשות כך ולבקש עדים כדי לטרוף מקחן מיד היורשין וכיון דלא אשכחו כו': 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: ואתו יורשין וקא מערערי
txt:
<span class='five'>ואתו יורשין וקא מערערי. </span>ואמרי קטן היה ושלא כדין תפסתם דהתם גבי יורשין לא שייך קיום שטריה: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: שאני אומר לדברי הכל כו'
txt:
<span class='five'>שאני אומר לדברי הכל כו'. </span>כדמפרש לקמיה דכי פליגי רבנן ואמרי מודה בשטר שכתבו שצריך לקיימו הני מילי היכא דאיכא עדים דמרעי ליה לשטרא ופוסלין חתימת עצמן ה'ז פסול גדול הלכך אע'ג דמודה לוה שכתבו צריך לקיימו אבל בהך דבר קפרא דלוה גופיה קפסיל ליה ולא עדים כיון דמודה שכתבו לאו כל כמיניה למימר שטר פסים הוא והכל מודים שא'צ לקיימו: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: איהו כל כמיניה
txt:
<span class='five'>איהו כל כמיניה. </span>בתמיה וכי יש כח ביד הלוה לומר איני חייב כלום והכא לא אמרי' הפה שאסר הוא הפה שהתיר דכיון דאמר לוה כתבתי שטר זה אפס שטר פסים או שטר אמנה הוא דמה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן דאנן סהדי דלאו שטר אמנה הוא דעדים אשטר אמנה ופסים לא חתמי דלא ניתן ליכתב כדאמר בפרק ב' דכתובות <span class='mareimakom'>(דף יט.)</span> והלכך לא מהימן למימר שטר אמנה הוא: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: והלא אמרו משמך כו'
txt:
<span class='five'>והלא אמרו משמך כו'. </span>ריש לקיש קא'ל לר' יוחנן היכי מצית למימר דלדברי הכל מודה בשטר שכתבו א'צ לקיימו אף על גב דאיהו נמי פסיל ליה משום שטר אמנה או שטר פסים דלאו כל כמיניה לאורועיה איהו כל זמן דעדים גופייהו לא מרעי ליה והלא משמך אמרו יפה ערערו בני משפחה אע'ג דמודו בני משפחה בשטר שכתב נותן מתנה כיון דאמרי קטן היה נאמנין עד שיתקיים השטר בחותמיו אלמא מודה בשטר שכתבו לדידך צריך לקיימו: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: ברם נראין דברי רבינו יוסף
txt:
<span class='five'>ברם נראין דברי רבינו יוסף. </span>ר' זירא קא'ל ואתא לתרוצי דמאי דא'ר יוחנן לריש לקיש לעיל שאני אומר לדברי הכל א'צ לקיימו היינו טעמא דס'ל לר' יוחנן דמהפכינן מתניתין ר'מ לרבנן דס'ל לרבנן א'צ לקיימו כדמפרש ואזיל והאי דקא'ר יוחנן לדברי הכל א'צ לקיימו לאו דוקא אלא משום דאליבא דרבנן קאמר דא'צ לקיימו חשיב ליה כדברי הכל: 


lvr: 43
pgn: 154
dfh: b
trm: נמי תיובתא
txt:
<span class='five'>נמי תיובתא. </span>דאמר לעיל איתיביה ר' יוחנן לר'ש בן לקיש וכו' ליפוך והשתא צריך לומר איתיביה ריש לקיש לר' יוחנן דמהא שמעינן דמתניתין ראיה בעדים קאמר:  הכי


lvr: 43
pgn: 155
dfh: a
trm: הכי קאמר ליה רבי יוחנן לריש לקיש בשלמא לדידי דאמינא ראיה בקיום השטר
txt:
<span class='five'>הכי קאמר ליה רבי יוחנן לריש לקיש בשלמא לדידי דאמינא ראיה בקיום השטר. </span>ואפכינא נמי מתני' דלרבנן אין צריך לקיימו כיון דמודה שכתבו היינו דמשכחת להו נכסי בידא דלקוחות ואתו יורשין וקמערערי כדאמר לעיל הכי נמי מסתברא מדקתני דאמר להו אי אתם רשאין לנוולו כו' הלכך שמא קיימו שטר או אפילו לא קיימו כיון דמודו בני משפחה בשטר שכתבו נותן אין צריך לקיימו והוחזקו לקוחות בנכסים: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: a
trm: אלא לדידך דאמרת ראיה בעדים
txt:
<span class='five'>אלא לדידך דאמרת ראיה בעדים. </span>ולדידך לא מתהפכא מתני' וכיון דאמרי רבנן המוציא מחבירו עליו הראיה דהיינו מקבל מתנה נכסי בידא דלקוחות היכי משכחת לה הא לית להו עדים שגדול היה: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: a
trm: נעשה גדול
txt:
<span class='five'>נעשה גדול. </span>נותן ומקבל ועדים כולם גדולים וכשרים. ומסקנא דשמעתא מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו כדשמואל וכר' יוחנן לא שנא היכא דאיהו מרע ליה לשטרא למימר שטר פסים הוא שטר אמנה הוא לא שנא היכא דעדים מרעי ליה לומר אנוסין היינו דהא אפכינא נמי הכא לההיא דכתובות לעיל דאין נאמנין לפסלו כו': 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: a
trm: מאימתי מוכר בנכסי אביו
txt:
<span class='five'>מאימתי מוכר בנכסי אביו. </span>בקרקעותיו ותהוי מכירתו מכירה דאילו גבי מטלטלי תנן <span class='mareimakom'>(גיטין דף נט.)</span> הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין ומפרשינן התם כבר שית כבר שב כל חד לפום חורפיה ומשום כדי חייו תקינו ליה רבנן במטלטלין דתהוי מכירה למזונותיו אבל במקרקעי לא: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: a
trm: בן שמנה עשרה
txt:
<span class='five'>בן שמנה עשרה. </span>ויום אחד דפסקינן לקמן תוך זמן כלפני זמן ואע'פ שאינו יודע בטיב משא ומתן יפה כדמוכח לקמן בת י'ד שיודעת בטיב משא ומתן מוכרת וכגון שהביאה שתי שערות כדמוכח לקמן:  היינו


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: היינו דאמרו ליה מהו לבודקו
txt:
<span class='five'>היינו דאמרו ליה מהו לבודקו. </span>שאם לא ימצאו בו שערות יחזיקוהו כקטן עד עשרים כדמפרש ואזיל ודוקא לענין למכור בנכסי אביו תרתי בעינן שמנה עשרה שנים ושערות אבל לענין עונשים ומצות מבן י'ג חשיב גדול אם הביא שערות: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: והוא הסריס כו'
txt:
<span class='five'>והוא הסריס כו'. </span>והרי הוא סריס ולא חולץ ולא מיבם כדאמר ביבמות דלא קרינא ביה להקים לאחיו שם וכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה אלמא מבן עשרים ואילך אע'ג דלא אייתי שערות כגדול מחזיקין ליה ומפני שהוא סריס לא אייתי שערות: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: והוא שנולדו בו סימני סריס
txt:
<span class='five'>והוא שנולדו בו סימני סריס. </span>סימנין המפורשין ביבמות <span class='mareimakom'>(דף פ:)</span> דכיון דאיכא תרתי חשבינן ליה כגדול אבל בן עשרים שלא הביא שערות ואין בו סימני סריס חשבינן ליה כקטן עד רוב שנותיו כדמפרש ואזיל ואי נולדו בו סימני סריס מקמי דליהוי בן עשרים ושערות נמי לא אייתי אכתי לא סמכינן למיחשביה סריס עד דליהוי בן עשרים ויהא בו סימני סריס דאיכא תרתי: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: רוב שנותיו
txt:
<span class='five'>רוב שנותיו. </span>ל'ו שנים שהן רוב שבעים כדכתיב ימי שנותיו בהם שבעים שנה <span class='mareimakom'>(תהלים צ)</span> : 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: דקא משחרר להו לעבדיה
txt:
<span class='five'>דקא משחרר להו לעבדיה. </span>וזהו איבוד ממון בחנם שאין לו בה הנאה: אית דגרסי מקחה מקח וממכרה ממכר במטלטלין. ולא מבעיא בת ארבע עשרה אלא אפי' כבת שב וכבת שית כדתנן הפעוטות כו' ומוקים להו בגיטין כבר שית וכבר שבע אלא מעשה שהיה כך היה ולא נהירא דמאי אתא לאשמועינן מתני' היא הפעוטות מקחן מקח כו' ואפילו אין יודעין יפה בטיב משא ומתן דהא כבר שית כבר שבע מוקמית לה ונראה בעיני דבמקרקעי מיירי ולא גרסינן במטלטלין והכי מפרש לה שלח ליה רב גידל בר מנשיא לרב ילמדנו רבינו תינוקת בת י'ד שיודעת בטיב משא ומתן מהו למכור בנכסי אביה אע'ג דלא הויא בת עשרים מהכא שמעינן דעד השתא איירינן בשאין יודע כל כך בטיב משא ומתן ואפילו הכי מבן עשרים ואילך מוכר בנכסי אביו הואיל ואינו שוטה ממש אבל בפחות מבן עשרים בעינן חכמה יתירה למכור בנכסי אביו: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm:
שלח ליה אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר ולישלח ליה בתינוק כו'</span>: <span class='five'>והא דרבא לאו בפירוש כו'

txt:
<span class='five'>שלח ליה אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר ולישלח ליה בתינוק כו'</span>: <span class='five'>והא דרבא לאו בפירוש כו'. </span>לא גרסינן הכא כלל וה'ג ההוא פחות מבן עשרים שמכר בנכסי אביו כגידל בר מנשיא בחזקת יודע בטיב משא ומתן: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: זיל אכול תמרי
txt:
<span class='five'>זיל אכול תמרי. </span>והשלך גרעינים לפני רבא ויהיה סבור שאתה שוטה ויחזיר לך נכסיך: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: אמרו ליה לקוחות כו'
txt:
<span class='five'>אמרו ליה לקוחות כו'. </span>הורוהו דבר חכמה שיאמר לפני רבא ויחשב חכם בעיניו ויודע בטיב משא ומתן ולא יפסידו לקוחות מקחם: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: מגילת אסתר
txt:
<span class='five'>מגילת אסתר. </span>שהוא דבר גדול רגיל סופר לכתוב בזוזא ובשביל שטר קטן שכותב לי שואל לי זוז בתמיה: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: אמר להו כיון דמסברי ליה
txt:
<span class='five'>אמר להו כיון דמסברי ליה. </span>דבר חכמה ויודע להבין חכם הוא וממכרו ממכר והאי דשדא קשייתא חוצפא בעלמא הוא דעבד ולא מתוך שטות: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: א'ר (זירא) [הונא] ולעדות מעיד
txt:
<span class='five'>א'ר (זירא) [הונא] ולעדות מעיד. </span>אע'פ שאמרנו בפחות מכ' שאינו יודע בטיב משא ומתן אינו מוכר בנכסי אביו אבל לעדות נאמן הוא להעיד מה שראה ושמע מבן י'ג ואילך שהביא שתי שערות הואיל ואינו שוטה: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: משום דזביניה זביני
txt:
<span class='five'>משום דזביניה זביני. </span>במטלטלי אע'פ שאינו יודע בטיב משא ומתן דהיינו פעוטות ה'נ דעדותו במטלטלי הויא עדות: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: ועמדו שני האנשים
txt:
<span class='five'>ועמדו שני האנשים. </span>בעדות מוקמינן לה במסכת שבועות <span class='mareimakom'>(דף ל.)</span> ובעינן אנשים ולא קטנים: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: אמר אמימר ומתנתו
txt:
<span class='five'>אמר אמימר ומתנתו. </span>של בן י'ג ויום אחד הויא מתנה אע'פ שאינו יודע בטיב משא ומתן ואין מכירת קרקעותיו מכירה: 


lvr: 43
pgn: 155
dfh: b
trm: השתא ומה זביני דקשקיל זוזי
txt:
<span class='five'>השתא ומה זביני דקשקיל זוזי. </span>דדרך חכמה היא זאת אפילו הכי תקינו רבנן דלא ליהוי זביני עד שיהא בן עשרים הואיל ואינו בקי בטיב משא ומתן מתנה שהוא דרך שטות מיבעי דתקון רבנן דלא ליהוי מתנה:  א'ל


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: ה'נ דזביניה זביני
txt:
<span class='five'>ה'נ דזביניה זביני. </span>בתמיה והא לא פלוג רבנן במכירת פחות מבן עשרים שאינו יודע בטיב משא ומתן מידי אלא כולהו תקון דלא ליהוי זביני: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: אלא
txt:
<span class='five'>אלא. </span>היינו טעמא דמכירה קים להו לרבנן כו' זימנין דמקרקשי כו' הלכך בכולהו מכירות תקון דלא ליהוי זביני: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: בודקין לקדושין
txt:
<span class='five'>בודקין לקדושין. </span>אע'פ שהוא בן י'ג שנים ויום אחד והאשה בת י'ב שנים ויום אחד לא סמכינן אשנים לאחזוקינהו כגדולים ובני שיער להחשב קדושיהן ודאי אף להקל כגון לבטל קדושי שני שקידש אחריו בלא גט אלא בודקין אחריו אם הביא שערות אז יחשבו קדושי ודאי: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: ולחליצה
txt:
<span class='five'>ולחליצה. </span>כדמפרש לקמיה דמשום אשה נקט לה שלא תחלוץ עד שתגדיל ותביא סימני שיער: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: וכי מאחר דבדקנא ליה
txt:
<span class='five'>וכי מאחר דבדקנא ליה. </span>להאי גברא בשעת קדושין ונמצא גדול למה צריך בדיקה בשעת גירושין: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: עד שירבה השחור קמ'ל דלא כרבי יהודה
txt:
<span class='five'>עד שירבה השחור קמ'ל דלא כרבי יהודה. </span>ובמסכת נדה מפרש עד שירבו השערות ויהיו שוכבות ונראה כמו שהרבה השחור ולא גרס על הלבן ולר' יהודה אין בודקין דהא לאחר הבאת שערות ממאנת עד שירבה ויהיו שוכבות: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: והלכתא כגידל בר מנשה
txt:
<span class='five'>והלכתא כגידל בר מנשה. </span>דבן י'ג היודע במשא ומתן מוכר בנכסי אביו אפי' מקרקעי דאילו מטלטלי אפילו פעוטות כבר שית מוכרין: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: כמר זוטרא
txt:
<span class='five'>כמר זוטרא. </span>דלעדות מטלטלי מעיד בן י'ג שאינו יודע בטיב משא ומתן אבל בעדות קרקע לא: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: והלכתא כאמימר
txt:
<span class='five'>והלכתא כאמימר. </span>דמתנת בן י'ג שאינו יודע בטיב משא ומתן הויא מתנתו מתנה ואע'ג דמכירת נכסיו לא הויא מכירה: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: והלכתא כרב נחמן אמר שמואל בכולהו
txt:
<span class='five'>והלכתא כרב נחמן אמר שמואל בכולהו. </span>קדושין וגירושין חליצה ומיאונין דלא סמכינן אשנים עד שנבדוק סימנין ולמכור בנכסי אביו עד שיהא בן עשרים ויביא סימנים מי שאינו יודע בטיב משא ומתן דטפי מעשרים לא אמטו רבנן להמתין לחכמתו ואם לא הביא שיער בעשרים נחזקינן כקטן עד רוב שנותיו אם לא נמצאו בו סימני סריס ואיכא למימר דוקא בנכסי אביו אבל בנכסים שנתנן לו במתנה או שקנה מטלטלין שאינם ירושת אבותיו הנהו מוכר פחות מבן עשרים כדין מטלטלין: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: ר' אלעזר אומר אחד בריא ואחד מסוכן כו'
txt:
<span class='five'>ר' אלעזר אומר אחד בריא ואחד מסוכן כו'. </span>ר' אלעזר סבירא ליה לענין שכיב מרע אינם ככתובין וכמסורין כלל אלא כבריא בעלמא וצריך קנין כשאר מתנת בריא ואע'ג דמית לא קנה מקבל מתנה בלא קנין ואפי' מצוה מחמת מיתה נמי לר'א בעי קנין שהרי מעשה של אמן של בני רוכל אוקימנן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קנא:)</span> במצוה מחמת מיתה ואפ'ה פליג ר'א ואמר להו לחכמים בני רוכל תקברם אמם ושלא כדין קיימו דבריה כי אם לקונסן: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: a
trm: ואחד מסוכן
txt:
<span class='five'>ואחד מסוכן. </span>ואף על גב דלא שייר מידי לא מיקני באמירה כלל ונראה בעיני דכיון דלא מפליג ר'א בין שכיב מרע לבריא לענין היכא דמית  הוא הדין היכא דעמד אינו חוזר אם קנו מידו לר' אלעזר:  בני


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: שהיתה חולה ואמרה תינתן כבינתי לבתי
txt:
<span class='five'>שהיתה חולה ואמרה תינתן כבינתי לבתי. </span>אם מתנת שכיב מרע בלא שיור היתה איכא למימר דמודה ר'א במצוה מחמת מיתה דלא בעי קנין והוא דמית דהא לא מיבעי לאוקומי מעשה דבני רוכל במצוה מחמת מיתה ואם מתנת שכיב מרע במקצת היתה ומיבעי לן לאוקומי במצוה מחמת מיתה כדאוקימנן לעיל דהא מתנת שכיב מרע במקצת כולי עלמא מודים דלא מיקניא באמירה ואם כן ע'כ פליג ר'א אפילו במצוה מחמת מיתה: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: אמר להן אין מביאין ראיה מבני רוכל
txt:
<span class='five'>אמר להן אין מביאין ראיה מבני רוכל. </span>דרשעים היו והלואי שתקברם אמם כדמפרש טעמא בגמרא וקנסא הוא דקנסום רבנן לקיים מתנת אמם לבתה בלא קנין: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: וביקש ליתנם
txt:
<span class='five'>וביקש ליתנם. </span>שהיה שכיב מרע לדברי ר'א ומקבלי מתנה לא הוו גביה כדמפרש בקדושין והתם פריך עלה טובא: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: אמרו ליה אין להם תקנה
txt:
<span class='five'>אמרו ליה אין להם תקנה. </span>לזכות בהן המקבל מתנה לפום מאי דלא סמכא דעתן עד שיקנה כו' הכי מפרש בפ'ק דקדושין והתם מפרש שפיר: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: בכרם
txt:
<span class='five'>בכרם. </span>דכה'ג אשכחן במסכת כלאים דמאכל בהמה הוי כלאים בכרם משום לא תזרע כרמך כלאים ואפילו מקיים לוקה דדרשי' במועד קטן <span class='mareimakom'>(דף ב:)</span> כלאים שדך לא: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: קונין משכיב מרע אפי' בשבת
txt:
<span class='five'>קונין משכיב מרע אפי' בשבת. </span>לא שנא היכא שצריך קנין כגון ששייר לא שנא במחלק כל נכסיו דכיון דתלי טעמא משום שמא תטרוף דעתו עליו דלא סמכא דעתיה שתתקיים צוואתו באמירה הלכך כדי להפיס דעתו קונין אפילו בשבת בכל מתנתו בין ששייר וצריך קנין בין בלא שייר ובאמירה סגי ואע'ג דקנין דמי למקח וממכר שהרי קונין בכליו של קונה שמקנה סודרו כדי לקנות בו המתנה: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: ולא לחוש לדברי ר' אליעזר
txt:
<span class='five'>ולא לחוש לדברי ר' אליעזר. </span>מה שקונין לאו דצריך קנין כר'א דהא קיימא לן כרבנן דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין אלא להפיס דעתו כדי שלא תטרוף דעתו קונין דהשתא סמכא דעתיה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: רבי אליעזר אומר
txt:
<span class='five'>רבי אליעזר אומר. </span>אם בשבת חילק נכסיו אז תקנו חכמים שיהו דבריו קיימין בלא קנין וכתיבה שלא תטרוף דעתו שמן הדין אין יכול לקנות ולכתוב בשבת: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: בשבת אמרו
txt:
<span class='five'>בשבת אמרו. </span>שדבריו קיימין אע'ג דליכא למימר מגו דיכול לקנות ולכתוב כי לא עביד נמי קני וקל וחומר בחול דכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: זכין לקטן
txt:
<span class='five'>זכין לקטן. </span>הואיל ואין לו יד לזכות לעצמו ממון שנותנין לו תקנו חכמים שיהא אחר זוכה ומקבל לצרכו: 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: ר' יהושע אומר לקטן אמרו
txt:
<span class='five'>ר' יהושע אומר לקטן אמרו. </span>משום דזכין לו שלא בפניו וכ'ש לגדול שיש לו יד לקבל ולזכות ושליח נמי מצי משוי והלכך כ'ש דזכין לאדם שלא בפניו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 156
dfh: b
trm: קל וחומר לשבת
txt:
<span class='five'>קל וחומר לשבת. </span>דכיון דאין יכול לכתוב עשו לו תקנה לקנות דבריו באמירה בעלמא כדי שלא תטרוף:  מתני'


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: עליו ועל מורישיו
txt:
<span class='five'>עליו ועל מורישיו. </span>על ראובן ועל מורישיו כגון אחי ראובן או אחי יעקב אביו שאין להם קרוב יותר מראובן וראובן ראוי ליורשן: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: יורשי האב אומרים הבן מת ראשון
txt:
<span class='five'>יורשי האב אומרים הבן מת ראשון. </span>בנפל הבית עליו ועל אביו קאי שיורשי יעקב כגון בני יעקב שמעון ולוי אחי ראובן או אפילו חנוך ופלוא בני ראובן שגם הם יורשי יעקב אומרים הבן מת ראשון דהיינו ראובן מת ראשון ומכח אבוה דאב קאתינא כדאמרינן בגמרא ולא זכה ראובן בהני נכסי כלל ונירש אנו כל נכסי יעקב ולענין נפל הבית עליו ועל מורישיו שייך למיתני יורשי מורישיו אומרים הבן מת ראשון: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: ב'ש אומרים יחלוקו
txt:
<span class='five'>ב'ש אומרים יחלוקו. </span>כדמפרש טעמא ביבמות בהחולץ דאע'ג דיורשי האב ודאי יורשין בהאי ממון ובעל חוב ספק וקאתי ספק ומוציא מידי ודאי קסברי בית שמאי שטר העומד לגבות כגבוי דמי ותרוייהו ודאי חשיבי: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: וב'ה סברי נכסים בחזקתן
txt:
<span class='five'>וב'ה סברי נכסים בחזקתן. </span>בחזקת יורשי האב שהרי הם יורשים ודאי או מיעקב או מראובן וכמוחזקין דמו שהרי יעקב מוחזק בנכסיו היה ואלו באים מכחו ובעל חוב ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: המלוה את חבירו בשטר
txt:
<span class='five'>המלוה את חבירו בשטר. </span>אפילו לא נכתב בו אחריות גובה מנכסים משועבדים אם אין ללוה נכסים בני חורין וגובה מלוה מן הלקוחות דאמר בשנים אוחזין <span class='mareimakom'>(ב'מ דף יד.)</span> לרבנן אחריות שלא נכתב בשטר טעות סופר הוא וכמי שנכתב בו דמי דלא שדי איניש זוזי בכדי ולכך נתכוין המלוה שיכתוב בשטר אחריות אלא ששכח הסופר וטעה וסתם שטר קלא אית ליה ולקוחות הוא דאפסידו אנפשייהו שלקחו קרקע מן הלוה ולא הניחו לו בני חורין כדי לגבות מהן מלוה את חובו: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: בעי שמואל
txt:
<span class='five'>בעי שמואל. </span>הכותב לחבירו משעבד אני לך בחובך כל נכסים שאקנה מהו והיינו שכותבין בשטרות דקנאי ודעתיד אנא למיקני: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: אליבא דר'מ
txt:
<span class='five'>אליבא דר'מ. </span>גבי האומר לאשה הרי את מקודשת לכשימות אישך לכשתמות אחותך לאחר שתתגיירי כו' לא תיבעי לך דודאי קנה דכיון דפירות דקל דעדיין לא באו לעולם קנה כ'ש דמשתעבדי ליה קרקעות דאתו לעלמא אלא שעדיין לא קנאן לוה בשעה ששעבד: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: אלא כי תיבעי לך אליבא דרבנן
txt:
<span class='five'>אלא כי תיבעי לך אליבא דרבנן. </span>מאי מי שאני שעבוד מקנין וטעמא כדפרישית א'נ אלמוהו רבנן לשעבוד יותר מקנין דלא תנעול דלת בפני לוין או לא: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: א'ר יוסף ת'ש
txt:
<span class='five'>א'ר יוסף ת'ש. </span>דתנן בפ' שני דייני גזירות בכתובות <span class='mareimakom'>(דף קי.)</span> המוציא שטר חוב על חבירו והלה הוציא שטר שכתוב בו שמכר לו את השדה מלוה ללוה אחר שנכתב השטר חוב שהוא מוציא עליו אדמון אומר יכול הלוה לטעון אילו חייב הייתי לך היה לך לפרוע את שלך ממני ולא היה לך למכור לי קרקע בשביל צורך מעות: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: וחכמים אומרים זה
txt:
<span class='five'>וחכמים אומרים זה. </span>המלוה היה פיקח שמכר לו ללוה את הקרקע שהוא יכול עתה למשכנו בעד חובו ולא יכול לדחותו ולומר אין לי לפרוע כלום והנה זה הקרקע דאיקני הוה שלאחר שנכתב השטר חוב קנאו הלוה זמן מרובה והנה זה המלוה חוזר וגובה בחובו אלמא דאיקני וקני משתעבד למלוה: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: אמר ליה רבא מיניה
txt:
<span class='five'>אמר ליה רבא מיניה. </span>בתמיה מקרקע שקנה הלוה עצמו ואינה משועבדת לשום אדם היאך אתה מביא ראיה מיניה פשיטא שיגבה המלוה ואפילו מגלימא דעל כתפיה דהא לא קמבעיא לן אלא היכא דכתב דאיקני וקנה ואחרי כן שעבדו לאחר או במכירה או שהורישו לאחר מיבעיא לן אי אלים תנאיה שכתב לו דאיקני לטרוף מלקוחות או מיורשין שאחר כתיבת שטרו שקדם להן או לא: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: נהי נמי דאב מיית ברישא
txt:
<span class='five'>נהי נמי דאב מיית ברישא. </span>וירש הבן כדקאמר בעל חוב דאיקני הוא שקנאו הבן אחר כתיבת השטר והורישו ליורשיו ואפילו הכי גובה אותו בעל חוב אלמא דאיקני וקנה והוריש משתעבד: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: מצוה על היתומין כו'
txt:
<span class='five'>מצוה על היתומין כו'. </span>ולא משום שכתב לו דאיקני הוא וגבי קנה ומכר לא משתעבד אלא גבי יורשים משום מצוה ואפילו לא כתב לו דאיקני משתעבד יורש למלוה משום מצוה על היתומים: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: a
trm: והא רב ושמואל דאמרי תרוייהו
txt:
<span class='five'>והא רב ושמואל דאמרי תרוייהו. </span>לקמן בגט פשוט מלוה על פה אינו גובה מן היורשין וכי אמרינן מצוה על היתומין הנ'מ מלוה בשטר ושמואל גופיה הוא דקמבעיא ליה הא בעיא ואם כן קשיא דידיה אדידיה ומיהו לקמן פסקינן הלכתא מלוה על פה גובה מן היורשין שלא תנעול דלת בפני לוין:  אלא


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: פסולין
txt:
<span class='five'>פסולין. </span>דאתי למיטרף לקוחות של ט'ו ימים ראשונים דניסן שלא כדין שהרי ההלואה היתה בט'ו בניסן והוא יטרוף לקוחות דט'ו קודם ומיהו אם ההלואה היתה באחד בניסן בפני עדים וקנו מידו להשתעבד נכסי לוה למלוה ולא כתבו את השטר עד ט'ו בניסן וכתבו בו באחד בניסן כי האי מוקדם כשר כדאמר להו רבה בר שילא להנך דכתבי אקנייתא אי ידעיתו ההוא יומא דאקניתו בו לחיי ואי לא כתיבו יומא דקיימיתו ביה לקמן בגט פשוט <span class='mareimakom'>(דף קעב.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: המוקדמין פסולין
txt:
<span class='five'>המוקדמין פסולין. </span>כדפרישית שהקדים זמן הכתוב בשטר ליום כתיבתו א'נ שנכתב השטר באחד בניסן וכן כתוב בו באחד בניסן לוה פלוני מפלוני והוא לא לוה ממנו כלום עד ט'ו בניסן גם זה מוקדם ופסול שאין לו לטרוף אלא מזמן ההלואה ואילך ודלא כאביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו בשנים אוחזין <span class='mareimakom'>(ב'מ דף יג.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: והמאוחרים כשרין
txt:
<span class='five'>והמאוחרים כשרין. </span>לוה בניסן ולא נכתב עד תשרי אי נמי כתבוהו ביום שלוה אך איחר הזמן בתוך השטר וכתב בו בתשרי כשרין שמחל לו השעבוד עד תשרי ולא יטרוף לקוחות אלא מתשרי ואילך: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: מאוחרין אמאי כשרין
txt:
<span class='five'>מאוחרין אמאי כשרין. </span>כשלוה בניסן ונכתב בתשרי והלא שמא קנה זה אלו נכסים בין ניסן לתשרי ולא אשתעבדו למלוה דהא דאיקני הוא בשעת הלואה והטורף יבא לטרוף מתשרי ואילך שלא כדין מן הלקוחות שקנו מן הלוה נכסים הקנויין לו מניסן ועד תשרי אלא שמע מינה דאיקני משתעבד והלכך מאוחרים כשרים דליכא למיחש להכי: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: הא מני ר'מ היא
txt:
<span class='five'>הא מני ר'מ היא. </span>והלכך מאוחרים כשרין שאם כתב בתוך השטר שום אחריות כתב דקנאי ודעתיד אנא למיקני שאין כותבין אחריות לחצאין וליכא למיחש למידי וגם אם לא נכתב בו אחריות ליכא למיחש כלל דהא לר' מאיר לא טריף ממשעבדי בשנים אוחזין ומיהו אם כתב בהו דקנאי ולא כתיב בהו דאקני בהא ודאי מודה ר' מאיר דמאוחרין פסולין כקושיין דלעיל דלמא אתי למטרף קרקעות שקנה בין זמן הלואה לזמן כתיבת השטר שלא כדין מיהו לא שכיחא מילתא לכתוב אחריות לחצאין והלכך לא חש לאקשויי טפי: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: לשבח קרקעות כיצד
txt:
<span class='five'>לשבח קרקעות כיצד. </span>במס' גיטין <span class='mareimakom'>(דף מח:)</span> תנן אין מוציאין לאכילת פירות ולשבח קרקעות ולמזון האשה והבנות מנכסים משועבדים מפני תיקון העולם והשתא מפרש לשבח קרקעות כיצד ובשנים אוחזין <span class='mareimakom'>(דף יד:)</span> מיתנייא הרי שגזל שדה מחבירו כו' ומשני לא תרוצי קא מתרצת ליה תריץ נמי בבעל חוב וכדמתרצא התם מיתנייא הכא: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: בעל חוב שבח מנא ליה
txt:
<span class='five'>בעל חוב שבח מנא ליה. </span>והלא זה השבח הלוקח שלקח שדה זו אחר הלואת המלוה השביחו ודאקני קרינא ביה בשעת הלואה: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: הא לא קנה
txt:
<span class='five'>הא לא קנה. </span>וליכא למיבעי אי בתרא קני אי קמא קני כדלקמן שהרי לא קנה לא זה ולא זה: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: ואם תמצא לומר דאיקני קנה ומכר משתעבד
txt:
<span class='five'>ואם תמצא לומר דאיקני קנה ומכר משתעבד. </span>לוה וכתב למלוה שעבדתי לך כל נכסיי דקנאי ודאיקני וחזר ולוה מאחר וכתב לו כמו שכתב לו לראשון ואח'כ קנה נכסים ומכרן או שמת והורישם ליורשים ובאו שני הנושים לטרוף אותן הנכסים הדין עם מי לקמא משתעבד שהרי כתוב בשטר מוקדם או לבתרא משתעבד דלא אלים דאיקני לתפוס עד שיבואו הנכסים בעולם וכי קנה הני נכסים אחרי כן הא הדר ביה מקמא ויקנה בתרא: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: יחלוקו
txt:
<span class='five'>יחלוקו. </span>כל אחד לפי מעותיו דבבת אחת נשתעבדו להם שהרי אחר ב' ההלואות קנאה ובאותה העת שקנאה מיד נשתעבדו לשניהן שאין קדימה לאחד מהן: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: מהדורא בתרא
txt:
<span class='five'>מהדורא בתרא. </span>כשחזר לימודו פעם שניה נמצא בתשובת רב האי ובפר'ח רב אשי חיה ששים שנה ובכל שנה מחזר לימודו בשני חדשי הכלה ניסן ותשרי ולכשהגיעו שלשים שנה סיים כל לימודו וכן עשה בשלשים שנים אחרונים ומהדורא קמא היינו שלשים שנים ראשונים ומהדורא בתרא הן שלשים שנים אחרונים: 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: ואם איתא חצי שבח מיבעי ליה
txt:
<span class='five'>ואם איתא חצי שבח מיבעי ליה. </span>שכיון שמכר הלוה שדהו וכתב לו אחריות עליו ואחרי כן השביחן הלוקח נמצא המלוה והלוקח שניהן נושין בלוה ונמצא השבח קנוי ללוה אחר שעבוד שניהן למלוה בחובו וללוקח בכסף מקנתו לפיכך חולקין השבח כדין לוה ולוה וחזר וקנה הלכך אין למלוה בכל מקום אלא חצי השבח: ומשני 


lvr: 43
pgn: 157
dfh: b
trm: מאי גובה נמי חצי שבח
txt:
<span class='five'>מאי גובה נמי חצי שבח. </span>ושינויא דסמכא הוא מהא שמעינן דהא דאמר שמואל בשנים אוחזין <span class='mareimakom'>(ב'מ דף יד:)</span> בעל חוב גובה את השבח לא סבירא לן כוותיה אלא גובה חצי שבח וכן הלכה ואי קשיא דהכא בעי שמואל דאיקני מהו והתם קאמר בעל חוב גובה את השבח דהיינו דאיקני איכא למימר דאליבא דר' מאיר קאמר אי נמי מיבעי לן לרבנן מאי ואיהו פשיט מנפשיה דאיקני קנה וסברא דנפשיה קאמר:  מתני'


lvr: 43
pgn: 158
dfh: a
trm: אשה מתה ראשונה
txt:
<span class='five'>אשה מתה ראשונה. </span>ואין ליורשי אשה כלום בכל נכסיה שהרי הבעל מת אחרון וירש את אשתו קודם מותו: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: a
trm: נכסי צאן ברזל
txt:
<span class='five'>נכסי צאן ברזל. </span>והיא נדוניא דהנעלת ליה ונכתבה בכתובה ומנה ומאתים ותוספת ונכסי מלוג שלה: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: a
trm: ב'ש אומרים יחלוקו
txt:
<span class='five'>ב'ש אומרים יחלוקו. </span>שהרי ממון מוטל בספק הוא וי'מ ביבמות בהחולץ <span class='mareimakom'>(ד' לח:)</span> דאכתובה לא פליגי ב'ש אלא אשארא: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: a
trm: וב'ה אומרים נכסים בחזקתן
txt:
<span class='five'>וב'ה אומרים נכסים בחזקתן. </span>בגמ' מפרש בחזקת מי הלכך לאו לקמיה קאי אלא ה'ג וכתובה בחזקת יורשי הבעל והני נכסים דקאמרי ב'ה הן נכסי צאן ברזל שהכניסה מבית אביה ושמאן בכתובתה ואחריותם עליו אם פיחתו פיחתו לו ואם הותירו הותירו לו: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: a
trm: וכתובה בחזקת יורשי הבעל
txt:
<span class='five'>וכתובה בחזקת יורשי הבעל. </span>מנה ומאתים ותוספת שממון הבעל ראוי לינתן לה הלכך מספק לא תוציאנו מחזקת הבעל ומחזקת יורשים: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: a
trm: נכסים הנכנסים ויוצאים עמה
txt:
<span class='five'>נכסים הנכנסים ויוצאים עמה. </span>הן נכסי מלוג שנפלו מבית האב ואין אחריותן עליו: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: בחזקת יורשי הבעל
txt:
<span class='five'>בחזקת יורשי הבעל. </span>שאם פיחתו פיחתו לו ואם הותירו הותירו לו ויכול היה למוכרן הלכך לא דמי לנכסי מלוג: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: יחלוקו
txt:
<span class='five'>יחלוקו. </span>כדמפרש לקמן הואיל והללו באין לירש הכל והללו באין לירש הכל יחלוקו שהרי לשניהם יש טענת חזקה כדפרישית היא הנעלת ליה מבית אבוה והוא מתוך שקיבל אחריות עליו קנאן והרי הן כממונו והאי דאמרי בית הלל נכסים בחזקתן היינו בחזקת שניהן ויחלוקו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: נפל הבית עליו ועל אמו
txt:
<span class='five'>נפל הבית עליו ועל אמו. </span>כגון שנפל הבית על רחל אשת יעקב באלמנותה ועל יוסף בנה מיעקב ולא היה לה עוד בן מיעקב ולא מאיש אחר שעכשיו טענותיהן שוות שיורשי האם כגון אחיה מאביה  אומרים הבן מת ראשון והיא מתה אחרונה וירשנו כל נכסיה ויורשי הבן כגון ראובן בן יעקב מלאה טוען כל הנכסים ואומר רחל מתה תחלה וירש יוסף את כל נכסיה ואח'כ מת הוא וירשנו כל הנכסים: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: אלו ואלו מודים שיחלוקו
txt:
<span class='five'>אלו ואלו מודים שיחלוקו. </span>דשניהם באין מכח טענת ירושת נכסים שהוחזקה בהן האשה לבדה בחייה באלמנותה בלא בעל ולא דמי לנפל הבית עליו ועל אביו דלעיל דהתם זה בא מכח ירושה וזה בא בטענת שטר חוב וגם נפל הבית עליו ועל אשתו יש שם נכסים שמוחזק בהן בעלה ויש שם נכסים שמוחזקת האשה בחזקת אביה אבל הכא כל הנכסים הוחזקה בהן וקנאתן לאחר מות בעלה ואבד כח בעלה וזכותו מהן וכיון ששניהן באין בחזקת ירושה ותובע כל אחד כל הנכסים הוו ספק וספק וחולקין הלכך לא מיתוקמא אלא כגון שלא נשאר לרחל שום זרע אבל אם יש לה עוד בן כגון שיש לה שני בנים לרחל יוסף מיעקב ובנימין בנה מאיש אחר שהוא אחי יוסף מאמו וראובן בן יעקב מלאה אומר רחל מתה תחלה וירש יוסף חצי נכסיה ואתה החצי ואחר כך מת יוסף וירשתי חלקו ובנימין אומר לא כי אלא יוסף מת תחלה ואחר כך מתה אמי וירשתי כל נכסי' על זאת נשאלתי מרבותי שבלותי'ר ותשובותיי להם בסוף הפרק צרופות ובחונות ואומר אני שאין לראובן כאן כלום משום דהוי בנימין יורש ודאי במקצת וראובן ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי שכל מקום ששנים באים מכח ירושה ויודעין לטעון מכח מי הן באין לירש וכל אחד תובע כל הנכסים יחלוקו דהוי ספק וספק וחולקין כגון במתני' שנפל הבית עליו ועל אמו ואין לרחל עוד בן אחר אלא זה המת בלבד וכל היכא שהאחד תובע את הכל והאחד תובע החצי הנה זה שתובע הכל קרוי ודאי הואיל והוי ודאי במקצת ואידך ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי והנני מביא ראיה מן השמועות הפסוקות בפרק החולץ <span class='mareimakom'>(יבמות דף לה:)</span> דתנן ספק בן תשעה לראשון ספק בן שבעה לאחרון יוציא והולד כשר וחייבין עליו אשם תלוי ואמרינן בגמרא <span class='mareimakom'>(שם דף לח.)</span> ספק ויבם שבאו לחלוק בנכסי סבא שהוא אביו של יבם ספק אמר אנא בר מיתנא אנא ופלגא דידי ויבם אמר ליה את ברא דידי את ולית לך ולא מידי הוי יבם ודאי וספק הוי ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי מינה שמעינן דכ'מ שהאחד יורש במקצת והשני ספק אם יש לו חלק בנכסים או לא דודאי יורש את הכל הלכך מתני' דנפל הבית עליו ועל אמו דאמרי' יחלוקו לא מתוקמא אלא כגון שאין לאם בן אחר אלא זה המת שעכשיו טענותיהן שוות שיורשי האם תובעין כל הנכסים ויורשי הבן תובעין כל הנכסים הוו להו ספק וספק וחולקין דומיא דסבא ויבם בנכסי ספק או סבא וספק בנכסי יבם שחולקין כדאמרינן בהחולץ אבל אם יש לה בן שני קיים יזכה בכל הנכסים דהוי איהו ודאי במקצת ויורשי הבן ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: אמר ר'ע מודה אני בזו כו'
txt:
<span class='five'>אמר ר'ע מודה אני בזו כו'. </span>משום דנקט תנא קמא לישנא דמודים אמר איהו נמי מודה אני כלומר ואני מודה וחולק עליך דלדברי ב'ה נמי אמרינן הכא נכסים בחזקתם ובגמרא מפרש בחזקת מי וטעמא נמי מפרש: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: אמר ליה בן עזאי על חלוקין [וכו']
txt:
<span class='five'>אמר ליה בן עזאי על חלוקין [וכו']. </span>דבית שמאי [ובית] הלל דלעיל אנו מצטערין על שלא הושוו לדעת אחת ואתה באתה לחלוק ולומר חולקין היו בית שמאי ובית הלל במה שחביריך אומרים שהן שוין: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: בחזקת יורשי האם
txt:
<span class='five'>בחזקת יורשי האם. </span> כדמפרש לקמיה הואיל והוחזקה נחלה לאותו השבט שכל ימי חיי האשה לאחר שמת בעלה היה כל ממונה בחזקתה והרי היא משבט אביה ואפילו כתובתה ותוספתה שגבתה מבעלה משבאו לידה הרי הן בחזקת שבט אביה שהיא מתייחסת אחר שבט אביה: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: אמר ר' זירא שמע מינה אוירא דארץ ישראל מחכים
txt:
<span class='five'>אמר ר' זירא שמע מינה אוירא דארץ ישראל מחכים. </span>שמשעליתי לא'י נתתי את לבי לצאת משיטתי הראשונה ולעמוד על אמיתת דברים: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: תלמיד חבר
txt:
<span class='five'>תלמיד חבר. </span>פשיטא לן דמתחלה היה תלמידו והדא אמרה דלבסוף היה חבירו דקאמר ליה שבאת ולא קאמר שבא רבינו: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: שלחו מתם בן שלוה כו'
txt:
<span class='five'>שלחו מתם בן שלוה כו'. </span>משבשתא היא ולקמן מתרץ לה ומשום דבמסקנא דייק לה ממתניתין דנפל הבית עליו ועל אביו נקט ליה הכא ונראית גירסת רבינו חננאל דגרס לה מקמי נפל הבית עליו ועל אשתו דהא על משנת נפל עליו ועל אביו הוקבעה בגמרא דמינה מייתי לה ראיה להך מילתא: ומתמה גמרא 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: לוה מאי מפיק
txt:
<span class='five'>לוה מאי מפיק. </span>וכי בשביל שלוה ממון בחיי אביו יוציא מיד הלקוחות מה שמכר להן אביו או הוא: 


lvr: 43
pgn: 158
dfh: b
trm: אלא אי איתמר הכי איתמר בן שמכר בנכסי אביו כו'
txt:
<span class='five'>אלא אי איתמר הכי איתמר בן שמכר בנכסי אביו כו'. </span>כגון ראובן שמכר חלקו הראוי לירש בנכסי יעקב אביו ומת ראובן בחיי יעקב אביו ואח'כ מת יעקב בא חנוך בן ראובן ומוציא הנכסים שמכר ראובן אביו מנכסי יעקב מיד הלקוחות מפני שהן ראוי ולא באו ליד ראובן מעולם שיזכו בהן לקוחות מכחו וכשם שהראוי אינו משתעבד כך אינו נמכר כדתנן בבכורות בפרק יש בכור לנחלה <span class='mareimakom'>(דף נב:)</span> ולא האשה בכתובתה ולא הבנות במזונותם ולא היבם כולם אין נוטלין בשבח ולא בראוי כבמוחזק וכן הלכה ולא חיישינן להאי דדחי במסקנא ומוקי למתני' ביורשי אחוזה דההיא קשיא וההיא פירוקא אינו אלא להקשות על מה שאמר וזו היא שקשה בדיני ממונות והתלמוד מפרק דלא תסייעיה ממתניתין ולעולם קשה בדיני ממונות ומכל מקום אע'פ שקשה בדיני ממונות כן הלכה כדשלחו מתם קשה היא וכן הלכה כמותה אפס דין קשה הוא בלא טעם כדמפרש ואזיל:  ולימרו


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: ולימרו ליה
txt:
<span class='five'>ולימרו ליה. </span>לקוחות אבוך זבין ואת מפקת שאתה יורש ממנו והלא אין אדם יורש מה שמכר אביו: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: דלמא
txt:
<span class='five'>דלמא. </span>דאמר להו חנוך בן ראובן מכח יעקב דהוא אבוה דאבא קא אתינא דבני בנים הרי הן כבנים וכי היכי דראובן אבי היה יכול לירש את יעקב אביו אילו [היה] חי אחרי מות אביו כך אני יורש את יעקב מגזירת הכתוב ולא מכח ראובן אבי אני יורש ואין בנכסים הללו שום זכות לראובן ומכירתו לאו כלום היא: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: תדע
txt:
<span class='five'>תדע. </span>דחנוך בן ראובן יורש את יעקב זקנו שלא מכח ראובן דכתיב תחת אבותיך יהיו בניך לראובן קאמר תחת אבותיך דהיינו יעקב יהיו בניך דהיינו חנוך מדלא כתיב תחתיך יהיו בניך: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: אלא אי קשיא הא קשיא
txt:
<span class='five'>אלא אי קשיא הא קשיא. </span>אי איכא למימר דשלחו מתם זו היא שקשה בדיני ממונות לאו כי האי גוונא שלחו כדלעיל דהא לאו קשה הוא אלא הכי שלחו מתם בכור שמכר חלק בכורתו בחיי אביו ומת הבכור כגון ראובן שמכר חלק בכורתו הראוי להגיעו בנכסי אביו ומת ראובן ואחר כך מת יעקב בא חנוך ומוציא מיד הלקוחות חלק בכורת ראובן אביו ונוטלה לעצמו כאילו לא מכרה ראובן שחנוך יורש חלק בכורת אביו בנכסי זקנו אביו ואע'פ שמת הבכור בחיי אביו כדתנן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קטז:)</span> בנות צלפחד נטלו שלשה חלקים חלק שהיה ראוי לאביהן שהיה מיוצאי מצרים ושהיה בכור ונוטל שני חלקים: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: דלמא מצי אמר
txt:
<span class='five'>דלמא מצי אמר. </span>חנוך מכח יעקב אבי אבא קאתינא כדכתיב תחת אבותיך יהיו בניך ויעקב אני יורש כאילו אני ראובן דבמקום ראובן אבי אני עומד כאילו אני בכור מגזירת הכתוב וכדתנן בנות צלפחד כו': 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: היה יודע לו בעדות
txt:
<span class='five'>היה יודע לו בעדות. </span>ראובן לשמעון עד שלא נעשה ראובן גזלן והיה שמו חתום בשטר הלואתו של שמעון: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: ואחר כך נעשה גזלן
txt:
<span class='five'>ואחר כך נעשה גזלן. </span>ונפסל לעדות כדכתיב <span class='mareimakom'>(שמות כג)</span> אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס ואע'פ שנאמן אדם לומר זה כתב ידי כדתנן בכתובות <span class='mareimakom'>(דף כ:)</span> מעתה אינו מעיד על כתב ידו שהרי כל דבריו אנו מחזיקין שקר משנעשה גזלן ושמא עד אחד פסול זייפו או עצמו כתבו וחתם בו היום שקר: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: אבל אחרים מעידין
txt:
<span class='five'>אבל אחרים מעידין. </span>כדמפרש במסקנא והשתא לפום מאי דקס'ד הכי קשה בדיני ממונות דאיהו לא מהימן אחריני מהימני בתמיה והלא שמא הוא עצמו חתם בו היום שקר שהרי גזלן הוא וכשמכירין חתימתו מה אנו מרויחין בכך והלא שמא פסול הוא: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: כגון שהוחזק
txt:
<span class='five'>כגון שהוחזק. </span>בהנפק בבית דין בטרם היותו גזלן דהשתא ליכא למימר הכי אלא אלו מעידין שחתמו בהנפק זה וקיימו השטר מקמי דהוי האי גברא גזלן וההיא שעתא היה הוא עצמו נאמן לומר זה כתב ידי והשתא ליכא למיפרך איהו לא מהימן אחריני מהימני דהא הני אחריני אכתב ידן הן מעידין ולא אכתב ידו ושטרא מקיימא וקאי ממילא: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: אע'פ שלא הוחזק כו'
txt:
<span class='five'>אע'פ שלא הוחזק כו'. </span>דגזירת הכתוב היא דחתנו אינו נאמן ולא משום דמחזיקין ליה כמזייף וכותב הלכך אחריני מהימני דליכא למימר משנעשה חתנו זייף וכתב: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: a
trm: בברכה הוא דכתיב
txt:
<span class='five'>בברכה הוא דכתיב. </span>שהצדיקים יש להם בנים ובני בנים ליורשם כדכתיב בסיפיה תשיתמו לשרים בכל הארץ:  אבל


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: אבל לענין דינא לא
txt:
<span class='five'>אבל לענין דינא לא. </span>בתמיה מי לא אשכחן במתני' דין זה ואמאי אמרינן וזו היא שקשה דמשמע שאין מוצאין ראיה לדבריהם ומתוך כך מקשין על סברת שמועתם: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: מאי לאו יורשי האב בני מורישיו אחי [וכו'] לא יורשי האב אחי מורישיו אחי דאבוה
txt:
<span class='five'>מאי לאו יורשי האב בני מורישיו אחי [וכו'] לא יורשי האב אחי מורישיו אחי דאבוה. </span>ופירושו מאי לאו יורשי האב היינו בני דההוא בן שנפל הבית עליו ועל אביו כגון שנפל הבית על ראובן ועל יעקב אביו והיתה עליו כתובת אשה ובעל חוב יורשי האב כגון חנוך בן ראובן אומר ראובן מת ראשון ואחר כך מת האב דהיינו יעקב ומכח יעקב אני בא לירש ולא מכחו של ראובן אלמא לענין דינא אמרינן מכח אבוה דאב: ומשני 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: לא יורשי האב אחיו
txt:
<span class='five'>לא יורשי האב אחיו. </span>של ראובן שאומר ראובן מת ראשון ואחריו מת יעקב אביו וירשנו כל נכסיו של אבינו ואין לראובן אחינו חלק בהן שהרי הוא מת תחלה ובן אין לו דהכא ודאי לאו מכח ראובן באין לירש שהרי גם הם ראויין לירש את יעקב כמוהו ומורישיו אחי דאבוה אחי יעקב עשו דוד ראובן וכשנפל הבית עליו ועל מורישיו דהיינו עשו אחי יעקב אביו יורשי מורישיו כגון אחי עשו אומרים ראובן מת תחלה ועשו מת אחרון ואנו יורשין כל נכסיו כי לא יירש ראובן בן יעקב בנכסי עשו דודו תחת יעקב (אבינו) שמת כבר שהרי ראובן מת תחלה ואחר כך מת עשו ובעל חוב אומר עשו מת תחלה וראובן מת אחרון והרי יירש ראובן נכסי יעקב אביו שמת בנכסי עשו עמכם ונטל חלקו דהשתא ליכא הכא תחת אבותיך יהיו בניך דלענין דינא לא אשכחן במתני' שום ראיה למילתא דשלחו מתם והלכך קשה הוא בדיני ממונות ומיהו הכי הלכתא כדשלחו מתם דהכי סבירא להו אלא דלא אשכחן ראיה מפורשת וכן כל הני דאמרן לעיל הכי הלכתא: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: בעו מיניה מרב ששת
txt:
<span class='five'>בעו מיניה מרב ששת. </span>יוסף בן רחל שמת בחיי אמו ואחר כך מתה רחל אמו מהו שיירש את אמו כשהוא בקבר כאילו הוא חי להנחיל לאחיו שלו מן אביו כגון לראובן בן יעקב מלאה שהוא אחיו מאביו: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: הי ניהו יורשי האב כו'
txt:
<span class='five'>הי ניהו יורשי האב כו'. </span>והלא אם אין לו בנים לא לאב ולא לבן קרובי האב יורשין את שניהם או אם יש בנים לאותו בן הרי הן יורשין את האב ואת הבן: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: נהי נמי דבן מיית ברישא
txt:
<span class='five'>נהי נמי דבן מיית ברישא. </span>אמאי יחלוקו יורשי האב ויורשי הבן לירתו יורשי הבן את הכל שהרי יירש את אבי אמו תחת אמו אף על פי שהוא בקבר ולירתינהו לאחיו מן האב שהן יורשי הבן ואמאי יחלוקו עמהן יורשי האב: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: אמר אביי נאמר סיבה בבעל כו'
txt:
<span class='five'>אמר אביי נאמר סיבה בבעל כו'. </span>המקראות מפורשין ביש נוחלין <span class='mareimakom'>(לעיל דף קיד:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 159
dfh: b
trm: ההוא דאמר ליה לחבריה כו'
txt:
<span class='five'>ההוא דאמר ליה לחבריה כו'. </span>הכל פירשנו בחזקת הבתים בראשו ואגב גררא דמיירי מתניתין בנכסים בחזקתן נקט ליה הכא:  הדרן עלך מי שמת


lvr: 43
pgn: 160
dfh: a
trm: גט פשוט
txt:
<span class='five'>גט פשוט. </span>שטר פשוט כעין שלנו שאינו תפור ומקושר כדלקמן וכל שטרות קרויין גט כדאמרי' בעלמא <span class='mareimakom'>(ב'ק דף צה.)</span> וגט חוב שאין בו אחריות ובין בגיטין ובין בשאר שטרות מיירי כדאמרינן בגמ' כדי שלא תחלוק בין גיטין לשטרות: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: a
trm: מקושר עדיו מאחוריו
txt:
<span class='five'>מקושר עדיו מאחוריו. </span>כותב שיטה ומניח חלק כשיעור שיטה הכתובה וכופלה על החלק ותופר ואח'כ כותב שיטה ומניח שיטה חלק וכופלה על החלק ותופר וכן הרבה כדי מקום תורף השטר והעדים חתומין מבחוץ כענין שפירשו אמוראי בגמרא ובלבד שלא יהיו קשריו מרובין מעדיו כדתנן במס' גיטין <span class='mareimakom'>(דף פא:)</span> דהוה ליה קרח וטופס של שטר כתוב כולו כעין פשוט וזהו הנקרא לפנינו הפשוט שבמקושר ואלו הכפילות כל כפל וכפל בפני עצמו ונראה מבחוץ בין כפל לכפל כעין קסת הסופר כזה וכן מוכח בגמרא שהעדים החתומין על כל קשר וקשר נקראין ונראין מבחוץ: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: a
trm: שניהן פסולין
txt:
<span class='five'>שניהן פסולין. </span>שלא נעשו כתיקון חכמים ואם שט'ח הוא אינו גובה בו מן הלקוחות ואם גט אשה אינה מתגרשת: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: a
trm: גט פשוט עדיו שנים
txt:
<span class='five'>גט פשוט עדיו שנים. </span>מי שרוצה לעשות שטר פשוט אינו צריך להחתים בו אלא שני עדים והרוצה לעשות מקושר צריך להחתים בו שלשה שכך תקנו חכמים: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: a
trm: פשוט שכתוב בו עד אחד כו'
txt:
<span class='five'>פשוט שכתוב בו עד אחד כו'. </span>בגמרא פריך פשיטא: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: והעד שנים
txt:
<span class='five'>והעד שנים. </span>כדאמר בעלמא <span class='mareimakom'>(סוטה דף ב:)</span> כל מקום שנאמר עד הרי כאן שנים עד שיפרוט לך הכתוב אחד כמו שפרט לך לא יקום עד אחד באיש לכל עון וגו' מכלל דעד סתם הרי כאן שנים: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: מתוך שנתרבה בקשריו
txt:
<span class='five'>מתוך שנתרבה בקשריו. </span>שהחמיר בו הכתוב והטריח לעשות קישורין החמיר נמי בריבוי עדים: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: עצה טובה קמ'ל
txt:
<span class='five'>עצה טובה קמ'ל. </span>כדמפרש בריש חזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל דף כט.)</span> כדכתיב ונתתם בכלי חרש למען יעמדו וגו': 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: ומגרשי נשייהו
txt:
<span class='five'>ומגרשי נשייהו. </span>מתוך כעס שהגט פשוט נכתב מהרה וכשנחים מרגזם אינם יכולים להחזיר גרושותיהן כדכתיב ואשה גרושה מאישה לא יקחו <span class='mareimakom'>(ויקרא כא)</span> : 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: אחורי הכתב
txt:
<span class='five'>אחורי הכתב. </span>כנגד כל הכתב מבחוץ הכי ס'ל לרבי ירמיה בר אבא כדמוכח לקמן דלדידיה מחזיקין חתימת עדים כנגד כל  סוף הכתב ולדידיה אינו צריך לכתוב שריר וקיים שמקום חתימת העדים מקיים כל הכתב כנגדו מבפנים: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: ואם איתא
txt:
<span class='five'>ואם איתא. </span>דבין קשר לקשר חתמי עדים מגואי והרי הן מובלעין בין קשריו כמו הזמן אמאי לא קפיד אלא אזמן אעדים נמי הוה ליה למיבעי אמאי אין עדים: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: וניחוש דלמא זייף וכתב מאי דבעי
txt:
<span class='five'>וניחוש דלמא זייף וכתב מאי דבעי. </span>בסוף השטר שבמקושר שהרי חתימי סהדי בראש השטר בין הקשרים הואיל ואין העדים חתומים בסוף השטר: ומשני 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: דכתב בו
txt:
<span class='five'>דכתב בו. </span>בסוף השטר שריר וקיים דהיינו הוכחה של סוף השטר ואין יכול עוד להוסיף אחריו: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: וניחוש דלמא זייף וכתב
txt:
<span class='five'>וניחוש דלמא זייף וכתב. </span>אחר ההוא שריר וקיים מאי דבעי וכתב שריר וקיים אחרינא בסוף מה שהוסיף: 


lvr: 43
pgn: 160
dfh: b
trm: דלמא זייף ומחיק
txt:
<span class='five'>דלמא זייף ומחיק. </span>ומשני <span class='five'>האמר ר' יוחנן תלויה מקויימת כשרה. טעה הסופר והגיה ותלה תיבה או שתים בין שיטה לשיטה ואחר כן קיימה בסוף השטר כמו שאנו כותבין תיבה פלונית דביני חטי שריר וקיים:  מחק                     </span>


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: מחק פסול
txt:
<span class='five'>מחק פסול. </span>אף מה שהגיה עליו אע'פ שמקוים וכדמפרש ואזיל שאותו המחק בסוף השטר במקום שהיה יכול לומר שהיה כתוב בו שריר וקיים כגון בתר במנא דכשר למיקניא ביה ומחקו והגיה מה שרצה ואחר כך כתב שריר וקיים אבל באמצע הכתב אין לחוש שהרי הדבר ניכר שקודם שנכתב שריר וקיים בזה השטר נמחק ונתקיים: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: ולר' ירמיה בר אבא דאמר אחורי הכתב כנגד כל הכתב מבחוץ
txt:
<span class='five'>ולר' ירמיה בר אבא דאמר אחורי הכתב כנגד כל הכתב מבחוץ. </span>חותמין העדים וממלאים מקום חתימת העדים עד סוף השטר ולא צריך שריר וקיים: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: ניחוש דלמא
txt:
<span class='five'>ניחוש דלמא. </span>זייף וכתיב מאי דבעי מגוואי בסוף השטר ואע'פ שאין עוד עדים כנגדו מבחוץ ויאמר לא הנחתי זה החלק מבחוץ אחורי זו השיטה אלא להרבות עדים גם בזו השיטה כנגדה מאחוריה ולא נזדמן לי כן פירש רבינו חננאל ובספרים שלנו כתוב ומפיש בעדים מאבראי כלומר נגד אותה השיטה שיוסיף מבפנים יחתום עליה עדים כנגדה מבחוץ כדי למלאות כל השטר עדים לקיים כל הכתוב בתוכו מצד שני כנגדו ויאמר כדי לרבות עדים הוא דעבדי אע'פ שמקושר דיו בג' עדים אני נתכוונתי לפרסם הדבר והרביתי עדים הרבה וכהא דתנן <span class='mareimakom'>(גיטין דף פא:)</span> גט קרח הכל משלימין עליו כו' איזהו גט קרח כל שקשריו מרובים מעדיו אבל אם עדיו מרובים מקשריו שפיר דמי: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: עדים כסדרן כתיבי
txt:
<span class='five'>עדים כסדרן כתיבי. </span>מאחורי הכתב שאם השטר כתוב שתי שגם העדים חתומין שתי ואם הכתב כתוב ערב שגם העדים חתומין ערב והתחילו לחתום בתחלת השטר כנגד זכרון עדות שהיתה בפנינו כו' וכולן זה תחת זה א'כ ודאי יכול להוסיף ולזייף ולהחתים כדקאמרת: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: אלא מלמטה למעלה חתימי
txt:
<span class='five'>אלא מלמטה למעלה חתימי. </span>מתחילין לחתום מאחריו כנגד שיטה אחרונה זה תחת זה והולכין וחותמין לארכו של שטר ואם השטר כתוב ערב הן חותמין שתי וכן מפורש בגמרת ארץ ישראל גט פשוט עדיו לרחבו ומקושר עדיו לארכו וכיון שמתחילין לחתום כנגד שיטה אחרונה אין יכול להוסיף עוד ולזייף עוד מצד אחר שאין השטר מתקיים אלא מכנגד החתימות ולמעלה: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: ריעותא בשיטה אחרונה
txt:
<span class='five'>ריעותא בשיטה אחרונה. </span> שיש כתוב שם תנאי או פרעון המזיק לבעל השטר וגייז לה לההיא שיטה אחרונה ואף על גב דגייז ליה לראובן בהדיה החתום כנגדה מבחוץ הרי משתייר ביה בן יעקב עד ותנן דכשר בכך: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: a
trm: דכתב ביה ראובן בן בחד דרא
txt:
<span class='five'>דכתב ביה ראובן בן בחד דרא. </span>בשורה אחת ואי גייז ליה לראובן גייז ליה נמי לבן בהדיה ולא נשאר בלתי יעקב לבדו: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: b
trm: ודלמא סימנא שויה
txt:
<span class='five'>ודלמא סימנא שויה. </span>לא בשביל שיהא שם החותם כך אלא נהוג היה זה האיש לכתוב אותיות הללו לשם סימן כמו צורת חותם שבטבעתו שממנה מכירים שזה שלח חותם זה: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: b
trm: רב צייר כוורא
txt:
<span class='five'>רב צייר כוורא. </span>צורת הדג היה עושה בשטרות במקום חתימתו וכבר ידוע לעולם שזה הוא חתימתו ומועיל כחתימת שמו והמפרש טעם אמאי צייר כוורא וחרותא אינו אלא טועה ושמא על שם מעשיהם זה נהג לאכול דגים וזה נהג בתמרים וסימנא בעלמא היו עושים: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: b
trm: מר זוטרא אמר למה לך
txt:
<span class='five'>מר זוטרא אמר למה לך. </span>כל הני שינויי דחיקי לרבי ירמיה בר אבא הכי סבירא ליה שכל שטר מקושר ועדים חתומים מבחוץ אחורי הכתב לארכו מראשו לסופו בין מלמעלה למטה בין מלמטה למעלה ואין עדיו כלין בשיטה אחת פסול שצריך שיתחילו לחתום בשוה זה תחת זה ולסיים בשוה הלכך בין שמתחילין לחתום שלשתן כנגד שיטה אחרונה דהיינו מלמטה למעלה בין שמתחילין לחתום כנגד שיטה ראשונה ומסיימין בשיטה אחרונה אינו יכול לא להוסיף בסוף השטר שהרי אין חתימתם כנגד ההוא תוספת ולא למיגז ולקצר ריעותא דבסוף השטר דאי גייז חד מן העדים גייז כולהו כתב בפירוש רבינו חננאל ואע'ג דפריק ר' ירמיה כל מה דאקשו עליה מתני' כרב הונא דייקא דקתני רבי חנינא בן גמליאל אומר מקושר שכתבו עדיו מתוכו כשר שיכול לעשותו פשוט ואליבא דרב ירמיה דאמר מקושר עדיו מלמטה למעלה חותמין לא יתכן להעשות המקושר פשוט ואי קשיא לך אי הכי אפי' לרב הונא אפי' פשוט שכתבו עדיו מאחוריו יהא כשר שיכול לעשותו מקושר הא ל'ק דהא תנן פשוט עדיו שנים ואם תעשהו מקושר המקושר בשני עדים פסול הוא אבל המקושר שעדיו שלשה אם יש עדים בתוכו אפי' אלף כשר הוא ועוד המקושר אם תעשהו פשוט נמצא מאוחר כדלקמן וכשר ואם תעשה הפשוט מקושר יהיה מוקדם והמוקדם פוסל: הכי גרסינן בפירוש רבינו חננאל 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: b
trm: כל המחקין כולן צריך שיכתוב קיומיהון
txt:
<span class='five'>כל המחקין כולן צריך שיכתוב קיומיהון. </span>ולא גרס ודין ופירוש כל המחקין שאינן במקום שריר וקיים דאמרי' לעיל דכשרים צריך לקיימן בסוף השטר לפני שריר וקיים שאם אינן מקויימין איכא למימר שמחק וזייף והגיה כרצונו לאחר שנכתב השטר ולאחר שחתמו העדים: 


lvr: 43
pgn: 161
dfh: b
trm: וצריך שיחזור כו'
txt:
<span class='five'>וצריך שיחזור כו'. </span>זהו שאנו כותבין בסוף השטר וקנינא מן פלוני בר פלוני לפלוני ככל מה דכתב ומפרש לעיל כו' דהיינו שמפרש וכופל הענין הכתוב למעלה והאי וצריך שיחזור הכי מפרשינן לה וצריך שלא יהא כתוב בסוף השטר בשיטה אחרונה שום דבר חידוש ושום תנאי שהשטר תלוי בו שאינו כתוב למעלה לפי שלא נלמד משיטה אחרונה כדמפרש לקמן ונמצא שיתקיים השטר העליון בלא התנאי ויגבה בו שלא כדין אע'פ שלא נתקיים התנאי אלא בדברים שאין לנו צורך בהן ללמוד ממנו יסיים שטרו כגון מענינו של שטר ומעתה לא נפסיד כלום אם לא נלמד משיטה אחרונה שהרי כבר מפורש למעלה מה שכתב בשיטה אחרונה:  אמר


lvr: 43
pgn: 162
dfh: a
trm: אמר רב עמרם לפי שאין למדין משיטה אחרונה
txt:
<span class='five'>אמר רב עמרם לפי שאין למדין משיטה אחרונה. </span>מפני שאין העדים יכולין לקרב חתימתן כ'כ בסמוך בסוף השטר ומניחין ריוח בין השטר לחתימתן ויכול אדם לזייף ולהוסיף בינתים שיטה אחת והלכך תקון רבנן לחזור מענינו של שטר בשיטה אחרונה לבלתי שיכתב בה דבר הצריך שהרי אם זייפו והוסיפו לאחר זמן אין אנו מפסידין כלום אם לא נלמד הימנה שהרי כבר כתוב כל זה למעלה וגם אם זייפו ויוסיפו בשיטת החלק שאחר ענינו של שטר שבשיטה אחרונה בין השטר לעדים לא מעלה ולא מוריד שהרי אין למדין משיטה אחרונה ובשאין כתוב בשטר שריר וקיים מיירי כן נראה בעיני טעם הדבר ופירושו ועיקר: 


lvr: 43
pgn: 162
dfh: a
trm: הרחיק את העדים שני שיטין מן הכתב פסול
txt:
<span class='five'>הרחיק את העדים שני שיטין מן הכתב פסול. </span>אם אין כתוב בו שריר וקיים אפי' יש עדים שלא נוסף בו דבר זיוף מכל מקום האי שטרא חספא בעלמא הוא שלא נעשה כתקון חכמים וכמלוה על פה דמיא: 


lvr: 43
pgn: 162
dfh: a
trm: אלא לאו ש'מ אין למדין משטה אחרונה
txt:
<span class='five'>אלא לאו ש'מ אין למדין משטה אחרונה. </span>הלכך הרחיק שני שיטין פסול שיכול לזייף שני שטין ונלמוד מן הראשונה:  אלא


lvr: 43
pgn: 162
dfh: b
trm:
היו ארבעה או חמשה עדים חתומים על השטר  ונמצא שנים הראשונים קרובים או פסולים תתקיים עדות בשאר מסייע ליה לחזקיה דאמר מילאהו בקרובים כשר

txt:
<span class='five'>היו ארבעה או חמשה עדים חתומים על השטר  ונמצא שנים הראשונים קרובים או פסולים תתקיים עדות בשאר מסייע ליה לחזקיה דאמר מילאהו בקרובים כשר. </span>פירוש אם היה בין הכתב לעדים חלק כשיעור שני שיטין ומילא מקום החלק בקרובים השטר ההוא כשר ומקיימין אותו משאר העדים שבו ולא נמצאו דברי חזקיה בפירוש בגמרא וי'ל בגט קרח מדבר חזקיה ונראין דברי חזקיה כדברי ר' עקיבא דתנן במסכת גיטין <span class='mareimakom'>(דף פא:)</span> גט קרח הכל משלימין עליו כדברי בן ננס ר'ע אומר אין משלימין אלא קרובים הראויים להעיד במקום אחר כך פירש רבינו חננאל ולי נראה לשון הראשון שסוף הברייתא דקתני היו עליו ארבעה או חמשה כו' ודאי מעין תחלתה מיירי במילוי שני שיטין הפוסלים את השטר כדקתני רישא ובא לומר שמילוי קרובים מכשירו והיינו דקאמר מסייע ליה לחזקיה דאיירי נמי במילוי שני שיטין של חלק דאי ברייתא בעלמא מיירי בלא מילוי שני שיטין ולאורויי דין עדים פסולים שיתקיים העדות בשאר ליתנייה במסכת מכות <span class='mareimakom'>(דף ו.)</span> גבי ההיא פלוגתא דרבי ורבי יוסי (הגלילי) דפליגי התם בדיני ממונות אם תתקיים העדות בשאר אם לאו וחזקיה נמי אם בגט קרח מיירי מה צריך סיוע מן הברייתא ממתני' דגיטין דבן ננס ור'ע יכול לסייעו ותו חזקיה מתני' דגיטין אתא לאשמועינן בתמיה: 


lvr: 43
pgn: 162
dfh: b
trm: שהרי סוכה
txt:
<span class='five'>שהרי סוכה. </span>בהיות בה אויר שלשה טפחים פסולה ואם מילאו בסכך פסול כגון בדבר המקבל טומאה הוכשרה הסוכה שאין סכך פסול פוסל אלא בארבעה טפחים ורב יהודאי גאון נמי מוקי לה להא דחזקיה בהלכות עדות שלו כגון דהוה קרוב חתים ברישא כי היכי דלא תקשי אדרב נחמן דאמר במסכת מכות אפילו בדיני ממונות נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה דהיכא דחתים קרוב ברישא מוכחא מילתא דלכבוד עביד ולא לעדות חתמיה ובהא כ'ע מודו והכי תניא בתוספתא <span class='mareimakom'>(פ'ז דגיטין)</span> שטר שחתמו עליו חמשה ונמצאו שלשה הראשונים קרובים או פסולים תתקיים העדות בשאר:  הן


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: הן ואוירן
txt:
<span class='five'>הן ואוירן. </span>שיעור כתיבת השיטין ואויר חלק בינתים נפסל אבל פחות מיכן אינו נפסל: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: דאי סלקא דעתך הן ולא אוירן למאי חזיא
txt:
<span class='five'>דאי סלקא דעתך הן ולא אוירן למאי חזיא. </span>והלא ניכר הזיוף לפי שצריך לכתוב אותיות דקות יותר משאר אותיות השטר כדי לתת חלק בין שיטה לשיטה ואם יכתוב כתיבה גסה גם עתה ניכר הזיוף שאין חלק בינתים כשאר שיטות שבשטר: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: מאי טעמא כל דמזייף לאו לגבי סופר אזיל
txt:
<span class='five'>מאי טעמא כל דמזייף לאו לגבי סופר אזיל. </span>אולי לא יאבה לו ולא ישמע אליו לאורועי נפשיה אלא עושה בצינעא בתוך ביתו ואינו יודע לכוין ידו בכתיבה דקה כמו הסופר: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: כגון לך לך זה על גב זה
txt:
<span class='five'>כגון לך לך זה על גב זה. </span>לא אתא לאיפלוגי אדחזקיה אלא ודאי בכתב ידי עדים משערין כתיבת שני השיטין חלק ועדיין צריך אויר בין שיטה לשיטה מלבד עובי הכתיבה כדי שאם יהיו שני לך בשני השיטין זה בעליונה וזה בתחתונה צריך שלא יגע משך גובה הלמ'ד של לך התחתון להגיע בך' של לך העליון דהא זימנין  דמינהדדי בהדי הדדי ך' דשיטה עליונה ולמ'ד דשיטה תחתונה: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: אלמא קסבר שני שיטין וד' אוירין
txt:
<span class='five'>אלמא קסבר שני שיטין וד' אוירין. </span>שני אוירות בין שני השיטין משום כ' דעליונה ולמ'ד דתחתונה ואויר למעלה משיטה עליונה בשביל גובה למ'ד של לך העליון ואויר למטה מן השניה בשביל לך התחתון ולך לך זה על גב זה לאו דוקא שתהא למ'ד כנגד למ'ד וכ' כנגד כ' אלא כדפרישית שזה למעלה בעליונה וזה למטה בתחתונה: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: ושלשה אוירין
txt:
<span class='five'>ושלשה אוירין. </span>דבין שני השיטין די לנו באויר אחד שיכול לאמן את ידו להרחיק ראש הלמ'ד דתחתונה מכנגד רגל כ' העליונה: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: ברוך בן לוי
txt:
<span class='five'>ברוך בן לוי. </span>שני אוירין איכא הכא אחד למעלה בשביל למ'ד דלוי וחד למטה בשביל כ' דברוך: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: אמר רב לא שנו
txt:
<span class='five'>אמר רב לא שנו. </span>שני שיטין דפסול אא'כ הרחיק בין העדים לשטר אבל אם הוא בין העדים לקיום הנקרא אשרתא על שם ואישרנוהו וקיימנוהו הכתוב בו כגון שטר שכתב בו הנפק דהיינו אשרתא אפילו הרחיק יותר משני שיטין כשר כדמסיק ואזיל במטשטשו בדיו וסתם ב'ד אטיוטא לא חתימי אלא אעיקרו של שטר: ומשני 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: דמטייט ליה
txt:
<span class='five'>דמטייט ליה. </span>כלומר מלכלכו בדיו ואין יכול לכתוב בו שום זיוף אבל אם בא הנפק לפנינו ויש בו שני שיטין חלק בלא טיאוט פסול הוא שלא נעשה כתיקון חכמים: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: אטיוטא חתימי
txt:
<span class='five'>אטיוטא חתימי. </span>ולא אעיקר של שטר כדאמרי' בגיטין <span class='mareimakom'>(דף פז.)</span> חיישינן שמא אשאילת שלום שכתב בשטר חתמו ולא אעיקרו של שטר הכא נמי כך מעידין בפנינו אטייט בדיו ונמחק כדי שלא יחשדו בבעל השטר: ומשני 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: בי דינא אטיוטא
txt:
<span class='five'>בי דינא אטיוטא. </span>אין דרכן לחתום אבל עדים הכל מצויין לחתום ואפי' עמי הארץ ואתי למיחתם אטיוטא: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: וניחוש דלמא גייז ליה
txt:
<span class='five'>וניחוש דלמא גייז ליה. </span>לשטר העליון לגמרי ומחיק ליה לטיוטא וכתב הוא והלוואתו ועדיו מזוייפין על המחק: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: a
trm: דאמר רב שטר הבא הוא ועדיו על המחק כשר
txt:
<span class='five'>דאמר רב שטר הבא הוא ועדיו על המחק כשר. </span>דמה לי אם חתמו עדים על קלף חלק או על הקלף שחור הואיל ואנו מכירין חתימת ידיהן וגם העליון לא נמחק אלא פעם אחת כמו מקום שהעדים חותמין בו וגבי אשרתא אע'פ שאין אנו מכירין ידי עדים שלמעלה שעל המחק נסמך על אשרתא שאחריו שמתקיימת עדותן והלכך יכול למחוק הטיוטא ולזייף עדים:  הניחא


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: הניחא לרב כהנא דמתני לה
txt:
<span class='five'>הניחא לרב כהנא דמתני לה. </span>להא דהוא ועדיו על המחק משמיה דשמואל איכא למימר דלרב הוי פסול ולא תקשה לרב: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: אלא לרב טביומי כו'
txt:
<span class='five'>אלא לרב טביומי כו'. </span>והך קשיא בכל השטרות שיש בהו הנפק יכול להקשות ואפי' היכא דליכא שני שיטין חלק בין עדים לשטר אשרתא שהרי יכול לזייף כל שטר העליון עם העדים ולכתוב ולחתום על המחק מה שירצה: ומשנינן 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: קסבר רב כל כי האי גוונא
txt:
<span class='five'>קסבר רב כל כי האי גוונא. </span>כלומר כל שטר שיש בו הנפק והוא ועדיו על המחק לא סמכינן אאשרתא ולא תתקיים אלא בהכרת ידי עדים הכתובים על המחק והלכך הרחיק שני שיטין את האשרתא מן העדים מלמעלה וטייטו כשר וסמכינן אאשרתא דהא לא כתיבי הוא ועדיו על המחק דנימא כי האי גוונא אין מקיימין ובית דין אטיוטא לא חתימי אלא אעיקר השטר הלכך כשר השטר והאשרתא: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: אלא בין העדים לשטר אבל בין העדים לאשרתא אפי' שיטה אחת פסול
txt:
<span class='five'>אלא בין העדים לשטר אבל בין העדים לאשרתא אפי' שיטה אחת פסול. </span>ואע'ג דמטייט ומפרש טעמא דרבי יוחנן דקסבר שטר שכתוב כולו בשיטה אחת וגם העדים חתומין באותה שיטה כשר ויכול לחתוך את העליון ויכתוב שטר ועדים פסולים באותה שיטה ואנו נסמוך אאשרתא לקיימן ואם השטר כולו בשיטה אחת והעדים בשיטה אחרת פסול ונראה בעיני טעמו של דבר הוא ועדיו בשיטה אחת כשר דלא פלוג רבנן בין שטר גדול לשטר קטן שיהא קטן פסול יותר מן הגדול אבל אם כולו בשיטה אחת ועדיו בשיטה אחרת פסול והיינו טעמא דאמרינן לעיל הרחיק שיטה אחת חלק בין שטר לעדים כשר וטעמא כדמסקינן אין למדין משיטה אחרונה ואם אתה אומר כשר היכא דהשטר בשיטה אחת ועדיו בשיטה אחרת איכא למיחש דגייז ליה לעילאי וכתב בההיא שיטה חלק מאי דבעי וחתמי סהדי: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: קסבר ר' יוחנן
txt:
<span class='five'>קסבר ר' יוחנן. </span>שטר הבא לפנינו בשיטה אחת ועדים בשיטה אחרת תחתיה פסול כדפרישית טעמא משום דאין למדין משיטה אחרונה כדאמרינן לעיל: 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: ודלמא
txt:
<span class='five'>ודלמא. </span>היינו הך פירכא דגייז ליה לעילאי וכתב מאי דבעי וחתימי סהדי והכי פריך וניחוש ודלמא הך חלק שהיתה בין שטר לעדים זייף בה וחתך את השטר מלמעלה ודלמא כתיב בההיא שיטה חלקה שהכשרנו בין השטר לעדים כל מאי דבעי וחתים נמי סהדי בההיא שיטה ונמצא שטר הבא הוא ועדיו בשיטה אחת וכשר והעדים שלמטה של שיטה ההיא אומר הוספתים על הראשונים לפרסם את הדבר יותר: ומשני 


lvr: 43
pgn: 163
dfh: b
trm: כל כי האי גוונא כו'
txt:
<span class='five'>כל כי האי גוונא כו'. </span>כלומר כשיוציא לפנינו שטר הבא הוא ועדיו בשיטה אחת ויש בה עוד תחת אותה שיטה עדים אחרים אין מקיימין אותו אלא מן העדים החתומים עמו בשיטה אחת:  וא'ת


lvr: 43
pgn: 164
dfh: a
trm: וא'ת
txt:
<span class='five'>וא'ת. </span>והלא חוזר הוא ומוחק את השטר וזייף וחתמי סהדי ומשני אין דומה חתימת העדים שחתום על המחק שנמחק פעם אחת לכתיבת השטר הכתוב על נמחק שתי פעמים ויהא ניכר הזיוף: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: a
trm: וניחוש דלמא שדי
txt:
<span class='five'>וניחוש דלמא שדי. </span>בעל השטר דיותא בקלף במקום חתימת העדים קודם שחתמו ומחקו וחזר וכתב על כל הקלף ומחקו כולו וחתמו העדים בקלף שנמחק שתי פעמים והשטר נכתב על המחק פעם אחת וכי הדר מחיק ליה כדי לכתוב עליו זיוף הוה ליה נמחק שתי פעמים כמו שנמחק מקום חתימת העדים שתי פעמים: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: a
trm: השתא נמי
txt:
<span class='five'>השתא נמי. </span>חוזר עוד ומוחק ומזייף [ומקשינן והא אמרת אינו דומה כו'] ומשני הני מילי היכא דחתמי סהדי על המחק כיון שיש שני מיני מחקים בשטר אחד זה אצל זה יכול להכיר מי נמחק יותר מחבירו: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: a
trm: ונקבל חתימת ידייהו בבי דינא
txt:
<span class='five'>ונקבל חתימת ידייהו בבי דינא. </span>שלא יפסיד בעל השטר עדות של עדיו ואחר כך נמחוק ונכתוב בההיא מגילתא גופא ונדמייה: אית ספרים דגרסינן בהו 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: a
trm:
ונישהייה אמר רבי ירמיה חוששין לב'ד טועין </span> ולא ידעו לדקדק כל כך או להשהותו להכשיר שטר פסול הלכך פסקוהו למילתיה ופסלו כל שטר שעל המחק ועדיו על הנייר ואית דלא גרסי ונשהייה וגרסי רבי ירמיה אומר חיישינן לב'ד טועין ואין נותנין לב לדמות ולמחוק ובמקום תירו

txt:
<span class='five'>ונישהייה אמר רבי ירמיה חוששין לב'ד טועין </span> ולא ידעו לדקדק כל כך או להשהותו להכשיר שטר פסול הלכך פסקוהו למילתיה ופסלו כל שטר שעל המחק ועדיו על הנייר ואית דלא גרסי ונשהייה וגרסי רבי ירמיה אומר חיישינן לב'ד טועין ואין נותנין לב לדמות ולמחוק ובמקום תירוץ רב הושעיא תירץ רב ירמיה כך: <span class='five'>השיב רבי לדברי רבי חנינא בן גמליאל. </span>שאמר מקושר יכול לעשותו פשוט:  והלא


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: והלא אין זמנו של פשוט כזמנו של מקושר
txt:
<span class='five'>והלא אין זמנו של פשוט כזמנו של מקושר. </span>דאילו זמנו של פשוט אם נכתב בשנה ראשונה שעמד המלך אין מונין לו אלא שנה שתים מונין לו שתים אבל מקושר אם מלך שנה כותבין בשטר שתים שתים מונין לו שלש כלומר מקדימין לו שנה שהרי מנהג האומה כדלקמן להקדים למלך שנה ושמא לכבוד המלך היו עושין כלומר כבר החזיק במלכותו שתי שנים וחכמים תקנו לכתוב במקושר כמנהג האומה כדי לתת חילוקים הרבה וחומרות במקושר משום תקנת הכהנים הקפדנים כדאמרי' לעיל כדי שלא יהא נוח לגרש נשותיהן: ומקשינן 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: דלמא יזיף ליה במקושר
txt:
<span class='five'>דלמא יזיף ליה במקושר. </span>דמוסיף ליה שתא ופרעיה בתוך שנתו וא'ל אירכס לי שטרא וכתיב ליה שובר ובתר הכי משוי ליה פשוט וא'ל בתר דכתבית לך האי שובר הדרת ויזפת מינאי ושטר שלי מוכיח דזמנו בתר זמן השובר ופרקינן אין כותבין שובר ולעולם לא פרע ליה עד דקרע (ליה) לשטרא ופלוגתא היא לקמן בפירקין בכתיבת השובר: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: והא ההוא דאתא לקמיה דרבי
txt:
<span class='five'>והא ההוא דאתא לקמיה דרבי. </span>בשנה ראשונה של מלך וכתוב בו שתים ואמר רבי מאוחר הוא זה: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: כך מנהגה כו'
txt:
<span class='five'>כך מנהגה כו'. </span>דרבנן תקון במקושר כי ההוא מנהג להפריד מצות וחוקים בין פשוט למקושר כדאמרן בריש פירקין: ומשני 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: דהוה כתב ביה בשנת פלוני ארכן
txt:
<span class='five'>דהוה כתב ביה בשנת פלוני ארכן. </span>לוה פלוני מפלוני ולא הוה כתב ביה כמה שנים למלכותו של אותו מלך או ראשונה או שניה או שלישית ארכן זה מלך ובשנה ראשונה קורין לו ארכן כדלקמן לפי שעתה מתוקן הוא כמו אריך או לא אריך <span class='mareimakom'>(סוכה דף מד:)</span> וכמו וערות מלכא לא אריך לנא למחזא <span class='mareimakom'>(עזרא ד)</span> לא נאה ויפה לנו לראות ערותו של מלך וחרפתו: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: יבדוק אימתי עמד ארכן במלכותו
txt:
<span class='five'>יבדוק אימתי עמד ארכן במלכותו. </span>כי בשנה ראשונה של מלכותו נכתב שטר זה ומההיא שתא טרפי בעלי חובות ללקוחות: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: דאריך במלכותו
txt:
<span class='five'>דאריך במלכותו. </span>כלומר לאחר שהאריך ומלך כמה שנים לוה פלוני זה מפלוני ולא יטרפו לקוחות אלא מיכן ולהבא: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: ודלמא עבורי עברוהו
txt:
<span class='five'>ודלמא עבורי עברוהו. </span>ממלכותו והדר אמלכוהו לסוף שנתים ושלש ומיקרי נמי ארכן ושמא השטר נכתב כשמלך בשניה ואמאי יגבה מזמן ראשון: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: ת'ר הריני נזיר הינא סומכוס אומר הינא אחת
txt:
<span class='five'>ת'ר הריני נזיר הינא סומכוס אומר הינא אחת. </span>כלומר אם לא פירש כמה נזירות נזר ואמר הריני נזיר הינא היינו נזירות אחת לשלשים יום וכולם הינא דיגון טריגון כולן לשון לעז שלנו הם: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: הרי כאן ארבע
txt:
<span class='five'>הרי כאן ארבע. </span>והיינו מרובע אבל בית עגול כולו קיר אחת ומראהו שפל מן הקיר לגופיה אתא. ובפירוש רבינו חננאל כיוצא בו אמור אין לו להקב'ה בעולמו אלא יראת השם שנאמר <span class='mareimakom'>(איוב כח)</span> הן יראת ה' שכן בלשון יוני קורין לאחת הינא ושמא בספריהם כתובה: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: חזא ביה בבישות
txt:
<span class='five'>חזא ביה בבישות. </span>כסבור שהוא כתבו וברצונו לא היו עושין מקושר אלא פשוט לפי שטועים בו א'נ לפי שהיה מובלע בין קשריו יותר מדאי שרבי עצמו טעה בו: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: כלך מלשון הרע הזה
txt:
<span class='five'>כלך מלשון הרע הזה. </span>כלומר לא היה לך להטיל אשמה עליו היה לך לומר איני כתבתיו: 


lvr: 43
pgn: 164
dfh: b
trm: עיון תפלה
txt:
<span class='five'>עיון תפלה. </span>יש מפרשין שלאחר שהתפלל דן בלבו שישלם לו הקב'ה שכרו ויעשה הקב'ה צרכיו וישמע תפלתו לפי שהתפלל בכוונה:  אבק


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: אבק לשון הרע
txt:
<span class='five'>אבק לשון הרע. </span>כגון דאמרי נורא בי פלניא בערכין <span class='mareimakom'>(דף טו:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: רוב בגזל
txt:
<span class='five'>רוב בגזל. </span>רוב בני אדם חשודין על הגזל כעין גזל שמורין להתירא במשא ובמתן לעכב איש מריוח הראוי לו לחבירו: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: ות'ק לית ליה מנהגא דמדינה
txt:
<span class='five'>ות'ק לית ליה מנהגא דמדינה. </span>בתמיה אם רבן שמעון בן גמליאל בא לומר שדיני פשוט ומקושר המפורשין לתנא קמא אם יש מדינה שנהגו לשנות דינם בענין אחר הכל כמנהג המדינה והלא תנא קמא נמי מודה בהא: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: אמר אביי באתרא דנהיגי כו'
txt:
<span class='five'>אמר אביי באתרא דנהיגי כו'. </span> אתא לפרש אביי באיזה מנהג המדינה מצו לפלוגי תנא קמא ורבן שמעון: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: מר סבר קפידא
txt:
<span class='five'>מר סבר קפידא. </span>ואע'ג דמנהג המדינה בין בפשוט בין במקושר כיון דאמר ליה בפשוט קפידא הוא ויפסל המקושר ורבן שמעון סבר הכל כמנהג המדינה כלומר מראה מקום הוא לו שאם טורח לו לכתוב מקושר יכתוב פשוט ומיהו אם יכתוב מקושר טפי ניחא ליה שהרי מנהג המדינה בשניהם: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: אם הטעה לשבח
txt:
<span class='five'>אם הטעה לשבח. </span>בקדושין האומר התקדשי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב אבל בשבח יוחסין על מנת שאני לוי והוא כהן לא אמר ר' שמעון מקודשת דהא מציא היא למימר מסאנא דרב מכרעי לא בעינא הטעה לשבח היינו מראה מקום מתרצה בשל כסף וכ'ש בשל זהב ובמתקדשת על ידי שלוחה מוקמינן לה התם: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: ור'א מכשיר
txt:
<span class='five'>ור'א מכשיר. </span>דסבר מראה מקום הוא לו לטרוח וללכת בשבילה עד אותו מקום ואם יחפוץ ללכת יותר תבוא עליו ברכה: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: אמר אביי לא נצרכא
txt:
<span class='five'>אמר אביי לא נצרכא. </span>למיתני עד אחד בפשוט פסול אלא היכא דקמסייע ליה עד אחד בעל פה ואתא מתני' לאשמועינן דלא סמכינן אשטרא לטרוף מלקוחות דשני עדים הכתובים בשטר הוא דמפקי ליה לקלא ואינו אלא כמלוה על פה וטרפה מבני חרי כדין המלוה את חבירו בעדים בלא שטר וגם הלוה יכול לומר פרעתי ולא יכול המלוה לטעון ללוה היה לך לקרוע שטר שבידי מכיון שלא נעשה כתיקון חכמים לא חשבו הלוה ולא נזכר לשואלו למלוה: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: a
trm: אמימר אכשר בעד אחד בכתב
txt:
<span class='five'>אמימר אכשר בעד אחד בכתב. </span>וכתב ידו מקויים ממקום אחר בעדים ועד אחד נמי בעל פה מסהיד על אותה מלוה ונראה בעיני דלגמרי מכשיר אפילו לטרוף מלקוחות כאילו נחתמו שני עדים דעד אחד בשטר ועד אחד בעל פה מפקי ליה לקלא ונראים הדברים כן דסתם מכשיר לגמרי משמע: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: הא קמ'ל
txt:
<span class='five'>הא קמ'ל. </span>מתני' דקתני פשוט שכתוב בו עד אחד פסול שילמד מקושר ממנו ולהכי תנייה לעד אחד למימרא מה עד אחד פסול דאורייתא כדכתיב <span class='mareimakom'>(דברים יט)</span> לא יקום עד אחד באיש כו' אף שנים שבמקושר הטילו עליו חכמים פסולא דאורייתא ואם גט אינה מגורשת ואם שטר מלוה הוא אינו טורף ממשעבדי אבל אם יש שם עד אחד בעל פה עם עד אחד החתום בשטר אז יהיה השטר כשר לגמרי דמצטרפין: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: תדע דשלחו ליה כו'
txt:
<span class='five'>תדע דשלחו ליה כו'. </span>ושלח להו דמצטרפין דשלחו ליה חכמים לר' ירמיה לבתר דאפקוהו מבי מדרשא כדאמר בפרק לא יחפור <span class='mareimakom'>(לעיל דף כג:)</span> אפקוה לר' ירמיה מבי מדרשא ועל דא עיילוהו כדאמרינן במסקנא: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: אליבא דת'ק דר' יהושע בן קרחה כו'
txt:
<span class='five'>אליבא דת'ק דר' יהושע בן קרחה כו'. </span>פלוגתייהו בסנהדרין בפרק זה בורר <span class='mareimakom'>(דף ל.)</span> דתניא אין עדותן מצטרפת בב'ד עד שיראו שניהם כאחד רבי יהושע בן קרחה אומר אפי' בזה אחר זה אין עדותן מתקיימת עד שיעידו שניהם כאחד רבי נתן אומר שומעין דבריו של זה היום וכשיבא חבירו למחר שומעין דבריו והני שני מחלוקות של ר'י בן קרחה ורבנן ודרבי נתן ורבנן התם מפרש טעמא איבעית אימא קרא ואב'א סברא: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: השתא
txt:
<span class='five'>השתא. </span>השנים החתומים בשטר ורוצין אנו לקיים עדותן בשטר שהן חתומין בו או שנים בעל פה לענין לגבות ממון בעדותן בלא שטר אין מצטרפין אם לא שראו שניהם כאחד את עדותן ואע'ג דממה נפשך תרוייהו אחד מנה קא מסהדי: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: אליבא דר' יהושע
txt:
<span class='five'>אליבא דר' יהושע. </span>שנים בכתב ושנים בעל פה מצטרפין אפי' אם בזה אחר זה ראו עדותן אבל אם עד אחד בכתב כו': 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: אמר ליה
txt:
<span class='five'>אמר ליה. </span>רב אשי לאמימר אנן הכי מתנינן לה כו' ולא תקשי מיניה לאביי דאמר אין מצטרפין: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: אליבא דת'ק דרבי נתן
txt:
<span class='five'>אליבא דת'ק דרבי נתן. </span>למעלה פירשתיה ובשראו שניהם כאחד אפס לא העידו בבית דין כאחד בהכי פליגי רבי נתן ורבנן: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: ומת אחד מהן
txt:
<span class='five'>ומת אחד מהן. </span>לאחר שהעידו העדים על חתימת ידם בפני שלשה ואין קיום השטר אלא בג' דבעינן ב'ד לקבל העדות: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: וחד ליתוהי
txt:
<span class='five'>וחד ליתוהי. </span>דלא מתחזי כשיקרא מאי דכתיב ברישא במותב תלתא הוינא ובסופו לא נחתמו אלא שנים: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: על דא עיילוהו
txt:
<span class='five'>על דא עיילוהו. </span>שהשיב להם כהוגן דהא דאפקוהו ששאל שלא כהוגן רגלו אחת חוץ לתחום ורגלו אחת בתוך התחום ועל דא אפקוהו מבי מדרשא בפרק לא יחפור והשתא הוא דעיילוהו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: כתוב בו
txt:
<span class='five'>כתוב בו. </span>בשטר מלוה זוזים מאה דאינון עשרים סלעים לוה פלוני מפלוני ואף על פי שמאה זוזי הרי הן (בכלל) כ'ה סלעים אין למלוה אלא (מנה) כ' זוזים דיד בעל השטר על התחתונה והמוציא מחבירו עליו הראיה ושמא כך פי' מאה זוזים גרועים וחסירים שאינן שוין אלא כ' סלעים: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: אין לו אלא מנה
txt:
<span class='five'>אין לו אלא מנה. </span>מאה זוזים שיש לפרש כך זוזים מאה דאינון תלתין סלעים קלים שאינן שוין אלא כ'ה סלעים דיד בעל השטר על התחתונה הסלע ארבעה דינרין המנה כ'ה סלעים: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: דרכונות
txt:
<span class='five'>דרכונות. </span>בלע'ז קינונ'ש והם דרכמונות שבספר עזרא <span class='mareimakom'>(ב)</span> : 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: למה כותבין את העליון
txt:
<span class='five'>למה כותבין את העליון. </span>הואיל ובסוף השטר חוזר וכופל את דבריו שכותבין ושונין אחריות ממון זה כך וכך קבלתי עלי ועל ירתיי כו': <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: כסף דינרין או דינרין כסף אין פחות משני דינרין כסף
txt:
<span class='five'>כסף דינרין או דינרין כסף אין פחות משני דינרין כסף. </span>לוה דהכי משמע כסף שני דינרין לוה פלוני מפלוני: 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: כסף בדינרין אין פחות משני דינרין זהב כסף
txt:
<span class='five'>כסף בדינרין אין פחות משני דינרין זהב כסף. </span>דכסף בדינרין משמע כסף לוה פלוני מפלוני שוה שני דינרין של זהב וכדמפרש לקמן שכתוב כסף בדינרי משמע בדינרי זהב אבל בדינרין היינו שני דינרין של כסף (אין פחות מכסף בשוה שני דינרין של זהב): 


lvr: 43
pgn: 165
dfh: b
trm: זהב בדינרין אין פחות משוה שני דינרין של כסף
txt:
<span class='five'>זהב בדינרין אין פחות משוה שני דינרין של כסף. </span>אותו זהב שלוה וכדמפרש לקמן דדינרין משמע של כסף:  פריטי


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: ודלמא בתרי דינרי דהבא פריכא קאמר ליה
txt:
<span class='five'>ודלמא בתרי דינרי דהבא פריכא קאמר ליה. </span>כלומר זהב בדינרין תרוייהו בזהב מיירי אלא שזה מטבע ואידך הוי דהבא פריכא והכי קאמר דהבא פריכא בשוה שני דינרין זהב לוה פלוני מפלוני: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: אי הכי רישא נמי
txt:
<span class='five'>אי הכי רישא נמי. </span>בין דאידך ברייתא קמייתא דקתני כסף בדינרין אין פחות מבשני דינרין דדהב כסף נימא יד בעל השטר כו' והוה לנו לפרש גרוטאות כסף בשני דינר כסף ובין דהך מתניתא דקתני דהב דינרין ודינרין דהב אין פחות משני דינרין זהב נימא אין פחות משוה שני דינרין כסף זהב: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: דתנן
txt:
<span class='five'>דתנן. </span>בשילהי פרק קמא דכריתות האשה שיש עליה ספק חמש לידות חמש פעמים הפילה ספק רוח ספק ולד: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: ספק חמש זיבות
txt:
<span class='five'>ספק חמש זיבות. </span>כגון מקולקלת למניינה וראתה חמשה חדשים שלשה ימים רצופים בכל חדש ספק בימי נדה ספק בתוך אחד עשר יום שבין נדה לנדה שהם ימי זיבה וחייבת בקרבן: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: מביאה קרבן אחד
txt:
<span class='five'>מביאה קרבן אחד. </span>ליטהר מטומאתה תור לעולה ותור לחטאת ואינו נאכל דחטאת העוף בא על הספק ואינו נאכל כדנפקא לן ממתני' דרבי יוסי בר' חנינא במסכת נזיר <span class='mareimakom'>(דף כט.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: ואין השאר עליה חובה
txt:
<span class='five'>ואין השאר עליה חובה. </span>שבקושי התירו להביא חטאת העוף על הספק כדי לטהרה מספק טומאתה משום דההיא חטאת אזלא לקבורה וכיון דמיטהרא בקרבן אחד כדאמרינן במסכת כריתות דומיא דאשה טמאה דמיחייבא חמש טבילות ובטבילה אחת מטהרת תו לא מייתי חטאת מספק להביאו לבית הפסול: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: והשאר עליה חובה
txt:
<span class='five'>והשאר עליה חובה. </span>וכגון שילדה לאחר מלאת אבל על הלידה שבתוך מלאת נפטרת בקרבן אחד על שניהם ומזאת תורת היולדת נפקא לן בפרק ארבעה מחוסרי כפרה <span class='mareimakom'>(כריתות דף ט:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: a
trm: ואין השאר עליה חובה
txt:
<span class='five'>ואין השאר עליה חובה. </span>טעמא דר' שמעון ור' עקיבא דאמרי התם תאמר על אחת ותיפטר מפרש התם בפרק קמא:  ועמדו


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: ברבעתים
txt:
<span class='five'>ברבעתים. </span>ברביעית דינר שני תורין ברובע דינר דהיינו מ'ח פרוטות דקצ'ב פרוטות יש בדינר בפ'ק דקדושין <span class='mareimakom'>(דף יב.)</span> והכי מפרש בד' מחוסרי כפרה <span class='mareimakom'>(כריתות י:)</span> ודכוותה אשכחן במסכת מעשר שני <span class='mareimakom'>(פ'ב מ'ט ע'ש)</span> ב'ש אומרים בריבעא כסף ובריבעא מעות דהיינו ריבעא דינר: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: ת'ר ילמד תחתון מן העליון באות אחת
txt:
<span class='five'>ת'ר ילמד תחתון מן העליון באות אחת. </span>שחסר מן התחתון כגון חנן מחנני ענן מענני: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: והוה ליה רובא דשמא
txt:
<span class='five'>והוה ליה רובא דשמא. </span>דכולי האי ודאי לא ילפינן מעליון ששתי אותיות לא חיסר הסופר וינתן הממון למי ששמו כך כמו שכתוב בתחתון: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: ספל מלמעלה
txt:
<span class='five'>ספל מלמעלה. </span>ספל אדירים <span class='mareimakom'>(שופטים ה)</span> הפקיד פלוני לפלוני: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: קפל מלמטה
txt:
<span class='five'>קפל מלמטה. </span>טליתות שראויין לקפל ויש פותרין גימטריא הוא ספל וקפל והבל הוא והוא הדין לכל הכלים דעלמא אלא הכי נקט משום דבעי עלה במסקנא קפל מלמעלה וספל מלמטה כו': 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: תיקו
txt:
<span class='five'>תיקו. </span>והמוציא מחבירו עליו הראיה דכיון דמסתפק דינא לבי דינא היאך יוציאו מיד המחזיק ולא דמי לממון המוטל בספק דקיימא לן חולקין דהתם עיקר המעשה אין ידוע לנו היאך היה כגון שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצדה <span class='mareimakom'>(לעיל דף צג.)</span> וכגון נפל הבית עליו ועל אמו <span class='mareimakom'>(שם דף קנח:)</span> הלכך פוסקין להן ב'ד את הדין שיחלוקו אבל כל מקום שעלתה ההלכה בתיקו הואיל ואין הדיינין יודעין לפסוק את הדין היו שותקין והמחזיק יחזיק במה שבידו: 


lvr: 43
pgn: 166
dfh: b
trm: דאסוכי קא מסכי להו
txt:
<span class='five'>דאסוכי קא מסכי להו. </span> סומכין אותן בדינרין במקום קצ'ב פרוטות כותבין דינר:  איסתרי


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: יד בעל השטר על התחתונה
txt:
<span class='five'>יד בעל השטר על התחתונה. </span>ולית ליה אלא איסתרי דאינון כל אסתירא פלגא דזוזא כך פירש ר'ח ונראה לי דזוזי יקבל דאסתירי הוו סלעים ויש בכל אחד ארבעה דינרין אבל אסתירא פשיטי אינהו ודאי הוו פלגא דזוזא דהיינו סלע מדינה כדאמרי' בבבא קמא <span class='mareimakom'>(דף לז.)</span> גבי התוקע לחבירו בעובדא דחנן בישא: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: אמר אביי לא לחוי איניש חתימת ידיה כו'
txt:
<span class='five'>אמר אביי לא לחוי איניש חתימת ידיה כו'. </span>אדם שצריך לכתוב חתימת ידו על קלף ולהשליך לבית דין כדי שיכירו בית דין חתימתו כי ההיא דאמרינן בכתובות בפרק האשה שנתארמלה <span class='mareimakom'>(דף כא.)</span> כגון ראובן ושמעון שהיו חתומין בשטר ומת שמעון ואין מי שיכיר חתימת שמעון אלא ראובן ואחד מן השוק ואמרינן התם שיכתוב ראובן כתב ידו וישליכהו לבית דין ובית דין מקיימין חתימת ידי ראובן הכתוב בשטר מכתב ידו שהשליך בב'ד ואין צריך ראובן להעיד על כתב ידו שבשטר זה כתב ידי ובאין ראובן ואחד מן השוק ומעידין על חתימת שמעון ואמר אביי כשיחתום ראובן להשליך לב'ד לא יחתום בסוף הקלף אלא בתחלתו שלא יהא חלק מלמעלה שמא ימצאנו אדם רע ויכתוב בחלק שלמעלה מחתימתו אני החתום לויתי מפלוני כך וכך ממון ותנן הוציא עליו כתב ידו כו' והיינו חתימת ידו כדתנן <span class='mareimakom'>(גיטין דף עא:)</span> כתב סופר ועד כשר ואמר ר' ירמיה חתם סופר שנינו: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: אמר אביי מתלת ועד י' לא לכתוב בסוף השיטה
txt:
<span class='five'>אמר אביי מתלת ועד י' לא לכתוב בסוף השיטה. </span>דמזייף וכתב לתלת תלתין ולארבע ארבעין ולחמש חמשין וכן עד עשר יכתוב לעשר עשרין אבל אחד עשר אינו יכול לזיופי דצריך למכתב אחד ועשרים וכי כתב בין אחד עשר וי'ו נראה דחוק ומינכר: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: ליהדר
txt:
<span class='five'>ליהדר. </span>ולדכריה להאי סכומא עד דמיתרמי ליה באמצע שיטה דאפי' אם יזייף וכתב אין למדין אלא מן התחתון כדקתני מתניתין: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: ההוא דהוה כתב ביה תילתא בפרדיסא
txt:
<span class='five'>ההוא דהוה כתב ביה תילתא בפרדיסא. </span>כך היה כתוב בשטר זבינית לפלוני בגינתא דאית לי תילתא בפרדיסא אזל הלוקח מחקיה לגגיה דבי'ת מכאן ומכאן ושוויה ופרדיסא וא'ל מכרת לי תילתא דגינתא וכל הפרדס כולו והא שטרא: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: ההוא שטרא דהוה כתוב ביה מנת ראובן ושמעון אחי
txt:
<span class='five'>ההוא שטרא דהוה כתוב ביה מנת ראובן ושמעון אחי. </span>דאית להו באתרא פלונית מנת חלק קרקע שיש לשני האחין והוו להון אחא אחרינא ששמו אחי והוה ליה מנתא בהדייהו ואזל הלוקח ושדא ביה וי'ו ושוייה ואחי וטען דמנתא דתלתא זבינית: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: אמצרא
txt:
<span class='five'>אמצרא. </span>על חבל הנטוי משפת הנהר אל שפתו שניה והעוברים גשר קצר נשענים בו ועוברים והוא נע ונד כל שעה: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: קם אזרנוקא
txt:
<span class='five'>קם אזרנוקא. </span>עלה עליה וחתם וכל גופו נע ונד וידיו רותתות: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: כותבין גט לאיש
txt:
<span class='five'>כותבין גט לאיש. </span>כותבין וחותמין לו והוא יגרש בו את אשתו כשירצה אע'פ שאין אשתו עמו בשעה שנותנין לו הגט כתוב וחתום דהא לא בעינן דעתה שהרי היא מתגרשת בעל כרחה: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: ושובר לאשה אף על פי שאין בעלה עמה
txt:
<span class='five'>ושובר לאשה אף על פי שאין בעלה עמה. </span>דלדידה חוב הוא ולבעלה הוי זכות וזכין לאדם שלא בפניו והיא צריכה להזהר בו שלא יבא ליד בעלה עד שתקבל כסף כתובתה: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: a
trm: והבעל נותן שכר
txt:
<span class='five'>והבעל נותן שכר. </span> הגט טעמא מפרש בגמ' ושכר השובר דזכותו הוא דלא תהדר ותגבה כתובתה זימנא אחריתא:  כותבין


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: כותבין שטר ללוה
txt:
<span class='five'>כותבין שטר ללוה. </span>להיות מזומן בידו לתת למלוה כשילוה לו מעות אע'פ שאין מלוה עמו: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: אין כותבין שטרי אירוסין
txt:
<span class='five'>אין כותבין שטרי אירוסין. </span>מפרש באלו מגלחין <span class='mareimakom'>(מו'ק דף יח)</span> שטרי פסיקתא כדרב גידל כמה אתה נותן לבנך כך וכך כו': 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: שניהם
txt:
<span class='five'>שניהם. </span>העדים כותבין שני שטרות לזה אחד ולזה אחד: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: שיהא מכיר שם האיש בגט
txt:
<span class='five'>שיהא מכיר שם האיש בגט. </span>הסופר והעדים צריכין שיכירו שזהו שמו דאיכא למיחש אין גט זה אלא לאיש אחר ויבא לרמות ולהגבות כתובה לשום אשה כדתנן <span class='mareimakom'>(כתובות דף פט.)</span> הוציאה גט ואין עמה כתובה גובה כתובתה: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: וניחוש
txt:
<span class='five'>וניחוש. </span>דלמא נפיק לו לעיר אחרת כו' לתנא דמתני' דבעי מכירין למה כותבין שום גט לשום אדם אף על פי שאנו מכירין שמו והלא שמא יוסף בן שמעון זה מעיר אחרת בא לכאן והיה א] שמו ראובן בן יעקב ועתה הרגיל והחזיק שיקראו לו כאן ראובן לפי שרוצה לגרש אשת ראובן בן יעקב שבמקום פלוני: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: ההוא תברא דהוה חתים עלה רב ירמיה בר אבא
txt:
<span class='five'>ההוא תברא דהוה חתים עלה רב ירמיה בר אבא. </span>לאחר זמן אתאי ההיא איתתא לקמיה לתבוע כתובה ואמרה לו לאו אנא הואי אותה אשה שאתה אומר שחתמת על שוברה ושמא אשה אחרת ששמה כשמי ושם בעלה כשם בעלי אבל אני לא התקבלתי כתובתי עדיין: 


lvr: 43
pgn: 167
dfh: b
trm: אמר לה אף אנא אמרי להו
txt:
<span class='five'>אמר לה אף אנא אמרי להו. </span>לסהדי החתומים עמי על השובר שאינך אותה האשה שחתמנו על שוברה והדין עמה והם השיבו לי שטעיתי במה שנשתנה והוחלף קולה והדין עמהם וכבר התקבלת כתובתך: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: כיון שהגיד
txt:
<span class='five'>כיון שהגיד. </span>נפקא לן במסכת שבועות <span class='mareimakom'>(דף לב.)</span> מאם לא יגיד: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: צורבא מרבנן
txt:
<span class='five'>צורבא מרבנן. </span>כגון רב ירמיה בר אבא לאו דרכיה למידק ולהכיר בנשים כל כך והגדה קמייתא שאמר דלאו איהי היא לאו כלום היא ולא מיקרי חוזר ומגיד במה שאמר לבסוף את היא אלא שנשתנה קולך דכיון דאמר השתא דקדקתי יפה סמכינן עליה ומהימנינן ליה: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: אע'ג
txt:
<span class='five'>אע'ג. </span>דאמור רבנן צורבא מרבנן לאו אורחיה למידק כגון רב ירמיה שטען תחלה שלא הכירה אפי' הכי כיון דאמר דקדקתי יפה עתה ומכירה סמכינן עליה כדאמרי' גבי רב ירמיה שסמכינן על מה שאמר לבסוף דכיון דדק דק: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: מאי טעמא דאמר קרא וכתב ונתן</span>: <span class='five'>והאידנא דלא עבדינן הכי כו'
txt:
<span class='five'>מאי טעמא דאמר קרא וכתב ונתן</span>: <span class='five'>והאידנא דלא עבדינן הכי כו'. </span>אלא נהגו שהאשה נותנת שכר: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: איידי דתנא רישא כו'
txt:
<span class='five'>איידי דתנא רישא כו'. </span>לא גרסינן ושיבוש הוא ויש מפרשים דאשובר קאי ולמימרא דאיהי יהבה השכר ולא הבעל ואיידי דתנא רישא בדידיה משום גט שהבעל נותן שכר תנא נמי בדידיה גבי שובר ולאו דוקא ואין זה שיטת גמרא למיתניה בדידיה שיקרא משום רישא: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: מפני רעתה
txt:
<span class='five'>מפני רעתה. </span>מום גדול שבה או רחוקה ממנו וסד'א יתן הוא שכר דהנאה דידיה הוא וכדכתיב הקונה אל ישמח והמוכר אל יתאבל <span class='mareimakom'>(יחזקאל ז)</span> וכדאמרי אינשי <span class='mareimakom'>(בבא מציעא דף נא.)</span> זבנת קנית זבין אוביד: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: שטרי טענתא
txt:
<span class='five'>שטרי טענתא. </span>שני סופרי הדיינין היו כותבין טענות אנשי הריב כדי שלא יהו טוענין וחוזרין וטוענין ועל פי אותן טענות פוסקין הדיינין את דינם: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: זה בורר לו
txt:
<span class='five'>זה בורר לו. </span>דיין אחד כו' והיו כותבין בשטר פלוני בירר לו דיין פלוני ופלוני בירר לו את פלוני: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: לימא בכופין על מדת סדום קמיפלגי
txt:
<span class='five'>לימא בכופין על מדת סדום קמיפלגי. </span>מדת סדום כדתנן <span class='mareimakom'>(אבות פ'ה מ'י)</span> האומר שלי שלי שלך שלך זו מדה בינונית ויש אומרים זו מדת סדום לימא ת'ק סבר שניהם נותנין שכר ונותנין שטר אחד בין שניהם ואם יאמר אחד מהם לא אתן השכר כי אני חפץ שיהא לי שטר אחד לבדי ולך שטר אחר ויהיה שלי שלי ושלך שלך כופין אותו ועושין אחד כי מה שאמר מדת סדום היא ור'ש [ב'ג] סבר אין כופין: ומשנינן 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: לא דכ'ע כופין
txt:
<span class='five'>לא דכ'ע כופין. </span>וטעמא דר'ש משום דקסבר אין זו מדת סדום שהרי חסר הוא הרבה בדבר אם יכתבו שטר אחד לשניהם דאמר לא ניחא לי דתיהוי זכותי בשטר אחד אצל זכותך: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: דדמית עלאי כאריא ארבא
txt:
<span class='five'>דדמית עלאי כאריא ארבא. </span>כל שעה שתראה הכתב תבא עלי בעלילות טענותיך הכתובים בו ושם תראה טענותיי נבא לידי מריבה כי איש מריבות אתה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: והשליש את שטרו
txt:
<span class='five'>והשליש את שטרו. </span>המלוה והלוה מסרוהו ביד שליש שהרי טורח היה להם לכתוב שובר וסמכו על השליש: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: אסמכתא
txt:
<span class='five'>אסמכתא. </span>המבטיח לחבירו דבר על מנת שיעשה דבר לעתיד וסומך בלבו בשעת התנאי שיוכל לקיים הדבר כשיגיע זמן וכשיגיע הזמן יאנס ולא יוכל לקיים: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: לא קניא
txt:
<span class='five'>לא קניא. </span>ואינו נתפס בתנאו ולא יפסיד בכך ודיני אסמכתא מפורשין בב'מ בפ' איזהו נשך <span class='mareimakom'>(דף סו:)</span> ובפ' המקבל <span class='mareimakom'>(שם קד:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: וכי מאחר שפעם ראשונה ושניה
txt:
<span class='five'>וכי מאחר שפעם ראשונה ושניה. </span>כלומר כמה פעמים לימדנו רבי יוחנן הלכה כר' יוסי אני מה אעשה והיאך אומר לא קניא: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: ופסיק גמרא ואין הלכה כר' יוסי
txt:
<span class='five'>ופסיק גמרא ואין הלכה כר' יוסי. </span>אף על פי שנימוקו עמו דאסמכתא לא קניא אלא אם כן קנו מיניה בבית דין חשוב ובדלא אניס כדאמר במסכת נדרים <span class='mareimakom'>(דף כז:)</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: מעמיד עליו עדים
txt:
<span class='five'>מעמיד עליו עדים. </span>היודעים מאימתי נכתב ומה כתוב בו והם עושין לו קיום בפני בית דין וכותבין לו מה שהיה כתוב באותו השטר והזמן והמעות: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: a
trm: נמחק שטרו
txt:
<span class='five'>נמחק שטרו. </span>שהיה כתוב ביום פלוני ופלוני ופלוני היו עדים שהיו חתומים בו כל זה כותבין אלו המקיימין ואחר כך חותמין את שמותם בסוף:  גמ'


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: אם כתוב בו הוזקקנו כו'
txt:
<span class='five'>אם כתוב בו הוזקקנו כו'. </span>שעמדו אלו בית דין המקיימין וחקרו עדים החתומים בו להעיד על חתימתן ונמצאו דבריהם מכוונין: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: גובה
txt:
<span class='five'>גובה. </span>מזמן ראשון הכתוב בשטר ואין צריך ראיה אחרת ואם לאו צריך להביא ראיה אחרת על הזמן ועל סכום המעות ועל כל מה שהיה כתוב בשטר: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: וקאנסי לארעתא דאינשי
txt:
<span class='five'>וקאנסי לארעתא דאינשי. </span>ומתוך שהיו בעלי זרוע כופין בעליהן לתת גם השטרות שלא יוכלו לערער: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: ליחזי מר שטרא
txt:
<span class='five'>ליחזי מר שטרא. </span>מה כתוב בו קודם שיאנסו ממנו וכתוב לנו אחר תחתיו שאם יאנס אחד ישאר לנו שני ולזמן מרובה אם תהיה ידינו תקיפה נערער על שדותינו ונקחם מיד הלוקחים אותם מיד הערביים: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: דלמא טריף והדר טריף
txt:
<span class='five'>דלמא טריף והדר טריף. </span>זה הלוקח שקנה שדה באחריות זמנין דטריף ליה מיניה בעל חוב דמוכר ואתי איהו וטריף מלקוחות ומחזיר להם אחד מן השטרות כדי לגבות בו מן המוכר והדר טריף מלקוחות אחריני על ידי השטר השני ואומר עתה טרפו ממני ואחזור ואטרוף מלקוחות והרי שטר מכירתי עדיין הוא בידי: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: אמר ליה לספריה זיל כתוב להו
txt:
<span class='five'>אמר ליה לספריה זיל כתוב להו. </span>שטר ומחוק אותו ואחר כך כתוב על המחק והעדים יחתמו על הנייר ואלו לא יתנו לב שהוא פסול ואיפטר מהם: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: אמר ליה רב אחא בר מניומי לאביי כו'
txt:
<span class='five'>אמר ליה רב אחא בר מניומי לאביי כו'. </span> לי נראה דרב אחא בר מניומי הוה סלקא דעתיה דהכי אמר אביי לספריה דנכתוב להו שטרא מעליא והדר נמחקיה והדר נכתביה על המחק ונחתמו סהדי על הנייר והכי קשיא ליה ודלמא לא מחקי ליה שפיר משום דבעי למיכתב עליה והוי רושם ראשון ניכר ואזלי ומחקי ליה להאי כתבא בתרא ומוקי ליה אקמא והוה ליה רושם ראשון ניכר וכשר וראשון לא על המחק נכתב והוה ליה כנטשטש דאמרן לעיל רישומו ניכר כשר: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: אבד שטר חובי
txt:
<span class='five'>אבד שטר חובי. </span>וכתבו לי אחר תחתיו ככל הכתוב בראשון וכגון שאין לו עדים שאבד ממנו: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: בשטרי הלואה
txt:
<span class='five'>בשטרי הלואה. </span>אפילו אם באו לכתוב חוץ מאחריות שבו אין כותבין דאתו למיטרף ביה מבני חרי ושמא לא אבד הראשון אי נמי דלמא חזר ומצאו וטריף והדר טריף: 


lvr: 43
pgn: 168
dfh: b
trm: אבל בשטרי מקח וממכר
txt:
<span class='five'>אבל בשטרי מקח וממכר. </span>אם אמרו עדים כתבנו ונתננו לו כותבין לו אחר חוץ מאחריות שבו מאחר שאמת הדבר שזה הקרקע קנוי לו והוא ירא פן ישתקע הדבר ויערערו עליו שלא כדין כותבין לו שטר מקח בלא אחריות כדמפרש לקמן <span class='mareimakom'>(דף קסט:)</span> שטרא דנן דכתבנוהי דלא למיגבי ביה לא ממשעבדי ולא מבני חרי כו':  רבן


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: רבן שמעון בן גמליאל אומר אפילו בשטרי מקח וממכר אין כותבין
txt:
<span class='five'>רבן שמעון בן גמליאל אומר אפילו בשטרי מקח וממכר אין כותבין. </span>דס'ל אותיות נקנות במסירה כדלקמן גבי מתנה דחיישינן דלמא לאחר שכתבו ונתנו לו שטר המכירה החזיר לו לוקח זה למוכר את השטר וחזר לו מקחו כדאמרינן גבי מתנה: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: מתנתו קיימת
txt:
<span class='five'>מתנתו קיימת. </span>אלא אם כן חזר ומכרה או נתנה לו בקנין גמור או בשטר חדש כדין לוקח ומוכר: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: אמר רב ספרא לפי שאין כותבין שני שטרות על שדה אחת
txt:
<span class='five'>אמר רב ספרא לפי שאין כותבין שני שטרות על שדה אחת. </span>שאם יכתוב לו שטר אחר חיישינן דלמא אתי בעל חוב וטריף ליה להאי שדה דאמר הקונה אותה כי אבד שטרי שהיה לי על שדה זו וכתבו לו שטר אחר עליה וכיון דנטרפה מידו אזיל בהאי שטרא דכתבו ליה וטריף ללקוחות שקנו אחר שקנה הוא ויעשה קנוניא עם הבעל חוב שטרפה ממנו: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: ואמר ליה שוף לי דאיקום בארעא
txt:
<span class='five'>ואמר ליה שוף לי דאיקום בארעא. </span>כלומר אל תערער עלי עתה כלום פי' שוף בשופי כדגרסינן <span class='mareimakom'>(כתובות דף כ.)</span> והוא שאכלום בעליהם שלש שנים ובשופי כך אמר ליה שוף לי דאיקום בארעא ארבע או חמש שנים עד דיתיישן הדבר והדר תא ותערער עלי זימנא אחריתי ועביד הכי ובתר זמן מערער עליה וטריף לה מיניה והדר אזל הקונה שאמר אבד שטרי וכתבו לו אחר ומפיק ליה לההוא שטרא  [קמא] דכתבו ליה על שדה זו ואזיל וטריף ללקוחות: ומקשינן עלה 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: וכיון דקרענוה לשטרא
txt:
<span class='five'>וכיון דקרענוה לשטרא. </span>דבעל חוב בזימנא קמייתא דטריף במאי קטריף כי אתי השתא וטריף: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: והאמר רב נחמן כו'
txt:
<span class='five'>והאמר רב נחמן כו'. </span>כך הוא הסדר מלוה בא לב'ד וצועק על הלוה שיפרע לו חובו ומזמנינן ליה ללוה בדינא כדאמרי' ואי לא אתי משמתינן ליה וכותבין שטר טירפא למלוה שילך ויפשפש אחר קרקעותיו של לוה וכל מקום שימצא מנכסיו או מלקוחות שקנו ממנו אחרי כן יראה שטרו לב'ד של אותה העיר וימסרו לו קרקעותיו למלוה ויכתבו לו שטר אדרכתא שיהא שליט ודורך על נכסיו של זה לגבות חובו מהן כדמפרש בהגוזל בתרא ושטר הטירפא יקרעו פן יחזור ויטרוף בב'ד אחר וישומו הנכסים כדין שומת בית דין כדמפרש בב'ק וכפי השומא יקחם בחובו ויכתבו לו ב'ד שטר שומת הנכסים לדעת בכמה קבלם ומשום דשומא הדרא לעולם כשיהא לו מעות ללוה כדאמרי' [בב'מ] <span class='mareimakom'>(דף טז: ודף לה.)</span> וכשיתנו לו בית דין שטר השומא יקרעו האדרכתא פן יחזור ויטרוף בה פעם שניה שלא כדין: ומשני 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: לא צריכא דאתי מכח אבהתיה
txt:
<span class='five'>לא צריכא דאתי מכח אבהתיה. </span>לכך אין כותבין שני שטרות דחיישינן דלמא לאו מכח ההלואה יבא ויטרוף אלא יבא ויערער כי זו השדה גזלה מאבותיו זה שמכרה לך והביא עדים כי זו שדה אבותיו והמוכר שמכרה גזלה מאבותיו והוציאוה מידו והעמידוה ביד המערער וכתבו ללוקח שנטרפה מידו וכי יש לו רשות לטרוף הלקוחות שקנו קרקע מן המוכר שמכר לו שדה זו הגזולה והלך ועשה קנוניא הלוקח עם הנגזל שלקח השדה מידו ואמר ליה שוף לי ועשה כן ואחר ד' וה' שנים עוד בא הנגזל והביא עדים כי שדה זו גזלה המוכר הזה ומכרה לזה וטורפה מידו וחוזר הלוקח הזה בשטר (השני שכתבו לו בעת שאמר אבד שטרי) וטורף בו פעם אחרת לפיכך אמר רב ספרא אין כותבין שני שטרות על שדה אחת: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: אמר ליה רב אחא מדפתי לרבינא
txt:
<span class='five'>אמר ליה רב אחא מדפתי לרבינא. </span>אמאי תלינן טעמא משום דא'ל שוף לי וכו' בלא טענה זו נמי כיון דנקיט שני שטרות ביום אחד יכול לטרוף ולחזור ולטרוף ולכך אמר רב ספרא אין כותבין שני שטרות על שדה אחת: ומשני 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm:
א'כ נפישי עליה </span>מריבות ומחלוקות של בעלי דינין בבת אחת ויתנו לב על גניבתו: <span class='five'>ונכתוב ליה שטרא מעליא כו'

txt:
<span class='five'>א'כ נפישי עליה </span>מריבות ומחלוקות של בעלי דינין בבת אחת ויתנו לב על גניבתו: <span class='five'>ונכתוב ליה שטרא מעליא כו'. </span>אמתניתא פריך אמאי קתני חוץ מאחריות שבו משום פסידא דמוכר והלא יכולין אנו לעשות תקנה שיכתוב לזה שאמר אבד שטרי שטר מעליא ובאחריות דאיכא למימר הדין עמו דודאי אבד שטרו ונכתוב ליה לאידך למוכר שובר שיוכיח שנפסד השטר הראשון שביד הלוקח ולא יבא לגבות בו עוד דהשתא ליכא למיחש דלמא טריף והדר טריף שהרי כשיוציא הלוקח שטרו הראשון שאבד כדבריו יוציא המוכר את השובר שכתוב בו כל שטרי דיפקון כו' כל שטרי מכירה דיפקון על ארעא דא יהו בטלין: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: לבר מדיפקון
txt:
<span class='five'>לבר מדיפקון. </span>כלומר חוץ מזה השטר שכתבתי לו בזמן פלוני תחת הראשון שאמר לי שאבד ממנו: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: a
trm: זאת אומרת כו'
txt:
<span class='five'>זאת אומרת כו'. </span>מחלוקת תנאים הוא במתניתין בפירקין בשטרי הלואות דאיכא למאן דאמר אין כותבין שלא יהא צריך לשמור שוברו מן העכברים ומלוה שאבד שטרו הפסיד חובו וה'ה לשטרי מקח אם אבד הלוקח שטרו לא נכתוב ליה שטרא מעליא על סמך השובר שביד המוכר שהרי לא יכתבו שובר דנמצא מוכר צריך לשמור שוברו מן העכברים:  אמר


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: אמר להו
txt:
<span class='five'>אמר להו. </span>רב אשי לעולם אימא לך גבי מלוה שאבד שטרו שנכתוב לו שטרא או פרע מקצת חובו דכותבין שובר ללוה ויפרע חובו למלוה והכא גבי מקח וממכר היינו טעמא דאין כותבין שובר למוכר כדי לכתוב שטרא מעליא ללוקח משום דזימנין דאזיל בע'ח דמוכר [שהוא לוקח ראשון שנאבד שטרו] וטורף הקרקע מיניה דלוקח [שני] ותברא אינו ביד הלוקח אלא ביד המוכר ובתוך כך שילך אל המוכר ויראה לו השובר שמיט ואכיל פירי כדמסיק ואזיל וקשה גזל הנאכל אבל גבי שטרי מלוה כותבין שובר דליכא למימר הכי כדמפרש לקמן ואזיל: ומקשינן 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: סוף סוף לקוחות
txt:
<span class='five'>סוף סוף לקוחות. </span>לאו לגבי מוכר אזלי בתמיה לצעוק על שדהו שטרף בע'ח דמוכר ויראה לו השובר ויחזיר לו קרקעו: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: א'נ
txt:
<span class='five'>א'נ. </span>זימנין דהוי לוקח שלא באחריות דעביד אינש דזבין ארעא ליומיה ולא יחוש הלוקח לחזור אצל המוכר שהרי אין עליו אחריות ויפסיד קרקעו שלא כדין: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: בשטרי הלוואות נמי
txt:
<span class='five'>בשטרי הלוואות נמי. </span>אמאי אמר דכותבין שובר הא איכא למיחש נמי דטריף המלוה לקוחות שלקחו מן הלוה ותברא בידא דלקוחות ליכא אלא ביד הלוה: ומשני 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: התם
txt:
<span class='five'>התם. </span>גבי הלוואות כיון דזוזי מסיק ביה מלוה ללוה לא שבקי ליה לקוחות קרקע שלהם למלוה עד שילכו אצל הלוה לדעת אם פרעוהו זוזי משום דמימר אמרי לקוחות אימור פיוסי פייסיה ולא אתי למישמט ולמיכל פירי אבל הכא גבי מקח וממכר כשיבא לוקח זה לטרוף קרקע מלקוחות שלקחו מן המוכר יניחו לו הלקוחות לטרוף דאמרי לקוחות זה המוכר קרקע חייב לו ללוקח זה תחת שדהו שאבד וכל מאן דמסיק ארעא בחבריה לא מפייס בזוזי עד זמן מרובה כשיראה שלא יוכל להעמיד לו שדה והלכך מניחין לו לטרוף עכשיו ולאחר זמן הדר לגבי מרא דארעא ובתוך כך שמיט ואכיל פירי והלכך אין כותבין: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: היכי כתבינן
txt:
<span class='five'>היכי כתבינן. </span>האי שטרא להעיד שהשדה קנוי בידו אך שלא יגבה לא ממשעבדי ולא מבני חרי דחיישינן דלמא שטרו הראשון עדיין בידו הוא: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: אמר רפרם זאת אומרת
txt:
<span class='five'>אמר רפרם זאת אומרת. </span>ממילתיה דרב נחמן שמזקיק לפרש בתוך השטר שאין בו אחריות: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: אחריות
txt:
<span class='five'>אחריות. </span>שאינו כתוב בשטר אלא נכתב השטר סתם טעות ושגגת הסופר הוא וכמי שכתב בו אחריות דמי ופלוגתא הוא בשנים אוחזין <span class='mareimakom'>(ב'מ דף יד.)</span> והכי מסקינן התם <span class='mareimakom'>(טו:)</span> דטעות סופר הוא בין בשטרי מקח בין בשטרי הלואה: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: זיל זבניה
txt:
<span class='five'>זיל זבניה. </span>מן המוכר שלא באחריות וכתוב השטר בשמך ואח'כ מכור את הקרקע לאשה באחריות: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: רבן שמעון בן גמליאל סבר אותיות
txt:
<span class='five'>רבן שמעון בן גמליאל סבר אותיות. </span>בין דשטרי מקח בין דמתנה נקנות למקבל מתנה וללוקח במסירת השטר כלומר אע'פ שדברים אינם נקנין כיון דכתובין בשטר נקנין עם קבלת הקלף וכיון שהחזיר לו את השטר חזרה מתנתו ופלוגתא היא בהמוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(לעיל דף עו.)</span> ואע'פ שפירש רבינו חננאל דלית הלכתא כרשב'ג דיחיד ורבים הלכה כרבים אפילו הכי הלכתא כרשב'ג דאותיות נקנות במסירה ואף על פי שלא כתב לו בשטר אחר קני לך הוא וכל שעבודיה דקיימא לן כרבי דס'ל אותיות נקנות במסירה בהמוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(שם דף עו.)</span> דאמרינן התם במסקנא אמר רב פפא הלכתא אותיות נקנות במסירה בלא שטר אחר וקאי רב אשי התם כוותיה דאמר סברא הוא כו' ולקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קעג.)</span> נמי אמרינן אותיות נקנות במסירה אביי אמר צריך להביא ראיה רבא אמר כו' גם שם מוכח דאביי ורבא סברי דאותיות נקנות במסירה וגם שם דחק ר'ח וכתב שאין הלכה כמותו אלא במסירה ובשטר והבל הוא: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: ת'ר הבא לידון
txt:
<span class='five'>ת'ר הבא לידון. </span>כנגד המערער על שדה שבידו בשטר ובחזקה שטוען קרקע זה קניתי ממך ועדיין השטר בידי וגם יש לי עדים שאכלתי שני חזקה נדון בשטר דברי רבי לקמן מפרש לה ואזיל ועל מקומה אפרשנה לפי פי' האמוראים: 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: רבן שמעון בן גמליאל אומר בחזקה
txt:
<span class='five'>רבן שמעון בן גמליאל אומר בחזקה. </span>לפי פירוש האמוראים שלפנינו יש מהם שצריך לפרש לר'ש דקאמר בחזקה ולא בשטר ויש שצריך לפרש אף בחזקה וכל שכן בשטר הלכך מה שכתוב בספרים בחזקה ולא בשטר אימא אף בחזקה נראה דלא גרסינן ליה כו': 


lvr: 43
pgn: 169
dfh: b
trm: רבי סבר אותיות נקנות במסירה
txt:
<span class='five'>רבי סבר אותיות נקנות במסירה. </span>כדקאמר נמי רבי בהדיא בפרק המוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(לעיל דף עו.)</span> שהמוכר שטר חוב לחבירו כיון שמסר לו את השטר בידו קנה החוב ונשתעבד לו לוה לזה הקונה כמו שהיה משועבד למלוה כל זמן שלא חזר ומחלו כדאמר שמואל (במסכת גיטין) <span class='mareimakom'>(דף יג)</span> וה'ק הבא לידון בשטר ובחזקה וטוען ראובן כנגד המערער שדה זו שלי היא שהרי שמעון שקנאו מלוי מסר לו שטר מכירה הכתוב בשמו וקניתי השדה במסירת השטר כאילו נכתב בשמי וגם החזקתי בשדה שלש שנים נידון בשטר דברי רבי ועל ידי השטר שמסר לו הלוקח קנוי לו השדה דאותיות נקנות במסירה ולא צריך תו עדי חזקה:  רבן


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: רבן שמעון בן גמליאל סבר אין אותיות נקנות במסירה
txt:
<span class='five'>רבן שמעון בן גמליאל סבר אין אותיות נקנות במסירה. </span>והלכך צריך עדי חזקה דכיון דא'ל אידך לך חזק וקני ויש לו עדים שהחזיק בה קנה דקרקע נקנית בכסף או בשטר מכירה ומתנה או בחזקה והכי קאמר רשב'ג נדון בחזקה ולא בשטר: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: א'כ פלוגתא
txt:
<span class='five'>א'כ פלוגתא. </span>דבריך לדמר שאמר רבה למעלה לרבן שמעון אותיות נקנות במסירה ואתה אומר לרבן שמעון אין אותיות נקנות במסירה: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: א'ל א'כ קשיא דר'ש בן גמליאל כו'
txt:
<span class='five'>א'ל א'כ קשיא דר'ש בן גמליאל כו'. </span>דהא על כרחך הוזקקנו לפרש הברייתא דלעיל כדמר: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: אלא אמר אביי
txt:
<span class='five'>אלא אמר אביי. </span>מאי שטר דפליגי ביה רבי ורבן שמעון לאו בשטר הכתוב בשם אחר ומסרו לזה פליגי דהא בין לרבי בין לרבן שמעון אותיות נקנות במסירה כדאמרי' לרבי בהמוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(לעיל דף עו.)</span> ולרבן שמעון לעיל בשמעתין כדמר אלא בשטר מכירה שכתב בו מוכר ללוקח זה כדין קרקע הנקנית בשטר פליגי וכגון שנמצא אחד מהעדים קרוב כו': 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: רבי סבר כרבי אלעזר
txt:
<span class='five'>רבי סבר כרבי אלעזר. </span>דאמר בגיטין בפרק המגרש <span class='mareimakom'>(דף פו.)</span> אין העדים חותמים על הגט אלא מפני תקון העולם דעדי מסירה גורמין לכריתות גט ונמצא גט כשר בכתיבה בלא עדים אלא שיהא מוסרו לאשתו להתגרש בפני עדים דהא כתיב וכתב לה בכתיבה לחוד בלא חתימה מיירי ומיהו עדים בעינן שיראו שנתגרשה וה'נ כאילו אין עדים בשטר דמי הלכך נדון בשטר בלא עדי חזקה אלא שיביא עדים שנכתב ונמסר לו בפניהם שהשדה נקנה לו בשטר אע'פ שאין בו עדים: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: ורבן שמעון בן גמליאל
txt:
<span class='five'>ורבן שמעון בן גמליאל. </span>אומר בחזקה הוא קונה אי א'ל לך חזק וקני שהשטר בלא עדים אינו קונה כר'מ דעדי חתימה עיקר דהאי דכתיב וכתב אחתימת עדים קפיד קרא: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: מודה ר' אלעזר כו'
txt:
<span class='five'>מודה ר' אלעזר כו'. </span>דדוקא גט שאין בו עדים כשר דאעדי מסירה קפיד רחמנא ומיהו אם חתמו שקר או עדים פסולים בתוך הגט הרי הוא פסול: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: אלא אמר רבינא הכל מודים
txt:
<span class='five'>אלא אמר רבינא הכל מודים. </span>רבי ורשב'ג מודים שאם מזוייף מתוכו שהוא פסול כדר' אבא דמודה ר' אלעזר כו': 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: ואיבעית אימא במודה
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא במודה. </span>מערער שכתבו לשטר שביד זה פליגי וקאמר מערער לא מכרתיו לך וממני נפל השטר ומצאתו: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: אין צריך לקיימו
txt:
<span class='five'>אין צריך לקיימו. </span>דלא דמי לשאר דינים שהפה שאסר הוא הפה שהתיר שאפילו אם היה זה מערער ואומר לא כתבתיו לא היה לנו לחשוד את זה הלוקח בכך שלא נחשדו ישראל לעשות שטרות מזוייפים אלא שהחמירו חכמים להצטרך קיום היכא דמערערי עליה הלכך כי אמר כתבתיו נהמניה למי שהשטר בידו: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: צריך לקיימו
txt:
<span class='five'>צריך לקיימו. </span>והכי קאמר רבן שמעון נדון בחזקה ולא בשטר שהשטר אינו מועיל לו כל זמן שלא נתקיים ע'י אחרים אע'פ שזה המערער מודה שכתבו דאיהו אמר כתבתי וקאמר נמי לא מסרתיו לו: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: והוינן בה
txt:
<span class='five'>והוינן בה. </span>הכי קאמרינן בפ' שנים אוחזין אמר מר יתקיים השטר בחותמיו דברי רבי וגובה לו מלוה כוליה בתמיה ולית ליה לרבי כו' יחלוקו וה'נ יגבה חצי חוב הכתוב בשטר ולא יותר: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: א'ר נחמן במקויים
txt:
<span class='five'>א'ר נחמן במקויים. </span>בהנפק כולי עלמא לא פליגי דפלגי בין שניהם כדין משנתנו דשנים אוחזין: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: אי מקיים ליה פליג
txt:
<span class='five'>אי מקיים ליה פליג. </span>כלומר אז יש ממש בדבריו ויגבה מהם חצי חוב שבשטר ואידך פלגא יפסיד בשביל תפיסת הלוה שאדוק עמו בשטר: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: אלא הכא בלברר קא מיפלגי
txt:
<span class='five'>אלא הכא בלברר קא מיפלגי. </span>אדם שטוען למערער שני מיני חזקות יש לי אחת שיש בידי עדיין שטר מכירה שעשית לי על זה השדה ועוד שיש לי עדי חזקת שלש שנים וקאמר רבי נדון בשטר שצריך לברר ולאמת את דבריו ולהביא את השטר כמו שטען ועדי חזקה בלא שטר לא יועיל לו כאן מאחר שזה עומד ומערער לא מסרתי לך שטר מעולם ולא מכרתי לך ושלא כדין החזקת והלה טוען שטר יש עדיין בידי ואילו לא טען כך היה די לו בעדי חזקה כדאמר בחזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל כט.)</span> דעד תלת שנין מזדהר איניש בשטריה טפי לא מזדהר ורבן שמעון סבר נדון אף בחזקה לבדה כאילו בא לידון בחזקה לבדה בלא שטר וכל שכן שאם הביא שטר מכירה לא בעי תו עדי חזקה דאין אדם צריך לברר ריבוי טענות שטען שאין צריכים לו וכי היכי דאילו טען מעיקרא אבד שטרי ויש לי חזקה שלש שנים די לו בכך כי טען נמי יש לי שטר עם החזקה די לו בחזקה בלא שטר: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: כשמעתך
txt:
<span class='five'>כשמעתך. </span>דאמרת משמיה דרב צריך שיבואו פלוני ופלוני ויעידו ומיהו אי אתו הני סהדי ואמרי לא היו דברים מעולם הא אמר רבא בפ' שבועת הדיינין <span class='mareimakom'>(שבועות דף מא:)</span> כל מילתא דלא רמיא עליה דאיניש וכו' והלכתא כרבא ונשבע הלוה שפרעו ופטור: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: והאמר רב גידל אמר רב הלכה כרשב'ג
txt:
<span class='five'>והאמר רב גידל אמר רב הלכה כרשב'ג. </span>שאמר נדון אף בחזקה לבדה דכיון דלא היה צריך לטעון שטר יש בידי מאחר שאכלה שני חזקה אין צריך לברר את דבריו שהרבה לטעון מה שאין צריך ואנא נמי כיון דבלא עדים מהימנינא איני צריך לברר ולהביא עדים שאמרתי: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: a
trm: ואף רבי לא אמר אלא לברר
txt:
<span class='five'>ואף רבי לא אמר אלא לברר. </span>כלומר מן הדין הלכה כרבן שמעון בן גמליאל שאף רבי לא נחלק אלא משום דסבירא ליה דצריך לברר את דבריו אחרי שטען יש לי שטר ורבי מודה שאם לא טען לא היה צריך אלא חזקה לבדה וכיון דלא הויא פלוגתייהו אלא כדי לברר נראין דברי רבן שמעון בן גמליאל שאין לו להפסיד בשביל שפת יתר:  אמר


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: אמר ליה אנא נמי לברר קאמינא
txt:
<span class='five'>אמר ליה אנא נמי לברר קאמינא. </span>כלומר כרבי סבירא לי ואם לא בירר דבריו הפסיד וכן פירש רבינו זקני מ'כ בפרק זה בורר אליבא דרבי שצריך לברר ואם לא הביא שטר הפסיד ויש לשון אחר ואין בו ממש ואע'פ שהלכה כרבי מחבירו בהא הלכתא כרבן שמעון שאין צריך לברר כדאמר רב גידל אמר רב: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: מי שפרע מקצת חובו
txt:
<span class='five'>מי שפרע מקצת חובו. </span>במלוה בשטר מיירי ואיכא למיחש פן יחזור המלוה ויתבע כל חובו: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: רבי יהודה אומר יחליף
txt:
<span class='five'>רבי יהודה אומר יחליף. </span>יקרע אותו השטר ויכתוב לו שטר אחר לפי חשבון הנשאר מזמן ראשון כדמפרש בגמרא: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: א'ל ר' יוסי כן יפה לו
txt:
<span class='five'>א'ל ר' יוסי כן יפה לו. </span>למלוה שיהיה הלוה בדאגת שימור שוברו ולא המלוה דעבד לוה לאיש מלוה כדאמרינן בגמרא: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: ולא ירע כחו
txt:
<span class='five'>ולא ירע כחו. </span>של מלוה להחליף שטרו  כדאמר ר' יהודה כדי שיכוף לפרעו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: אין הלכה לא כרבי יהודה
txt:
<span class='five'>אין הלכה לא כרבי יהודה. </span>שאמר יחליף ואפילו לכתוב לו מזמן ראשון על ידי עדים בלא בית דין כדמפרש ואזיל דלא אלימי עדים לקרוע שטר ולהחליף ולגבות מזמן ראשון: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: אי שמיע ליה לרב הא דתניא
txt:
<span class='five'>אי שמיע ליה לרב הא דתניא. </span>לקמן בשמעתין במילתיה דר' יהודה בפורע חצי חובו שמקרעין עדים כו': 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: הוה הדר ביה
txt:
<span class='five'>הוה הדר ביה. </span>רב והיה מודה שהלכה כר' יהודה דהא רב נמי ה'ק דמה לי ב'ד מה לי עדים: 


lvr: 43
pgn: 170
dfh: b
trm: שמעה ולא הדר ביה
txt:
<span class='five'>שמעה ולא הדר ביה. </span>דברייתא תני עדים מקרעין ואיהו אמר ב'ד דוקא ולא עדים:  בשלמא


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: בשלמא בי דינא
txt:
<span class='five'>בשלמא בי דינא. </span>מקרעין ומחליפין אחר וכותבין אותו מזמן ראשון לטרוף שלא כדין מזמן ראשון דמן הדין לא אלים שטרא למיטרף אלא מיום שנכתב ואילך אלא ב'ד אלימי ומפקעי ממונא דהפקר בית דין הפקר כדנפקא לן מאלה הנחלות <span class='mareimakom'>(גיטין דף לו.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: אלא עדים שעשו שליחותן
txt:
<span class='five'>אלא עדים שעשו שליחותן. </span>לכתוב ולהעיד בשטר הראשון היאך חוזרין ועושין שליחות אחרת ומי נתן להם כח זה: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: והאמר רב יהודה אמר רב
txt:
<span class='five'>והאמר רב יהודה אמר רב. </span>מי שאבד שטרו ואמר לעדים כתבו לי אחר חוזרין וכותבין אפי' עשרה שטרות אם אבדו זה אחר זה: ומשני 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: רב יוסף אמר
txt:
<span class='five'>רב יוסף אמר. </span>לעולם אין כח בידם של עדים לחזור ולכתוב שטר אחר לגבות מלקוחות וכי קאמר רב יהודה אמר רב ה'מ בשטר מתנה שאין בו אחריות וכיון דהכל יודעין שנותן לו השדה למה לא יכתבו לו שטר מתנה להיות בידו לעדות דתיקו ארעא בידיה: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: ורבה אמר
txt:
<span class='five'>ורבה אמר. </span>אפי' בשטר מכירה קאמר רב יהודה דכותבין עשרה וכגון דלית ביה אחריות וכדאמרן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קסח:)</span> חוץ מאחריות שבו וכדאמר רב נחמן לעיל <span class='mareimakom'>(דף קסט:)</span> שטרא דנן דכתבנוהו לא למיגבי ביה כו': 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: כדי שיכוף לפורעו
txt:
<span class='five'>כדי שיכוף לפורעו. </span>המלוה יכוף ללוה לפורעו שדואג פן יפסיד שוברו וזה יוציא שטרו ותובעו כל חובו: ופרכינן 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: ור' יהודה נמי מזמן ראשון קאמר
txt:
<span class='five'>ור' יהודה נמי מזמן ראשון קאמר. </span>כר' יוסי ומה תשובה היא זו שאמר רבי יוסי כדי שיגבה מזמן ראשון: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: הכי קאמר ליה רבי יוסי כו'
txt:
<span class='five'>הכי קאמר ליה רבי יוסי כו'. </span>דרבי יהודה לא פירש דבריו כל כך אלא יחליף סתמא קאמר ליה לר' יוסי כדתנן במתניתין: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: ת'ר שטר שכתב בו זמנו בשבת או בעשרה בתשרי
txt:
<span class='five'>ת'ר שטר שכתב בו זמנו בשבת או בעשרה בתשרי. </span>כגון במקומות שמונין לחדשי החמה וכתב בשטר בט'ו לירח פלוני וכשאנו נזקקין לכוין מתי אירע יום ט'ו של אותו חדש נמצא עונתו ביום שבת או ביום עשירי לתשרי דהיינו יוה'כ והכל יודעין שלא נכתב לא בשבת ולא ביוה'כ ונמצא שלא נכתב באותו יום המוכיח בשטר אלא או מוקדם הוא ופסול או מאוחר וכשר: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: שטר מאוחר הוא וכשר דברי ר' יהודה
txt:
<span class='five'>שטר מאוחר הוא וכשר דברי ר' יהודה. </span>דס'ל לרבי יהודה כל שטר מאוחר כשר ואפילו אותו שאין להוכיח מתוכו של שטר אם מאוחר הוא ואם לאו וכ'ש זה שזמנו ביום השבת וביום הכפורים שהזמן מוכיח שהוא מאוחר ואפי' רבי יוסי מודה ביה דלא נפיק מיניה חורבא מהאי כדמפרש ואזיל והא ליכא למימר שמא מוקדם הוא ופסול כמו שפירש רבינו חננאל הלא תראה דרמינן עלה דמתניתין <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף לב.)</span> דתנן אחד דיני ממונות ואחד דיני נפשות בדרישה וחקירה שנאמר <span class='mareimakom'>(ויקרא כד)</span> משפט אחד יהיה לכם הא דתניא בתוספתא בתחלת מסכת מכות שטר שכתוב בו זמנו באחד בניסן בשמיטה ובאו עדים ואמרו היאך אתם מעידין על שטר זה שנמסרה לכם עדות זו במקום הזה והלא באותו היום עמנו הייתם במקום פלוני שטר ועדיו כשרין חיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו ושקלו וטרו ר' חנינא ורבינא לאוקמי תרוייהו מתני' ומתניתא ולא דחו חדא מנייהו וקי'ל דלא מותבי' תיובתא אלא ממשנה או ברייתא שהיא הלכה ותו הא בהדיא אמרי' קיום שטרות מדרבנן הוא דאי מדאורייתא לא בעינן דקי'ל כריש לקיש דאמר <span class='mareimakom'>(כתובות דף יח:)</span> עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבית דין ורבנן הוא דאצרכינהו קיום ש'מ שעל הבא לפסול את השטר עליו הראיה הלכך מעמידין שטר זה בחזקת מאוחר והטוען כי מוקדם הוא כדי לפסלו עליו הראיה: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: א'ל כשהכשרתי בזה
txt:
<span class='five'>א'ל כשהכשרתי בזה. </span>שכתוב זמנו בשבת וביוה'כ הכשרתי שמתוכו מוכיח שלא נכתב בזמנו שהרי אין ישראל כותבין שטרות בשבת וביום הכפורים והכל יבינו שהוא מאוחר ולא נפיק מיניה חורבא כדלקמן אבל במאוחר בעלמא שזמנו כתוב ביום ראוי לכתיבה ולא יוודע אם מאוחר הוא אם לאו בההוא פליגנא עלך ופסילנא וטעמא לקמן: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: a
trm: אמר ר' פדת הכל מודים
txt:
<span class='five'>אמר ר' פדת הכל מודים. </span>ר' יהודה ור' יוסי בכל שטרות מאוחרין בענין זה שכשאנו נזקקין למנות למתי מגיע עונתו של שטר ונמצאת עונת הזמן הכתוב בו מכוון ביום השבת או בעשרה בתשרי שטר מאוחר הוא זה וכשר לדברי הכל דדמי כמי שכתוב בתוכו שטרא דנן דכתבנוהו לאו בזמניה כתבנוהו אלא אנן סהדי איחרנוהו וכתבנוהו שהרי הכל יודעים שלא נכתב בשבת וביום הכפורים ויכירו שהוא מאוחר ולא אתי לידי חורבא כדמפרש לקמן וה'ק ר' פדת הכל מודים בההוא שטר דקתני כדאתא שטר שכתוב זמנו בשבת כו' דכשר והיינו דקאמר ליה ר' יוסי בזה הכשרתי:  לא


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: לא נחלקו אלא בשטר מאוחר בעלמא
txt:
<span class='five'>לא נחלקו אלא בשטר מאוחר בעלמא. </span>שמגיע עונתו ביום חול ולא יוודע אם מאוחר אם לאו: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: ונפיק מיניה חורבא
txt:
<span class='five'>ונפיק מיניה חורבא. </span>אליבא דר' יוסי כדמפרש ואזיל ויש מפרשים א'ר פדת הכל מודים שאם הוזקקנו כו' שכך כתוב בתוך השטר הוזקקנו לעונתו של שטר ונמצאת כו' וכל זה דכתב בשטר לדעת כן נכתב שיבינו שאין ישראל כותבין בשבת וידעו שהוא מאוחר לא נחלקו אלא בשטר מאוחר בעלמא שכתוב בו זמנו בשבת או בעשרה בתשרי ולא חזר וכתב בו הוזקקנו לעונתו של שטר כו' וכל זה הבל וליצנות הוא חדא דהכי הוה ליה למימר אמר ר' פדת הכל מודים שאם כתב בו הוזקקנו כו' ועוד כיון דכתב זמנו בשבת למה לי למכתב הוזקקנו כו' הא ממילא אנו יודעין שלא נכתב ביום השבת וביום הכפורים ומאוחר הוא כדפי' לעיל: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: דרבי יהודה
txt:
<span class='five'>דרבי יהודה. </span>דמכשיר לטעמיה דאמר אין כותבין שובר הלכך לא חייש בין מאוחר לכשנכתב בזמנו לעולם אינו פורע עד שיקח השטר ויקרענו וכיון שנקרע השטר לא חייש למידי: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: לטעמיה דאמר כותבין שובר
txt:
<span class='five'>לטעמיה דאמר כותבין שובר. </span>היכא דפרע מקצת חובו וה'ה היכא דפרע כל חובו וטוען מלוה אירכס שטרי כדמפרש לקמן כותבין שובר ונותנין ללוה להודיע שפרע כל חובו והלכך האי שטר מאוחר פסול הוא כו': 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: ואמר ליה אירכס לי
txt:
<span class='five'>ואמר ליה אירכס לי. </span>וה'ה בלא אירכס היכא דפרע חצי חובו וכתבו שובר ללוה יכול המלוה להוציא אחרי כן שטר חובו שכתוב זמנו אחר זמן השובר ויאמר ממון אחר הוא זה שלוית ממני אחרי כן ויגבה כל חובו משלם שהרי אין ידוע שהוא מאוחר אבל שטר שכתוב זמנו בשבת ועשרה בתשרי לא מצי למימר השתא הוא דיזפת מינאי: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: אמר רב הונא בריה דרב יהושע כו'
txt:
<span class='five'>אמר רב הונא בריה דרב יהושע כו'. </span>מלתא באפי נפשיה היא הני מילי פלגא פן יחזור המלוה ויתבע כל חובו אבל אכוליה חוביה לא דמלוה אפסיד אנפשיה שלא נזהר לשמור את שטרו: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: עבד לוה לאיש מלוה
txt:
<span class='five'>עבד לוה לאיש מלוה. </span>מוטב שיהא טורח ודאגת שמירת שטר מוטל על הלוה יותר מן המלוה: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: המוקדמים פסולין
txt:
<span class='five'>המוקדמים פסולין. </span>שכתבוהו באחד באייר ובתוך השטר הקדימו וכתבו בו באחד בניסן פסולין דאתי למיטרף לקוחות שלא כדין ואפי' מזמן שני לא גובה כדאמרינן באיזהו נשך <span class='mareimakom'>(ב'מ דף עב.)</span> ר' יוחנן אמר אפי' תימא רבנן גזירה שמא יגבה מזמן ראשון אבל מוקדמין בענין זה שנכתב בו באחד בניסן ובאחד בניסן כתבוהו ולא לוה עד תשרי דאתא למיטרף לקוחות שלא כדין דמניסן ועד תשרי בזה נחלקו בפרק שנים אוחזין רב אשי מוקי לה בשטרי הקנאה ואביי אמר עדיו בחתומיו זכין לו ומיום כתיבת השטר שיעבד נפשיה והלכך כשר: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: והמאוחרים כשרין
txt:
<span class='five'>והמאוחרים כשרין. </span>שכתבוהו באחד בניסן וכתבו בתוך השטר באחד באייר וכ'ש אם לוה בניסן ולא נכתב עד אייר דכשר שהרי מחל לו שעבוד של חדש שעבר: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: אמר רב המנונא לא שנו
txt:
<span class='five'>אמר רב המנונא לא שנו. </span>דמאוחרים כשרים אלא בשטרי הלואה כדאמרן לעיל ר' יהודה לטעמיה דאמר אין כותבין שובר ולא נפיק מיניה חורבא ורב המנונא ס'ל אין כותבין שובר כדמתרץ לקמן הלכך ליכא למיחש למידי: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: אבל בשטרי מקח וממכר אפי' מאוחרים פסולים
txt:
<span class='five'>אבל בשטרי מקח וממכר אפי' מאוחרים פסולים. </span>דזמנין דמזבן ראובן ארעא לשמעון בניסן על מנת שאם יגיע לדמים יחזירנה לו וכשכתב שטר מקנה כתב בו ראובן מכר שדה לשמעון בתשרי וחזר ראובן ולקח שדהו משמעון בתמוז וכששאל שטר מקנה אמר ליה שמעון אירכס לי ואפילו למ'ד אין כותבין שובר הכא מודה דמה יפסיד שמעון אם לא יפדה ראובן שדהו הלכך אפילו אם יכתוב לו שמעון לראובן שובר שפדה שדהו בתמוז יחזור שמעון ויוציא שטרו הכתוב בתשרי ויאמר אחר שפדית חזרתי ולקחתי ממך והא שטרא: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: א'ה שטרי הלואה נמי כו'
txt:
<span class='five'>א'ה שטרי הלואה נמי כו'. </span>כדאמרן לעיל אליבא דר' יוסי דפסיל שטר מאוחר משום הך חורבא: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: קסבר רב המנונא אין כותבין שובר
txt:
<span class='five'>קסבר רב המנונא אין כותבין שובר. </span>הלכך מאוחרין כשרין כדאמרן אליבא דר' יהודה:  


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: האידנא כתבינן שטרי מאוחרין וכתבינן תברא
txt:
<span class='five'>האידנא כתבינן שטרי מאוחרין וכתבינן תברא. </span>ולא חיישינן לחורבא דנפיק מיניה לר' יוסי לעיל: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: אמר ליה בתר דאמר להו ר' אבא לספריה כו'
txt:
<span class='five'>אמר ליה בתר דאמר להו ר' אבא לספריה כו'. </span>ליכא למיחש מידי דכיון דכתוב בתוך השטר שהוא מאוחר הרי הוא כשטר שכתוב בו זמנו בשבת ועשרה בתשרי דאכשרנא לעיל בין לר' יהודה בין לר' יוסי דכיון דידעינן ביה בשטר שהוא מאוחר לא אתי לידי חורבא ושוברו מוכיח עליו שהוא פרוע והאי דקדים ליה שובר היינו משום דשטר מאוחר כתבוהו כמו שכתבו בתוכו אנן סהדי איחרנוהו ואפי' ר' יוסי בזה מכשר: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: א'ל רב אשי לרב כהנא האידנא לא עבדינן הכי
txt:
<span class='five'>א'ל רב אשי לרב כהנא האידנא לא עבדינן הכי. </span>אלא כתבינן שטר מאוחר וכתבינן תברא ולא כתבינן בתוך השטר איחרנוהו וכתבנוהו ואפ'ה לא חיישינן לחורבא דר' יוסי: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: אדכרתון זמנא דשטרא כתובו
txt:
<span class='five'>אדכרתון זמנא דשטרא כתובו. </span>בתוך השובר פלוני פרע לפלוני חוב פלוני כך וכך של אותו השטר שכתוב בו זמן פלוני ואז לא יוכל לרמות שאפי' כתב את השטר מאוחר הרי השובר מוכיח עליו דהוא פרוע: 


lvr: 43
pgn: 171
dfh: b
trm: ואי לא
txt:
<span class='five'>ואי לא. </span>אדכרתון זמן הכתוב בשטר כתבו השובר סתמא שלא יהא כתוב שום זמן בשובר אלא סכום המעות שהיו כתובין בשטר כותבין בשובר דכי היכי דכל אימת דנפק השטר שכתוב בו סכום ממון כזה לורעיה השובר לא שנא אם השטר קודם לשובר לא שנא מאוחר הימנו דהא תברא סתמא כתוב ומעתה צריך המלוה ליזהר שלא ילוה עוד ללוה הזה כסכום ממון הכתוב בשובר דהא תברא מרע ליה ואם הלוהו כסכום ממון ההוא הוא ניהו דאפסיד אנפשיה:  והאידנא


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: והאידנא לא עבדינן הכי
txt:
<span class='five'>והאידנא לא עבדינן הכי. </span>אלא כתבינן שטר מאוחר סתמא דלא כתיב איחרנוהו וכתבנוהו וכתבינן תברא עלייהו בשעת פרעון וכתבינן זמן בשובר ולא כתבינן ליה סתמא ולחורבא דרבי יוסי לא חיישינן: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: להנך דכתבי אקניאתא
txt:
<span class='five'>להנך דכתבי אקניאתא. </span>כותבי שטר מתנה שאין כתוב בהן אחריות ולא אתי למיטרף מלקוחות אי נמי שטר מכירה שכתב בהן אחריות שדינו לטרוף לקוחות משעת מכירה דעדים מפקי ליה לקלא בלא שטר כדאמרינן בחזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל דף מא:)</span> אמר רב המוכר שדהו בעדי' גובה מנכסים משועבדים וכדמפרש התם טעמא מלוה אזביני קא רמית כו' הלכך אי ידעיתון ההוא יומא דאקניתון ביה מן הנותן מתנה או מוכר מכירה כתבו עכשיו אותו היום שנתנה המתנה והמכירה דאיכא למיחש שמא אחרי כן נתנה לאחר שלא כדין (פסק) ודוקא שטרי אקנייתא אבל שטרי הלואה שיש בו אחריות לא יכתוב אלא יום שעומד בו עכשיו דא'כ הוה ליה מוקדם ופסול דאתי למיטרף לקוחות מזמן הכתוב בשטר שלא כדין דלעולם אין לקוחות משועבדים לשום אדם כל זמן שלא נכתב שטר עד שיקחו מן הלוה קרקעות אחר שנכתב השטר המשעבד נכסיו הלכך אי כתבי יומא שנעשית ההלואה בשטר זה פסול הוא דאתי למיטרף לקוחות שלקחו בין ההלואה לכתיבת השטר והם לא נשתעבדו עד לאחר כתיבת השטר דעדים החתומים על השטר אינהו מפקי ליה לקלא כדאמרי' לענין הלואה בחזקת הבתים ולקוחות שלקחו אחרי כן אינהו הוא דאפסידו אנפשייהו אבל מקמי כתיבת השטר שפיר זבון ואפילו נכתב ביום ונחתם בלילה חשבינן ליה מוקדם ופסול דהא לא אשתעבוד לקוחות אלא מיום חתימה ואילך ואיהו אתי למיטרף מיום כתיבתו שלא כדין והכי תנן בהמביא גט <span class='mareimakom'>(גיטין דף יז.)</span> נכתב ביום ונחתם בלילה פסול ורבי שמעון מכשיר שהיה ר' שמעון אומר כל הגיטין שנכתבו ביום ונחתמו בלילה פסולין חוץ מגיטין נשים והתם מפרש טעמא לענין גיטי נשים מיהו לענין שאר שטרות לכ'ע פסולין: פסק. אפס רבינו חננאל פירש דהא דרבה בר שילא שמעינן מינה דשטרא דכתיב בההוא יומא דקנו מיניה ובתר כמה יומי אסהידו עליה הנהו סהדי קמאי שפיר דמי מדקאמר אי ידעיתו יומא דאקניתו כתבו ההוא יומא ואף על גב דחתמי עליה האידנא שפיר דמי דלא אשכחן דבעו חתימת ההוא יומא אלא גט אשה בלבד דתנן בגט נכתב ביום ונחתם בלילה פסול וכן הלכה הוא כך פר'ח אך לא יתכן אלא כמו שפירשתי וכדפי' מתניתין דגיטין: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: כי יתביתו בשילי
txt:
<span class='five'>כי יתביתו בשילי. </span>ואתם כותבין שם אותה העיר בשטרי מכירה או שטרי הלואה או שטרי מתנה או זכרון עדות כתבו בתוך השטר מקום שאתם יושבים שם בשעת כתיבה כלומר במקום פלוני כתבנו הך מה שראינו במקום פלוני: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: האי מאן דנקיט
txt:
<span class='five'>האי מאן דנקיט. </span>מלוה דנקיט שטר מלוה בר מאה זוזי ואמר להם כתבו לי תרי בני חמשים שכשיפרע לי הלוה חמשים זוזי אקרע שטרא של חמשים ולא יהיה צריך לכתוב שובר לא כתבינן שלא מדעת הלוה: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: כי היכי דליכוף ולפרעיה
txt:
<span class='five'>כי היכי דליכוף ולפרעיה. </span>כשיפרענו לוה למלוה חצי חובו יכופנו מלוה לפרוע לו השאר כי ידאג הלוה פן יפסיד שוברו ויתבעהו מלוה כל חובו: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: כי היכי דליפגום שטרו
txt:
<span class='five'>כי היכי דליפגום שטרו. </span>כשיפרע חמשים זוז הרי נמצא שטר שביד מלוה פגום ותנן <span class='mareimakom'>(כתובות דף פז.)</span> הפוגמת כתובתה לא תפרע אלא בשבועה וה'ה לכל השטרות כדאמרי' במסכת שבועות וכי מה בין זה לפוגם שטרו כו' בפ' שבועת הדיינין <span class='mareimakom'>(דף מא.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: כי היכי דלא ליפגום שטרו
txt:
<span class='five'>כי היכי דלא ליפגום שטרו. </span>אך כשיפרענו חמשים זוז יחזיר לו שטר של חמשים ונשאר בידו שטר של חמשים שני שלם: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: אמר רב אשי האי מאן דנקט שטר
txt:
<span class='five'>אמר רב אשי האי מאן דנקט שטר. </span>מלוה בר מאה זוזי ואמר להו לספרי כתובו חד בר חמשים מההוא זמן ראשון שהרי פרע לי המותר וקרעו שטר זה לא כתבינן ליה שטר אחרינא לא מזמן ראשון וכל שכן מזמן זה של יום כתיבה ואילך שמא שטר פרוע הוא זה ויש לו שובר ללוה עליו ויוציא המלוה עליו שטר של חמשים ויאמר חוב אחר הוא זה שהלויתי לך פעם אחרת: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: הרי עשיר אומר לעני כו'
txt:
<span class='five'>הרי עשיר אומר לעני כו'. </span>ואפי' למאן דאמר בפרק קמא <span class='mareimakom'>(לעיל דף יג.)</span> דאית דינא דגוד או אגוד שאני הכא דגוד איכא אגוד ליכא והכי מתרץ לה התם: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: קח לך עבדים
txt:
<span class='five'>קח לך עבדים. </span>דבההיא חזקה שהניחו אביו יהיה לעולם ולא יניחו לו להרבות ולהביא בני אדם במרחץ אלא מבני ביתו: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: אינן יכולין להוציא שטר חוב זה על זה
txt:
<span class='five'>אינן יכולין להוציא שטר חוב זה על זה. </span>שיכול הלה לטעון שטר זה שבידך אני החזרתיו לך כשהחזרת לי ממון שלוית בו ממני: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: ולא אחר יכול להוציא
txt:
<span class='five'>ולא אחר יכול להוציא. </span>על אחד מהם דכל חד מצי מדחי ליה אצל חבירו אא'כ יש עדים בדבר שמעידין זה לוה מזה אבל מן השטר אין יכולין להביא ראיה: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: ישלשו
txt:
<span class='five'>ישלשו. </span>אבי אביו ויכתוב יוסף בן שמעון בן יעקב וזה יכתוב יוסף בן שמעון בן נפתלי: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: יכתבו סימן
txt:
<span class='five'>יכתבו סימן. </span>יוסף בן שמעון שהוא גוץ או לבן או גיחור לוה מיוסף בן שמעון שהוא ארוך או שחור: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: יכתבו כהן
txt:
<span class='five'>יכתבו כהן. </span>אם אחד מהן כהן יכתבו יוסף כהן לוה מיוסף ישראל: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: a
trm: ההוא שטרא דנפק לבי דינא דרב הונא
txt:
<span class='five'>ההוא שטרא דנפק לבי דינא דרב הונא. </span>והיה מוחזק בו אדם אחד שהיה טוען פלוני בן פלוני הכתוב בזה השטר כתבו וחתמו ומסרו לי לפי שהלויתיו כך וכך ממון וכדתנן מתניתין בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קעה:)</span> הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין ואת שמי לא הוצרך לכתוב שהרי מסרו לי וכתב לי ממך כלומר ממי שמוחזק בשטר:  אמר


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: אמר רב הונא
txt:
<span class='five'>אמר רב הונא. </span>ממך משמע אפילו מריש גלותא כלומר שמא ריש גלותא או אדם אחר הלוהו ונפל ממנו ומצאתו ואין לפרש שבא רב הונא לומר שיגבה שטרו זה המוחזק דמשמע כל מי שמוחזק בשטר ואפילו ריש גלותא מוחזק בו שאין רגיל להלוות יגבה לו בו דא'כ הוה ליה למימר כדלקמן ממך ההוא [גברא] דנפיק מתותי ידיה משמע: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: ואין בו זמן
txt:
<span class='five'>ואין בו זמן. </span>והוא אחד משלשה גיטין פסולין ואם ניסת הולד כשר בפ' המגרש <span class='mareimakom'>(גיטין דף פו.)</span>: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: אני היום גירשתיך כשר
txt:
<span class='five'>אני היום גירשתיך כשר. </span>קס'ד השתא כיון דעדים קא חזו ליה בידיה וכתוב בו היום הרי כתב בו זמן: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: דלמא אבא שאול
txt:
<span class='five'>דלמא אבא שאול. </span>לא חייש לשום זמן בגיטין בדיעבד וכדר' אלעזר ס'ל דתנן בפ' המגרש <span class='mareimakom'>(שם)</span> שלשה גיטין פסולין ואם ניסת הולד כשר כתב בכתב ידו ואין עליו עדים יש עליו עדים ואין בו זמן יש בו זמן ואין בו אלא עד אחד הרי אלו שלשה גיטין פסולין ואם ניסת הולד כשר ר'א אומר אע'פ שאין עליו עדים אלא שנתנו לה בפני עדים כשר וגובה מנכסים משועבדים שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם וכי היכי דרבי אלעזר מכשיר ליה בלא עדים משום טעמא דעדי מסירה כרתי ה'נ מכשיר ליה בלא זמן משום האי טעמא גופיה כדקתני יש עליו עדים ואין בו זמן בהאי משנה דשלשה גיטין פסולין ועלה קאי ר' אלעזר ואמר אע'פ שאין עליו עדים בהאי שטר שאין בו זמן כשר שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם וה'נ אין כותבין בו זמן אלא מפני תיקון העולם דבת אחותו ופירות כדמפרש בפ' (כל הגט) [המביא תניינא] <span class='mareimakom'>(שם דף יז.)</span> וכיון שנתנו לה בפני עדים הם יעידו על הזמן ועל הגט והאי דמצריך אבא שאול לכתוב בו אני היום גירשתיך לאו משום זמן דהא אין זה זמן ולזמן לא חייש כר' אלעזר אלא דבעי אבא שאול ידים מוכיחות דמשעה שקבלה הגט נתגרשה מיד שאם לא נכתב מהיום בגט זה שאין בו זמן מנין לנו שיהיה גט שמא אין בדעתו לגרשה מיד בגט זה עד סוף שנה או שנתיים לאחר קבלתה הלכך בעי אבא שאול שיכתבו היום אחרי שאין זמנו כתוב בו שיוכיח עליו כר' יוסי דאמר <span class='mareimakom'>(לעיל דף קלו)</span> זמנו של שטר מוכיח עליו והאי דאמר אבא שאול היינו דכתבינן בגט מן יומא דנן ולעלם: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: אבל הכא ליחוש לנפילה
txt:
<span class='five'>אבל הכא ליחוש לנפילה. </span>וכדרב הונא דאמר ממך אפילו מריש גלותא ושמא מאחר נפל ומצאו זה: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: הא הן על אחרים מוציאין
txt:
<span class='five'>הא הן על אחרים מוציאין. </span>אחד מהן שיש לו שטר על אחר שיגבה ממנו ולא יכול זה לטעון מחבירך נפל ומצאתו נמצינו למדין שמי שמוחזק בשטר יכול לגבות מלוה מאיש אחר הכתוב בתוכו ואע'פ שהשטר אין מוכיח מי המלוה וה'ה לויתי ממך: 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: ואביי לנפילה דחד לא חיישינן
txt:
<span class='five'>ואביי לנפילה דחד לא חיישינן. </span>כגון שטר שביד יוסף בן שמעון שיש לו על אחד מן השוק דהיינו נפילה דחד ומציאה דחד היכי איתרמי מילתא דמיוסף בן שמעון נפל ויוסף בן שמעון מצאו הלכך לא חיישינן אבל גבי לויתי ממך מנה דהיינו נפילה דרבים שיש לחוש מאיש אחר בעולם נפל ואיש אחר בעולם מצאו כגון זה שמוחזק בו התם ודאי חיישינן ולא יגבה בו (הג'ה. חיישי' לנפילה דיחיד ואשכחו רבים. ע'כ): 


lvr: 43
pgn: 172
dfh: b
trm: עיקר הלשון כן הוא לנפילה דרבים חיישינן
txt:
<span class='five'>עיקר הלשון כן הוא לנפילה דרבים חיישינן. </span>כלומר שמצאו שום אדם בעולם אבל לשמצאו יחיד יוסף בן שמעון לא חיישינן ורבינו חננאל פירש ואביי לנפילה דחד ואשכחיה האי דשמיה כשמיה דהאי לא חיישינן שאילו מן האח' נפל היה צועק ומבקש וכיון שלא צעק נתברר כי לזה שמצאו הוא אבל לנפילה דרבים דלא ידעינן מי הוא חיישינן:  ואלא


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: ואלא הא דתניא כו'
txt:
<span class='five'>ואלא הא דתניא כו'. </span>לכ'ע פריך דהא אפילו אביי מודה דלנפילה דחד לא חיישינן וא'כ אמאי תניא בברייתא שאין יכולין להוציא על אחרים: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: תנא דידן סבר
txt:
<span class='five'>תנא דידן סבר. </span>לנפילה דחד לא חיישינן מאי איכא למימר דלמא איהו יהיב ליה אותיות נקנות במסירה ועל כרחו יפרע לו למי שהשטר בידו: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: ותנא ברא סבר אין אותיות נקנות במסירה
txt:
<span class='five'>ותנא ברא סבר אין אותיות נקנות במסירה. </span>ומתוך כך ידחה הלוה לזה ויאמר פקדון הוא אצלך ולזה יאמר אין השטר בידך ומיהו אם כתבו הרשאה זה לזה על כרחו ישלם לו: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: ואב'א דכ'ע אותיות נקנות במסירה
txt:
<span class='five'>ואב'א דכ'ע אותיות נקנות במסירה. </span>בלא שטר מכירה [אחר] כדפסקי' הלכתא בפ' המוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(לעיל עז.)</span> כרבי וכדאמר רב אשי אותיות מילי נינהו ומילי במילי לא נקנו היכא שמסרו לו ונתנו אך ראיה ועדים צריך שמסרו לו לזה בפניהם דלא נימא פקדון הוא אצלו או השמיטו ממנו ובהכי פליגי מתני' ותנא ברא בפלוגתא דאביי ורבא: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: אחד מן האחין ששטר חוב יוצא מתחת ידו
txt:
<span class='five'>אחד מן האחין ששטר חוב יוצא מתחת ידו. </span>או בשם אביהם או בשם מלוה אחר וטוען אחיי נתנוהו לי והם אומרים אתה חטפתו: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: מיזהר זהירי
txt:
<span class='five'>מיזהר זהירי. </span>ולא יכול להשמיט מיד אחיו כי נזהר איש מאחיו וסד'א אין צריך המוחזק בו להביא ראיה קמ'ל: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: זימנין דאזיל לגבי ספרא כו'
txt:
<span class='five'>זימנין דאזיל לגבי ספרא כו'. </span>כסבור הוא לרמות בו חבירו ולגבות ממנו בשטר זה והוא אינו יודע א] מה ששנינו שאין יכול להוציא על חבירו ששמו כשמו: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: אא'כ מלוה עמו
txt:
<span class='five'>אא'כ מלוה עמו. </span>ומסתמא שניהם היו במעמד מקום שנכתב וכיון דאינהו ידעי ואין מקפידים זה על זה לא חיישינן תו לשום רמאות כיון דלנפילה לא חיישינן: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: נמצא לאחד
txt:
<span class='five'>נמצא לאחד. </span>מלוה שטרו של יוסף בן שמעון שחייב לי ממון פרוע שטרות שניהם פרועים ואע'ג דאמרן בשילהי שנים אוחזין <span class='mareimakom'>(ב'מ כ:)</span> סימפון היוצא מתחת ידי מלוה אינו אלא כמשחק ופסול הא אוקימנא להך משנה התם כגון שנמצא השטר בין שטרותיו קרועין הלכך השובר כשר: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: במשולשין
txt:
<span class='five'>במשולשין. </span>פירוש בשטר שלשה דורות יוסף בן יעקב בן יצחק ובאידך כתב יוסף בן יעקב בן דוד ובשובר כתב סתם יוסף בן יעקב כדמתרץ לקמן הלכך איתרע כחם והם בחזקת פרועים שכל אחד טוען שלי פרוע והמלוה אינו יכול להכחישו הואיל ונמצאו השטרות בין השטרות קרועים: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: אביי אמר
txt:
<span class='five'>אביי אמר. </span>מתני' כשנמצאו בבית לוה מיירי והכי קתני נמצא ללוה אחד בין שטרותיו שובר שהשטר שהיה נושה בו יוסף בן שמעון פרוע הוא והיו שני יוסף בן שמעון נושים בו ואילמלא זה השובר היו שניהם נפרעין ממנו שטרותם כדאוקמינן שהם יכולין להוציא שט'ח על אחרים ועכשיו בזה השובר הורע חזקתם דקיי'ל יד בעל השטר על התחתונה וכשיוציא כל אחד מהם שטרו אומר לו הנה השובר עליו ומיהו נראה בעיני שאם שניהם באים בהרשאה זה מזה על הלוה יכולין לגבות אחד מן השטרות ממ'נ מן הלוה שהרי מודה הוא בע'כ בשני השטרות אלא שפרע אחד מהן ומיהו אי טעין לוה ואומר לשניכם פרעתי והשובר נכתב סתם על שניכם נראה בעיני דטענה מעלייתא היא אבל היכא דמודה בב' הלוואות אלא שפרע אחת נהי נמי דהורע כח המלוין לגבות כל אחד חובו אבל יעשו שטר ביניהם ויגבו בין שניהם מן הלוה שטר אחד ע'י שיכתבו הרשאה זה לזה: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: יכתבו דורות
txt:
<span class='five'>יכתבו דורות. </span>מרובעים יוסף בן יעקב בן יצחק בן אברהם יוסף בן יעקב בן יצחק בן דוד דכולי האי לא יהיו שמות אבותיהן שוין: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: נמצא
txt:
<span class='five'>נמצא. </span>ללוה אחד שם בבית המת שני שטרות שלוה ממנו שני הלואות הקטן אינו פרוע דשטר בין שטרותיו קאמר דמשמע אחד ולא שנים: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: חוב לך בידי
txt:
<span class='five'>חוב לך בידי. </span>משמע מה שאתה חייב לי ואפי' כתוב החוב בהלואות דקות בשטרות הרבה: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: שדה שיש לי מכורה לך
txt:
<span class='five'>שדה שיש לי מכורה לך. </span>מי נימא כל שדותיו מכורין לו קאמר כמו שדה אדום קנפיינ'א (כתיב) וכמו ובהמה רבה <span class='mareimakom'>(יונה ד)</span> : ומשני 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: התם יד בעל השטר על התחתונה
txt:
<span class='five'>התם יד בעל השטר על התחתונה. </span>דהמוציא מחבירו עליו הראיה דהיינו לוקח ומילתיה דרבא דלעיל נמי משום האי טעמא דיד בעל השטר על התחתונה דהיינו מלוה הלכך חוב לך בידי פרוע כל השטרות שיש לו עליו פרועין: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: a
trm: לא יפרע מן הערב
txt:
<span class='five'>לא יפרע מן הערב. </span>תחלה עד שיתבע את הלוה לדין ויחייבוהו ב'ד ואם אין לו מה לשלם אז יפרע מן הערב הכי מפרשינן לה בגמרא במסקנא:  ואם


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: הערב לאשה בכתובתה
txt:
<span class='five'>הערב לאשה בכתובתה. </span>ואין לבעל נכסים והיה בעלה מגרשה וצריך הערב לפרעה כתובתה מכיסו: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: ידירנה
txt:
<span class='five'>ידירנה. </span>הבעל הנאה על דעת רבים נדר שאין לו הפרה שלא יוכל להחזירה דחיישינן שמא דעתו להחזיר את אשתו ולאכול כתובתה לאחר שנתקבלה כתובתה מן הערב וקנוניא בעלמא הוא דעבדי בעל ואשתו על נכסיו של ערב: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: מאי טעמא
txt:
<span class='five'>מאי טעמא. </span>לא יפרע מן הערב דקסלקא דעתך השתא לא יפרע כלל קאמר מתני' דלא מהני ערבות אלא להכי שאם מת לוה או ברח אז יפרע מן הערב אך אם הלוה בפנינו בשעה שתובע מלוה את חובו כיון שהעמידו ערב ללוה בפנינו פטור: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: גברא אשלמת לי
txt:
<span class='five'>גברא אשלמת לי. </span>הפקדתני הלוה על מנת שאם ימות או יברח שאפרע ממוני והרי אני מחזירו לך ותתבענו בדין ואני פטור: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: מתקיף לה רב נחמן האי דינא
txt:
<span class='five'>מתקיף לה רב נחמן האי דינא. </span>דמתניתין שלא יפרע הערב כלום דינא דפרסאי הוא וקס'ד השתא דהכי קאמר שמנהג פרסיים לדון כן דאמר ליה גברא אשלמת לך: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: דלא יהבי טעמא למילתייהו
txt:
<span class='five'>דלא יהבי טעמא למילתייהו. </span>שגם זה דבר שאינו הגון הוא לומר שלא יפרע מן הערב כלל א'כ מאי אהני ערבות אלא ודאי להכי נכנס בערבות שאם אין נכסים ללוה שישלם לו ערב תחתיו את הממון: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: לא יתבע ערב תחלה
txt:
<span class='five'>לא יתבע ערב תחלה. </span>דלא נעשה ערב אלא על מנת אם ימות הלוה או ימאן לבא לדין או שיחייבוהו בית דין ולא יהיה לו מה לפרוע אז יפרע מן הערב: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: ואם אמר לו על מנת כו' יתבע מן הערב תחלה
txt:
<span class='five'>ואם אמר לו על מנת כו' יתבע מן הערב תחלה. </span>וכגון שאין נכסים ללוה דהכי מפרשי' לה מתני' לקמן: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: קבלנות
txt:
<span class='five'>קבלנות. </span>לקמן מפרש תן לו ואני קבלן ובאמירה בעלמא הוי קבלן והכי מוכח לקמן בשמעתין אבל אם נשא ונתן ביד אמרינן לקמן דאין למלוה על הלוה כלום: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: לקח בגדו
txt:
<span class='five'>לקח בגדו. </span>למלוה קאמר קרא קח בגדו של ערב כי ערב בשביל איש זר דהיינו אמירה בעלמא דלא כתיב הכא קבלנות: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: בני אם ערבת לרעך
txt:
<span class='five'>בני אם ערבת לרעך. </span>ממון או נוקשת באמרי פיך שחרפתו וגדפתו עשה זאת אפוא בני והנצל משני דברים הללו על כי באת בכף רעך דהיינו ממון שיש לו עליך לך התרפס התר לו פיסת ידך ותן לו מעותיו ורהב רעך על שחרפתו הרבה עליו ריעים ובקש מחילה: 


lvr: 43
pgn: 173
dfh: b
trm: רבי יהודה סבר אסמכתא לא קניא
txt:
<span class='five'>רבי יהודה סבר אסמכתא לא קניא. </span>והיינו אסמכתא אם לא יפרע לך אני אשלם לך וכל דאי הוי אסמכתא סומך ובוטח בלבו שהלוה יפרענו ואילו היה יודע שלא יפרע הלוה לא היה נכנס בערבות: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: רבן שמעון בן גמליאל אומר אם יש נכסים ללוה
txt:
<span class='five'>רבן שמעון בן גמליאל אומר אם יש נכסים ללוה. </span>אחד ערב ואחד קבלן לא יפרע אלא מן הלוה: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: וראיה אחרונה
txt:
<span class='five'>וראיה אחרונה. </span>בסנהדרין בפ' זה בורר שני משניות של ראיה זו כל זמן שמביא ראיה כו' בראשונה הלכה כמותו באחרונה אין הלכה כמותו: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: כולן לשון ערבות הן
txt:
<span class='five'>כולן לשון ערבות הן. </span>דהא לשון הלואה קאמר הלווהו הוא יהיה לוה ואני פורע אם לא יפרע לך: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: תן לו
txt:
<span class='five'>תן לו. </span>מסור הממון בידו ואני אפרענו לך אין כאן לשון הלואה אלא שליחותיה דהאי דקאמר תן לו עביד מלוה: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: ורב חסדא אמר כולן לשון קבלנות הן
txt:
<span class='five'>ורב חסדא אמר כולן לשון קבלנות הן. </span>ואפי' תן לו ואני ערב אפי' הלווהו ואני פורע הלווהו ואני חייב הלווהו ואני נותן לך: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: בר מהלווהו ואני ערב
txt:
<span class='five'>בר מהלווהו ואני ערב. </span>דכיון דנקט לשון הלואה ולשון ערבות אז מוציא מכלל קבלנות: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: ורבא אמר כולן לשון ערבות הן
txt:
<span class='five'>ורבא אמר כולן לשון ערבות הן. </span>אפילו הלווהו ואני קבלן תן לו ואני פורע תן לו ואני חייב דמשמע אני אפרע בשבילו אם לא יפרע הוא: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: בר מתן לו ואני נותן לך
txt:
<span class='five'>בר מתן לו ואני נותן לך. </span>וכ'ש תן לו ואני קבלן וקיימא לן כרבא דהוא בתרא ודוקא תן לו ואני נותן דשניהם לשון מתנה משמע קבלנות שבאותו לשון שציוהו למסור לזה קבל עליו לפרעו דמשמע כאילו קבל הוא עצמו מיד המלוה בערבות לא יפרע מן הערב תחלה אלא מן הלוה ובקבלנות מאיזה שירצה יפרע כרבנן דמתניתין אבל אם נשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: אינון ערבין ביה
txt:
<span class='five'>אינון ערבין ביה. </span>כדכתיב <span class='mareimakom'>(משלי כב)</span> אם אין לך לשלם למה יקח משכבך מתחתיך וכתיב <span class='mareimakom'>(דברים כד)</span> יוציא אליך העבוט החוצה: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: וקיימא לן לא יתבע מן הערב תחלה
txt:
<span class='five'>וקיימא לן לא יתבע מן הערב תחלה. </span>אין נכון להטריח את הערב חנם דלמא מפצי ליה לוה והוא הדין לנכסי דאינש למה נזלזל בנכסיו להוריד בהן את המלוה חנם שמא יסלקנו לוה במעות ולא יצטרך לירד בנכסיו: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: ההוא ערבא דיתמי
txt:
<span class='five'>ההוא ערבא דיתמי. </span>אביהם לוה בחייו וזה נעשה ערב למלוה בשבילו ולאחר מותו פרע הערב תחלה מקמי דנתבעינהו ליתמי כלומר משלו פרע ולא משל יתומים שלא הספיק לתבעם ועתה חוזר עליהם ותובעם: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: פריעת בע'ח מצוה
txt:
<span class='five'>פריעת בע'ח מצוה. </span>הערב עתה נעשה בע'ח ומלוה על פה הוא ומצוה לפרעו ואם יתומים פחותים מי'ג דלאו בני מיעבד מצוה נינהו וכי גדלי לישתעי דינא בהדייהו כדאמר בחזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל לג.)</span> גבי עובדא דרבה בר שרשום: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: a
trm: רב הונא בריה דרב יהושע אמר
txt:
<span class='five'>רב הונא בריה דרב יהושע אמר. </span>לעולם יתמי בני מיעבד מצוה נינהו כדאמר בערכין בפרק שום היתומים <span class='mareimakom'>(דף כב.)</span> יתמי דאכלי דלאו דידהו ליזלו בתר שיבקייהו אלא היינו טעמא דלא גובה ערב מיתמי עד דגדלי וידעו לטעון ולחזור אחר דינם דאיכא למימר אימור צררי אתפסיה אביהם למלוה בחייו לפטור את הערב והלכך על מלוה על פה איכא למיחש דלמא פרעיה אבוהון בחייו ואע'ג דקיי'ל לקמן בפירקין מלוה על פה גובה מן היורשין הני מילי כגון דשמתוהו ומית בשמתיה אי נמי כשחייב מודה ופסקינן לקמן הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע דאמר דלא חיישינן למימר יתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו אלא בכל חוב שאנו יודעין שלא פרעו אביהן בחייו או שאין אנו יודעין אלא שאמר אביהן תנו נותנין כדפסקינן בערכין ואין ממתינין עד דגדלי כדשלחו מתם דהלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע ורבא נמי דפסק בערכין <span class='mareimakom'>(שם:)</span> הלכתא דאין נזקקין לנכסי יתומים אלא אם כן רבית אוכלת בהן ואם אמר תנו נותנין נראה בעיני דלא פליג אדרב הונא כיון דחייב מודה כמאן דאמר תנו דמי ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי רב הונא איירי בחייב מודה אף על גב דלא אמר תנו ורבא איירי באומר תנו אף על גב דאין חייב מודה וכל הני גבייתן ממקרקעי דיתמי ונראה בעיני דבזמן הזה דליכא מקרקעי כל כך אע'ג דקיי'ל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע'ח בזמן הזה דינם לגבות ממטלטלי דשבק להון אבוהון כמו שתקנו הגאונים בכתובת אשה דפסקינן הלכתא ממקרקעי ולא ממטלטלי ואפילו הכי נהגו לגבות ממטלטלי ומביא אני ראיה מההוא דכתובות <span class='mareimakom'>(דף סז.)</span> דארנקי דמחוזא דאשה גובה כתובתה מהם משום דאסמכתייהו עלייהו והוא הדין לבעל חוב דגבי מטלטלי דיתמי היכא דידוע לנו שאביהן היה חייב לזה וכן הלכה למעשה דהא אמרינן לקמן מלוה על פה גובה מן היתומים כדי שלא תנעול דלת בפני לוין ואי ממטלטלי דשבק להון אבוהון לא גובה אין לך נעילת דלת גדול מזה דהא לא שכיחי לן מקרקעי:  מאי


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: כשחייב מודה
txt:
<span class='five'>כשחייב מודה. </span>בשעת מיתתו דליכא למיחש לצררי לרב הונא גבי מיתמי לרב פפא לא גבי עד דגדלי: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: שלחו מתם
txt:
<span class='five'>שלחו מתם. </span>היכא דשמתוהו ומית בשמתיה הדבר ידוע שלא פרעו וכמי שחייב מודה דמי: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע
txt:
<span class='five'>הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע. </span>דגבי מיתמי ולא אמרינן יתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו הלכתא גרסי' ולא גרסי' והלכתא: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: היוצא מתחת ידי ערב
txt:
<span class='five'>היוצא מתחת ידי ערב. </span>ותובע את היתומים ואמר פרעתי חוב של אביכם והשטר מוכיח שהרי החזירו לי המלוה: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: אינו גובה
txt:
<span class='five'>אינו גובה. </span>עד דגדלי יתמי ומשתעי דינא בהדייהו ואז ישבע ויפרע מהם כדין הבא ליפרע מנכסי יתומים: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: דלהכי כתב ליה התקבלתי
txt:
<span class='five'>דלהכי כתב ליה התקבלתי. </span>דהוי ערב מוחזק בשטר שיש לו עליהם ולא חשיבא מלוה על פה ובמלוה בשטר מודה רב פפא דגבינן מיתמי דלא אמרינן הכא מצוה אלא חוב ומוטלת עליהם לפרוע בעל כרחם: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: אפילו למ'ד חיישינן לצררי
txt:
<span class='five'>אפילו למ'ד חיישינן לצררי. </span>ה'מ במלוה שהוא ישראל שדינו של לוה לפרוע למלוה שהרי המלוה לא יתבענו לערב תחלה: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: אבל
txt:
<span class='five'>אבל. </span>היכא דהוי המלוה עובד כוכבים אין הלוה מתפיסו לעובד כוכבים צררי דהא ידע ישראל דעובד כוכבים הדר תו וגובה זמנא אחריתי מן הערב: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: מעיקרא
txt:
<span class='five'>מעיקרא. </span>כשנעשה היהודי ערב לעובד כוכבים אי לאו צררי אתפסיה לערב לא הוה מקבל ליה ליכנס בערבות שהרי זה יודע בודאי שהעובד כוכבים יחזור עליו ולא על הלוה והלכך לא גבינן מיתמי עד דגדלי: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: איזהו רשע ערום
txt:
<span class='five'>איזהו רשע ערום. </span> המתעבר על ריב לא לו ומבטל מחשבת הנותן שאמר נכסי לך ואחריך לפלוני וברצונו לא היה ראשון מוכר לאחרים להפסיד אחריך ערום דמכל מקום מצליח הוא ומה שעשה עשוי שהנותן לא מיחה בשעת המתנה כרשב'ג דאמר אם קדם ראשון ומכר מה שעשה עשוי כי אין לאחריך אלא מה שישייר ראשון והרי לא שייר לו כלום: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: אי בעית אימא הוו
txt:
<span class='five'>אי בעית אימא  הוו. </span>לרב הונא בשעה שנעשה אביו ערב וגמר ומקנה מתוך שהיה סבור שלא יפסיד: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: כי לית ליה נכסי לא משתעבד
txt:
<span class='five'>כי לית ליה נכסי לא משתעבד. </span>דלא גמר בלבו לשעבד נפשיה ואינו אלא פטומי מילי שירא להפסיד ואיכא למימר אמוראי פליגי בהא מילתא ושמעתייהו לא איתפרשו בגמ': 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: מצוה הוא דעבד
txt:
<span class='five'>מצוה הוא דעבד. </span>המשדך בזיווגן אין דעתו לפרוע הערבות אבל מתכוין לזווגן שע'י ערבות זו מתרצין ולא מידי חסרה לאשה דהא טב למיתב טן דו ולטובתה נתכוין: 


lvr: 43
pgn: 174
dfh: b
trm: מתקיף לה רב נחמן וכי אדם עושה קנוניא על בניו
txt:
<span class='five'>מתקיף לה רב נחמן וכי אדם עושה קנוניא על בניו. </span>להנחיל לאחרים ולהפסיד את בניו ואפ'ה אמרי רב ושמואל אם לא אמר תנו אין נותנין לאותו פלוני אע'ג דהודה שיש לו מנה משל פלוני בידו אלא מאי אית לך למימר אמאי אין נותנין לו דאדם עשוי שלא להשביע כו' נתכוין שלא יחזיקוהו כעשיר לא הוא ולא בניו:  הכא


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: הכא נמי
txt:
<span class='five'>הכא נמי. </span>גבי הקדש איכא למימר לכך נתכוין ואמאי קאמר רב הונא נאמן ונותנין לו המנה: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: מכלל דרב ושמואל מיירי בדלא נקיט
txt:
<span class='five'>מכלל דרב ושמואל מיירי בדלא נקיט. </span>והלכך אין נותנין לו כי לא אמר תנו אי הכי כי אמר תנו אמאי נותנין מלוה על פה היא כו' ואי (לאו) משום טעמא דמצוה לקיים דברי המת לא היה להם ליתן בשביל דברי אביהם עד לאחר מותו: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: אלא אמר רב נחמן
txt:
<span class='five'>אלא אמר רב נחמן. </span>בין זה שאמר שכ'מ מנה לפלוני בידי והוא בא ליפרע מן ההקדש ובין זה הבא ליפרע מבניו כולהו שטרי נקיטי דמסקי ביה בהאי שכיב מרע מנה ולא קשיא: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: לא אמר תנו
txt:
<span class='five'>לא אמר תנו. </span>חיישינן דלמא משום שלא להשביע את בניו אמר הכי ולא גבי עד דמקיימי לשטריה: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: שכיב מרע שהודה
txt:
<span class='five'>שכיב מרע שהודה. </span>בעל חובו טוען לו מנה לי בידך ואמר לו הן דכה'ג אמרינן בסנהדרין בפ' זה בורר <span class='mareimakom'>(ד' כט:)</span> דצריך שיאמר אתם עדי ואי לא מצי א'ל משטה אני בך: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: צריך שיאמר כתובו
txt:
<span class='five'>צריך שיאמר כתובו. </span>דאמרי' בחזקת הבתים <span class='mareimakom'>(לעיל מ.)</span> הודאה בפני שנים צריך שיאמר כתובו: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: ודברי שכ'מ ככתובין וכמסורין
txt:
<span class='five'>ודברי שכ'מ ככתובין וכמסורין. </span>וא'צ לומר כתובו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: a
trm: המלוה את חברו בשטר
txt:
<span class='five'>המלוה את חברו בשטר. </span>אפי' אין כתוב בו אחריות הא פסקינן הלכתא בשנים אוחזין <span class='mareimakom'>(ב'מ טו:)</span> דאחריות טעות סופר הוא וכמי שכתוב בו אחריות דמי: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: גובה מנכסים בני חורין
txt:
<span class='five'>גובה מנכסים בני חורין. </span>דלא גובה ממשועבדים אלא מלוה הכתוב בשטר שיש בו עדים דכיון דאיכא תרתי שטר ועדים מפקי ליה לקלא ולקוחות הוא דאפסידו אנפשייהו שלא חקרו בדבר ויניחו בני חרי למוכר לגבות מהם: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: גובה מנכסים בני חורין
txt:
<span class='five'>גובה מנכסים בני חורין. </span>מן הערב בערבות שבעל פה דמלוה ע'פ היא כיון דלא חתימי עדים על הערבות וה'ה לערב בלא שטר אחר מתן מעות: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: אמר ליה בן ננס אינו גובה
txt:
<span class='five'>אמר ליה בן ננס אינו גובה. </span>דכל ערב שלאחר מתן מעות לא הוי ערב שלא על אמונתו והבטחתו של ערב זה הלוהו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: שעבודא דאורייתא
txt:
<span class='five'>שעבודא דאורייתא. </span>יוציא אליך העבוט <span class='mareimakom'>(דברים כד)</span> וה'ה למקרקעי: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: לאו דאורייתא
txt:
<span class='five'>לאו דאורייתא. </span>וקרא במשכנו שלא בשעת הלואתו בב'מ <span class='mareimakom'>(דף קיד:)</span>: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: ומי אמר רבה
txt:
<span class='five'>ומי אמר רבה. </span>שעבודא לאו דאורייתא והא אמרינן בפ' יש נוחלין <span class='mareimakom'>(לעיל דף קכד:)</span> שלחו מתם בכור נוטל פי שנים במלוה ואמר רבה עלה גבו קרקע בחובת אביהם יש לו דכמאן דמשעבד בחיי אבוהון דמי וקרינא ביה בכל אשר ימצא לו אלמא שעבודא דאורייתא: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: איפוך גבו קרקע אין לו גבו מעות יש לו
txt:
<span class='five'>איפוך גבו קרקע אין לו גבו מעות יש לו. </span>דמעות הלוהו ומעות משלם ודמי טפי לאשר ימצא לו: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: בע'ח דיניה בזיבורית
txt:
<span class='five'>בע'ח דיניה בזיבורית. </span>ונפקא ליה בפ'ק דב'ק <span class='mareimakom'>(דף ח.)</span> מוהאיש אשר אתה נושה בו יוציא וגו' מה דרכו של אדם להוציא פחות שבכלים אלמא שעבודא דזיבורית דאורייתא: ומשני 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: לטעמייהו דבני מערבא קאמר
txt:
<span class='five'>לטעמייהו דבני מערבא קאמר. </span>דאמר התם נוטל פי שנים במלוה במקרקעי אמור ולא במעות ומיהו לדידיה סבירא ליה דבכור אינו נוטל פי שנים ולא שנא גבו קרקע ולא שנא גבו מעות דשעבודא לאו דאורייתא: 


lvr: 43
pgn: 175
dfh: b
trm: יורשי בעל הבור חייבין לשלם
txt:
<span class='five'>יורשי בעל הבור חייבין לשלם. </span>אלמא מלוה ע'פ גובה מן היורשים וקשיא לרב ושמואל: 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: אמר רב פפא הלכתא כו'
txt:
<span class='five'>אמר רב פפא הלכתא כו'. </span>לעיל פירשתי גביית מלוה מן היתומים וגם בפרק שום היתומים בערכין <span class='mareimakom'>(דף כב:)</span> אמר רבא הלכתא אין נזקקין לנכסי יתומים כו': 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: בעא מיניה רבה בר נתן מרבי יוחנן הוחזק כתב ידו בבית דין מהו
txt:
<span class='five'>בעא מיניה רבה בר נתן מרבי יוחנן הוחזק כתב ידו בבית דין מהו. </span>לאחר זמן שמסר לו הלוה למלוה כתב ידו שהוא חייב לו ממון ובא בב'ד והודה בפניהם שהוא כתב ידו וכתבו לו ב'ד הנפק הוא הנקרא אשרתא וקיום השטר: 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: מאי
txt:
<span class='five'>מאי. </span>מי אמרינן הרי הוא מעתה כשטר שיש בו עדים ויגבה ממשעבדי דאחריות טעות סופר הוא דכל שטר מלוה ומכירה שחותמים בו עדים גובין ממשעבדי כאילו כתוב בהן אחריות או דלמא קיום שטר אינו מועיל לשום שטר אלא להחזיקו בב'ד לכמות שהיה מקודם לכן שאילו ימותו עדים או לוה לא יוכל לטעון שטר זה מזויף הוא דב'ד קיימוהו ויגבה בו המלוה וגם זה לא יגבה אלא מבני חורין ולהכי אהני ב'ד שלא יוכל לוה לומר אין זה כתב ידי: 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: הרי אלו כו'
txt:
<span class='five'>הרי אלו כו'. </span>בגיטין מפרש הרי אלו דרישא והרי אלו דסיפא למעוטי מאי והתם מפרשא כולה: 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: וגובה מנכסים משועבדים
txt:
<span class='five'>וגובה מנכסים משועבדים. </span>כלומר ואם שטר מלוה הוא אותו השטר הכתוב בכתב ידו ואין בו עדים אלא שמסרו בפני עדים גובה מנכסים משועבדים והכי מפרש התם ר' יוחנן אליבא דר' אלעזר בפ' [המביא תניינא] <span class='mareimakom'>(גיטין כב:)</span> שאפי' בשאר שטרות גובה מנכסים משועבדים בעדי מסירה בלבד אלמא הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו ומסרו בפני עדים גובה ממשעבדי וכל שכן הוחזק בבית דין: ה'ג 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: שאני התם דבשעת כתיבה הוא דשעבד נפשיה
txt:
<span class='five'>שאני התם דבשעת כתיבה הוא דשעבד נפשיה. </span>כשנכתב השטר נכתב כדי למסרו בפני עדים שיהו עדי מסירה במקום עדי חתימה הלכך כיון דלר' אלעזר עדי מסירה כרתי כאילו נחתמו בתוך השטר דמי אבל אנו מיבעיא לן בהוציא כתב ידו בעלמא ששמו של לוה חתום בו שזה מסר לו במקום הודאה שלא יוכל לחזור ולכפור בו ולומר פרעתי כל זמן שחתימתו ביד מלוה שלא נעשה השטר בלשון של שטר שעדים חתומים בו ואחר זמן החזיקו בב'ד וכשהלוהו כמלוה על פה הויא ותו לא מצו ב'ד בקיומן לעשותו שטר שיש בו אחריות נכסים שהרי לא לדעת כן נכתב מתחלה כן נראה בעיני שמועה זו וכן עיקר ואית דגרסי משעת הכתובה ולא ירדו לשיטת השמועה: 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: a
trm: חנוק מה לי אמר רבי ישמעאל
txt:
<span class='five'>חנוק מה לי אמר רבי ישמעאל. </span>דלמא משום צערא דחבריה שנחנק נמי גמר ומקנה או דלמא מתכוין הוא להצילו מחניקה ומצוה הוא דקא עביד ולאו מידי חסריה ולא הוי ערב:  ערב


lvr: 43
pgn: 176
dfh: b
trm: ערב דבית דין לא בעי קנין
txt:
<span class='five'>ערב דבית דין לא בעי קנין. </span>דבההיא הנאה דקא מהימני ליה ב'ד גמר ומשעבד נפשיה: הכי גרסינן 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: b
trm:
והלכתא ערב בשעת מתן מעות לא בעי קנין </span>ואם כתב בתוך השטר לאחר חיתום שטרות גובה מנכסים משועבדים: <span class='five'>שלא בשעת מתן מעות בעי קנין

txt:
<span class='five'>והלכתא ערב בשעת מתן מעות לא בעי קנין </span>ואם כתב בתוך השטר לאחר חיתום שטרות גובה מנכסים משועבדים: <span class='five'>שלא בשעת מתן מעות בעי קנין. </span>ואפי' חתום בתוך השטר ואי חתום לאחר חיתום בעי קנין וגובה מבני חורין: 


lvr: 43
pgn: 176
dfh: b
trm: ערב דבית דין לא בעי קנין
txt:
<span class='five'>ערב דבית דין לא בעי קנין. </span>ולא גרסינן הנך כולהו בעי קנין:  הדרן עלך גט פשוט וסליקא לה מסכת בבא בתרא


# tsftbvl

lvr: 43
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השותפין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השותפין. </span>כולה נזיקין חדא מסכתא היא כדאמרינן בהגוזל קמא (ב'ק דף קב.) ובפ'ק דע'ז (דף ז.) ואפי' לא הוי חדא מסכתא צריך לפרש למה נשנית מסכתא זו אחר ב'מ כדאשכחן דדייק גמ' בריש מס' שבועות (דף ב:) מכדי תנא ממכות סליק מ'ש דקתני שבועות וכן בכמה מקומות והא דאמר (ב'ק קב.) בתרי מסכתות אין סדר למשנה היינו לענין מחלוקת ואח'כ סתם משום דרבי לא שנה לתלמידיו כסדר המסכתות ופעמים שנה האחרונה קודם הראשונה ואור'י דהיינו טעמא משום דקאי אהך פירקא דלעיל (ב'מ דף קטז:) הבית והעלייה של ב' שנפלו חולקים בעצים וכו' וקרי להו התם בגמ' שותפין וקתני נמי (שם דף קיח:) ב' גנות זו ע'ג זו וירק בינתים דהוי ענין שותפות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כפיסין. </span>מפרש בגמ' ארחי וקשה לר'י והכתיב (חבקוק ב)  וכפיס מעץ יעננה משמע שהוא של עץ ואור'י דשמא היו מניחין עצים מלמעלה ומלמטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בגויל </span>זה נותן ג' טפחים כו'. </span>והא דלא קאמר בגויל ו' טפחים משום דלא נטעי למימר ו' לכל אחד וא'ת אמאי אצטריך למיתני מדת גויל וגזית כיון דתנן הכל כמנהג המדינה כמו שנהגו כן יעשו וי'ל דאם נהגו יותר מו' בגויל לא יעשה וכן כולם אלא כשיעור המפורש ומיהו אם נהגו לעשות פחות מו' יעשה דאפילו אם נהגו בהוצא ודפנא יעשה כדמפרש בגמרא וא'ת ומאי בעי בגמ' הכל כמנהג המדינה לאתויי מאי ומשני לאתויי אתרא דנהיגי בהוצא ודפנא לימא לאתויי כמנהג כל המקומות כמו שנהגו ונראה לר'ת דדוקא בהוצא ודפנא אבל פחות מכאן אפילו נהגו מנהג הדיוט הוא ומוכיח מכאן דיש מנהגים שאין לסמוך עליהם אפילו היכא דתנן הכל כמנהג המדינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפיכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפיכך </span>אם נפל הכותל וכו'. </span>פי' לפי שבונים הכותל בעל כרחם או משום דהקנו זה לזה לעשות גודא ללישנא קמא וכגון דידוע לנו עדיין וזוכרים שהקנו זה לזה וללישנא בתרא משום היזק ראיה וא'ת ומאי איריא משום דבונין הכותל בעל כרחם בלאו הכי נמי הוי של שניהם אפי' נפל לרשותא דחד מינייהו כיון דאין חזית לא לזה ולא לזה כדפריך בגמרא גבי בקעה לא יעשה חזית לא לזה ולא לזה ואי הוה דהאיך דנפל לרשותו מאי פריך הא צריך לעשות חזית שלא יפול לרשות אחר ויאמר שלו הן והא דאמרינן בהשואל (ב'מ דף ק.) גבי מחליף פרה בחמור וכן בריש הבית והעלייה (שם דף קטז:) וליחזי ברשות דמאן קיימא וליהוי אידך המוציא מחבירו עליו הראיה היינו משום דהתם מתחילה מבורר היה הדבר וברשות אחד מהן נולד הספק אבל הכא מעיקרא נולד הספק ואם היו באין לחלוק בעוד שהכותל קיים היו חולקין בשוה מספק אפילו לרבנן דסומכוס דלית להו ממון המוטל בספק חולקין הכא מודו כיון דליכא הכא חזקה לזה יותר מלזה הילכך אפילו נפל לרשותא דחד מינייהו לא יפסיד האחר כחו והא דלא אמר הכא כל דאלים גבר כמו בזה אומר של אבותי (לקמן דף לד:) התם הוא דליכא דררא דממונא אבל הכא איכא דררא דממונא ומתרץ ר'י דהיינו הך דפריך בגמרא פשיטא כדפירש בקונטרס דאפילו לא פסיק לן דינא דמתניתין שמתחילה בין שניהם עשאוה בעל כרחם היו חולקין בשוה ואפילו דנפל לרשותא דחד מינייהו כדמוכח גבי בקעה ומשני לא צריכא דנפל לרשותא דחד מינייהו פירוש ושהו ברשותו הרבה מהו דתימא כיון דשהו ברשותו הרבה ניהמניה שעשאוה כולה מיגו דאיבעי אמר ממך לקחתיה והיה נאמן משום דשהו הרבה ואף על גב דאמר בריש הבית והעלייה דשותפין לא קפדי אהדדי הכא מיירי דשהו יותר מכדי רגילות דאטו משום דשותפין נינהו לא יקפידו עד עולם ולא דמי לגודרות דאין להם חזקה (לקמן דף לו.) לפי שאין ידוע ביד מי הם אבל הכא לא היה לו להשהותו כל כך ברשותו קמ'ל כיון דמעיקרא על שניהם היה לעשות לא מהימן לומר שהוא עשה הכל דמיגו במקום עדים הוא דאנן סהדי שלא עשאה לבדו כיון שהיה יכול לדחוק את חבירו בדין שהיה עושה עמו אבל בבקעה אם שהו הרבה היה נאמן לומר שעשאה במיגו דאי בעי אמר לקחתיה והאי שינויא אינו אלא מאבנים אבל מקום הכותל לעולם פשיטא שחולקין אותו ואיידי דנקט אבנים נקט המקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סברוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סברוה </span>מאי מחיצה גודא. </span>אע'ג דלבסוף קאי קאמר סברוה לפי שזה הלשון אינו עיקר מחמת פירכא דלקמן ודיחוי בעלמא הוא האי דמשני וכלשון שני הלכה וכן פוסק ר'ת ואגב דנקט בהאי לישנא סברוה נקט נמי בלישנא אחריתי ועוד אור'י דבפרק קמא דנדרים (דף יא.) איכא סברוה אע'ג דלבסוף קאי ומסיק הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדתניא </span>מחיצת הכרם שנפרצה. </span>יש ספרים דגרסי דתנן ואומר ר'ת שאינה משנה בשום מקום (וא'כ) היכי פשיט מינה בהגוזל קמא (ב'ק דף ק. ושם) דר'מ דאין דינא דגרמי ואם היתה משנה הוה אתי שפיר דסתם משנה ר'מ היא ואומר ר'ת דמשמע ליה דאתיא כר'מ מכח מתניתין דכלאים דמייתי התם המסכך [את] גפנו על גבי תבואתו של חבירו [ה'ז] קידש וחייב באחריותו וההיא סתם משנה היא הילכך ההיא נמי דקתני קידש רבי מאיר היא ואין להאריך כאן יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אומר </span>לו גדור. </span>פירוש לבעל הכרם (ב) והוא המזיק דארבע אמות שאמרו להרחיק הוא בשביל עבודת הכרם כדאמרי' בפ' שני לקמן (דף כו.) ואפילו ר' יוסי דקאמר לקמן (דף יח: כה:) על הניזק להרחיק את עצמו האמר רב אשי לקמן (דף כה:) מודי ר' יוסי בגירי דיליה ואומר ר'י דלהכי קתני אומר לו גדור ולא קתני חייב לגדור לפי שצריך להתרות בו ואם לא התרו בו לגדור אינו חייב באחריותו ולהכי נקט נמי תרי זימני נפרצה אומר לו גדור אף פעם שניה כשנפרצה צריך להתרותו שאינו סבור להיות חייב לגדור כל שעה ונפרצה פעם שלישית מספקא לר'י אם צריך להתרותו כל שעה או שמא סגי בתרי זימני ואין צריך להתרות בו יותר ור'ת מפרש דלהכי נקט תרי זימני לאשמועינן שאם יש תוספת מאתים בין מה שהוסיף בנפרצה ראשונה ובין מה שהוסיף בנפרצה שניה דאין מצטרפין לאסור ומראשונה ראשונה בטלי והארכתי בהגוזל קמא (ב'ק דף ק: ושם) ובפרק במה אשה (שבת דף סה.) :  נתיאש</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתיאש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתיאש </span>הימנה ולא גדרה. </span>דוקא נתיאש אבל לא נתיאש ועוסק כל שעה לגדור אע'פ שהוסיף מאתים מותר כדתנן במסכת כלאים (פ'ה מ'ו) הרואה ירק בכרם ואמר כשאגיע לשם אלקטנו הוסיף מאתים מותר לכשאחזור אלקטנו הוסיף מאתים אסור אלמא כשהוא מחזר אחר לקיטתו אפילו הוסיף מאתים מותר והטעם יש לפרש משום דכתיב  (דברים כב) לא תזרע כרמך כלאים דומיא דזריעה דניחא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייב </span>באחריותו. </span>אע'ג דהיזק שאינו ניכר לא שמיה היזק  (גיטין נג.) נראה לר'י דהאי חשיב היזק ניכר שהרי ניכר הוא שהוא כלאים כשרואה הגפנים בשדה ומטמא אע'פ שרואין השרץ על הטהרות לא חשיב היזק ניכר דמי יודע אם הוכשרו אבל אין לומר דה'נ הוי היזק שאינו ניכר וקנסוהו כמו במטמא (שם) שלא יהא כל אחד הולך ומטמא טהרותיו של חבירו דהכא ליכא למיחש להכי שבעל הכרם נמי מפסיד ועוד אי קנס הוא במזיד דוקא היה לו להתחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>מאי מחיצה פלוגתא. </span>מפרש ר'י משום דעל לשון גודא יש כמה קושיות כדפריך בסמוך לפיכך דוחק לפרש מחיצה פלוגתא אע'ג דבכל מקום הוי מחיצה גודא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכיון </span>דרצו בונין את הכותל בעל כרחו. </span>לקמן מוקי לה כשאין בה דין חלוקה ותימה לר'י דאמאי נקט תנא דמתני' באין בה דין חלוקה וקתני רצו לא ליתני רצו ולאיירי בשיש בה דין חלוקה ותי' דקמ'ל דס'ד בשאין בה דין חלוקה דמצי למימר כי (ה) איתרצאי לך לחלוק ע'מ שלא לעשות גודא אבל על מנת לעשות גודא לא איתרצי לך ויש ספרים דמקשין ומתרץ כן להדיא בשילהי שמעתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא במסיפס בעלמא. </span>פי' ורצו דקתני אמסיפס ואע'ג דבלאו רצו נמי עושין מסיפס בעל כרחם כדמוכח בסמוך דקאמר מאי לאו בכותל לא במסיפס היינו מסיפס גרוע אבל כי רצו עושין מסיפס מגויל וגזית כמנהג המדינה ומקרי מסיפס לפי שהוא מלא חלונות כדפי' בערוך ואינו מגין מהיזק ראיה א'נ לפי שאינו גבוה י' כדמוכח לקמן גבי גג הסמוך לחצר דאמר ר'נ עושה לו מעקה גבוה י' ופריך למאי אי להיזק ראיה ד'א בעינן ואי לנתפס כגנב במסיפס סגי ובקונטרס פי' דרצו דקתני אחלוקה קאי ותימה דהא אסיק דמחיצה היינו גודא דאי פלוגתא לחצות מיבעי ליה ועוד היכי מצי למימר דה'א במסיפס בעלמא הא שמעינן ליה מסיפא דקתני אבל בזמן ששניהם רוצים אפילו פחות מכאן יחלוקו והיינו לכל הפחות במסיפס ועוד היכא המ'ל במסיפס בעלמא הא בהדיא קתני במתני' גזית וגויל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בונין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בונין </span>את הכותל באמצע פשיטא. </span>למ'ד גודא פריך כמו כל הנך פירכי דלקמן דכשהקנו לעשות גודא כך הקנה זה כמו זה ופשיטא דבאמצע אבל למ'ד פלוגתא איצטריך למימר סד'א דמשום היזק ראיה יש לו לסייע בבנין הכותל אבל אין לו לבנות בחלקו בשביל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע וכן בגינה. </span>לקמן מסקינן דה'ק וכן בגינה סתם כמקום שנהגו לגדור דמי הלכך דייק שפיר דהיזק ראיה שמיה היזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גינה </span>שאני כדרבי אבא וכו'. </span>וא'ת ומהאי טעמא יתחייב נמי לגדור בבקעה ויש לומר דשאני גינה שמגדלין בה ירק לאכילה וכל שעה היא עומדת בקמותיה אבל בקעה אינה עומדת בקמותיה אלא חדש אחד בשנה ולא מיחייב לגדור אבל אסור לעמוד בשעה שעומדת בקמותיה וא'ת ולמ'ד פלוגתא כיון דאשמועינן דאפילו בחצר שמיה היזק כל שכן בגינה ואמאי איצטריך תו למיתני וכן בגינה וי'ל דאיצטריך וכן בגינה למיתני משום גויל וגזית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפל </span>שאני. </span>שהורגלו לעשות דבר הצנע בחצר ולא למדו ליזהר זה מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודקארי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודקארי </span>לה מאי קארי לה. </span>כלומר פשיטא דנפל שאני ואדרבה היה לו להוכיח מדקתני ונפל מכלל דבעלמא לא שמיה היזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הזיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזיקא </span>דרבים שאני. </span>ואע'ג דלקמן משמע דאיירי בחצר שאינה סמוכה לרה'ר מ'מ איכא היזקא דרבים דזימנין דדחקי רבים ועיילי להתם כדאמרי' לקמן ורשב'ג אע'ג דלית ליה האי טעמא דזימנין דדחקי רבים מ'מ מרחוק יכולין לראות לפנים ולכך לא פליג אלא אבית שער אבל בדלת מודה דכופין אותו לבנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בכותל. </span>תימה ויהא בכותל דילמא הכי פי' אין חולקין את החצר אפי' האחד רוצה לבנות את הכותל בתוך שלו עד שיהא בה ד' אמות לכל אחד הא אם יש בה ד' אמות לכל אחד חולקין אם רצה לכנוס ולבנות בתוך שלו וי'ל דחולקין משמע באמצע דאי אשמועינן כדפי' הוה ליה למיתני אין עושין כותל בחצר עד שיהא כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם דאמר ליה בעל החצר לבעל הגג כו'. </span>תימה אמאי לא מייתי מדתניא לקמן (דף ו:) שתי חצירות זו למעלה מזו לא יאמר העליון הריני בונה מכנגדי ועולה אלא מסייע מלמטה ובונה אלמא שמיה היזק:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>קא משמע לן בשאין בה דין חלוקה. </span>אע'ג דקא משמע לן דשמיה היזק ה'פ מאי קמ'ל במאי דאיירי באין בה דין חלוקה לישמעינן בשיש בה דין חלוקה [אע'ג דלא רצו] (כשרצו) פלגי  תימה הא קמ'ל דאפילו באין בה דין חלוקה דאיכא למימר על מנת לעשות גודא לא איתרצאי כדפירש לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>רצו מאי הוי ניהדרו בהו. </span>למ'ד מחיצה גודא לא פריך דאיכא למימר דקנו ושיעבדו נכסיהן לבנין הכותל אלא למ'ד פלוגתא לא מהני קנין דקנין דברים בעלמא הוא דלא מסיק אדעתיה שקנו ברוחות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנין </span>דברים בעלמא הוא. </span>בפרק השוכר את הפועלים (ב'מ דף צד.) דתנן מתנה ש'ח להיות כשואל ומוקי לה בקנו מידו התם לאו קנין דברים הוא אלא קנין גמור הוא שמשעבד את עצמו שאם יאנס שישלם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר כגון שהלך כו'. </span>תימה לר'י מה בא רב אשי להוסיף וכי איצטריך לאשמועינן דחזקה מועלת כמו קנין ונראה לר'י דהא קמ'ל דאע'ג דקאמר לקמן בחזקת הבתים (דף נג.) שלא בפניו צריך למימר לו לך חזק וקני הכא כיון שאמרו אתה תקח רוח צפונית ואני רוח דרומית והלך והחזיק לו כל אחד בשלו זה שלא בפני זה נעשה כמי שקנו מידם ברוחות אע'פ שלא אמרו זה לזה לך חזק וקני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>אמות גובה אפותיא דה' קאי טפי לא קאי. </span>וקשיא לר'ת הא לבינין דגריעי קאי בשלשה טפחים ועוד הא קא חזינן דקאי בגזית טפי אפורתא ותירץ דהכי קאמר טפי לא קאי כמשפט גזית שרוצים בני אדם לבנותו שיעמוד ימים רבים כשבונים בגזית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טרקסין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טרקסין. </span>אומר ר'ת דטרק הוי כמו טרוקי גלי ברכות  (דף כח.) וסין הוי סיני כלומר שהיה מפסיק וסוגר את הלוחות שנתנו בסיני שהיו מונחות בארון שהיה בבית קדשי הקדשים וי'מ טרקסין פנים וחוץ שאותה אמה היתה ספק אם מקודשת פנים או חוץ ולכך היו שם שתי פרוכת כדאמרינן ביומא  (דף נא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם דאיכא טפח יתירא. </span>ה'מ לשנוי דאגב תקרה ומעזיבה קאי טפי כדאמרי' בסמוך:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי גמירי. </span>השתא לא צריך לשנויא קמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דאיכא זוטרתי. </span>וא'ת ודילמא מכלל דאיכא רברבתא ומה דיקא הוא זה ותירץ ר'י דאם אין פחות משלשה אבל גדולות יש א'כ בכדי נקט חצי לבינה של ג' טפחים דלא הוה צריך למתני אלא והאריח חצי לבינה ותו לא וממילא הייתי משער בקטנה הואיל ולא מפרש שיעורא: 


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: הג'ה
txt:
<span class='five'>הג'ה </span>בי קייטא ובי סיתווא הוי כמו איכא תיוהא ושרי ואם שתי בתי כנסיות היו בב' מקומות של קייטא ושל סיתווא איירי כגון דחזו בה תיוהא ועוד נראה כיון דיש שם בהכ'נ אחר אין לחוש אם לא יבנו זאת והא דקאמר דאיכא דוכתא לצלויי היינו שאין בהכ'נ ועוד מחמת קור וחום אין לחוש שמא יפשעו או בזמן גדול כל כך אין לחוש. ע'כ הגה'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי כי בנייה נמי. </span>פירוש עד שיתפללו בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועייליה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועייליה </span>לפורייה להתם. </span>ותימה והא אמרת בתי כנסיות אין ישנים בהם לא שינת קבע ולא שינת עראי ואין לתרץ משום דבבבל הוי ואמר רב אסי בפ' בתרא דמגילה  (דף כח: ושם ד'ה בתי) בתי כנסיות של בבל על תנאי הן עשויות ופ'ה התם נפקא מינה לענין הא דקתני לעיל אין אוכלין בהן ואין שותים בהן ואין נכנסין בהן בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים ובשל בבל מותר דהא קאמר התם בתר הכי רבינא ורב אדא הוו קיימי ושיילי שמעתא מרבא אתא זילחא דמטרא עלייהו ועיילי לבי כנישתא ולא משום מטרא אלא משום דשמעתא בעי' צילותא והשתא והלא בהכ'נ של בבל היה והיו יכולין ליכנס בה מפני המטר וי'ל דלאו ממש לבהכ'נ עיילה לפוריי' אלא בסמוך לבהכ'נ במקום שהאורחין רגילין לישן שם ולאכול כדאמרינן בע'פ (פסחים דף קא. ושם ד'ה דאכלי) ושמואל למה לי' לקדושי בבי כנישתא לאפוקי אורחים ידי חובתן דאכלו ושתו וגנו בבי כנישתא והא דאמר דעל תנאי הן עשויין מפרש ר'י לענין שאם יחרבו יעשו מהן מה שירצו לבד מקלות ראש כדאמרי' התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>דאמר מבית חשמונאי אתינא עבדא הוא. </span>וכן הוא דהכי נמי אמר שמואל בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף ע:) ומכאן קשה על פ'ה באלו נאמרים (סוטה דף מא.)  דאמר אמרו לו לאגריפס אחינו אתה ופ'ה התם שאמרו לו אחינו לפי שהיתה אמו מישראל דא'כ כיון דבני הורדוס נשאו ישראלית אמאי עבדא הוה הא שמואל גופיה אית ליה עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר בהחולץ (יבמות דף מה.) וצ'ל שלא נשאו ישראלית וקראוהו אחינו אתה לפי שעבד אחינו [הוא] במצות:  [וע'ע תוס' יבמות מה: ד'ה כיון דאמו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דריש מקרב אחיך רבנן. </span>דפשטי' דקרא לא משמע למעוטי עבד שהוא אחיך במצות אלא עובד כוכבים ורבנן דרשו (ב'ק פח.) ממובחר שבאחיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קטלינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטלינהו </span>לכולהו רבנן. </span>לאו דוקא לכולהו דהא הוו בני בתירא שהיו נשיאים כשעלה הלל מבבל כדאמרינן בפסחים בפרק אלו דברים (דף סו.) והלל היה בפני הבית מאה שנה כדאמרינן בפרק קמא דשבת (דף טו.)  ומלכות הורדוס היה בפני הבית ק'ג שנה כדאמרינן בפרק קמא דע'ז (דף ט.) :  שכל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכל </span>דברי מלכות נחתכין על פיו. </span>לפי תרגום [של] אחשורוש  נענש הרבה שנהרג דכתיב ויגידו למרדכי את דברי אסתר ולא כתב התם התך לפי שהרגו המן על שהיה משיב דברים בין אסתר למרדכי ומיהו גמ' שלנו אין תופס כן דדרשינן במגילה  (דף טו.) והתך להיכן הלך ומפרש לפי שאין משיבין על הקלקלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>קתני וכן בגינה סתם כו'. </span>וסיפא נמי יש לפרש כן אבל סתם בקעה ומקום שלא נהגו לגדור בגינה אין מחייבין אותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מבחוץ קתני קשיא. </span>ותיובתא אינה דמצינן למימר היינו שבולט חוץ לחומה מ'מ קשיא היא דא'כ מחוץ הוה ליה למיתני:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>גייז </span> 


lvr: 43
pgn: 4
dfh: a
trm: ליה חבריה ושדי ליה.
txt:
<span class='five'>ליה חבריה ושדי ליה. </span>אע'ג דלעיל אמר גזוזא מידע ידיע בהוצא לא ידיע:  לאפוקי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>מדאביי. </span>ואביי סבר דשפיר אית ליה למיתני תקנתא לרמאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>עמד וגדר את הרביעית. </span>ל'ג אם עמד ניקף דהא לכולהו לישני דגמרא קאי אמקיף בר מלישנא בתרא דקאמר מקיף וניקף איכא בינייהו והא דדייק בפרק כיצד הרגל (ב'ק דף כ: ושם) טעמא דניקף הא מקיף פטור היינו לההוא לישנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמי </span>קנים בזול. </span>וא'ת מאי שנא משדה שאינה עשויה ליטע דאם נטעה חבירו שלא ברשות אמר רב ושמואל בהשואל (ב'מ דף קא.) שמין לו וידו על התחתונה ואור'י דשאני הכא דמצי א'ל לדידי סגי לי בנטירא בר זוזא ומ'מ דמי קנים בזול יהיב ליה דאנן סהדי דאם היה מוצאם כ'כ בזול היה גודר בהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שניה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניה </span>ושלישית לא. </span>אומר ר'י דהיינו טעמא דאין לך אדם שלא היה מסייע לרביעית ע'מ שיהא גדור מד' רוחותיו ובקונטרס פירש לפי שכבר יצא מן השלשה מב'ד זכאי: הג'ה וקצת קשה דא'כ גם ברביעית יצא זכאי עד טפח אחרון ע'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוסי סבר אם עמד ניקף וגדר את הרביעית. </span>אע'ג דעד השתא היה מחמיר כדמשמע לישנא דמגלגלין עליו את הכל להך לישנא לא הוי הכי דלשון אם עמד משמע ניקף:  הגה'ה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הגה'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הגה'ה </span>כתב בספרים אבל מקיף לא יהיב ליה אלא דמי רביעית. </span>וקשה דמנלן דיהיב ליה אפי' דמי רביעית דילמא לא יהיב ליה כלל וכן משמע בפ' כיצד הרגל (ב'ק דף כ: ושם ד'ה טעמא) דקאמר טעמא  (ו) דניקף הא מקיף פטור ש'מ זה נהנה וזה לא חסר פטור ודחי שאני התם דא'ל לדידי סגי לי בנטירא בר זוזא מיהו יש לדחות דה'ק לדידי סגי לי בנטירא בר זוזא הלכך פטור מלסייע לד' רוחות אבל רביעית יסייע דאין לך אדם שלא יסייע לרביעית שיהיה גדור מארבע רוחותיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לא דאיננא לך כרב הונא אליבא דר' יוסי. </span>קצת היה נראה שלא להפחידו היה אומר כן מדלא קאמר ואי לא מגבינא לאפדנא מינך או מחינא לך בסילואה דלא מבע דמא ואע'ג דבלולב הגזול (סוכה דף לד: ושם ד'ה ולדרוש) אמר שמואל להנהו דמזבני אסא אשוו זבינייכו ואי לא דרשינן לכו כר' טרפון ובעי למימר התם דלהפחידם היה אומר כן הכא נראה דהכי ס'ל כדפירש רש'י ועוד מדקאמר ליה זיל פייסיה במאי דאיפייס משמע דמן הדין היה לו יותר אם לא בשביל שכבר נתפייס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארבעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבעה </span>לצלא כו'. </span>לפירוש הקונטרס מקשה ר'ת [הא] אין מרחמים בדין ועוד דקאמר סבר רבינא לסלוקי משמע שטעה רבינא ועוד מה שייך כאן האי מעשה אי משום דאיירי ברבינא ורוניא לייתי נמי מעשה דהמקבל (ב'מ דף קט.) רוניא שתלא דרבינא הוה והנך תרי עובדי דשמעתין לייתי נמי התם ועוד דצלא הוא עור כדאמרי' (מו'ק דף כז.) מאי דרגש ערסא דצלא ואומר ר'ת דזבן ארעא אמיצרא דרבינא היינו אמיצר אותם שדות דאקפיה רבינא מארבע רוחות והיה רבינא מצרן מג' רוחות ורוניא מרוח אחת ואף על גב דאמר בהמקבל  (ב'מ דף קח:) הני ארבע בני מצרא דקדים חד מינייהו וזבן מאי דזבן זבן מ'מ סבר רבינא לסלוקי משום שהיה מצרן מג' צדדין ורוניא רק מרוח אחת א'ל רב ספרא אמרי אינשי ארבעה לצלא פירוש לעור גדול צריך ליתן לעבדן ד' זוזי וד' לצללא עור קטן כלומר צריך ליתן מן הקטן כמו מן הגדול שיש טורח בקטן כמו בגדול ה'נ מאי טעמא דינא דבר מצרא משום שיהיו כל שדותיו סמוכין שיוכל לחורשן בבת אחת ולכך הוא מצרן מרוח אחת כמו אתה מג' רוחות וה'ר אברהם פירש דהך ארעא דזבן רוניא אמיצרא דרבינא היינו אמצרא דאותן שדות שהיה רוניא אריס בהן כדאמרי' רוניא שתלא דרבינא הוה וה'ק ליה רב ספרא לרבינא אע'פ שאין לרוניא בגוף הקרקע כלום מכל מקום הואיל שהוא עובדן הרי הוא מצרן (ז) כמו דאמרי אינשי ארבעה לצלא נותנין ד' זוז על העור וכמו כן צריך ליתן לצללא לאומן המעבד את העור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מארבע </span>אמות ולמעלה אין מחייבין אותו כו' בחזקת שלא נתן. </span>איירי כגון דידעינן דקדם חד וארציה לחבריה והיה מסרהב כדמשמע לישנא אין מחייבין אותו ולכך הוי בחזקת שלא נתן וא'צ להעמיד בשעשה חזית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span> שלא נתן (ח) תקרה מגלגלין עליו את הכל. אע'ג דזה נהנה וזה לא חסר פטור מ'מ כיון דגלי דעתיה דניחא ליה בהגבהה חייב וכן משמע נמי בכיצד הרגל (ב'ק דף כ: ושם)  דקאמר טעמא דניקף הא מקיף פטור ש'מ זה נהנה וזה לא חסר פטור ואפ'ה כשעמד ניקף חייב כן נראה לי אי נמי הכא זה חסר הוא שגורם לו שהגביה הכותל למעלה מד' אמות כדי שלא יהיה לו היזק ראיה בשום ענין ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הקובע </span>זמן לחבירו. </span>אור'י דוקא קובע זמן אבל בסתם הלואה לא חשיב ליה תוך שלשים תוך זמנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>בזמנו ואמר פרעתיך תוך זמני אינו נאמן. </span>ונראה לי שיש עדים שחייב לו וקבע לו זמן דאי לאו הכי ניהמניה שפרעו תוך זמן במיגו דאי בעי אמר לא הלוית לי כלום או לא קבעת לי שום זמן ולקמן מיבעי ליה  אי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>היכי דלא ליטרדן. </span>אע'ג דבפ' יש בכור (בכורות דף מט. ושם) תנן בכור בתוך שלשים יום בחזקת שלא נפדה ואומר ר'י דהתם לא שייך האי טעמא דלא ליטרדן דהוי ממון שאין לו תובעין מיהו קשיא לרבי מפרק השואל (ב'מ דף קב: ושם) דאמר בעו מיניה מרבי ינאי שוכר אומר נתתי ומשכיר אומר לא נטלתי על מי להביא ראיה אימת אי בתוך זמנו תנינא מת (ב) בתוך שלשים יום בחזקת שלא נפדה והשתא היכי מדמי לה לבכור דהתם לא שייך למימר לא ליטרדן ולכך צריך לומר דבכור נמי איכא טירדא דמצוה שצריך מיד ליתן דזריזין מקדימין ומפרש ר'י טעם אחר דהכא כיון דחייב לו ואיתרמי ליה זוזי פורע לו תוך הזמן דלא ליטרדן אבל גבי בכור דאכתי לא איחייב כלל עד לאחר ל' יום ושמא ימות בתוך ל' ויפטר וכן שוכר שמא יפול ביתו של משכיר ויצטרך שוכר לצאת דלא עדיף מיניה ומיהו קשיא הא דפריך לר'ל מכותל חצר שנפל ודייק מיניה דעביד איניש דפרע בגו זימניה לאביי ורבא נמי תיקשי דמודו התם דלא עביד דפרע דשמא לא יבנה זה את הכותל ומיהו בכמה מקומות יכול לומר וליטעמיך ולא קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>דא'ל פרעתיך בזמני פשיטא. </span>וא'ת ואמאי פשיטא הא כיון דאין אדם פורע תוך זמנו ואנן סהדי שזה עשה כותל איצטריך לאשמועינן דאין צריך לפורעו בעדים וי'ל דאפילו מ'ד גבי מלוה חבירו בעדים צריך לפורעו בעדים התם משום דלא הימניה מעיקרא אבל הכא ליכא שום הוכחה דלא הימניה הילכך פשיטא דאין צריך לפורעו בעדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>מיתמי. ואע'ג דאמור רבנן הבא ליפרע כו'. </span>נראה דביתומים גדולים מיירי אבל בקטנים לא גבי אפי' תוך זמנו (ג) לרב פפא דמפרש טעמא דאין נזקקין משום פריעת בעל חוב מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו ואפילו לרב הונא בריה דרב יהושע דמפרש טעמא משום צררי לא גבי מיתמי קטנים אפילו תוך זמנו דאין מקבלים עדים שלא בפני בעל דין דקטנים חשוב שלא בפניו כדמוכח בריש פרק הגוזל בתרא (ב'ק דף קיב.) ואפילו נתקבלה עדות בחיי האב (ד) מצית למימר דחיישינן לצררי אפילו תוך הזמן בקטנים כדאשכחן גבי אלמנה בפרק השולח (גיטין דף לד: ושם) דתנן אין האלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה וטעמא משום שמא התפיסה הבעל צררי אע'פ שהוא תוך הזמן ומיהו מאלמנה אין ראיה דהתם חיישינן לצררי אפילו בגדולים משום דאית לה בתנאי בית דין כדאמרינן בהנושא (כתובות דף קב: ושם) דחיישינן טפי לצררי בבנותיו מבבת אשתו משום כיון דאיתנהו בתנאי בית דין אימור צררי אתפסינהו ואין להביא ראיה מדלא קאמר הכא אע'ג דאמור רבנן אין נזקקין לנכסי יתומים קטנים אא'כ רבית אוכלת בהן כו' דלא מיירי בקטנים אלא דוקא בגדולים דשמא משום רב פפא נקט מילתיה בגדולים אי נמי נקט ההוא דהבא ליפרע לאשמועינן דגבי אפילו בלא שבועה ואין להביא ראיה משלהי דמכילתין (דף קעד:) דקאמר מאי בינייהו דרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ולא קאמר איכא בינייהו כגון דמית לוה תוך הזמן דלרב הונא גבי דהא רב הונא ורב פפא אמר בשמעתין דלית להו חזקה דריש לקיש ועוד דבכמה מקומות יכול למצוא איכא בינייהו טובא ואינו חושש לומר אלא דבר אחד או שנים כדאמרינן בהמניח (ב'ק דף לג. ושם ד'ה הקדישו) גבי פלוגתא דיושם השור מיהו יש להביא ראיה דאפילו רב הונא דמפרש טעמא משום צררי לא גבי מיתומים קטנים אפילו תוך הזמן דפריך עליה דרב אסי בפ' שום היתומים (ערכין דף כב. ושם) ודחיק עלה לשנויי בבעל חוב שקיבל עליו לזו ולא לזו ולא משני הכא במאי עסקינן בשלא הגיע הזמן בחיי האב ואין לומר דההיא סוגיא סברה כטעמא דרב פפא דהא במסקנא משני כשחייב מודה והאי שינויא ליתא אליבא דטעמא דרב פפא וכן יש להוכיח מגופיה דמילתיה דרב אסי דקאמר אלא אם כן רבית אוכלת בהן ור' יוחנן אינו מוסיף כי אם כתובת אשה משום מזוני משמע בעל חוב לא משתכח בשום ענין דנפרעין ומסתמא רב אסי ורבי יוחנן אית להו חזקה דריש לקיש דהכי הלכתא כדפסיק בשמעתין ועוד אי לית להו חזקה דריש לקיש א'כ קי'ל כריש לקיש בארבעה דברים ובריש החולץ (יבמות דף לו. ושם) לא פסיק רבא כוותיה אלא בתלת אע'ג דרבא ודאי פליג אריש לקיש בשמעתין מ'מ גם לדידן מוכח דלא קי'ל כריש לקיש אלא בתלת ובפרק ד' וה'  (ב'ק דף לט. ושם) דפריך לרבי יוחנן דאמר מעליית יתומים והאמר רבי יוחנן אין נזקקין לנכסי יתומים אלא לכתובת אשה אע'ג דקיימא לן דטעמא הוי משום צררי והתם בשור שנגח לא שייך צררי מ'מ פריך שפיר דרבי יוחנן אית ליה אין נזקקין בכל ענין אפילו במלוה הבא מחמת עצמו דלא שייך צררי מטעם דאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דאמור רבנן הבא ליפרע מנכסי יתומים כו'. </span>ותניא נמי בפ' הכותב (כתובות דף פז. ושם) אבל מה אעשה שהרי אמרו חכמים הבא ליפרע כו' משמע שהיא משנה בשום מקום ותימה היכא אמרו חכמים דמאלמנה ליכא למילף דשאני אלמנה דאית לה בתנאי ב'ד וחיישינן לצררי טפי ואומר ר'י מדתנן בפרק הכותב (שם דף פד.) גבי מי שמת והניח אשה ובעל חוב והיה לו מלוה ופקדון ביד אחרים כו' יתנו ליורשים שכולם צריכים שבועה ואין היורשין צריכין שבועה ועוד תנן בשבועות (דף מה.) וכן היתומים מן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה וכו' שלא מצינו בין שטרותיו של אבא ששטר זה פרוע אלמא גם האב היה נשבע שאינו פרוע מכאן משמע שאם הוציא שטר חוב על חבירו וא'ל אישתבע לי דלא פרעתיך בגו זימניה אין צריך לעשות שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אמרי' במקום חזקה מה לי לשקר או לא. </span>הקשה הר'י בר מרדכי והא הך חזקה עדיפא משטר דבשטר אינו גובה אלא בשבועה ובהך חזקה גובה בלא שבועה וא'כ מאי קא מיבעיא ליה הא פשיטא דמיגו במקום עדים לא אמרינן כ'ש במקום חזקה דעדיפא טפי ואור'י דלא קשה כלל דודאי עדים עדיפי מחזקה דאי אמרי שפרעו אפי' בתוך הזמן פטור ואי אמרי אפילו אחר זמן ידענו שלא פרעו היה גובה מן היתומים בלא שבועה ומה שצריך שבועה ביש לו שטר זהו לפי שאינו מוכיח מתוך השטר אם פרע ואם לאו דזימנין דזייר ליה אפשיטי דספרא כדאמרינן בפ'ק דב'מ (דף יז.) אך קשה דמ'מ תפשוט דלא אמרי' מיגו במקום חזקה מדרמי בר חמא דאמר בפרק כל הנשבעין  (שבועות דף מה: ושם) המפקיד אצל חבירו בשטר צריך להחזיר לו (בשטר) ולא מהימן לומר החזרתי לך במיגו דאי בעי אמר דנאנסו משום דמצי א'ל שטרך בידי מאי בעי וכ'ש דלא אמר מיגו במקום חזקה דחזקה עדיפא דאין צריך שבועה וטעמא דשטרך בידי מאי בעי לא מהני לפוטרו משבועה ושמא סוגיא דהכא לא סברה כרמי בר חמא ולא דמי כלל לההוא דפרק האומר (דף סד: ושם) דאמר היכא דמוחזק לן דאית ליה אחים ואמר יש לי בנים דנאמן במיגו דאי בעי פטר לה בגיטא וכן ההיא דהאשה שלום (יבמות דף קטו. ושם) דבעי החזיקה היא מלחמה בעולם מי אמר מיגו דאי בעי אמרה שלום בעולם או דלמא כיון דהחזיקה היא ואמרה בדדמי לא אתי מה לי לשקר ומרע לחזקה ומייתי התם מעין ההיא בעיא לא דמי כלל להך דהכא ומיהו קשה מדתנן ביבמות בפרק בית שמאי (דף קיא:) יבמה שאמרה תוך שלשים יום לא נבעלתי כופין אותו אחר שלשים מבקשים הימנו ומפרש התם דעד שלשים יום מוקי איניש אנפשיה טפי לא מוקי ולכך לאחר שלשים יום אין כופין דלא מהימנא אף על גב דאית לה מיגו דאי בעיא אמרה אינו יכול לבא עלי דנאמנת כדמוכח בסוף נדרים (דף צא.) :  ואמר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>לו פרעתיך בזמני אמאי לא כו'. </span>הוה מצי לשנויי הא דקתני בחזקת שלא נתן היינו בתוך זמנו או בזמנו ואמר פרעתיך בתוך הזמן דליכא מיגו כדפרי' לעיל אבל לאחר זמנו הוי בחזקת שנתן דבמקום חזקה אמרינן מה לי לשקר אך ניחא ליה לשנויי התם מימר אמר מי יימר דמחייבי לי רבנן דלא תיקשי נמי לאביי ולרבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>האומר לא לויתי כאומר כו'. </span>הקשה ה'ר יצחק מה צריך כאן לטעם כל האומר כו' הא ודאי כיון שכבר הודה תו לא מהימן לומר שלא לוה דבשלמא בשבועות (דף מא: ושם ד'ה כל) צריך להאי טעמא שאומר לו מנה לי בידך והלה אומר להד'מ ואתו עדים ואמרי ראינו שלוה ופרע השתא הא דקאמרי סהדי שלוה מהימני והא דקאמרי (ח) פרע לא מהימני דהא איהו קמכחיש להו דאמר לא לויתי והאומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי אבל הכא לא צריך כלל ואומר ר'י דאיצטריך לאשמועינן דלא מצי למימר האומר לא לויתי לא שלא לוה כלל אלא כאילו לא לויתי לפי שפרעתי קמ'ל דכאילו אומר לא פרעתי בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סמך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמך </span>לפלגא סמך לכולה. </span>האי לפלגא איירי בין לאורך בין לגובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>רב הונא בקרנא ולופתא. </span>מפרש ר'ת קרנא להיכר שלא יאריך החומה יותר שבסוף אותו כותל שסמך (ט) כייפיה לקרנא כלפי כותלו של חבירו ולופתא הוי היכר שלא יגביה הכותל יותר כגון שעשה היכר בראש החומה לפי שרגילין לעשות החומה צרה למעלה שיפלו הגשמים מחוץ לחומה ולא ישהו שם ומודה רב נחמן באפריזא היא היכר שיאריך עדיין הכותל שבסוף אורך החומה אינו שוה אלא אבן אחת בולטת ואחת שוקעת דודאי עדיין יאריכנו ואקבעתא דכשורי היינו שעשה מקום הנחת ראשי קורות דמוכח שסופו להגביה עד שיעור גובה עלייה:  האי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>כשורא דמטללתא. </span>אומר ר'ת דאמתני' קאי דעד שלשים יום לא הוי חזקה והוי בחזקת שלא נתן מכאן ואילך הוי בחזקת שנתן ואתי שפיר דנקטיה הכא ולא בחזקת הבתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שבעה יומי. </span>לאו דוקא שבעה דבשמיני עצרת לא יוכל לסתור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>חבריה בטינא לאלתר הוי חזקה. </span>ואומר רבינו שמואל דחזקות דלעיל לאו דשלש שנים אלא לאלתר כדאמרינן הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשני </span>צדי רשות הרבים. </span>אומר ר'י דוקא בשני צדי רשות הרבים שאין האחד מרגיש בחבירו כשעולה בגגו שיזהר ממנו מדאמרינן בסמוך אבל בין גג לגג לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא מצי א'ל שקול אוזינקא כו'. </span>וא'ת והיכי הוי ס'ד דמצי למימר ליה הכי דאטו משום דקדם זה ועשה הורע כחו ויכול לדוחקו זה לעשות כל הכותל ויש לומר דס'ד כיון דאם לא קדם זה ועשה (י)  זה הוה מצי למימר שקול אוזינקא וזיל ועשה כל הכותל או הב לי אוזינקא ואעשה אני הכל ונרויח בין שנינו שלא נצטרך להעדיף השתא נמי מצי למימר ליה הכי קמ'ל דלא מצי אמר ליה כיון שכבר עשה זה ולא אמר לו קודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>חצרות זו למעלה מזו. </span>וא'ת ותחתון למה יסייע לעליון דמכי מטי לארבע אמות ולא יוכל התחתון לראות בחצר העליון יבנה העליון ואומר ר'ת כגון שחצר התחתון אינו נמוך אלא אצל חצרו של עליון  (אלא מצד א') ומצד א' הוא גבוה כחצר העליון שיוכל לראות שם ור'י מפרש דהתחתון מזיק לעליון כי קאי עליון (כ)  כדאמרי' לעיל כי קאימנא חזו לי ולכך צריך לסייע עד ד' אמות בחצר העליון:  שוף</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שוף </span>אכריסך. </span>פ'ה שחה קומתך ולר'י נראה שוף לשון שפשוף שמתחכך בארץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בוקי </span>סריקי. </span>אנשים רקים מתרגמינן גוברין סריקין (שופטים יא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>הך. </span>וא'ת והא אשמעינן בהאי עובדא דחדתא אעתיקא לא קאי דלא שמעינן מההיא דלעיל ולעיל איצטריך כדאמרינן וה'מ דלא מטו כשורי למטה מי' וכו' וי'ל דמילתא דפשיטא היא דחדא חדתא וכולה עתיקא לא קאי ומשום הא לא הוה צריך לאתויי האי עובדא: 


lvr: 43
pgn: 7
dfh: a
trm: אספלידא.
txt:
<span class='five'>אספלידא. </span>פרש'י טרקלין יפה ובערוך פירש מערה כדמתרגם  (תהלים נג) מפני שאול במערה באספלידא ואור'י דאספלידא דהכא א'א להיות מערה מדקאמר נמי דעלו להדדי בכשורי והודרי ובמערה ליכא כשורי והודרי ועוד מדקאמר מעיקרא אספלידא והשתא אידרונא ובמערה ליכא אורה כלל ומפרש ר'י דאספלידא דהכא הוי אכסדרה שיש בה אורה גדולה שפרוצה ברוח אחד כדאמרינן בלא יחפור (לקמן דף כה.) עולם דומה לאכסדרה וכו' וכן מוכח בהקומץ רבה  (מנחות דף לג: ושם ד'ה אספלידא) דאמר אביי חזינא להו לאספלידי דבי מר דאית להו פצימי ולית להו מזוזה ופריך מיתיבי בית שער ואכסדרה ומרפסת חייבין במזוזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ל </span>בדידי קבנינא. </span>פ'ה אתה אין לך עלי חזקת אורה של שלש שנים ותימה שהיה יכול להאפילו עליו שלא יהא לו בטרקלין אורה כלל ועוד דמאי קאמר באוירא לא עלו אהדדי פשיטא דעלו נמי באוירא דבית בלא אורה אינו שוה כלום ומפרש ר'ת שמאספלידא היה יכול לראות לשדותיו דרך התרביצא ודקאמר מאפלת עילווי היינו שהיה מעכבו שלא היה יכול לראות שדותיו וקרי לה נמי אידרונא שלא היה יכול להביט למרחוק וכן מפרש ההוא דלקמן אין להם חלונות זה על זה ומיהו קשיא לר'י דמאי קפריך מאי שנא מהא דתניא כו' התם ודאי יש לו ד' אמות לפי שהם צורך לעבודת הכרם אבל הכא זה לא היה צורך האספלידא מש'ה בדין קאמר ליה ונראה לר'י דודאי היה מאפיל עליו האורה שלא היה בו אורה גדולה כאשר צריך לאכסדרה אבל עדיין היה בו אור גדול והא דאמר ומכנגדן מרחיק ד' אמות שלא יאפיל היינו שלא יאפיל לגמרי עד שלא יהא ראוי להשתמש בו יפה ומש'ה קרי ליה אידרונא משום דלגבי אכסדרה אידרונא היא והשתא נמי אתי שפיר דלא עלו להדדי באוירא שהוא צורך האכסדרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דקרו ליה בית כור. </span>וכגון שהלוקח יודע שיש לו קרקע שקרוי בית כור דאל'כ הרי הטעהו ואפי' אם רואה בשעת מכירה שאין שם בית כור יכול לומר סבור הייתי שהיית משלים לי בית כור ואם תאמר ונימא דדמים מודיעים ואם נתן לו דמי בית כור אפילו קרו ליה בית כור ישלים לו בית כור שלם ויש לומר דמיירי כגון דאוזיל גביה ואינו נותן לו אפילו דמי לתך ואי קרו ליה בית כור אפילו אין בו אלא לתך הגיעו ואי לא קרו ליה בית כור חייב לתת לו בית כור שלם אי נמי דלא אוזיל גביה וכגון דנתן לו דמי לתך והשתא אי לא קרו ליה בית כור היה יכול לומר לוקח אם תרצה לתת לי בית כור שלם ולעמוד במקחך עמוד ואם לאו תחזור לי מעותי אבל אי קרו ליה בית כור הגיעו אע'פ שאין בו אלא לתך:  מר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>ינוקא. </span>הוא הגדול ועל שם שנולד בינקותו של רב חסדא קרי ליה מר ינוקא ומר קשישא הוא הצעיר ונולד בקשישותו של רב חסדא (ועיין רש'י כתובות פט: ד'ה מר) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נהרדעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נהרדעי </span>לטעמייהו. </span>רב חמא נהרדעי הוא כדאמרינן בפרק קמא דסנהדרין (דף יז:)  [אמוראי] דנהרדעי רב חמא ושמואל נמי נהרדעי הוא כדאמר שמואל  (ברכות דף נח:) נהירין לי שבילי דרקיע כשבילי דנהרדעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>להם דרך זה על זה. </span>טעמא משום דפסיק שמואל בפרק המוכר את הבית  (לקמן דף סד.) כר'ע דאמר מוכר בעין יפה מוכר ולפיכך אין להם דרך זה על זה שלא שייר לעצמו כלום כל אחד (ה) חלק בחלק חבירו והוה לו כמוכר ואף על גב דאמרינן המוכר בית ושייר חצר מכר לו עם הדרך למ'ד מוכר בעין יפה מוכר לא דמי דהכא כולם מוכרין וכל אחד מכר ולא שייר לעצמו כלום בחלק חבירו וה'ל כמוכר חצר ושייר בית דצריך ליקח לו דרך מבעל החצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>סולמות זה על זה. </span>פי' בקונט' אם נטל זה בית וחצר וזה נטל עלייה אין לקבוע סולם בחצירו של זה לעלות לעלייתו וקשה לר'י דהיינו ולא דרך זה על זה ונראה לר'י כגון שלקח זה בית וזה עלייה וחצר אין לו לסמוך הסולם בכותל של זה ולעלות בעלייתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בעית אימא הא והא מבראי. </span>ולא גרסינן הא והא מגוואי דמגוואי אין שייך לחלק בין אית ליה דלת ללית ליה ובין אית ליה פותחת ללית ליה דבכל ענין הוא רע כיון שאין יכול לבא אלא עד פתח החצר ואין לפרש הא דאית ליה דלת כו' אחצר קאי דהא במתני' בהדיא קתני כופין אותו לבנות דלת לחצר ולמאי דגרסי' מבראי קצת קשה דלא הוי כשאר שינויי דנקט צד דלא מעלי הא והא דאית ליה דלת והא והא דאית ליה פותחת והכא נקיט ההוא דמעלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שבח ממון הן גובין. </span>כיון דאין (ו) סכנת נפשות לא אזלינן אלא בתר ממון והכי נמי אמר בהגוזל בתרא (ב'ק דף קטז:) שיירא ההולכת במדבר ועמד עליה גייס מחשבין לפי ממון דליכא סכנת נפשות כיון דאין הגייס בא רק בשביל ממון ואף על גב דאמר בפ' בן סורר (סנהדרין דף עב.) דהבא במחתרת נידון על שם סופו ומפרש רבא טעמא בגמ' משום חזקה דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו כו' ואפי' הכי אין מחשבין אלא לפי ממון כיון דהגייס ברצונו אינו בא על הנפשות דאם לא יעמדו נגדם לא יזיק לגופם הילכך לא חשיב סכנת נפשות לפיכך אם יעמדו עליהם לסטים ונתפשרו עמהם גובין לפי ממון אבל היכי  (ז) דטעו במדבר אמר התם דמחשבינן אף לפי הנפשות משום כיון דטעו איכא סכנת נפשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>קירוב בתים הן גובין. </span>פירש ר'ת ונותנין עניים קרובים יותר מרחוקים וכן עשירים קרובים יותר מעשירים רחוקים אבל עשירים רחוקים נותנין יותר מעניים קרובים דלפי שבח ממון נמי הן גובין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>לצדיקים כו'. </span>דבהכי מיירי קרא דלעיל מיניה כתיב ולי מה יקרו רעיך אל מה עצמו ראשיהם וכתיב בתריה אספרם מחול ירבון:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שליט למרמא עליהם. </span>לפי שהיו עסוקים במלאכת שמים בבנין בית המקדש ה'נ אין להטיל מס על לומדי תורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלך </span>זו ארנונא. </span>פי' בקונטרס עישור בהמות ותבואה כו' ור'ח פי' ארוחת דורון לשלטון העובר ממקום למקום שנותן לו כל עיר ועיר ארוחה ופירושו מלשון ויבא הלך לאיש העשיר (שמואל ב יב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כריא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כריא </span>פתיא. </span>פירש ר'ח להסיר גבשושית מרחוב העיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איפרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איפרא </span>הורמיז. </span>פר'ח דמשמעות הלשון חן מאת המקום איפרא כמו אפריון נמטייה לר'ש (ב'מ דף קיט.) הורמיז שם שכינה כי ההיא דס'פ אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לט. ושם ד'ה דהורמיז) מפלגא דידך ולעיל דהורמיז בזיי'ן מפלגא ולתחת דהורמין בנו'ן כמו הורמין בר לילתא לקמן  (דף עג.) : (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ככלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ככלב </span>וכעורב. </span>כמו שפי' הקונטרס והיינו דכתיב נותן לבהמה לחמה לבני עורב וגו' בהמה בגימטריא כלב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתיב </span>רב יוסף וקא מעיין בה. </span>וא'ת וכי לית ליה ביבש קצירה תשברנה וגו' (ישעיה כז)  כדאמרי' בפירקין (דף י:) וי'ל דקבל' משום שלום מלכות כדעבד רבא לקמן  (שם) וכי היכי דפלגינהו רבא לעניי עובדי כוכבים ה'נ פדה בהו רב יוסף שבויי עובדי כוכבים ומיהו לא צריכי להכי אלא כדפירש הקונט' (ג) דרבא דקבלה משום שלום מלכות וכיון שאמר לו ליתן למצוה רבה לא היה אפשר לחלקם לעניי עובדי כוכבים דאסור לגנוב דעת הבריות ואפי' דעתו של עובד כוכבים (חולין צד.) אבל מעות המתחלקים לעניים אין כאן גניבת דעת דאינהו נמי ידע שישראל רגילין לפרנסם כדאמר בהנזקין (גיטין דף סא.)  מפרנסים עניי עכו'ם עם עניי ישראל מפני דרכי שלום והא דקבל מההוא טייעא דנדב שרגא לבי כנישתא בפ'ק דערכין (דף ו: ושם ד'ה עד) אע'ג דהתם לא היה שלום מלכות התם טעמא משום דהוו כמו קרבן ואמרינן  (נזיר סב.) איש איש לרבות נכרים שנודרים נדרים ונדבות כישראל:  פדיון</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פדיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פדיון </span>שבוים מצוה רבה. </span>והא דאמר בפרק בני העיר (מגילה דף כז.) אין מוכרין ס'ת אלא ללמוד תורה ולישא אשה ולא קתני פדיון שבוים שמא מילתא דפשיטא היא ולא איצטריך למיתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומתחלקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומתחלקת </span>בג' מפני שהיא כדיני ממונות. </span>וא'ת מהאי טעמא נמי תהא נגבית בג' ופר'ת לפי שהיה ידוע סכום של כל אחד ואחד כמה יתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולשנות'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולשנות' </span>לכל מה שירצו. </span>נראה לר'ת דיכולים לשנותו אף לדבר הרשות אע'ג דאמרינן בערכין בפ'ק (דף ו: ושם)  האי מאן דנדב שרגא לבי כנשתא אסור לשנותה לדבר הרשות ואמר נמי התם האומר פרוטה זו לצדקה עד שלא באה ליד הגבאי מותר לשנותה משבאה ליד הגבאי אסור לשנותה  (ד) לדבר הרשות הכא שבני העיר משנים אותה שאני לפיכך מותר לשנותה אפילו לדבר הרשות ואפילו באה ליד הגבאי וכן היה ר'ת נוהג לתת מעות הקופה לשומרי העיר לפי שעל דעת בני העיר נותנים אותם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>הא דרבא אכפיה. </span>אחר היה עמו דאין עושין שררה על הצבור פחות מב' ולא חשיב ליה מפני כבודו של רבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אכפיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכפיה </span>לרב נתן. </span>וא'ת והא בפרק כל הבשר (חולין דף קי: ושם ד'ה כל) אמר כל מ'ע שמתן שכרה [כתובה] בצדה אין ב'ד של מטה מוזהרים עליה וגבי צדקה כתיב כי פתוח תפתח את ידך לו וכתיב כי בגלל הדבר הזה יברכך  (דברים טו) ואר'ת דהאי כפיה בדברים כמו כפייה (ה) ועל בפרק נערה שנתפתתה (כתובות דף נג.)  ועוד תירץ דהכא קבלו עליהם שיכופו אותן הגבאי ולר'י נראה דבצדקה כופין משום דאית בה לאו דכתיב בה לא תאמץ את לבבך ולא תקפוץ וגו' ולריצב'א נראה דהא דאין ב'ד מוזהרין על מצות עשה שמתן  (ו) שכרן בצדה היינו דאין נענשין וכן משמע בירושלמי דהמוכר את הספינה וההיא דכל הבשר (שם)  דלא הוה מוקיר אבוה וכפתוהו ואמר להו שבקוהו ה'פ אינכם מוזהרין להכריחו עד שיעשה כשאר מצות עשה דאם א'ל עשה סוכה ולולב ואינו עושה מכין אותו עד שתצא נפשו כדאמר בהכותב (כתובות דף פו: ושם) [וע'ע תוס' כתובות מט: ד'ה אכפייה ותוס' חולין קי: ד'ה כל] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>אמת לאמתו. </span>אמת לאפוקי דין מרומה אע'ג שהעדים מעידין אותו [אין מחתכים אותו] כיון שיודעים שמשקרים כדדרשינן (בסנהדרין דף ז.) [צ'ל בשבועות ל:] לאמתו שלא יטו את הדין  [וע'ע תוס' מגילה טו: ד'ה זה] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומצדיקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומצדיקי </span>הרבים וגו' אלו מלמדי תינוקות. </span>אומר ר'י דצריך לומר דרקיע מזהיר טפי מכוכבים דהא בס'פ אלו עוברין  (פסחים מט: ושם ד'ה לא) משמע דגבאי צדקה עדיפי ממלמדי תינוקות דאמר לא מצא בת תלמיד חכם ישא בת גבאי צדקה לא מצא בת גבאי צדקה ישא בת מלמדי תינוקות ואריב'א כי מצא בפרקי דרבי אליעזר דרקיע דהאי קרא דהמשכילים יזהירו כזוהר הרקיע היינו רקיע שעל ראשי החיות שמזהירין מכוכבים שאורו כאור החמה והאי דקאמר ורבנן מאי אמר רבינא ואוהביו כצאת השמש היינו שמש של עתיד לבא דהוא שבעתים כאור שבעת הימים ואור שבעת ימי בראשית היה שבעתים מאור חמה של עכשיו כדמפרש תרגום של רני ושמחי (זכריה ב) :  ואע'פ</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואע'פ </span>שאין ראיה לדבר זכר לדבר. </span>ראיה גמורה אינה דשאני התם שהיו צדיקים גמורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>פוחתין לעני העובר ממקום למקום מככר בפונדיון כו'. </span>הככר עולה ששה ביצים דצא מהן מחצה לחנווני והוא מזון שתי סעודות כדתניא בפרק כיצד משתתפין (עירובין דף פב:) וקשה לר'י דבפרק כל כתבי (שבת דף קיח. ושם) משמע שהוא רגילות דאיכא סעודה בהדיה דקאמר התם דכי אזיל מלווינא ליה סעודה בהדיה דכי אזיל לאו בריקן אזיל וא'כ למה נותנין לו שתי סעודות די לו בסעודה אחת ההיא סעודה דאיכא בהדיה יאכל מיד וסעודה שנותנין לו עכשיו יוליכנו עמו ונראה לר'י דאין מחלקין תמחוי בלילה לפי שאינן יכולין להבחין למי נתנו ולמי לא נתנו וכן משמע מדקאמר לן נותנים לו פרנסת לינה ומפרש דהיינו פוריא ובי סדיא אבל ככר אין נותנין לו ולכך נותנין לו ב' סעודות שיאכל אחת בלילה ואחת למחר (ה) דכי אזיל לאו בריקן אזיל וטעמא דבעינן שלא ילך ריקם דאינו דומה מי שיש לו פת בסלו למי שאין לו ולא יהא רעב כל כך אבל אין לפרש דהטעם שמא לא יגיע בין היהודים ויהא לו מה לאכול דאי חיישינן להכי היה ליתן לו שלש סעודות כי גם בלילה לא יתנו אף כשיגיע בין היהודים שאין מחלקין תמחוי בלילה ואין לומר דלעולם מחלקין ולכך נותנין שתים דחיישינן שמא לא יגיע בין היהודים שתי פעמים אי נמי לא חיישינן אלא לפעם אחת והשניה נותנין לו כדי שיהא לו פת בסלו דאם כן היכי קאמר התם דמלוינן ליה סעודה אחת בהדיה ואם יש לחוש שמא לא יגיע בין היהודים היה לו ליתן שתים לכך נראה כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבת </span>נותנין לו מזון שלש סעודות. </span>פירוש בשבת בצהרים (ו) אותן שתי סעודות שנתן לו אתמול בערב שבת אכל ליל שבת ושבת שחרית ושלש סעודות שנותנים לו בשבת יאכל אחת בשבת בסעודה שלישית ואחת למוצאי שבת ושלישית ישאר לו למחר בדרך שלא ילך ריקם ואין להאריך וקשה לרשב'א הא דתנן במסכת פאה (פ'ח מ'ז) ומייתי לה בפרק כל כתבי (שבת דף קיח ושם)  מי שיש לו מזון שתי סעודות בביתו לא יטול מן התמחוי ואמאי הא אחד יאכל מיד ואחד בלילה וא'כ כי אזיל ריקם אזיל וצריך לפרש דמזון שתי סעודות דקאמר היינו בלא אותה שיש לו לאכול מיד וא'ת שבת אמאי נותנין לו שלש סעודות והא הך מתני' ר'ע היא דקתני רישא כל מי שיש לו מזון י'ד סעודות לא יטול מן הקופה ופריך בפרק כל כתבי הקדש (שם) מני אי רבנן חמיסר הויין אי רבי חדקא שיתסר הויין ומשני הא מני ר'ע היא דאמר עשה שבתך חול ונראה לרשב'א דבשביל סעודת שבת אין לו להתחיל וליטול אבל בשכבר צריך ליטול נוטל גם כדי לסעודת שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אזדקיק ליה. </span>רב פפא גבאי היה ולא נתן לו מן הקופה כדתניא אין נותנין לו מן הקופה כיון שמחזר על הפתחים וא'ל רב סמא אי מר לא אזדקיק ליה לתת לו מן הקופה (ז) היינו כדי סעודה כ'ש שגם אחרים לא יתנו לו ומסיק הא דתניא אין נזקקין לו מן הקופה היינו כדי סעודה אבל דבר מועט יתנו לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>והעמדנו עלינו מצות. </span>ואע'ג דהאי קרא גבי בית אלהינו כתיב דהיינו בדק הבית כ'ש צדקה:  מנין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: למצורע בימי ספורו שמטמא אדם.
txt:
<span class='five'>למצורע בימי ספורו שמטמא אדם. </span>פשיטא לן דמטמא כדתנן בריש מס' כלים (פ'א מ'א) אבות הטומאות השרץ ושכבת זרע (ה) ונבלה וטמא מת ומצורע בימי ספורו כו' הרי אלו מטמאין אדם וכלים במגע וכלי חרס באויר ולכך בעי מנלן דמטמא דהא כתיב ורחץ במים וטהר משמע דבאותה טבילה נטהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>הסיט נבלה מטמא בגדים ואינו מטמא אדם. </span> (ו) לאו משום דטומאה בחבורין שאני. פ'ה דאינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש וקשה לריב'ם דבתורת כהנים פ' ויהי ביום השמיני (ז) מרבה שמטמא אפילו כלים (בחבורים) אע'ג דלא שייך בהו לבישה ואינו ממעט מבגדיו אלא אדם וכלי חרס שנוגע בהן אלא ודאי מטמא בגדים בשעה שמסיט אפילו אין לבוש בהן וכן משמע מדקאמר אלא מעתה שרץ דמטמא אדם מנלן לאו משום דמטמא בגדים מטמא אדם נמי כו' ואי קרי חבורים בגדים שהוא לבוש מאי פריך משרץ דלא שייך ביה לבישה התם ודאי ילפינן אדם מבגדים ונראה לריב'ם דלא גרס (ח) בחבורים אלא הכי גרס ודילמא טומאת בגדים שאני תדע דהא מסיט נבלה דמטמא בגדים ואינו מטמא אדם ולא גרסינן מ'ט לאו משום דטומאה בחבורים שאני דלא מהדר אלא שיש חילוק בין טומאת בגדים לטומאת אדם וכן משמע דאיהו גופיה לא קא מיבעיא ליה אם מטמא בגדים וכלים במגע אלא אאדם בעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>אימיה וקא בכיא קמיה. </span>פר'ח דהיינו אימיה דרב אחדבוי ולדידיה קרי עולא משגש אורחא דאימיה שגרם לאמו להתבזות לפני רב ששת והיא היתה מניקתו של רב ששת לכך אמר חזי הני חדיי דמצית מינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>כיבוס בגדים האמור בימי חלוטו כו'. </span>בכמה דברים חמור ימי חלוטו מימי ספורו ולא גמר מהיקשא והיינו טעמא משום דלגמרי לא מצי למגמר דהא כתב וטהר דמשמע דנטהר מכמו שהיה מתחלה אלא דוקא להך מילתא גמרי לפי שהן שוין דאין אדם וכלים מקבלין טומאה אלא מאב הטומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גדול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גדול </span>העושה צדקה בסתר יותר ממשה רבינו. </span>פירוש יותר משכך חמה ממשה רבינו בתפלתו ואע'ג דמשה נמי עשה צדקה בסתר שמא אותה שעה כבר פסק אותו זכות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמה </span>אינו כופה. </span>תימה דבפרק ארבעה נדרים (דף לב.)  אמרינן דחמה משה הרגו (ט) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והמפייסו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והמפייסו </span>בדברים מתברך בי'א. </span>יש מגיהין והנותן פרוטה לעני והמפייסו משום דמשמע להו דקראי איירי בנותן צדקה דכתיב ותפק לרעב נפשך ונפש נענה תשביע ולאו מילתא היא דנפש נענע תשביע היינו תשביע בדברים שתפייסנו בדברים וע'כ לא גרסי' ליה דלההיא גיר' הוה ליה למימר מתברך בי'ז הנך שש דלעיל והני אחת עשרה:  ואיזו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיזו </span>שמצלת ממיתה משונה נותנה ואינו יודע למי נותנה. </span>וא'ת אדרבה זאת שהיא מצוה רבה היה לה להציל מדינה של גיהנם שהוא רע ביותר ואומר ר'י דרוב דברים אין עומדין לאדם בעולם הזה אלא לאחר מיתה ובעולם הזה אין עומדין לאדם אלא מצות גדולות כדתנן (קדושין דף לט:) אלו דברים שאדם אוכל מפירותיו בעולם הזה והקרן קיימת לעולם הבא לכך קאמר דאפילו ממיתה משונה דהוי בעולם הזה מצלת:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>א'כ ממונה עליה כרבי חנניא בן תרדיון. </span>פי' נאמן כמותו אבל צדיק כמותו לא דהא גבאים דבימי אמוראים לא היו צדיקים כמותו ולהכי נקט ר' חנניא בן תרדיון משום מעשה שבא לידו דאמר פ'ק דמסכת ע'ז (דף יז:) מעות פורים נתחלפו לי במעות של צדקה וחלקתים לעניים וכן בפרק במה טומנין (שבת דף מט. ושם) דאמר תפילין צריכין גוף נקי כאלישע לא צדיק כאלישע קאמר אלא גוף נקי שידע ליזהר שלא ישן בהם ושלא יפיח בהם קאמר ולא נקט אלישע אלא משום דאיתרחיש ביה ניסא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עליונים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עליונים </span>למטה ותחתונים למעלה. </span>פי' ר'ח דאמרו הגאונים שקבלה בידם רב מפי רב דעולם הפוך היינו שראה שמואל דהוה יתיב קמיה דרב יהודה תלמידיה משום דמיחה בשמואל בפר' במה בהמה (שם דף נה.) גבי ההיא איתתא דאתיא וצוחא קמיה דשמואל ולא אשגח בה א'ל רב יהודה לית ליה למר אוטם אזנו מזעקת דל וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויבא </span>ויעש ה' כאשר דבר כי חטאתם וגו'. </span>ואותה שעה עשה צדקה שהיה (ד) מקנא להקב'ה א'נ שהיה מתיר את ירמיה מן הזיקים כדכתיב התם:  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>את השדה עד שיהיה בה ט' קבין וכו'. </span>אף על גב דבכל דהו מקרי שדה כדאמרינן בפרק האומר בקידושין (דף סא.) אין לי (ג) אלא בית כור זרע חומר שעורים מנין לרבות סאה וחצי סאה תרקב וחצי תרקב ת'ל שדה מ'מ אינו חשוב לטרוח לחרוש ולזרוע בפחות מט' קבין והא דאמר בסוף כתובות (דף קיב.) אמר ההוא מינא לר' חנינא יאות משבחיתו  (ד) בארעייכו בית סאה הניח לי אבא ממנה משח [ממנה חמר] ממנה עיבור ממנה קטנית כו' התם היה במקום שמתברך ביותר:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>אפשר דמעייל לגואי ומפרק. </span>פרש'י דסתם אכסדרה אין לה דפנות כלל וגרס נמי בסוף פ' כל גגות (עירובין דף צד: ושם. ד'ה בשתי) כי לית ליה לשמואל פי תקרה בד' אבל בג' אית ליה פירוש באכסדרה שאין לה דפנות כלל לית ליה לשמואל פי תקרה יורד וסותם בכל ארבע מחיצות ולכך קאמר שמואל באכסדרה בבקעה דאין מטלטלין בה אלא בד' אבל בשלש אית ליה דהיינו אם יש בו דופן אחד אמרי' בג' פי תקרה ולר'י נראה דסתם אכסדרה יש לה שלש מחיצות כדאמר בלא יחפור (לקמן דף כה:)  דעולם הזה לאכסדרה הוא דומה דרוח צפונית אינה מסובבת ובסוף פרק כל גגות (עירובין דף צד:) גרסי' כי לית ליה בג' אבל בארבע אית ליה פי' בשלש כשאין כי אם שלש מחיצות לא אמרי' פי תקרה ברביעית אבל בד' כשיש קצת גם ממחיצה רביעית אמר פי תקרה ואכסדרה דבי רב יש לה נמי שלש מחיצות גמורות והרביעית גבוהה ד' אמות ואכסדרה רומיתא הרביעית אינה גבוהה רק עשרה טפחים אי נמי דבי רב גבוהה רביעית עשרה ורומיתא פחות מעשרה טפחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעא </span>רב הונא מרב אמי. </span>והא דאמר בפרק הניזקין  (גיטין דף נט: ושם) גבי רב הונא קרי בכהני שאני רב הונא דאפי' ר' אמי ור' אסי כהני חשיבי דארעא דישראל מיכף כייפי לרב הונא והכא היכי בעא מיניה וי'ל דרבי אמי לחוד ורב אמי לחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אכסניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכסניא </span>לפי פתחים כו'. </span>פירש רבינו חננאל דמיבעיא ליה שיירא שחנתה במקום אחד הזבל איך חולקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>מבני מבוי שבקש לסתום כנגד פתחו. </span>פירש הקונטרס להקיף מחיצות סביבות הארבע אמות שיש לו במבוי כנגד פתחו וקשה לרבינו יצחק דלא מצינו שיהא לו ארבע אמות במבוי אלא בחצר ונראה לרבינו יצחק כפי' רבינו חננאל כגון שיושב בסוף המבוי אצל צד הסתום ורוצה לסתום כנגד פתחו כל רוחב המבוי והשתא קאמר רב הונא שמעכבין עליו בני המבוי אע'פ שהם חיצונים לפי שמרבה עליהם את הדרך פי' רגל בני אדם שיכולין לומר בני המבוי [אף] כשיש רבים במבוי יכולים ליכנס עד סוף המבוי וע'י הסתימה תרבה עלינו את הדרך ע'י בני אדם הדורכים עלינו במבוי ואף לחצרות יצטרכו ליכנס מרוב דוחק ומצינו לשון מרבה עליהם את הדרך בענין זה דתנן לקמן בחזקת הבתים  (דף נט:) לקח בית בחצר אחרת לא יפתחנו לחצר השותפים ומפר' טעמא בגמרא (דף ס.) מפני שמרבה עליהם את הדרך דהיינו רגל בני אדם ובתוספתא דפ'ק דמכילתין תניא יש לו חנות ברשות הרבי' ומבקש לפותחו לחצר השותפים יכולים לעכב על ידו מפני שמרבה עליהם את הדרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והפנימית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והפנימית </span>משתמשת עם כולן ומשתמשת לעצמה. </span>פי' לעצמה שאין אחרונה משתמשת עמה וחיצונה משתמשת לעצמה דלעיל אין פירושו כמו זה אלא לעצמה שאינה משתמשת עם אחרות:  פרץ</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרץ </span>פצימיו מטמא כל סביביו. </span>פי' הקונטר' כל סביביו ד' אמות כקבר ואין נראה לר' שמשון כיון דמסיימי מחיצות וליכא למיחש שמא יעלה על הבית ויאהיל עליו לית לן למימר שיטמא ד' אמות סביביו כדמוכח בפ' משוח מלחמה (סוטה דף מד.) גבי חצר הקבר העומד בתוכה טהור ה'מ חצר הקבר דמסיימי מחיצו' אבל (ה) בעלמא תפיס לכך נראה לו לפרש כגון שיש זיזין הרבה בולטין מן הבית מכל צד ויש בהן פותח טפח  (ו) לכל אחד ובשלא פרץ פצימיו אף על פי שסתמו אינו מטמא תחת השאר זיזין שסתמו של מת עומד לצאת דרך פתח אבל אם פרץ פצימיו וחזר ובנאן כשאר כותל ואין כאן פתח כלל מטמא כל סביביו דכל זיז וזיז איכא לספוקי דשמא דרך תחת אותו זיז יצא מן הבית ויש לישב פי' הקונטרס דבית נמי לא מסיימי מחיצתא דאע'ג דליכא למיחש שמא יעלה על הבית מ'מ איכא למיחש שמא יגע בכתלי' דקבר מטמא במגע אפי' מן הצד כדמוכח בספרי בפרשת פרה אדומה (ז) בקבר זה קבר סתום או אינו אלא פתוח אמרת ק'ו ומה אהל שהוא מקבל טומאה אינו מטמא מכל הצדדין כשהוא פתוח הקבר שאינו מקבל טומאה אינו דין שלא יטמא מכל הצדדין כשהוא פתוח משמע דכשהוא סתום מטמא אף בנוגע בו מן הצד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצר </span>שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו. </span>היינו כשהחזיקו ברשות אבל אם באין להחזיק שלא ברשות יש למחות בידם ולנקוט פיזרא וליתיב כדמוכח בהמניח (ב'ק דף כח. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>פליגי מר כי אתריה ומר כי אתריה. </span>פי' ר'י ב'ר מרדכי דבאתריה דרבי יהודה היה קרקע חשוב וטוב והיה חשוב לטרוח בתשעה חצאי קבין (ח) אבל באתריה דתנא קמא לא היה קרקע טוב כל כך שיהיה חשוב לטרוח בפחות מתשעה קבין ואף על פי שלא היה בו כדי חרישת יום ראוי היה לטרוח והשתא בעי בבבל מאי שאין הקרקע טוב כל כך ואינו ראוי כשיעור השנוי במשנתינו:  ה'ג ר'ח (ט) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בעית אימא בכרבא וזרעא ובהדורי. </span>פירוש בית חרישת יום ושפיר הוי יומא לזרעא דכשיבא לזורעה חורש ובחזירתו עוד מושך המחרישה על הקרקע וזורע וזה בהדורי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בעית אימא יומא דזרעא. </span>ודקאמרת לא הוי תרי יומי כרבא כריב יומא ופלגא והדר תני וכריב עד דשלים יומא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דוולא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דוולא. </span>פר'ח ארץ שמשקין אותה  בדלי לכל אחד ארץ שדולין לה יום אחד וקשה לר'י דא'כ הוה ליה (י) למיתני בבבל מאי כדבעי באינך ע'כ נראה כפ'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>א'ר </span>יוסי אין אלו אלא דברי נביאות. </span>לא לשבח קאמר אלא כלומר שאומר בלא טעם דכי האי גוונא בסוף (כ) (אלו) מומין  (בכורות דף מה. ושם ד'ה עשו) גבי יתרת שאין בה ציפורן מטמא במגע ובמשא אבל לא באהל וקאמר עשו דבריהן כדברי נביאות מה נפשך אי אבר הוא ליטמא באהל ואי לא אבר הוא לא ליטמא כלל וכן י'ל בסוף פ' כיצד מעברין (עירובין דף ס: ושם ד'ה אין) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>חכם לאו נביא הוא. </span>וא'ת בפ' בן סורר (סנהדרין דף עה.) דקאמר משחרב בהמ'ק ניטל טעם ביאה וניתן לעוברי עבירה תקשי ליה נמי אטו קודם שנחרב לא הוה להו טעם ביאה לעוברי עבירה הא מפיק ליה מדכתיב מים גנובים ימתקו (משלי ט) כדפריך הכא וי'ל דאיכא לשנויי התם כדמשני הכא ניטל טעם ביאה ומעוברי עבירה לא ניטלה ולא חש להקשות בכל מקום: [וע'ע תוס' גיטין עב. ד'ה ומשום וכו'] :  כל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>המריעין לו לא במהרה מטיבין לו. </span>ובשילהי מרובה (ב'ק דף פ: ושם ד'ה לעולם) דקאמר רב אחא גופיה לעולם אין מטיבין לו איכא למימר דמתחל' אמר לא במהרה מטיבין שהיה מצפה שיחזירוהו לגדולתו וכשראה שלא החזירוהו שוב אמר לעולם אין מטיבין לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלק </span>בכור וחלק פשוט יהבינן ליה אחד מצרא. </span>כדנפקא לן ביש נוחלין (לקמן דף קכד.)  מדכתיב פי שנים מקיש חלק בכורה לחלק פשוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמיצרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמיצרא </span>דבי נשי. </span>אית דגרס בתר הכי אמרי אחוותא א'כ בי נשיה היינו חמיו ולא היו לחמיו בנים כי אם בנות ואית דגרס אמרי אחי א'כ בי נשיה היינו אביו [ועי' תוס' שבת כג: ד'ה דבי נשא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>זה כופין על מדת סדום. </span>תימה לר'י לרבה אמאי איצטריך קרא בבכור דיהבינן ליה אחד מצרא ואומר ר'י לפי שלא נתן לו (כ) כח הכתוב אלא כב' אחיו ואילו היו שני אחיו רוצים להשתתף לא כפינן לשלישי לתת להם חלק ביחד ועוד דבכור מתנה קרייה רחמנא כדאמר ביש נוחלין (שם) דכתיב לתת לו פי שנים ואין לכוף את הנותן ולאביי נמי אי לאו דקרייה רחמנא בכור ה'א יקום על שם אחיו כאילו הוא ואחיו קיימין וריצב'א מפרש דהא דאמר רבה כופין לא מדין תורה קאמר דבדין היה יכול למחות שכנגדו דאיכא קפידא ברוחות כדאמר בכמה דוכתין ועוד הא דכופין על מדת סדום בזה נהנה וזה לא חסר היינו בשכבר דר בחצר חבירו שאינו מעלה לו שכר אבל הא פשיטא שיכול למחות בו שלא יכנס לדור בביתו אפי' בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דהוה זה נהנה וזה לא חסר אלא מתקנת חכמים קאמר הכא דכופין והשתא אין להקשות כלל אמאי איצטריך קרא בבכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעלינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעלינן </span>ליה כנכסי דבר מריון. </span>פירש הקונטרס בשדה הבעל (ל) שיכולים לומר שפעמים מתברכת משאר שדות ובתרתי ארעתא אתרי נגרי לא שייך למימר מעלינן כיון שצריך להשקות ואין מתברכת זו יותר מזו ואין נראה דגם אותם שצריך להשקות מתברכת אחת מהם פעמים יותר שאחת לוקה בשידפון ואחת אינה לוקה ופר'ת מעלינן כנכסי דבר מריון לא ניתן לך זכות שיש לנו בשדה זו אם לא בדמים יקרים כמו בני מריון שהיו עשירים ולא היו מוכרים קרקעותיהם אלא בדמים יקרים ותרתי ארעתא אתרי נגרי לא קאי אעובדא דההוא גברא אלא מילתא באנפי נפשיה כלומר שתי שדות שיש לכל אחד נגר ורוצה האחד שיחלקו כל אחת לשתים שיקח חצי שדה זו וחצי שדה זו אמר רבה כופין על מדת סדום ויטול כל (מ)  שדה שלם כדי שיהא לכל אחד חלק אחד מצרא וכן יש לפרש תרתי ארעתא אחד נגרא שהנגר מפסיק בין שתי השדות ואם יחלקו כל שדה לשתים לא יהיה חלקו אחד מצרא והשתא בהני לא שייך למימר מעלינן כנכסי דבי בר מריון דאטו אם האחד רצה לחלוק לעשרים נאמר שיחלקו משום מעלינן ולשון מעלינן נמי אינו מתיישב לפ'ה:  חד</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>גיסא ניגרא וחד גיסא נהרא. </span>פירש רבינו חננאל שדה אשר מזרחה וצפונה נהרא ומערבה ודרומה מושך ניגרא חולקין אותה בקרנא זול פירוש חולקין אותה באלכסון מקרן מזרחית צפונית לקרן מערבית דרומית  ויהיה לכל אחד צד אחד ניגרא וחד צד נהרא וכל היכא דמשיך נהרא או ניגרא קרוי חד גיסא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אית </span>דינא דגוד או אגוד. </span>נראה לר'י דאפילו בדמים יקרים הרבה יותר משוייו יכול לומר לו או גוד או אגוד ואין נראה לריצב'א דא'כ יוכל לסלק אחד את חבירו ע'י עילוי דמים (ד) בחצר שאין בה דין חלוקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכור </span>ופשוט שהניח להן כו'. </span>ותימה דאמאי נקט בכור ופשוט ולא נקט פשוט ופשוט ואומר ר'ת דפשוט ופשוט ניחא ליה שיעבוד לזה יום אחד ולזה יום אחד אבל בכור ופשוט קשיא ליה אם יעבוד לבכור ב' ימים הרי נטל הבכור יותר מפי שנים שאם יש עיר רחוקה מהלך יום אחד שמשתכרים בה הרבה שיש שם סחורה בזול ופשוט שאין לו שהות אלא יום אחד לא יוכל לילך שם והבכור שיש לו ב' ימים יכול לילך שם ומשתכר יותר הרבה מפשוט ומשני דמ'מ כך חולקין ור'י מפרש דלהכי נקט בכור ופשוט משום דאמר במי שהיה נשוי (כתובות דף צג:) דשור לחרישה ועומד לחרישה דכ'ע השכר לאמצע אע'פ שאין לזה כי אם מנה ולזה מאתים ולהכי פריך כיצד יעשו דעכשיו אין הבכור נוטל פי שנים ומשני דעובד לזה יום אחד ולזה ב' ימים ולא דמי לשור לחרישה ועומד לחרישה דהתם הוי השכר לאמצע משום דמעיקרא אדעתא דהכי נשתתפו אבל גבי בכור ופשוט דלא שייך האי טעמא כל אחד נוטל כפי חלקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לישא </span>שפחה אינו יכול. </span>ואע'ג דאמר בהבא על יבמתו (יבמות דף סב. ושם ד'ה הכל) דהכל מודים בעבד שאין לו חייס ולא קיים פריה ורביה והכא נמי אם ישא שפחה לא קיים כיון שהולד מתייחס אחריה ואפי' שבת לא קיים כדמשמע התם דשבת תלוי בפריה ורביה מ'מ אור'י (ה) לא כופין לרבו לעשותו בן חורין משום פריה ורביה אם היה יכול לקיים אפי' שבת כל דהו כיון שהוא אנוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>לא תהו בראה וגו'. </span>הא דלא מייתי קרא דפרו ורבו אור'י בר מרדכי משום דלשבת יצרה שייך אפי' בצד עבדות וחציה שפחה וחציה בת חורין דלא כפו את רבה לשחררה אלא משום שנהגו בה מנהג הפקר הא דלא כפו אותו משום שבת דשמא אפילו כשתעשה בת חורין לא תקיים משום דלא מפקדא אפריה ורביה כדאמרינן בהבא על יבמתו (שם דף סה: ושם) דאיתתא לא מפקדא אפריה ורביה אבל עבד כשיהיה בן חורין ע'כ יקיים ור'י מפרש דלכך לא נקט קרא דפרו ורבו משום דפטור הוא מאותה מצוה כיון שהוא אנוס וכדי שיתחייב בה לא כפינן לרבו לעשותו בן חורין דא'כ בכל העבדים נכוף רבם לשחררם כדי שיתחייבו בכל המצות ולכך נקט קרא לא תהו בראה משום (ו) שהיא מצוה רבה ומשום הכי כפינן ובפ'ב דמגילה (דף כז.) נמי מייתי להאי קרא משום הכי גבי אין מוכרין ספר תורה אלא ללמוד תורה ולישא אשה ללמוד תורה דאמר מר גדול ת'ת שמביא לידי מעשה לישא אשה נמי לא תהו בראה אלא לשבת יצרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כופין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופין </span>את רבו. </span>וא'ת אמאי כופין ליתי עשה דפרו ורבו וידחה לא תעשה דלא יהיה קדש ואומר רבינו יצחק חדא דבעידנא דמיעקר לאו לא מקיים עשה דמשעת העראה קא עקר ללאו ועשה דפרו ורבו לא מקיים עד גמר ביאה ועוד דהיא אסורה לינשא לו דלגבי דידה ליכא עשה ועוד אפי' מפקדא (ז) דאפשר לה באחר ועוד כיון דאפשר לקיים שניהם ע'י כפיה לא דחי וא'ת היכי כפינן לשחררו והא אמרי' בפ' השולח (גיטין דף לח: ושם) דכל המשחרר עבדו עובר בעשה וכי תימא מצוה שאני וכי אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חבירך כדאמרי' בריש שבת (דף ד. ושם ד'ה וכי) והא דשחרר ר'א עבדו בהשולח (גיטין שם) שנכנס לבית הכנסת ולא מצא שם י' התם משום דר'א גופיה עשה מצוה בכך שהשלים המנין והא דאמר נמי בפ' בכל מערבין (עירובין דף לב: ושם ד'ה ולא)  דניחא ליה לחבר למיעבד איסורא זוטרא ולא ליעבד עם הארץ איסורא רבה התם משום דקא עביד עם הארץ איסורא על ידו של חבר דקא מאכיל ליה טבל ואומר ר'י דמשום מצוה רבה שרי אע'ג דעובר בעשה כדאמרי' ריש תמיד נשחט (פסחים דף נט. ושם ד'ה אתי) אין לך דבר שמתעכב אחר תמיד של בין הערבים אלא קטרת ונרות ופסח ומחוסר כפורים דערבי פסחים ומפרש התם משום דאתי עשה דפסח שיש בו כרת ודחי עשה דהשלמה אלמא קעבר כהן אעשה דהשלמה כדי שיקיים מחוסר כפורים מצות פסח וא'ת אמאי כופין וימכור עצמו בעבד עברי למ'ד בפ'ק דקדושין (דף יד: ושם) מוכר את עצמו רבו מוסר לו שפחה כנענית ולמ'ד נמי דאפי' אין לו בנים (ח) רבו מוסר לו שפחה כנענית ואע'ג דאין עבד עברי נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג כדאמרי' בפ' האומר בקדושין (דף סט. ושם) הא בבית שני נהג יובל כדפי' ר'ת בהשולח (גיטין דף לו. ד'ה בזמן) גבי הלל תקן פרוזבול ואור'י דאין זה תקנה דאסור למכור עצמו בעבד עברי כדאמרינן בפ'ק דקדושין (דף כב:) אוזן ששמעה על הר סיני כי לי בני ישראל עבדים וגו' וא'ת וישא חציה שפחה וחציה בת חורין ונהי דאינו יכול לקדשה דאתי צד עבדות ומשתמש בצד אשת איש (ט) ישאנה בלא קדושין כדאמר לישא שפחה כו' משמע דאי הוה מותר בשפחה לא כפינן לרבו אע'ג דאין קידושין תופסין בשפחה מ'מ היה נושאה בלא קידושין וי'ל דהשתא נמי אתי צד עבדות ומשתמש בצד חירות ולא דמי לפרדה דאמר בפרק אותו ואת בנו (חולין דף עט. ושם) דמרביעין עליה מינה ולא אמר דאתי צד חמור ומשתמש בצד סוס דהתם כלאים כתיב דמשמע שני מינים דומיא דשור וחמור דחרישה ופרדה מין אחד בפני עצמו (י) ומטעם זה מותר לרכוב עליה וא'ת וישא ממזרת דצד עבדות מותר בממזרת כדתנן בהאומר בקדושין (דף סט.) יכולין ממזרין ליטהר כיצד ממזר נושא שפחה ובצד חירות נמי מותר כדתנן בפרק עשרה יוחסין (שם דף סט.) ממזרים וחרורים מותרין לבא זה בזה ואור'י דאין זה תקנה להרבות ממזרים בישראל וא'ת וישא נתינה דחרורי ונתיני מותרין לבא זה בזה כדתנן בפ' עשרה יוחסין (שם) וצד עבדות נמי מותר בנתינה דאמר בריש יש מותרות (יבמות דף פה:) ממזרת ונתינה לישראל איכא בינייהו למ'ד מפני שמרגילה הא [היא] מרגלה ליה פי' שיכול להכשיר זרעו ע'י בנו שישא שפחה וי'ל דלעולם אסור נתין בשפחה מ'מ מרגלה ליה כיון שיכול להכשיר אפי' ע'י איסור דהאי גברא לא איכפת ליה באיסור דהא נסיב ממזרת או נתינה וא'ת ומ'ש דאסור נתין בשפחה וממזר מותר הא נתין נמי הוי מפסולי קהל כמו ממזר דכתיב לא תתחתן בם ואור'ת משום דממזר קדש ועומד לפי שנולד מאיסור חמור דלא תפסי קדושין ולכך לא מיתסר בלאו דלא יהיה קדש ומיהו בזכור ובהמה אין להתירו אפי' למאן דמפיק להו בפרק ד' מיתות (סנהדרין דף נד:) מולא יהיה קדש דאין להתירו בקדישות אלא באותן שהוא בא ממנו ומקדישות דזכור ובהמה לא בא וא'ת ומ'ש דגירי וחרורי מותרים בנתינה ואסורים בשפחה ואע'ג דתרוייהו חייבי לאוין ואור'י דנתיני דתפסי בהו קדושין גמרינן משאר פסולי קהל כגון עמוני ומואבי מצרי ואדומי דמותרין בקהל גרים דלא איקרי קהל אבל שפחה דלא תפסי בה קדושין לא ילפא מינייהו:  שמע</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה דלית דינא דגוד או אגוד. </span>וא'ת שאני הכא שאין העבד נותן לו דמים מיד אלא כותב לו שטר על דמיו וי'ל דמשמע משום דלא יבטל הוא דכופין הא לאו הכי אין כופין בכל ענין אפי' יתן דמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>עשאן לשכר כו'. </span>לאו דוקא עשאן לשכר דהוא הדין אפילו עשאן לעצמו אלא שמוצא להשכיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>ס'ד לית דינא דגוד או אגוד אפי' בשתי כריכות כו'. </span>השתא ס'ד דחולקין כיון שאחד רוצה לחלוק וב' כריכות דומיא דכרך אחד שאין כתוב באחד מה שכתוב באחר כגון יהושע ושמואל ואמאי חולקין בע'כ והא אינם שוין אלא ודאי אית דינא דגוד או אגוד וא'ת אפילו אית דינא דגוד או אגוד אמאי חולקין כיון שכתוב בזה מה שאין בזה ותרוייהו צריכי להאי ולהאי וי'ל דהוי מצי למימר וליטעמיך ולא גרס הכא מה שכתוב במיעוט ספרים ואי ס'ד לית ליה דינא דגוד או אגוד כי היכי דתרוייהו צריכי להאי תרוייהו צריכי להאי דהא כל שכן דאי לא צריכי תרוייהו להאי ולהאי פריך טפי שפיר אי לית ליה דינא דגוד או אגוד אמאי חולקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדביק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדביק </span>אדם תורה נביאים וכתובים כאחד. </span>אע'פ שא'א שלא יתן נביאים וכתובים על גבי תורה ובמגילה בפ'ב (דף כז.)  משמע דאסור להניח ה'מ בשתי כריכות אבל כשהן מדובקין יחד אינו גנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר תורה בפני עצמה. </span>לא מפני שאסור להניח זה על גב זה מצריך שיהא כל אחד בפני עצמו דלא אשכחן שיהא אסור להניח אלא נביאים וכתובים על גבי תורה אבל נביאים על גבי כתובים או איפכא לא אלא היינו טעמא שלא יראה הכל כמו תורה או הכל נביאים כי היכי דאמרי חכמים בתר הכי דבעו שיהא כל נביא ונביא בפני עצמו וע'כ טעמא שלא יהא נראה הכל כמו נביא אחד כן נראה לרשב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומסיים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומסיים </span>מלמטה ומתחיל מלמעל'. </span>פי' בקונטרס ואינו צריך להניח ד' שיטין ונראה לר'י דבין חומש לחומש של תורה צריך להניח ואנביאים דוקא קאמר דאין צריך כדמפרש טעמא לקמן שאם בא לחתוך חותך אבל בין חומש לחומש של תורה לא מידי דהוי אפרשה פתוחה שאם היה מסיים מלמטה היה צריך להניח שיטה אחת הכא נמי דין הוא להניח בסוף כל חומש פרשה של ד' שיטין וריצב'א מפרש ומסיים מלמטה ומתחיל מלמעלה ולעולם מניח ד' שיטין ודוקא בין נביא לנביא אבל בין חומש לחומש לא יסיים מלמטה ומתחיל מלמעלה אפי' בהנחת ד' שיטין כדאמר בירושלמי בפ'ק דמגילה וצריך שיהא גומר באמצע הדף ומתחיל באמצעיתו ובנביא מסיים בסופו ומתחיל בראשו כו' ונראה לי הטעם דאין לו לסיים בסוף הדף אפי' יניח ארבעה שיטין משום שמא יבוא לחתוך אבל בין נביא לנביא שאם בא לחתוך חותך מסיים מלמטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועושה </span>בראשו כדי לגול עמוד ובסופו כדי היקף. </span>כן כתוב בכל הספרים וקשה לר'י דתניא במס' סופרים כל הספרים נגללין לתחלתן ולקמן אמר נמי ספר עזרה לתחלתו הוא נגלל ומה שפי' הקונט' מתחלתו לסופו אין הלשון משמע כן וגבי מזוזה אמרינן נמי שכורכין אותה מאחד כלפי שמע דהיינו לתחלתה ובהדיא גרסי' בירושלמי בפ'ק דמגילה עושה אדם עמוד לספר תורה בסופו ע'כ נראה לר'י דגר' ועושה בראשו כדי היקף ובסופו כדי לגול עמוד ולרשב'א נראה לקיים גירסת הספרים והכא שאני דאיירי במדביק תורה נביאים וכתובים ואז אין נכון לעשות עמוד בסופו כמו בעלמא שגנאי הוא שתהא תורה נכרכת סביב נביאים וכתובים ונראה כאילו נעשית להם שומר מלכלוך לכך עושה כאן עמוד בראשו כדי שתהא תורה מבפנים ונביאים וכתובים מבחוץ ולקמן דמשני לצדדין קתני לא גרס תחלת הספר כדי לגול עמוד וסופו כדי לגול היקף דהתם לא איירי במדביק תורה נביאים וכתובים ואית לן למימר איפכא (ו) וברוב ספרים לא גרס אלא לצדדין קתני ותו לא ועוד אומר רשב'א דאפי' לספרים דגרסי לה לא קשיא כולי האי דניחא ליה לשנויי דומיא דהך ברייתא דקאי עלה:  שאם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>בא לחתוך חותך. </span>תימה לרשב'א הא אמר לעיל בשתי כריכות חולקין ופ'ה כגון תורה בכרך אחד ונביאים בכרך א' משמע אבל תורה ונביאים בכרך א' אין חולקין אפי' שניהן רוצים וא'כ היכי אמר הכא דחותך ויש לומר דלא הוי בזיון הספר אלא כשחותך מחמת חלוקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בגויל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגויל </span>ששה טפחים בקלף בכמה. </span>גויל הוא עור שלא ניתקן כלל אלא שהשירו את השער וכותבין בו במקום שער ולהכי קרי ליה גויל שאינו מתוקן כדאמר לעיל (דף ג.) גויל אבני דלא משפיין ופעמים חותכין אותו לשנים דרך עוביו ואותו שכלפי שער קרוי קלף ואותו שלצד בשר קרוי דוכסוסטוס ולשון דוכסוסטוס הוי פירושו מקום בשר דבלשון מדי קורין לבשר סוסטוס ודוך היינו מקום כמו  דוך פלוני וכותבין על הקלף לצד בשר כדאמר בפ' המוציא (שבת דף עט:)  ועל דוכסוסטוס לצד שער ובשניהם במקום חתך דשם הוא טוב לכתוב ושלנו דין קלף יש להם ולא דין דוכסוסטוס ולכך כותבין עליהם תפילין שאין כשרים על דוכסוסטוס אלא על הקלף כדאמר בהמוציא יין (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>תורה צוה. </span>ואומר ר'ת דאותו פסוק קרוי תורה כדאמר בפ' ג' דסוכה (דף מב.) קטן היודע לדבר אביו מלמדו תורה מאי תורה תורה צוה לנו משה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יהא ספר תורה יוצא ונכנס כשהוא דחוק. </span>וא'ת והלא לא היו מוציאין אותו מן הארון דהא אסור ליכנס בבית קדש הקדשים וביום הכפורים לא אשכחן בסדר יומא שהיה מוציאו וי'ל דלצורך כדי לתקן שרי ליכנס בבית קדש הקדשים כדאמרינן בעירובין (דף קה.) וה'נ יכולין ליכנס שם כדי לתקן ספר תורה כדי שלא יתעפש ויתקלקל וגם משחרב משכן שילה עד שבנה שלמה בית המקדש היו יכולין להוציאו מן הארון ולעיין בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אצבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אצבע </span>ומחצה לכותל זה. </span>נראה לר'ת דלא גרס ומחצה אלא אצבע לכותל זה דאי גרס ומחצה תיקשי שנים עשר (ו) היכי יתבי כדפריך לקמן אלא אצבע גרס וזוטרתי דהויין ששה בטפח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבהן </span>עמודים עומדין. </span>נראה לר'ת דסימן להעמדת ישראל היה ולא עשאום של זהב שלא להזכיר מעשה העגל דאין קטיגור נעשה סניגור וכן אמרינן [בר'ה] (דף כו.) דמשום הכי לא היה כהן משמש לפני ולפנים ביוה'כ בבגדי זהב משום דאין קטיגור נעשה סניגור והתם פריך והא הוה ארון שהיה של זהב והיה לפנים ומשני מכפר קאמרי' והני עמודים נמי היו כמו מכפר שהם עשוים סימן להעמדת ישראל והוא שיסד הפייט תבנית אות יוסף עמודיו עשה כסף בשביל תבנית אות יוסף סימן של יוסף דהיינו עגל דיוסף נקרא שור שנאמר (דברים לג) בכור שורו הדר לו לכך עמודיו עשה כסף ולא זהב שלא להזכיר במעשה העגל:  תרי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>בתרי היכי יתיב. </span>משמע שעם עמודין היה הקיפו ששה שאם היה הקיפו בלא עמודין אם כן נפיש ליה משני טפחים בהדי עמודים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>מאיר עמודין היכא הוו קיימי. </span>אע'פ שיש ריוח הרבה לר'מ בכל האורך לבד מנגד ספר תורה פשוט היו לו שהיו מונחים בצד ראש הארון שספר תורה מונח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולמ'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולמ'ד </span>איוב בימי משה היה. </span>וא'ת מאי קאמר ולמ'ד  (א) והאי תנא גופיה סבר דבימי משה היה דקתני סיפא משה כתב ספר איוב וי'ל דאכתי לא ידע סיפא דברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בפורענותא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בפורענותא </span>לא מתחילינן. </span>וא'ת ונכתביה מיד אחר רות ואומר ר'י משום שאחרית של רות היה אחרית שיצא ממנה דוד שריוהו להקב'ה בשירות ותשבחות לכך כתב אחר כך מיד אותן שירות והוא אחרית שלה וא'ת ולמ'ד מעולי גולה היה לכתביה לאיוב לבסוף ואומר ר'י דמשום הכי כתבו בהדי תהלים ומשלי לפי שהוא מענין אחד כתובין מעין שירה ומקראות קצרים וניגון אחד דבימיהם היה ניגון כדאמרינן (מגילה דף ג.) ויקראו בספר תורת אלהים מפורש ושום שכל  מאי ושום שכל פסוקי טעמי והא דלא כתבו אחר משלי משום שלא להפסיק בדברי שלמה ור'ת מפרש דלכן כתבו בהדי תהלים משום דאמר לקמן דוד כתב ספרו ע'י עשרה זקנים ואיוב נמי נכתב ע'י ד' זקנים צופר ובלדד ואליפז ואליהוא והשתא אתי שפיר שלא כתבו אחר משלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פורענות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פורענות </span>דאית ביה אחרית. </span>וא'ת איוב נמי אית ביה אחרית וי'ל דהאי אחרית דרות אחרית דכל ישראל ועוד דאיכא למ'ד  דלא כפל הקב'ה שכרו אלא לטורדו מן העולם:  ועל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>ידי שלמה ועל ידי בני קרח. </span>לפי הספרים דגרסי שלמה צ'ל דאסף הוה משלשה בני קרח והוא אביאסף ולספרים דל'ג שלמה לא הוי אסף אביאסף אלא אסף היה מן הלוים המשוררים וא'ת ולהנהו דלא גרסי ליה אמאי לא חשיב ליה הא כתיב (תהלים עב) לשלמה אלהים משפטיך וגו' וי'ל דדוד אמרו והתפלל על שלמה תדע דכתיב בסוף המזמור כלו תפלות דוד וא'ת לספרים דגרסי שלמה הכתיב כלו תפלות דוד וי'ל לפי שסיימו דוד והא דכתיב נמי שיר המעלות לשלמה דוד כמו כן אמרו דכל חמש עשרה מעלות דוד אמרן ויש ספרים דקא חשיב אברהם ואיתן האזרחי וגריס לקמן דקא חשיב אברהם וקא חשיב איתן והאמר רב איתן האזרחי הוא אברהם ומשני איתן האזרחי דקא חשיב הכא יעקב וקשה להאי גירסא דמנא לן דדוד כתב ספרו על ידי אברהם כיון דאיתן האזרחי לאו היינו אברהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ירמיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירמיה </span>כתב ספרו וספר מלכים. </span>והא דלא כתב ישעיה דהיה קודם ירמיה ספר מלכים לפי שנהרג ולא היה בסוף מלכים ממנשה ואילך (לפי שנהרג) ואפילו ספרו לא כתב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזקיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזקיה </span>וסיעתו כתבו ישעיה. </span>לפי שחזקיה גרם להם לעסוק בתורה נקרא הדבר על שמו אבל הוא לא כתבו שהרי מת קודם לישעיה דמנשה בן בתו הרג לישעיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>לו. </span>פירש ר'ח עד פסוק ולו אחים בני יהושפט (דה'ב כא) ומסייע לרב שייחס עצמו ועלה שייחוס עצמו כתב לפני זה הפסוק וקשה לפירושו דהל'ל עד ולו בוי'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פ'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פ'ה </span>דיחזקאל לא כתב ספרו לפי שהיה בחוצה לארץ. </span>וקשה דהא ירמיה נמי בחוצה לארץ היה שהלך למצרים ונתנבא שם כמה נבואות ולא מצינו שחזר יותר לארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמונה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמונה </span>פסוקים שבתורה. </span>ה'ר משולם היה מצריך מכאן לקרות לאחד אותן ח' פסוקים שלא יקרא עמו שליח צבור ואין נראה לר'ת דהא כל התורה כולה נמי אחד קורא כדתנן במגילה (דף כא:) קראוה שנים יצאו ואמר בגמ' תנא מה שאין כן בתורה ואומר ר'ת דיחיד קורא בלא הפסקה שלא יקראו שנים זה ד' פסוקים וזה ד' ומה שנוהגים עתה לקרוא שנים [בכל התורה] אומר ר'ת כדי שלא יתבייש מי שאינו יודע לקרות בעצמו כענין שמצינו במסכת ביכורים  (פ'ג מ'ז) דתנן כל מי שיודע לקרות קורא בעצמו ושאינו יודע לקרות מקרין לפניו נמנעו מלהביא ביכורים התקינו שיהיו מקרין את מי שיודע לקרות ואת מי שאינו יודע לקרות והא דאמר בירושלמי במגילה רבי שמואל בר רב יצחק על לבי כנישתא וחזא חזנא דקאים וקורא ולא קאי בר איניש תחתיו א'ל אסור כשם שנתנה תורה על ידי סרסור כך אנו צריכין לנהוג בה על ידי סרסור אע'ג דמשמע שחזן עומד אצל הקורא לא שיקרא עמו אלא יעמוד ויקרא אותם שיש להם לקרות כדי שתנתן תורה על ידי סרסור ועוד אומר ר'י דיכול להיות שקצת מסייע לו בנחת והא דמשמע במגילה שלא יקראו שנים היינו שניהם שוין בקול רם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>איוב </span> 


lvr: 43
pgn: 15
dfh: a
trm: לא היה ולא נברא.
txt:
<span class='five'>לא היה ולא נברא. </span>האי לא סבר כריש לקיש דאמר בב'ר איוב לא היה שבאו עליו יסורין ולא אמר הכתוב שבאו עליו להודיעך כחו של איוב שאילו באו עליו היה יכול לעמוד בהן דאי סבר האי אמורא דאיוב היה בעולם א'כ מאי קאמר שמו ושם עירו למה טובא איצטריך לאשמועינן מי הוא אותו צדיק שהיה יכול לעמוד באותן יסורין:  בלעם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בלעם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלעם </span>ואביו. </span>כדאמר במגילה (דף טו.) כל ששמו ושם אביו בנביאות בידוע שהוא נביא בן נביא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>כמשעה שנכנסו ישראל למצרים. </span>וא'ת ומאי קמ'ל קרא כתיב ויוסף ה' את כל אשר לאיוב למשנה ואיוב אחרי אותו מעשה חיה ק'מ שנה וא'כ היה בן שבעים קודם וי'ל דס'ד דלא כפל אלא בעושר ויופי של בנות אבל בשנים לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אליהוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אליהוא </span>לא מישראל הוה. </span>משמע דפשיטא דאליהוא בן ברכאל מישראל הוה לכך נראה דבפ'ק דע'ז  (דף ג.) דאמר יבא בלדד השוחי וצופר הנעמתי ויעידו בהן בישראל שקיימו כל התורה כולה ל'ג התם ואליהוא בן ברכאל ונראה דשמעתתא דהתם סברה כמ'ד איוב בימי יעקב הוה דהא אמר לקמן דממשה ואילך לא שרתה שכינה על עובדי כוכבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דור </span>ששופט את שופטיו. </span>תימה לר'י דאמר (בפ'ק) דתמורה  (דף טו:) כל האשכולות שעמדו לישראל מימות משה עד שמת יוסף בן יועזר לא היה בהם שום דופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בפירוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בפירוש </span>רבינו חננאל גרס כולהו תנאי ואמוראי מודו דאיוב ישראל היה ולר'י נראה דל'ג ואמוראי דרבא ע'כ סבר לעיל דלאו מישראל הוה דקאמר לעיל הכי אמר להן משה למרגלים ישנו לאותו אדם ששנותיו כעץ כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ויש </span>אומרים איוב בימי יעקב הוה. </span>הני יש אומרים לאו היינו ר' נתן דהא פליגי עליה :  ככוחלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ככוחלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ככוחלא </span>דרישקא במינה. </span>אע'ג דכחול הוא שחור כדפירש בה'ג אוכמא אוכמא [חולין מו:] היינו דמיא לכוחלא ה'פ כי היכי דכוחלא דרישקא מקרין ומאיר משאר כוחלא כך היא היתה נאה משאר נשים וקרן הפוך לשון כי קרן עור פני משה (שמות לד)  והשתא אתי שפיר הא דמייתי ותקרעי בפוך עיניך דכחול דומה לפוך שנותנין כחול בעין אבל לפירוש רש'י דגרס כי כורכמא דרישקא קשה לרשב'א א'כ מאי מייתי ותקרעי בפוך עיניך ויונתן תרגם נרד וכרכום רשק וכרכום כפרים עם נדרים עם רישקא (שיר ד) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכל </span>חולה שרואה אותה מיד מתרפא. </span>וא'ת והא בימי אברהם אכתי לא היה חולי בעולם כדאמרי' בהשוכר את הפועלים (ב'מ דף פז.) דעד יעקב לא הוה חולשא ועד אלישע לא הוה דאיחלש ואיתפח ומצינן למימר דהכא בחולה של מכה איירי ור'ת ור'י מפרשים דעד יעקב לא הוה דאיחלש היינו חולי של מיתה מכאן ואילך הוה דאיחלש חולי של מיתה ולא הוה דאיתפח עד אלישע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בא </span>על נערה המאורסה. </span>ואם תאמר והלא לא נצטוו בני נח על נערה המאורסה כדאמרי' בפ' ארבע מיתות (סנהדרין דף נז: ושם ד'ה לנערה) בעולת בעל יש להן נכנסת לחופה ולא נבעלה אין להן ואומר ר'י דאף על פי שלא נצטוו מכל מקום מכוער הדבר כמו ושט את הבכורה אף על פי שאינו מצווה על כך:  שלשה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>כו' מעין העולם הבא. </span>תימה לרשב'א אמאי לא חשיב נמי איוב דאמר לעיל (דף טו:) והאתונות רועות על ידיהם מלמד שהטעימו הקב'ה מעין עולם הבא וי'ל דאיוב לא היה אלא בחד מילתא ואברהם ויצחק ויעקב נהנו מעין עוה'ב מכל וכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבעה </span>שלא שלטה בהן רמה. </span>תימה לרשב'א דכולהו צדיקי נמי דאמר בשבת בפ' שואל  (דף קנב:) ורקב עצמות קנאה מי שיש לו קנאה בלבו עצמותיו נרקבין ושאין קנאה בלבו אין עצמותיו מרקיבין וי'ל דיכול להיות שלא ירקב וישלוט בו רמה כדאמר במעשה דרבי (ד) אלעזר בן שמעון בהשוכר את הפועלים (ב'מ דף פד:)  דנפיק ריחשא מאודניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>לא שלט בהן יצר הרע. </span>אין לפרש שלא שלט כלל דא'כ היכי קבלו עליה אגרא אלא כדאמר (יומא דף לח:) מאי דכתיב רגלי חסידיו ישמור כיון שעבר אדם רוב שנותיו ולא חטא שוב אינו חוטא ה'נ כיון שראה הקב'ה שהיו דוחקין עצמן כל כך להתרחק מן העבירה סייעם הקדוש ברוך הוא מכאן ואילך שלא שלט בהן יצר הרע:  הדרן עלך השותפין </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יחפור. </span>כל הני איירי דאית בהו מיא וטעמא משום מתונתא כדאמרינן בגמרא ותימה לר'י והא אמרי' בגמ' כל מרא ומרא דקא מחית כו' ואומר ר'י דלא קאמר אלא שמאותה שעה מתחיל ההיזק וכיון דבתחילת ההיזק הוו גירי דיליה מודה ר' יוסי ומיהו אי לאו משום מיא לא היה צריך הרחקה ג' טפחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שיח ולא מערה. </span>וה'ה חריצין ונעיצין והני נקט אגב בור דבכל מקום רגיל לשנות שיח ומערה בהדי בור ואמת המים ונברכת הכובסין דאין רגיל לשנותן גבי בור מפרש בגמ' דצריכי תרוייהו ומיהו הא לא מפרש אמאי לא הוה שמעינן להו מבור דמצי למימר דבור ושיח דעמוקין טפי בעי הרחקת שלשה אבל הנך דלא עמיקי כולי האי הוה אמינא דלא בעי הרחקת שלשה ואי תנא הני הוה אמינא דבור ושיח דעמיקי טפי בעי הרחקה יותר מג' ובפרק הפרה (ב'ק דף נ:) דתנן אחד החופר בור ושיח ומערות ומצריך להו לכולהו בגמרא התם ניחא דלא הוה ליה לתנא למינקטינהו אגב בור כיון דכתיב בור בקרא אלא הוה ליה למיתני בור לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סלעים.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלעים. </span>אבנים שאש יוצא מהן ולא סלעי נחושת דאין דרך להניחן אצל הכתלים והא דאמר בירושלמי אית תנא תני טומנין בסלעים ואית (ה) תני דאין טומנין כאן בסלעים של כסף כאן בסלעים של נחושת הוה מצי לשנויי כאן בסלעים של אבנים כאן בשל כסף אלא ניחא ליה לשנויי כולהו במתכת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>וסד </span>בסיד. </span>נראה לר'י דבסיפא נמי גרס וסד בסיד ולא גרס או דאי גרסי' בסיפא או סד בסיד אם כן תפשוט דברישא וסד בסיד תנן מדלא קתני או סד ברישא כמו בסיפא אלא ודאי בסיפא נמי גרס וסד והא דפשיטא ליה בגמרא (לקמן דף יט.) דבסיפא הוי או סד בסיד היינו משום דאין ההיזק כל כך מרובה שלא יועיל לו סיד לחודיה: 


lvr: 43
pgn: 17
dfh: a
trm: כליא.
txt:
<span class='five'>כליא. </span>פירש ר'ח בטן דתנור צר מלמטה ובאמצעיתו מרחיב ובולט ויוצא כשיעור טפח ומאמצעיתו מיצר ועולה:  פתח</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פתח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פתח </span>בבור וסיים בכותל. </span>בקונטרס גרס בתר דשני מכותל בורו שנינו וליתני אלא אם כן הרחיק מבורו ואינו נראה כמו שאפרש ואי גרס לה הכי גרס לה פתח בבור וסיים בכותל וליתני אלא אם כן הרחיק מבורו וכן משמע מתוך פירוש ר' חננאל ואע'ג דבריש המניח (בבא קמא דף כז.)  כי פריך פתח בכד וסיים בחבית לא קא מסיים וליתני ואם הוזק בעל הכד כו' אין לשון הגמרא שוה אלא פעמים מאריך ופעמים מקצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכותל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכותל </span>בורו שנינו. </span>כלומר לא מחלל בורו קאמר אלא מכותל שיש לבור שהראשון הניח כשחפר בורו ומהך מילתא דרב יהודה דייקא לקמן דאסור לסמוך מדהוזקק הראשון להניח כותל ופריך מינה לאביי והשתא לא אפשר למיגרס וליתני אלא אם כן הרחיק מבורו דא'כ הוה משמע מחלל בורו ומה שפירש הקונטרס דאי הוה תני מבורו הוה ידעינא דמכותל בורו קאמר דאי מחלל בורו קאמר אין [זה] כונס לתוך שלו כלום כו' גרסת ספרו דחקתו אבל אין נראה דודאי אי תני מבורו הוה אמינא מחלל בורו קאמר ושרי לסמוך ואם הראשון הרחיק מאיליו מן המיצר ג' טפחים או יותר ה'א דהשני יכול לסמוך עד המיצר ואם כן צריך לשנות מכותלו לאשמועינן דאסור לסמוך לרבא ולאביי צריך הרחקה בין שני הבורות ששה טפחים ומיהו יש ליישב הגירסא ופריך אליבא דאביי דאליבא דידיה קיימא דליתני אלא אם כן הרחיק מבורו ששה טפחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>נפקא מינה למקח וממכר. </span>הך נפקותא לא איצטריך לרבא דהא קא משמע לן דאסור לסמוך אלא לאביי דקא סבר מותר לסמוך וקאמר למאי נפקא מינה אי לאשמועינן דבעי הרחקה ו' טפחים ליתני אלא אם כן הרחיק מבורו ו' טפחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר סומך דהא אינה עשויה לבורות. </span>והואיל וכן אינו מזיק לו אם הוא סומך וקשה לרשב'א דהא מפסיד הוא שאם יטע אילן יצטרך להרחיקו יותר מחמת שסומך זה עד המיצר דמרחיקין האילן מן הבור חמש ועשרים אמה וי'ל דמכל מקום אינו עושה לו היזק דהא דמרחיק יותר לא מפני שלא יזיקנו הבור אלא מפני שלא יזיק הוא לבור ולהכי אין לזה להניח מלסמוך בשביל כך דאם לא כן ירחיק כל כ'ה אמה את בורו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר סומך. </span>אומר ר'י דלשתי הלשונות לאביי דאמר סומך אם בא אחד לחפור בור לאחר מכאן צריך הוא להרחיק כל ששה טפחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאביי </span>ניחא. </span>השתא ס'ד דמכותל בורו היינו מחלל בורו ולא דקדק בלשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span> בספרים ישנים סלע הבא בידים כו' וזה מרחיק ג' טפחים וסד בסיד (ה) . וקשה לאביי ה'נ שבאו לחפור שניהם בבת אחת ובא בידים איצטריך ליה סד'א כיון דבא בידים ליבעי רווחא טפי קמ'ל והשתא לא היה צריך לאסוקי ובא בידים איצטריך ליה שהרי לא הקשה כלום מבא בידים אלא אגב דאייתי ברייתא מפרש לה ויש ספרים דגרסי טעמא דבא בידים הא לא בא בידים לא ופריך לרבא ומשני ה'ה אפי' לא בא בידים ובא בידים איצטריך ליה וכו' ואין נראה לר'ת לחלק לענין היתר לסמוך בין בא בידים ובין לא בא בידים ולר'י נראה לחלק שפיר דאע'ג דלא בא בידים שרי לסמוך בבא בידים אסור לסמוך לפי שהקרקע מתבקעת ונופלת קרקע של שדה חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מרחיקין </span>את הגפת כו' טעמא דאיכא כותל כו'. </span>פירוש וקשה לרבא ותימה מאי קושיא הכא ודאי מותר לסמוך בשאין כותל שאין מזיק כלום וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת וי'ל דהני נמי מקלקלין את הקרקע ויזיק לכותל לכשיבנה אפי' שוב יסיר ועוד אומר ר'י דבכל אלו יש טורח בסילוקן ולכך מעתה יכול לעכב עליו כי יש לחוש שמא לא ימהר לסלקו כשירצה לעשות כותל וא'ת אכתי מאי פריך לרבא הא מפרש טעמא לעיל משום דכל מרא ומרא דקא מחית מרפית לארעאי וי'ל דההוא טעמא לא קאמר אלא אליבא דרבי יוסי והכא לא פריך אלא אליבא דרבנן:  דטירייא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דטירייא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דטירייא </span>קשה לכותל. </span>אע'ג דלקמן (דף כ:) הדר ביה מטעמא דטירייא ומפרש אלא משום קלא מכל מקום נקט ליה הכא משום דמעיקרא הוה בעי לפרושי טעמא משום טירייא ולספרים דלא גרסי אלא אתי שפיר הכא דלההיא גירסא טירייא וקלא חד טעמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יפתח אדם חנות של נחתומין. </span>פ'ה משום שהעשן קשה לאוצר וקשה לר'ת דלקמן אמר ביין התירו שמשביחו ועשן ודאי מזיק ליין דהא יין מעושן פסול לנסכים אלא נראה לר'ת דהיזק עשן ליכא כיון דאיכא שם תקרה ומעזיבה לא יכנס שם העשן אלא טעמא שההבל מזיק את האוצר אבל את היין משביח וגרסי' לקמן אמר רב יוסף והאי דידן אפילו שרגא קשיא ליה כלומר הבלא דשרגא ולא גרסי' קוטרא דשרגא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ליכא אוצר עביד. </span>הוי מצי לשנויי ה'ה כי ליכא לא סמיך והא קמ'ל דהבלא (ד) קשיא לאוצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיקא </span>נמי דקתני אם היתה רפת בקר קודמת כו'. </span>ובכולהו הרחקות דמתני' לא תני הכי והוה ליה לאשמועינן בשאר וכ'ש בדירה ותימה דלעולם בשאר הרחקות נמי מותר לסמוך והא דנקטיה הכא לאשמועינן רבותא דאע'ג דהוי גירי דיליה אם היתה קודמת לאוצר מותר דהשתא הוי חידוש אפילו לרבי יוסי ואי אשמועינן בשאר לא הוי חידוש אלא לרבנן אבל לרבי יוסי דקסבר על הניזק להרחיק לא הוי שום חידוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיקא </span>נמי דקתני כו'. </span>ולאביי לא קשיא האי דיקא דלא משמע ליה שיהא חידוש בשאר טפי מבדירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: היתה רפת בקר כו'.
txt:
<span class='five'>היתה רפת בקר כו'. </span>והוא הדין חנות של נחתומין ושל צבעין וחדא מינייהו נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ותני </span>עלה ד' אמות שאמרו כדי עבודת הכרם. </span>הוה ליה למינקט כדי עבודת האילן אלא נקט עבודת הכרם לפי שנזכר לשון זה במסכת כלאים גבי כרם שצריך הרחקה ד' אמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>משום עבודת הכרם כו'. </span>בלאו האי דיוקא מצי למפרך בפשיטות דסגי בהרחקת ארבע אמות ואי אסור לסמוך היה צריך להרחיק כ'ה אמות כדתנן לקמן  (דף כה:) שמרחיקין את האילן מן הבור אלא ניחא ליה למידק דאפילו תוך ארבע אמות מותר לסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמפסיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמפסיק </span>צונמא. </span>וא'ת אמאי צריך ד' אמות פשיטא שחוץ לצונמא לא יחרוש שלא יועיל כלום לאילן וי'ל כשיחרוש עד הצונמא וירצה להפוך המחרישה לצד אחר המחרישה יכנס לשדה חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היו </span>שרשיו יוצאין כו'. </span>וא'ת היאך סמך אי שלא ברשות א'כ יקוץ וצריך לאוקמי בלוקח ולריצב'א אין נראה להעמיד בלוקח מדלא מסיק לה כדבסמוך אלא נראה דמיירי בסמך שלא ברשות דאינו קוצץ האילן אלא בנתינת דמים ובזה לא רצה להאריך ולהשמיענו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי בלוקח. </span>פ'ה שהאילן ביד מוכר ואין נראה לר'י בר' מרדכי דא'כ הול'ל במוכר אלא נראה לו לפרש שהאילן ביד לוקח ולשני הפירושים אלו אין להקשות מאי איריא שהאילן קדם אפילו קדם בור נמי כגון שאדם אחד עשה הבור ואח'כ נטע האילן ומכר הבור לפ'ה או אילן לפי' ר'י ברבי מרדכי לא יקוץ שהרי בהיתר עשאן דבכה'ג אילן קדם קרינא ביה שקדמה נטיעת האילן לערעור בעל הבור דערעור אינו בא אלא ע'י מכירת בור או מכירת האילן אבל לפר'ת שפי' בלוקח שלקח מאדם אחד את אילן וטוענין ללוקח קשה לר'י מאי איריא אילן קדם אפילו קדם בור נמי ועוד כיון דהחזיק באילן ג' שנים איירי דבחזקת ג' שנים טוענין ללוקח לוקמה נמי בלא לוקח ובחזקה שיש עמה טענה:  לגלוגי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לגלוגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לגלוגי </span>חרדל. </span>פי' הקונטרס פרחים ובערוך פירש גרעין ותרוייהו אין נראה לר'י דהא קאמרי רבנן דבורים לחרדל לא מזקי אי בבינתא כו' אי בטרפא כו' משמע דלא פירש רבי יוסי בדבריו מה הן מזיקין ולכך היו מסתפקין אי בבינתא כו' ונראה לר'י דלגלוגי הם ענפים והשתא לא פירש רבי יוסי מה הם מזיקות לכך אמרו ליה רבנן אי בבינתא כו' וא'ת מכל מקום הרי הן מזיקין לחרדל שיאכלו הפרחים ויש לומר שהפרחים אינן כ'א מעט וביום או יומים שיעמדו אין יכולין להזיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לא סמיך היכי משכחת לה. </span>פר'י בשלמא לאביי דאמר סמיך אתי שפיר דמיירי שסמך בעל דבורים תחילה ואע'ג דהשתא קס'ד דדבורים נמי מזקי לחרדל לכ'ע מכל מקום סברי רבנן דעל המזיק שני דהיינו בעל חרדל להרחיק את (א) כל ההרחקה כמו גבי בור דאם סמך הראשון על המיצר השני מרחיק כל ששה טפחים ורבי יוסי סבר כיון דדבורים מזקי חרדל ועשה קצת שלא כהוגן שסמך על המיצר שזה עתיד לסוף לזרוע חרדל אע'פ שבדין אינו יכול למונעו שלא יסמוך מ'מ קצת שלא כהוגן עושה וגם בעל חרדל יכול לסמוך ולא דמי לבור דהתם משום דמרפי ליה לארעיה ומזיק השני בידים לכותל בורו של ראשון לכך על השני להרחיק כל ההרחקה אבל הכא לא אלא לרבא דאמר לא סמיך היכי משכחת לה דבעל החרדל ירחיק כל ההרחקה לרבנן ולרבי יוסי לא ירחיק כלל דכיון דתרוייהו מזקי אהדדי על כל אחד ואחד להרחיק חצי ההרחקה ואפילו סמך בעל דבורים תחלה יש לו לסלקם הואיל ושלא כדין סמכם אמר רב פפא בלוקח שזרע חרדל ומכר חצי שדהו והלוקח העמיד דבורים וסברי רבנן כדמסיק דדבורים לא מזקי לחרדל ועל המזיק להרחיק את עצמו אף על פי שסמך בהיתר אע'ג דגבי אילן כשסמכו בהיתר אמרי דלא יקוץ הני מילי אילן שעשוי לעמוד שנים רבות ואיכא הפסד מרובה אבל משרה כרישין וחרדל לא דהכי נמי אמרינן גבי אילן אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים אע'ג דסמך אילנו באיסור ובשאר דברים הנסמכים באיסור אינו נראה שיתנו דמים אלא טעמא דלהפסד מרובה חששו ורבי יוסי סבר דדבורים מזקי לחרדל וצריך בעל דבורים להרחיק כל ההרחקה כיון דבעל חרדל לא עשה כלל שלא כהוגן ומשום הכי נמי לא בעי לאוקמי כשסמך בעל דבורים תחלה ובלוקח ולא היה צריך לדחוק ולומר דלרבנן על המזיק להרחיק אע'פ שעשה בהיתר מה שאינו גבי אילן ובור וגם לא יצטרך לומר דלרבנן דבורים לא מזקי לחרדל ופליגי ארבי יוסי דא'כ כיון דבעל דבורים סמך בהיתר ולא עשה שלא כהוגן לא היה מתיר רבי יוסי לבעל חרדל לסמוך ואם תאמר נוקי פלוגתייהו בלא לוקח דלרבנן דדבורים לא מזקי לחרדל צריך בעל חרדל להסיר ולהרחיק כל ההרחקה אע'פ שסמך תחלה ולרבי יוסי כיון דתרוייהו מזקי אהדדי אין לבעל החרדל להרחיק כל ההרחקה אלא החצי וי'ל דמתיר בחרדל משמע דמתיר לגמרי לסמוך אי הכי מאי טעמא דרבנן כיון דבהיתר נסמכו משרה וכרישין למה צריך להרחיקן כשבאו ירק ובצלים וכ'ש חרדל למה ירחיקוהו כשבאו דבורים כיון שגם הם מזקי דס'ד דדבורים נמי מזקי לחרדל לכ'ע ועוד מ'ט דרבי יוסי דלא פליג אלא בחרדל משום דדבורים נמי מזקי לחרדל אפילו משרה וירק כיון שנעשה המשרה בהיתר לא יצטרך להרחיקה כמו גבי אילן ובור ומשני רבינא לעולם בלוקח וקא סברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו אע'פ שעשה בהיתר ולהכי על בעל החרדל להרחיק שהוא הזיק ופריך כיון דשמעינן ממילתא דרבינא שהדבורים אינם מזיקים לחרדל דלכך נתנו רבנן הרחקה על בעל החרדל מכלל דרבי יוסי סבר על הניזק להרחיק עצמו מדשרי סמיכת חרדל אע'פ שהוא מזיק ולא ניזק א'כ אפילו משרה וירק נמי וה'ה דה'מ לאקשויי (ב) דברייתא בהדיא משמע שהדבורים מזקי נמי לחרדל דקתני ואוכלות לגלוגי חרדלי אלא ניחא ליה למינקט קושיא דאפי' משרה וירק נמי משום דהתחיל כבר להקשותה (ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דסבר רבי יוסי על הניזק להרחיק וכו'. </span>צ'ל לפירוש זה דזה המקשה אינו אותו שהקשה בתחלה ואי לא סמיך היכי משכחת לה דהא לדידיה הוה ניחא ליה לאביי דאמר סמיך ולא הוה קשה ליה מידי וסבר רבי יוסי על הניזק כו' וצ'ל שהמקשה הראשון הוה ידע שפיר המסקנא דדבורים לחרדל לא מזקי לרבנן אבל המקשה הזה לא ידע להכי פריך מכלל דסבר רבי יוסי כו' והקשה כיון דלרבנן חשיב בעל דבורים ניזק ולא מזיק שמצריכין לבעל חרדל להרחיק אף על גב שהם מזיקין לחרדל מכל מקום כיון דסמך בהיתר לא חשיב מזיק ועל בעל חרדל להרחיק א'כ גם לרבי יוסי חשיב ניזק ואפ'ה מותר לסמוך לבעל החרדל א'כ סבר דעל הניזק להרחיק את עצמו אי הכי אפילו משרה וירק נמי כן דאין סברא דלרבי יוסי חשיב בעל דבורים מזיק אע'פ שסמך בהיתר משום שעשה קצת שלא כהוגן ולרבנן לית להו האי סברא דאין סברא כלל דלפלוגינהו בהכי ומשני לעולם רבי יוסי על המזיק ס'ל וחשיב בעל דבורים מזיק אע'ג שסמך בהיתר כיון שעשה קצת שלא כהוגן בסמיכתו ורבנן נמי הוו מודו ליה בהך סברא אי הוו סברי דדבורים מזקי לחרדל אלא דס'ל דדבורים לא מזקי לחרדל ולכך מרחיק בעל החרדל וכמסקנא זו יש לפרש תחלת הסוגיא לדברי המקשה דפריך ואי לא סמיך היכי משכחת לה דבשלמא אי סמיך (ד) כדמסקינן השתא ולא כמו שפי' לפ'ה שיחלקו  (ה) דלרבנן הוו דבורים כמו ירק כיון שנסמכו בהיתר אע'ג שגם הם מזיקין לחרדל כשיבא ור' יוסי מתיר לסמוך החרדל מפני שבעל הדבורים עשה קצת שלא כהוגן: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסבר </span>ר' יוסי על המזיק כו'. </span>לקמן על מקומה הוה ליה לאקשויי אלא משום דאיצטריך ליה לפרש הכא דסבר רבי יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו אסקוה לכולה מילתא הכא ובלוקח דהכא אי אפשר לפרשו כפירוש רבינו חננאל דפי' באדם שלוקח משרה וטוענין ללוקח דא'כ למה ירחיק המשרה כשיבא שם ירק כיון שטוענין לו שהמוכר קנה סמיכה זו אלא צריך לפרש בלוקח כמו שפירש בקונטרס או כר'י בר' מרדכי כך פי' ר'י כל הסוגיא לפי שיטת רש'י וקשה לו מה הוצרך לחלק בדוחק בין לוקח דאילן ללוקח דמשרה ועוד דלמה המתין להביא משנה זו דמשרה וירק באחרונה המוקדמין במשנתנו ועוד דקתני בתוספתא  (פ'א) רבי יוסי מתיר בחרדל שאומר לו כדרך שעשית בתוך שלך כך אני עושה בתוך שלי משמע דבעל דבורים סמך תחלה ומפרש רבינו תם ורבינו חננאל דהכי גרסינן אלא אמר רבינא קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו והשתא הדר ביה מכל שינויי דלעיל דודאי בכולהו מודה רבא דכי ליכא כותל או ירק דסמיך משום דקא סברי רבנן דדוקא על המזיק להרחיק את עצמו דהיינו כי איכא דבר הניזוק אבל כי ליכא דבר הניזוק לא מקרי הסומך מזיק ולא אסר רבא לסמוך אפי' לרבנן אלא דוקא בור משום טעמא דכל מרא ומרא דקא מחית מרפית לארעאי ולהכי חשוב הסומך מזיק אפילו כי ליכא בור וכיון דלרבנן נמי סמיך אתי שפיר פלוגתייהו כדפרישית לעיל אליבא דאביי ולכך הדר ביה ולא מוקי בלוקח וכגון שסמך בעל דבורים תחלה משום דא'כ לא היה מתיר ר'י לסמוך לבעל החרדל כיון דבעל הדבורים לא עשה כלל שלא כהוגן ודוקא בדסמיך בלא לוקח שעשה קצת שלא כהוגן בעל הדבורים מתיר רבי יוסי לבעל החרדל לסמוך כדפרישית לעיל ולפי זה אתי שפיר דלמסקנא זו לא נצטרך לחלק בין לוקח האילן ללוקח משרה ולהכי המתין נמי כדי להביא מתניתין דמשרה משום דמינה צריך לחזור מכל שינויי דלעיל ואתי נמי שפיר דמיירי שסמך נמי בעל דבורים תחלה כמו שמוכח בתוספתא:  ה'ג</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בא </span>בידים אין לא בא בידים לא. </span>אלמא או סד בסיד תנן דדוקא בא בידים בעי הרחקה וסיד ומשני הוא הדין לא בא ובא בידים איצטריך ליה כו' ויש ספרים דלא גרסי האי דיוקא אלא משני בא בידים שאני ודקארי לה מאי קארי כו' ואין נראה דהיכי בעי למיפשט וסד בסיד תנן הא איכא למיבעי ההיא דרבי יהודה גופיה אי תרוייהו בעי אי לאו כיון דהשתא סבר דאין חילוק בין בא בידים ללא בא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דמשתכי. </span>פי' הקונטרס  (ז) דמשברין הקדירה אין דרך להטמין בהן ואם תאמר אכתי תיקשי וכי דרך להטמין בגיזי צמר כדפריך לעיל וי'ל דלעיל הוה בעי למימר דאין דרך להטמין בסלעים לפי שההבל יוצא מבין הסלעים ואינו מתקיים ואעפ'כ לפעמים טומנין בהן להכי פריך שפיר מגיזי צמר דתני לה משום דלפעמים טומנין בהן אבל הכא קאמר דאין דרך להטמין כלל בהן לפי שמשברין הקדירה והואיל ומילתא דלא שכיח היא כלל לא חש למיתנייה ועוד יש לפרש דכיון דלא שכיחא היא כלל שרי להטמין בהן דבמילתא דלא שכיחא לא גזרו בהו רבנן וכן מנהג שלנו שאנו נוהגין להטמין בסלעים שהאש יוצא מהן שקורין קיילו'ש אבל מ'מ קשיא מה שהקשה בקונטר' דבכל מקום הוי שיתוך לשון חלודה כמו באלו מציאות (ב'מ דף כו.) דשתיך טפי ובפ' הבונה (שבת דף קב:) דכיון דמשתכי לא עבדי הכי ובפרק קמא דתענית (דף ח.) אם ראית דור שהשמים משתכין עליו כנחושת ומפרש ר'ת בענין אחר דמשתכי דהבל שלהן מקלקל המאכל ולר'י נראה כפירוש רבינו חננאל דמה שאמר להרחיקם משום דמשתכי שמלקין את הארץ ומחלידים אותה ומעלין עפר תיחוח כדאמרינן לקמן גבי זרעים ולא משום הבל דאין מוסיפין שום הבל וטומנין בהן ואפילו לפי הספרים דגרסי סלעים היינו טעמא דלא קתני להו התם יש לפרש דהכי קאמר דלהכי לא קתני להו התם משום דטעמא דהכא שצריך להרחיקם לא משום הבל אלא משום דמשתכי וה'ר מרדכי הביא ראיה מירושלמי דגרסי' התם איתמר (ח) שהסלעים מרתיחין והכא איתמר שאין הסלעים מרתיחין א'ר יוסי כאן וכאן אין הסלעים מרתיחין אלא מפני שעושים עפר תיחוח ומלקין ארעית הכותל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמחממי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמחממי </span>חיים. </span>והא דאמר בפ' כירה (שבת דף לח: ושם ד'ה ולא) ביצה אין טומנין אותה לא בחול ולא באבק דרכים התם בחול שהוחם (ט) מחמת השמש דומיא דאבק דרכים:  (שייך לע'ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המבריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המבריך </span>את הגפן. </span>פירוש גפן יחידי שהוא מושרש בארץ וכופף את הגפן באמצעיתו ומכסהו בקרקע ונשרש שם וקאמר מותר לזרוע את הצדדין דאף על גב שאינו רחוק שלשה טפחים ויונק עם הגפן מתחת הקרקע כיון דמעל הקרקע ליכא עירבובי' שרי כדמוכח בעירובין (דף צג.) ובמסכת כלאים (פ'ד) דזה סומך לגדר מכאן וזה מכאן וא'ת והיכי דמי שזורע לצדדין אי כשהרחיק ג' טפחים מן הצדדין אפילו על גביו נמי ואי בלא הרחיק מן הצדדין נמי לא ואומר ר'י דמיירי כשזורע הצדדין ברחוק ג' (י) טפחים מגפן היוצא מן הקרקע מכל צד דליכא ערבוביא למעלה מן הקרקע ומכל מקום אסור לזרוע על גביו מפני שהשרשין נכנסין בתוך הגפן והוי כמרכיב זרעים באילן דאסור ואם תאמר ומאי איריא דנקט גפן אפי' שאר אילן נמי אסור ואומר ר'י דשאר אילנות שהן קשין מותר לזרוע על גביו כנגד השורש דלא חיישינן שיכנס שורש הזרע בתוך האילן שהוא קשה אבל גפן שהוא רך חיישינן והאי (פירוקא) מצא ר'י בירושלמי בגמרא דהך משנה:  התם</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>בשופכין. </span>וא'ת בשלמא אי מיירי במשתין אע'ג דתנא ליה אמת המים תנא ליה נמי האי דס'ד משום צניעותא לישתרי אבל אי מיירי בשופכין מאי קמ'ל הא תנא ליה אמת המים דמהאי טעמא אמר לעיל דלא תני חול י'ל דשאני חול שהוא כל שעה אצל הכותל אבל הנך מי רגלים כלים כרגע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיובתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיובתא </span>דרבה בר בר חנה. </span>ולא מצי לשנויי דכי קאמר רבה בר בר חנה בצונמא חדא דהוה ליה לפרושי בהדיא ועוד דדריש מקרא ש'מ דלא מפליג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב טובי רקיק אינו ממעט. </span>הך שמעתתא מייתי הכא אגב דפריך לקמן (ח) זרעים כיון דקשו לכותל שקיל להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רקיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רקיק </span>אינו ממעט בחלון. </span>דיני חלון פי' ר'י ב'ר מרדכי על פי המשניות דאם הוא חלון העשוי לתשמיש שיעורו להביא טומאה בפותח טפח וכשיתמעט מטפח אפילו במשהו אינו מביא ואם הוא חלון שעשוי לאורה ועשוי בידי אדם שיעורו כמלא מקדח גדול של לשכה שהוא כמלא פונדיון האיטלקי שהוא סלע נירונית והיא יתירה על סלע סתם דסלע סתם הוא פחות ממלא מקדח סתם וכל שכן ממקדח גדול כדאמרינן בבכורות (דף לז:)  ואותו חלון שעשוי לאורה אינו מתמעט מסתימת משהו כיון שהיה בו כשיעור אלא עד שיתמעט שלא יהא בשיריים (ט) רום אצבעים על רוחב גודל ומאור שאינו עשוי בידי אדם אלא מעצמו כגון חררוהו מים או שרצים שיעורו מלא אגרוף חישב עליו לתשמיש שיעורו פותח טפח למאור שיעורו מלא מקדח ומלא אגרוף מפרש התם באגרופו של בן אבטיח ורבי יוסי אומר בראש כל אדם ושאינו עשוי (י) לאורה ולא לתשמיש אלא לאויר ולשמור גנות ופרדסים אותו שיעורו כמלא מקדח בינוני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא רקיק כו'. </span>השתא ס'ד דנקט רקיק דוקא משום דאית ביה תרתי חדא (כ) דלא סתימה מעלייתא לפי שהוא רך ועשוי ליפול ועוד שאינו מבטלו משום הכי פריך אפי' עבה נמי שמתקיים הואיל ואינו מבטלו אינו ממעט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיפוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיפוק </span>ליה. </span> (ל) אפי' אם יבטלו דאינו חוצץ משום דמקבל טומאה ותימה אם יבטל ליה תו לא מקבל טומאה וטהור כדמוכח בפרק העור והרוטב (חולין דף קכט. ושם) דאמר כיפת שאור שייחדה לישיבה בטלה ובית שסיככו בזרעים טהורים אלמא כיון דבטליה לא מקבל טומאה וי'ל דהתם מיירי כגון דעבד בהו שינוי מעשה דהא אמרי'  (שבת דף נב:) כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה ואין עולין מטומאה אלא ע'י שינוי מעשה וה'ה באוכלין דבעינן שינוי מעשה דאפילו בידות האוכלין מוכח בפרק קמא דסוכה (דף יד. ושם) דאיכא תנא דאית ליה דבעינן בהו שינוי מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנילושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנילושה </span>במי פירות. </span>הו'מ לשנויי כגון שאין בו כביצה ובמסכת אהלות (פי'ג מ'ה) חשיב פחות מכביצה אוכלין בהדי הנך (מ) שאמר שממעטים את הטפח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>פירות. </span>פי' ר'ח כגון שמן ולא דק דשמן מכשיר הוא כדמוכח בפרק קמא דשבת (דף ה:) ובריש פרק חבית (שם קמד.) דשמן חשיב משקה אלא דוקא מוהל היוצא מתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתיבנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתיבנא </span>סריא. </span>תימה אכתי חזיא לבהמתו ע'י פירוך כדמוכח בפרק בתרא דשבת  (דף קנה:) דאמרינן תא שמע מפרכין את התבן כו' אלמא מיטרח באוכלא שרי ומשני בתיבנא סריא וי'ל דהכא מיירי שהוא מוסרח כל כך דאפי' ע'י שום תקון לא חזיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רואין </span>כל שאילו ינטלו. </span>אין לפרש דטעם משום דסופו ליטול חבית וקופה ולהכי בעינן שיהו גרוגרות ותבן יכולין לעמוד בפני עצמן דא'כ למאי דפריך תבן הא קא חזי ליה ורוצה להוכיח מכאן דאפילו סופו ליטלו חוצץ תיקשי ליה אמאי צריך שיכולין לעמוד בפני עצמן אלא אומר ר'י דכך הוא הדין דכל דבר החוצץ בעינן שיוכל לעמוד בפני עצמו דקתני לעיל מהך משנה במסכת אהלות (פ'ו מ'ב) קוברי המת שהיו עוברין באכסדרה ובא אחד מהן והגיף את הדלת וסמכו במפתח אם יכולה דלת לעמוד בפני עצמה טהור ואם לאו טמא וכן חבית של גרוגרות וקופה של תבן שהן נתונין בחלון משמע דהכל חד טעמא הוא והיינו טעמא דסתימת עראי הוא דכיון שאינו יכול לעמוד בפני עצמו אי נמי משום דבעינן דבר החוצץ עומד על ידי דבר שאינו מקבל טומאה ומיהו בפירוש משניות מצא ר'י דמפרש אפילו במפתח שאינו מקבל טומאה איירי ומטמא דלא חשיב אהל לחוץ בפני הטומאה כיון שעמד על ידי כלי אף על פי שאינו מקבל טומאה ורבי אליעזר פליג עלה בתוספתא וקאמר דטהור כיון שהמפתח אינו מקבל טומאה ואזלי לטעמייהו דפליגי במסכת אהלות (בפ'ו מ'א) בנדבך שהוא נתון על גבי כלים אפילו כלי גללים כלי אבנים כלי אדמה דלרבי אליעזר נעשה אהל לטהר ולרבנן אינו נעשה אהל אלא כשהוא נתון על גבי אבנים:  היא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>גופה תיחוץ. </span>ותימה היכי תיחוץ הא לא מבטל ליה התם ותירץ ר'י ב'ר מרדכי דכיון שהתריפו הגרוגרות גם החבית נתקלקל ומבטלו אבל קשה לר'י דבפ'ב דשבת (דף קנז. ושם) דאמר שפקקו את המאור בטפיח כי פקקו מאי הוי הא לא מבטל ליה ואינו חוצץ וליכא למימר דביטלו הטפיח דא'כ היה בונה בשבת ונראה לר'ת ולר'י דכלי חרס לא בעי ביטול אלא שפיר חוצץ אע'ג דלא מבטל ליה והא דקתני לקמן דכלי חרס ממעט בחלון ופריך כלי חרס הא חזי ליה התם מיירי בממעט חלון מכשיעור אבל אינו סותם כל החלון להכי בעי ביטול אבל היכא דסותם כל החלון כי הכא דקתני חוצצין דמשמע דסותם לגמרי וכן ההוא דפקקו את המאור התם ודאי [לא] בעי ביטול בכלי חרס ועוד אמר הר'ר שמואל דכלי עץ נמי שאינו מקבל טומאה כגון העשוי לנחת לא בעי ביטול דבפ'ב דמגילה  (דף כו:) גבי ההוא בי כנישתא דיהודאי דהות פתיחא לההוא אינדרונא דהוה בה מיתנא ובעו כהני לצלויי בה (ה) עד דאמר להו דלו תיבותא ואותבוה אבבא ואי צריך ביטול מאי מהני האי תיבה דמסתמא לא ביטלוה שם ועוד שלא היו יכולים לבטלה שהיה ספר תורה מונח בה ואסור לשנותה בדבר אחר דמעלין בקודש ולא מורידין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בחבית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחבית </span>של מתכת. </span>הקשה ר'ת דחבית גופה תביא טומאה לבית אחר דע'י אהל נעשית המתכת כחלל להיות אבי אבות הטומאה כדמוכח במסכת אהלות והוי כחלל נמי לטמא אחרים באהל דכוליה קרא דוכל אשר יגע על פני השדה בחלל חרב וגו' דריש לה בנזיר פרק כ'ג (דף נד. ושם) לענין אהל ונראה לרבינו תם דהכא מיירי כגון שהגרוגרות בולטות חוץ לפי חבית כל סביבותיו ומכסות אותו לגמרי שאין נראה כלל ודייק ר'ת מדנקט גרוגרות ולא נקט פירות לפי שהם מדובקות יחד אע'פ שיוצאות חוץ לחבית אין נופלות וכי האי גוונא דייק בפרק חבית (שבת דף קמו.) ועוד אומר ר' יצחק דהכא מיירי בשאין חבית יוצאה חוץ לכותל דהשתא דרך החלון לא יבא טומאה לבית דטומאה רצוצה בוקעת ועולה ואינה מתפשטת לצדדין שהרי אין בו פותח טפח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שעלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שעלו </span>מאיליהן. </span>תימה היאך ממעטין הטפח הא תנן במס' אהלות (פ'ח מ'ה) אלו לא מביאין ולא חוצצין הזרעים והירקות המחוברין לקרקע חוץ מן הירקות שמנו פירוש הנהו דמנו לעיל דמביאין וחוצצין האירוס והקיסום וירקות חמור ודלעת יוונית וא'כ היכי קתני דעשבין שעלו מאליהן דחוצצין ותירץ רבינו תם דהתם איירי לענין אהל דאין נעשין אהל לחוץ בפני הטומאה על מה שתחתיהם או שעליהם או להביא טומאה מפני שהרוח מנשבו ואינו עומד במקום אחד והוי דומיא דעוף הפורח שאינו לא חוצץ ולא מביא הקשה ר'י דהכא בכולה שמעתין לא בעינן מירוח לא בעשבים ולא בחבית דפריך לעיל היא גופה תיחוץ ובהגוזל קמא (ב'ק דף קה.) אמר רבא הרי חבית שניקבה וסתמוה שמרים הצילוה פקקה בזמורה עד שימרח מן הצדדין וי'ל דהתם (ו) בכלי בעינן מוקף צמיד פתיל להכי צריך מירוח אבל הכא לא בעי צמיד פתיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוף </span>ששכן בחלון. </span>נראה דאתי אפילו לר'מ דאמר (עירובין דף טו:) כל דבר שיש בו רוח חיים אין עושין אותו לא דופן לסוכה ולא לחי למבוי כו' דהיינו לענין מחיצת עשרה טפחים דוקא אבל הכא לענין ממעט בחלון ממעטו בכל דבר שיבטלנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועובד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועובד </span>כוכבים שישב בחלון. </span>דעובד כוכבים אינו מקבל טומאה כדנפקא לן מקרא בפ'ב דנזיר (דף סא: ושם) דכתיב ואיש אשר יטמא וגו' מתוך הקהל יצא עובד כוכבים שאין לו קהל ואע'ג דחכמים עשאום כזבים לכל דבריהם (שבת דף פג. נדה דף לד.) כיון דמדאורייתא לא מקבלי טומאה חוצצין מפני הטומאה וא'ת דבפרק יוצא דופן (נדה דף מג:) אמר חומר בשרץ מבשכבת זרע שהשרץ אין לו חלוקת טומאה ומסיק שכבת זרע דחלוקה טומאה מה היא אילימא בין ישראלים לנכרים ה'נ הא איכא עכבר דים ועכבר דיבשה משמע דשרץ אין חלוקה טומאתו בין ישראל לנכרי לאו פירכא היא דאע'ג דאין עובדי כוכבים טמאים בשרץ אין לו חלוקת טומאה דומיא דשכבת זרע דבשכבת זרע גופה איכא חילוק אבל בשרץ גופיה אין חילוק אלא בהנהו דמקבלי ממנו טומאה הילכך צריך למינקט עכבר דים ועכבר דיבשה והא דאיצטריך מיעוטא (שבת פג. נדה לד.) דעובד כוכבים אינו מטמא בזיבה משום דטומאת זיבה לאו טומאת מגע היא ומטומאה זו לא אשכחן דאימעטו ובן שמונה אינו מקבל טומאה כשהוא חי דלא איקרי אדם: 


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: והמלח.
txt:
<span class='five'>והמלח. </span>משמע מהכא דאין מלח מקבל טומאה אבל השלג מיירי שלא חישב עליו לאכילה דלא מקבל טומאה דאי חשב עליו תיפוק ליה דהוי דבר המקבל טומאה כדמוכח במסכת נדה [דף יז. וע'ש וצע'ג ואולי צ'ל אבל השלג מיירי שלא חישב עליו למשקה דלא מקבל טומאה וכו' וע'פ הג'ה זו מובנים דברי התוספות על נכון] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולן </span>אין ממעטין בחלון. </span>וטעמא משום דאין מתקיימין (ז) ונימסין במים דליכא למימר דטעמא משום דקשו לכותל ושקיל להו דהא מלח נמי קשה לכותל וקתני דממעט ומיירי כגון דמנחי בחספא והנך נמי ליתני דממעטי ודמנחי בחספא אלא אפילו דמנחי בחספא דלא קשו לכותל לא ממעטי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזי </span>לקריעה דלבושא. </span>ואע'ג דאמר בפ'ק דסוכה (דף טז. ושם)  ובשבת פרק כל הכלים (דף קכה.) דפחות משלש על שלש לא חזי לא לעניים ולא לעשירים ודאי לא מקבל טומאה כיון דלא מצנעו ליה אבל מ'מ לא ממעט דלא מבטל ליה דקא שקיל ליה כי מצטרף לקריעה דלבושא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאיכא צער בעלי חיים כו'. </span>וא'ת כולה בהמה שקיל ושדי לכלבים וי'ל דמיירי בקוף וכל דדמי ליה דמנח התם לטיולי ביה וניחא דנקט אבר ובשר ולא נקט בהמה גופה דאי חזיא לטיולי שקיל לה לטיולי בה ואי לא חזיא שדי לה לכלבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>אמיה ודריא ליה בשבת. </span>ואיירי בגוסס שימות קודם שיצא השבת ואמר דשם תהא קבורתו:  דלית</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלית </span>בה שיעורא. </span>פירוש דאין שיעור לחספא למעט מפותח טפח ולא גרסינן כדתנן דמה ענין זה לשיעורי שבת אלא וכדתנן בוי'ו וה'פ ואמאי מלח ממעט הא כי שקיל חספא כשיצטרך לו יסיר גם המלח כדי שלא יזיק את הכותל ואהא מייתי וכדתנן כלומר דמיירי נמי דלית ביה כדי ליתן בין פצים לחבירו דאין ראוי לכלום ולא שקיל ליה ואית ספרים דלא גרסי חספא גופיה תיחוץ אלא גרסינן ותיפוק ליה משום חספא כלומר ותיפוק ליה שיסיר המלח כשיסיר חספא ומשני דלית בה שיעורא כדתנן כו' ולא שקיל ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושל </span>חמור שלש מן האיצטרובלא. </span>פי' רבינו חננאל דבשל חמור ליכא טיריא דאין חמור טוחן בה אלא חמור קורא לבנין העצים הנושאים את הריחים כמו שמצינו דעצים הנושאים נקראים חמור כמו העץ שהמטה מוטלת עליו כדתנן (כלים פי'ח מ'ג) נקליטי המטה וחמור טהורים וכן העץ הסובל שידה תיבה ומגדל נקרא חמור דתנן חמור שתחת המלבן וספסלים שתחת הרגלים טהור וכן עץ שהנפח סומך עליו נקרא חמור דתנן (שם פי'ד מ'ג) חמור של נפחים (ו) טמאים וכן הריחים הבנין עשוי כמין כסא ועליה ריחים וזהו איצטרובל ואדם יושב כנגד' במקום גבוה ורגליו (ז) מרווחת למטה ומסבב הגלגל ברגליו וטוחן ולית ביה טיריא אלא קול בעלמא אבל בריחים שאדם טוחן בידיו או בגופו אית ביה נדנוד והיא טיריא ולר'י נראה דשל חמור נמי טוחן ביד אלא (ח) כשהוא על גבי בנין כדתנן במס' זבים בפרק רביעי חמור של ריחים ושל יד והא דתניא בתוספת' בפ' קמא דמכילתין מרחיקין הריחים של יד שלשה מן השכב שהן ארבע מן הרכב ושל חמור שלשה מן האיצטרובל שהן ארבע מן הקלת לא משום דבשל חמור אין טוחנין ביד אלא סתם של יד אין בהן חמור אלא ע'ג קרקע ולכך קתני בתר הכי ושל חמור אבל תרוייהו טוחנין ביד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה כליא דתנור טפח. </span>הא דלא קאמר נמי לעיל ש'מ שכב דריחים נמי טפח לפי שהיה פשוט להם איך היה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנור </span>דידן ככירה דנחתומין דמי. </span>כל אחד היה עושה תנור שלו כפי מה שהיה רוצה גדול או קטן אבל כירות של נחתומין היו כולן שוות והיו בקיאין בהן ונפקא מינה למקח וממכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא רישא ומאי שנא סיפא. </span>השתא ס'ד דתינוקות דסיפא היינו שבאין לקנות בחנות ומשום הכי פריך מ'ש אבל מפטיש וריחים לא פריך דאין שם נכנסין ויוצאין דמי שיש לו חטין לטחון נותן לבעל הריחים (ט) וכן פטיש:  זכור</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זכור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זכור </span>אותו האיש לטוב ויהושע בן גמלא שמו. </span>הוא אותו (ד) האיש דאמר רב יוסף (ביבמות דף סא.) תרקבא דדינרי עיילא ליה מרתא בת בייתוס לינאי המלך עד דאוקים ליהושע בן גמלא בכהני רברבי וצדיק גמור היה כדאשכחן הכא והא דקאמר התם (שם)  קטיר קא חזינא הכא לפי שהיו אחרים חשובים ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולמדתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולמדתם </span>אותם ולמדתם אתם. </span>יש ספרים דלא גרסי ולמדתם אתם ודריש מדכתיב ולמדתם משמע (ה) מעצמכם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>מציון תצא תורה. </span>לפי שהיה רואה קדושה גדולה וכהנים עוסקים בעבודה היה מכוון לבו יותר ליראת שמים וללמוד תורה כדדרשי' בספרי למען תלמד ליראה וגו' גדול מעשר שני שמביא לידי תלמוד לפי שהיה עומד בירושלים עד שיאכל מעשר שני שלו והיה רואה שכולם עוסקים במלאכת שמים ובעבודה היה גם הוא מכוון ליראת שמים ועוסק בתורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבן </span>שש כבן שבע. </span>כבן שש בבריא כבן שבע בכחוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבציר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבציר </span>מבר שית לא תקבל. </span>והא דתנן במסכת אבות  (פ'ה מכ'א) בן חמש שנים למקרא בבריא לגמרי כדאמר בכתובות  (דף נ. ושם) הלומד בנו פחות מבן שש רץ אחריו ואינו מגיעו ואיכא דאמרי חבריו רצין אחריו ואין מגיעין אותו ותרוייהו איתנהו דחליש וגמיר ואיבעית אימא הא בכחוש והא בבריא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>מבני מבוי כו'. </span>פי' רשב'א דלא גרס מבוי אלא חצר דאי גרס מבוי תיקשי לאביי דשרי בחצר אחרת וההיא דעושה אדם חנות בצד חנות של חבירו שרי (ו) לכל הפחות בחצר אחר ורבא נמי לא פליג עליה אלא דמוקי מתני' דשריא אף באותה חצר והכא אסר אפילו בחצר אחרת אלא אחד מבני חצר גרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וגרדי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגרדי. </span>וא'ת ומאי שנא גרדי מבעל ריחים דתנן במתני' דאין יכול למחות בידו ולומר איני יכול לישן מקול הריחים ומקול הפטיש וי'ל דמתני' בעושה לעצמו והכא בגרדי העושה לאחרים דאיכא נכנסין ויוצאין וא'ת הא אמרי' בסמוך האי בר מבואה דאוקי ריחייא כו' דינא הוא דמעכב עליה משום דאמר ליה קא פסקת לחיותי משמע דאי לאו משום דקא פסקת לחיותי היה יכול להעמיד שם הריחים אע'ג דעושה לאחרים ולקמן נמי תניא עושה אדם חנות בצד חנותו של חבירו כו' דאף על גב דאיכא נכנסין ויוצאין טובא ודוחק לחלק דהתם כבר יש יוצאין ונכנסין לריחים הראשון או לחנות הראשון וי'ל דהתם בחצר אחרת שרי א'נ מתני' נמי בעושה לאחרים ובריחים ובקול הפטיש אין נכנסין ויוצאין כל כך שנותנין לו פעם אחת וטוחן אבל בגרדי יש הרבה יוצאין ונכנסין שהרבה מביאין לו מטוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ולא </span>לסופר ארמאי. </span>משמע דאם לא (ז) סופר הוה שרי להשכיר לארמאי וא'ת דאמרי' בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיד.) האי בר ישראל דזבין ליה ארעא לעובד כוכבים אמיצרא דבר ישראל חבריה משמתינן ליה דא'ל אריא ארבעת אמיצראי ודוחק לחלק בין מכר לשכירות ונראה לר'י דהתם כשישראל רצה לקנות אבל אם אין ישראל רוצה לקנות מותר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בסופר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בסופר </span>מתא. </span>אין נראה לפרש כפ'ה דסופר מתא היינו מלמד תינוקות של כל העיר דאיכא קול גדול דהא לקמן אמר רבא מקרי דרדקי וסופר מתא כמותרין ועומדין כיון דאשמועינן דמקרי דרדקי הוי פסידא דלא הדר ה'ה מלמד כל תינוקות העיר ואמאי איצטריך תו למינקט סופר מתא ואין לפרש נמי כפ'ה בהמקבל (ב'מ דף קט:) סופר מתא מספר אנשי העיר דהא קרי (ח) הכא בברייתא סופר אלא נראה כמו שפי' ר'ח סופר מתא כותב שטרות העיר ולהכי חשיב ליה לקמן פסידא דלא הדר אם נכתב השטר שלא כדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: a
trm: יהושע בן גמלא ואילך לא ממטינן ינוקא ממתא למתא.
txt:
<span class='five'>יהושע בן גמלא ואילך לא ממטינן ינוקא ממתא למתא. </span>וכגון שיש כאן כ'ה ינוקי שראויין להשכיר להם מלמד ואם תאמר הא אי הוה ממטינן להו למתא אחריתי יצטרכו מלמד בפני עצמן כיון דאיכא כ'ה ינוקי וא'כ מאי נפקא מינה וי'ל דנפקא מינה דאי הוו ב' מלמדי תינוקות באידך מתא היו יכולין להושיב חציים בפני זה וחציים בפני זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>סך </span>מקרי דרדקי כ'ה ינוקי. </span>אבל פחות מכאן אין בני העיר יכולין לכוף זה את זה להשכיר להם מלמד: פר'ח דרביה אקרייה זכר כדין והיינו רמייה דלא אשגח למידע היכי הוה קרי תלמידיה וכ'נ אבל אין נראה לפרש שגם רבו טעה ולימדו זכר דא'כ לאו רמייה הוא:  סופר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סופר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סופר </span>מתא. </span>לא כמו שפירש בקונטרס כותב ספר תורה בטעות דאין זה פסידא דלא הדר דיכולין להגיהו אלא כדפרישית לעיל כותב שטרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומקרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומקרי </span>דרדקי. </span>פי' בקונטרס בהמקבל  (ב'מ דף קט. ושם) דהוי פסידא דלא הדרא משום דשבשתא כיון דעל על וקשה לר'י דהא רבא גופיה אית ליה לעיל דשבשתא ממילא נפקא ואומר ר'י דהוה פסידא דלא הדר דאותה שעה שמלמד להם טעות הם מתבטלים ואותה שעה אין יכולין להחזיר לעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתלא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתלא. </span>וא'ת מאי פסידא איכא אי יפסיד ישלם וי'ל דאינו מפסיד אלא שפושע שאין הנטיעו' גדילות כמו שהיו ראויות ליגדל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מרחיקין </span>מצודת הדג כו'. </span>אע'ג דר'ת מפרש דבדבר של הפקר אפי' רשע לא מיקרי כדתנן  (פאה פ'ד מ'ג) גבי פאה פירס טליתו עליה מעבירין אותו ממנה וכן תנן בפ'ק דב'מ (דף י.) ראה את המציאה ונפל עליה ובא אחר והחזיק בה זה שהחזיק בה זכה ולא מיקרי רשע אלא בעני המהפך בחררה ובא אחר ונטלה משום שאם לא ישתכר במקום זה ימצא להשתכר במקום אחר והך דשמעתא לא קשיא דאע'ג דהוי דבר של הפקר מ'מ בכמה מקומות ימצא שיוכל לפרוס מצודתו ועוד דהכא אומנותו בכך והא דאמרינן בפרק חזקת הבתים (לקמן דף נד:) נכסי כנענים הרי הן כמדבר כל המחזיק בהן זכה בהן מאי טעמא כנעני מכי מטא זוזי לידיה איסתלק ליה וישראל לא קני עד דמטי שטרא לידיה ופי' רשב'ם התם דישראל המחזיק רשע מיהא מיקרי ולפי' ר'ת אפי' רשע לא הוי כיון שלא ימצא במקום אחר וקשה לרשב'א מהא דאמר באיזהו נשך  (ב'מ דף עג:) רב מרי בר רחל משכן ליה ההוא נכרי ביתא אזל רבא וזבניה נטר תריסר ירחי שתא שקל אגר ביתא אמטייה לרבא א'ל האי דלא מטאי לה למר אגר ביתא עד השתא דאמר מר סתם משכנתא שתא ולא מצי נכרי לסלוקי והשתא כיון שקדמה חזקת רב מרי לחזקת רבא א'כ זכה בה רב מרי דנכסי הכנעני הרי הן כמדבר ואי מקרי רשע אתי שפיר דלא היה רוצה לזכות בה אבל לפירוש ר'ת דאפילו רשע לא מיקרי אמאי לא זכה בה רב מרי כיון דהיתר גמור הוא ושמא לפנים משורת הדין עבד ולריב'א נראה דחזקת רב מרי לא היתה אלא בתורת משכון ורבא קנה ממנו בשטר וזכה בה ואחר כך נתן מעות [וע'ע תוספות קדושין נט. ד'ה עני המהפך וכו' ותוס' ב'מ עג: סוף ד'ה נטר] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנאי </span>היא דתניא כו'. </span>תימה לרשב'א דאמאי לא מייתי (הברייתא) דלעיל דממה נפשך רבי יהודה דאמר לא יחלק חנוני קליות ואגוזים לתינוקות פליג אהך ברייתא ושמא ניחא לאתויי תנאי דפליגי בהדיא בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כופין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופין </span>בני מבוי זה את זה כו' ולא מלמד תינוקות. </span>נראה לר'י דבמלמד תינוקות נכרים איירי ולא יתכן אי גרס לעיל אחד מבני מבוי דהא מוקמינן ליה (ז) בתינוקות נכרים ומעכבין עליו בני מבוי והכא קאמר דלשכינו אינו כופהו ואפילו רשב'ג לא פליג אלא משום דפסיק לחיותיה אבל משום קול תינוקות לא חייש ומיהו לפי מה שפירשתי [לעיל] דגרסינן אחד מבני חצר אתי שפיר ולר' שמשון בן אברהם נראה דהכא בתינוקות ישראל ואפילו אחר תקנת יהושע בן גמלא ושאני הכא דכבר יש שם מלמד תינוקות אחר ובסמוך דקאמר דמודה רב הונא במקרי דרדקי דלא מצי מעכב ואף על גב דאיהו סבר כרבן שמעון בן גמליאל צריך לומר דרבן שמעון בן גמליאל לא פליג אמלמד תינוקות אלא אשארא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>לי דבר מתא אבר מתא [אחריתי מצי] מעכב. </span>רב הונא בריה דרב יהושע כרבנן ס'ל ומיבעי ליה בר מבואה אבר מבואה דעלמא אי מצי מעכב אי הוי בכלל שכינו אי לאו כדפירש הקונטרס וכוותיה קיימא לן לגבי רב הונא דבתרא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>שייך בכרגא דהכא לא מצי מעכב. </span>פירוש בני העיר אבל בני מבוי מצי מעכבי שלא יכנס במבואם:  קנאת</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנאת </span>סופרים תרבה חכמה. </span>ולא גרסי' כמו שיש בספרים דאמר מר עזרא תיקן להם לישראל שיהו מושיבין סופר בצד סופר דהא לא חשיב ליה במרובה (ב'ק דף פב.) גבי עשר תקנות שתיקן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעלמא </span>אתו ולעלמא ליזבנן. </span>מכאן משמע דביומא דשוקא היה מותר להלוות לבני אדם הבאים ממקומות שם לשוק לנכרים דאתו מעלמא אבל לבני המקום לא ודוקא בשוקא אבל לאהדורי לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה רבא לרב אדא בר אבא. </span>כן גריס רבינו חננאל ולא גרסי' בר אהבה דאותו היה בימי רבי כדאמרינן בקדושין (דף עב: ושם)  היום ישב רב אדא בר אהבה בחיקו של אברהם אבינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פיל </span>שבלע כפיפה מצרית. </span>בפ' ר' ישמעאל (מנחות דף סט. ושם ד'ה פיל) איתא להך בעיא דהכא ומסיק התם למאי אי למבטל טומאתו תנינא כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה ואין עולין מטומאה אלא בשינוי מעשה וקאמר לא צריכא דבלע הוצין ועבדינהו כפיפה אי הוי עיכול והוי ככלי גללים או לא והכא בלע הוצין בעא מיניה דאי כפיפה שלימה אמאי לא הוה בידיה מתני' היא וקשיא לר'ת א'כ אמאי לא נקיטו ליה שוקא הא בעיא זו לא איפשיטא התם וי'ל דמ'מ הוה ליה לאיתויי הנך ראיות דמייתי התם ודחי להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>ענישתיה. </span>כל אחד מהן היה מתאונן שעל ידו מת רב אדא משום דאמרינן בשבת בפ' שואל (דף קמט:) כל מי שחבירו נענש על ידו אין מכניסין אותו במחיצתו של הקב'ה שנאמר (משלי יז) גם ענוש לצדיק לא טוב אלא רע וכתיב (תהלים ה) לא יגורך רע. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמא </span>היכי סמיך. </span>ס'ד דבנפל איירי שכן משמע הלשון דקתני מי שהיה כותלו סמוך לכותל חבירו ומשני רב יהודה הכי קאמר הבא לסמוך כו' ומתני' הכי פירוש' מי שהיה גבול כותלו סמוך לכותל חבירו ורבא פריך דכותל קתני ולא גבול וא'ת לרבא דאמר בריש פירקין דאסור לסמוך קמא היכי סמך ואפילו לפי' ר'ת דלמסקנא שרי רבא לכולהו לסמוך לבד מבור מ'מ אמאי לא פריך מהכא דהוי רישא אלא ממשרה וירק דהוי סיפא וי'ל דלא אסר רבא לסמוך אלא מילתא דמגופיה אתי היזק אבל הכא הכותל אינו מזיק כלום אלא שגורם למעט הדוושא:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא ה'ק מי שהיה כותלו כו'. </span>הקשה ריב'ם דלמה ליה למינקט בכי האי גוונא שהיה לו כותל ברחוק ארבע אמות ונפל ליתני שלא יסמוך כותלו לכותל חבירו אא'כ הרחיק ארבע אמות וליכא למימר דדוקא בכי האי גוונא שהיה רחוק כבר ארבע אמות והרחיק הראשון קאמר דלא יסמוך א'כ מאי פריך בסמוך טעמא שלא יאפיל אי משום סולם אבל משום דוושא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>משום דוושא לא. </span>וא'ת ולימא דאיירי בעיר ישנה ואומר ר'ת דבית הוי כגינה לפי שנותנין מטה וכלים אצל הכותל ועוד י'ל דבחצר איכא דוושא דרבים מה שאין כן בבית ולר'י נראה דניחא ליה לשנויי בעיר חדשה דומיא דרישא וכן ההיא דמרחיקין את הכותל מן המזחילה אע'ג דמפסקת בינתים ההיא דמרחיקין את הסולם מן השובך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכמה </span>אמר רב ייבא כו'. </span>ותימה דהשתא בעי וכמה ובתר הכי פריך והתנן ארבע אמות וי'ל דרב ייבא גופיה בעי וכמה ולא גמר' וכענין זה יש באלו מציאות (ב'מ דף כא. ושם ד'ה וכמה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במדיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במדיר </span>את כותלו. </span>ולא מצי לשנויי במגביה כותלו ד' אמות דכיון דקאי מן הצד ואורך הכותל לרחבו של חלון יכול לעמוד בסוף הכותל ולשחות ולהציץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אנן תנן ארבע אמות. </span>דמתני' איירי נמי מן הצד כיון דלא חייש לדוושא אלא משום חלונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תנן סתמא דלא כרבי יוסי. </span>פר'ח מדקאמר הכא טפי לימא דלא כרבי יוסי ולא קאמר אמשניות דלעיל משמע דכולהו אתי כר'י והוי כולהו גירי דיליה דמההיא שעתא משתכחא היזיקא ולא פליג רבי יוסי אלא באילן וצ'ל לפי' דמתניתין דלעיל הוי נמי גירי דיליה דמיד כשסומך הכותל מונע הדוושא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שיהא זוקף את הסולם. </span>כשמכר ונתן לו זקיפת הסולם בחצירו איירי וקמ'ל דבעי ארבע אמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>גרמא הוא. </span>תימה דלא פריך הכי לעיל גבי דוושא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>אומרת גרמא בנזקין אסור. </span>ומעיקרא ס'ד כי היכי  (ה) דמעיקרא פטור ה'נ דמותר הכא משמע דגרמא בנזקין דפטור וכן בפ' כיצד הרגל (ב'ק דף כו:) זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות וקדם וסילקן אפילו הוא פטור ובפרק הפרה (שם דף מז:) הכניס פירות לחצר בעל הבית שלא ברשות כו' וקאמר בגמרא דאם אכלה והוזקה פטור ונתן סם המות לפני בהמת חבירו דפטור (שם) ושולח בעירו ביד חרש שוטה וקטן (שם נט:) ופורץ גדר בפני בהמת חבירו וכופף קמת חבירו בפני הדליקה ועושה מלאכה במי חטאת (שם נה: נו.) וליבה וליבתו הרוח דפטור בכל הנך כדאמר בפרק הכונס (שם דף נט:) ומבעית חבירו דהוי נמי גרמא כדאמר בפרק קמא דקדושין (דף כד:) דאיהו הוא דאבעית אנפשיה ובכיצד הרגל (ב'ק דף כג:) שיסה בו כלב שיסה בו נחש פטור ויש ליתן טעם מאי שנא כל הני מדינא דגרמי כגון אחווי אחויי דהגוזל בתרא (שם דף קטז: ושם) ומראה דינר לשולחני ונמצא רע ונפרצה אומר לו גדור ודן את הדין דחייב לר'מ אפילו לא נשא ונתן בידו והשורף שטרותיו של חבירו ומוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו וחילק רבינו יצחק לשון אח' דדינא דגרמי חייב היינו שעושה הוא עצמו היזק לממון חבירו ועוד חילק דדינא דגרמי דחייב היינו (ו) משעת מעשה שבא ההיזק ועל הכל קשה טיהר את הטמא ובעה'ב עצמו עירבן עם פירותיו ואמאי חייב דהוא עצמו אינו עושה היזק בממון חבירו וגם באותה שעה שמטהר אינו בא ההיזק ונראה לריצב'א דדינא דגרמי הוי מטעם קנס כדמוכח בירושלמי ולכך כל היזק המצוי ורגיל לבא קנסו חכמים וטעם דקנסו שלא יהא כל אחד הולך ומזיק לחבירו בעין והיינו טעמא דמאן דמחייב בהיזק שאינו ניכר ואפשר דבשוגג נמי קניס רבי מאיר כי היכי דקניס במטמא ומדמע אחד שוגג ואחד מזיד:  אתו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתו </span>אומני ויתבי תותייהו. </span>בקרקע שלהן היו יושבין ולא בקרקע של רב יוסף מדפריך בתר הכי והא גרמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אחזיקו להו. </span>פי' ר'י ב'ר מרדכי כיון שלא בא להחזיק בקרקע של חבירו ולומר שלו הוא אלא לתשמיש בעלמא שנהנה ממנה מועלת חזקה שלא בטענה דמסתמא לא היו אומרים שמכר להם רב יוסף תשמיש זה והוו כי הנהו דלעיל (דף ו.)  דאחזוק להורדי דמועלת חזקה שלא בטענה דמדלא מיחה ג' שנים מחל לו ואין נראה דאם לא הקנה לו כי החזיק להורדי אמאי החזיק לכשורי אלא על כרחך התם שטוען שהקנה לו ולהכי אחזיק לכשורי דאין אדם עושה קנין למחצה (ט) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>חזקה לנזקין. </span>אומר ר'ת דאפי' הקנה (י)  יכול לחזור בו דקנין בטעות הוא דסבור היה שיכול לקבל ועכשיו אין יכול לקבל ואין נראה דמדקאמר אין חזקה לנזקין איכא למידק הא ראיה יש כדדייקינן בחזקת הבתים (לקמן דף מט:) גבי הא דתנן ולא (לאשה חזקה בנכסי בעלה): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בקוטרא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקוטרא. </span>נראה לר'י דדוקא בקוטרא דכבשן שהוא גדול ומזיק ביותר אין חזקה כדאמר במרובה (ב'ק דף פב:) אין עושין כבשונות בירושלים מ'ט משום קוטרא ודוקא נמי בית הכסא שלהן (כ) שהיה למעלה מן הקרקע והיה מסריח ביותר אבל בשלנו שהוא מכוסה יש חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לדידי </span>דאנינא דעתאי. </span>פי' שהיה איסטניס כדאמרינן בערבי פסחים (פסחים דף קיג: ושם) שלשה חייהם אינן חיים הרחמנים והרתחנים ואניני הדעת אמר רב יוסף וכולהו איתנהו בי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כקוטרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כקוטרא </span>ובית הכסא דמו. </span>והא דקאמר אפיקו קורקור מהכא משמע דמשום עורבים היה אומר ודאי אם לא היו עורבים היה סובל אף על גב דאנינא דעתיה אי נמי העורבים היו אוכלים הדם ופורחים ומקנחים בפירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מרחיקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרחיקין </span>השובך מן העיר חמשים אמה. </span>מפני התבואה הנשטחת בגגות העיר כדי לייבש אבל לתבואה שבשדות ליכא למיחש בקרוב לעיר לפי שהשדות רחוקין מן העיר אלף אמה כדתנן  (ערכין דף לג:) אין עושין מגרש שדה ולא שדה מגרש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>יעשה שובך תוך שלו. </span>ברחוק מן העיר בין השדות ואצטריך למיתני תרוייהו דאי תנא רישא להרחיק מן העיר התם דוקא מרחיק מפני שתבואות העיר מגולות הן בחצר הן בגג אבל תבואה הנזרעת בשדה ומכוסה אין צריך להרחיק ואי תנא סיפא משום דבשדות שכיחא תבואה אבל בעיר דלא שכיח כולי האי אימא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>ארבעת כורין כמלא שגר היונה. </span>ור' יהודה ורבנן לא פליגי בשגר היונה כמה הוי דמודו רבנן דבית ארבעה כורין הוי שגר היונה אלא רבנן סברי כיון דבחמשים אמה מליא כריסייהו כדאמרינן בגמ' תו לא מזקי טפי ור' יהודה סבר דכמלא שגר מזקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אם כן הרחיק שלשים ריס. </span>היינו ד' מיל דהמיל ז' ריס ומחצה ופעמים שהגמרא נותן שיעור בריסין ופעמים במילין ופעמים בפרסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span> ביישוב אפילו מאה מיל (ל) . תימה דמאי ס'ד דהוי פי' וביישוב אי קרי העיר יישוב א'כ אפילו מאה מיל לאו דוקא כמו שמשמע אלא אפילו אלף מיל או יותר א'כ בשום מקום לא יפרוס אפילו במדבר ורחוק לאין סוף מן העיר ואפילו אם נאמר דמאה מיל דוקא מכל מקום היאך יפרש את הברייתא  דהכי תניא בתוספתא דמרובה אין פורסין נשבין ליונים אא'כ הרחיק מן היישוב שלשים ריס בד'א במדבר אבל ביישוב אפי' מאה מיל לא יפרוס כיון דעיר קרי יישוב ואי ס'ד דהכי פירושו בד'א במדבר פי' שאין זרעים אבל ביישוב פי' ביישוב זרעים אפילו מאה מיל לא יפרוס אם כן מאי קשיא ליה ואומר ריצב'א דודאי ס'ד דאיירי ביישוב זרעים ולהכי פריך ומישט שייטי שלשים ריס ותו לא אפי' ביישוב זרעים והא מוכח דביישוב זרעים שייטי טובא ואין זה אלא משום אכילה אלמא דלא מליא כריסייהו בחמשים אמה ומשני דלא איירי ביישוב זרעים אלא ביישוב שובכין ויישוב כרמים וקרי מדבר היכא דליכא שובכים וכרמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>יורש </span>תנינא. </span>וס'ד המקשה דמתני' אשמעינן ביורש וה'ה בלוקח ומיהו רב זביד דנקט נמי יורש אמתני' דלקמן סמיך אבל מתני' דהכא לא שמעינן מינה יורש מדאיצטריך מתני' דלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וצריכי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצריכי. </span>וא'ת ביורש נמי ליתני תרתי וי'ל דאשמעינן בלוקח וה'ה ביורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אחולי </span>אחילו גביה. </span>פי' ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר שהרשות בידם כדאמר פרק בתרא דמגילה (דף כו.) וכיון דליכא לכל חד בדרך אלא פורתא מחלי טפי מיחיד:  חוץ</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>לחמשים אמה הרי הוא של מוצאו. </span>דאזלינן בתר רובא דעלמא ואפי' למ'ד אין הולכין בממון אחר הרוב היינו במקום (ו) שהוא מוחזק אבל הכא דליכא חזקה דממונא אזלינן בתר רובא וא'ת בפרק אלו מציאות (ב'מ דף כד. ושם) לרבנן דרבי שמעון בן אלעזר דאמרי אפילו בעיר שרובה כותים חייב להכריז בדבר שיש בו סימן ואמאי לא אזלינן בתר רובא כיון דליכא חזקה דממונא וי'ל דתקנת חכמים היא כדי לקיים מצות השבת אבידה כיון דיכול להתברר ע'י הכרזה אם היא של ישראל וישראל נמי לא מייאש דמסיק אדעתיה דלמא משכח ישראל ויכריז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>וקרוב הלך אחר הרוב. </span>וא'ת מאי קא משמע לן מתניתא היא (כתובות דף טו.) ט' חנויות כולן מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה [וכו'] ובנמצא הלך אחר הרוב משמע אפי' נמצא קרוב לחנות המוכרת נבילה ותירץ ר'י בר מרדכי דאי ממתניתא הוה אמינא כגון דאין דלתות מדינה נעולות דאיכא תרי רובי קמ'ל רבי חנינא דאפילו דלתות מדינה נעולות דליכא אלא חד רובא ור' זירא דפריך ליה בסמוך אע'ג דר' זירא נמי אית ליה לקמן אפילו דלתות מדינה נעולות היינו בתר דשני ליה דקיבלה מרבי חנינא ואין נראה לריצב'א דאם כן מאי פריך ליה מקרא תיקשי ליה אמתניתא דתשע חנויות ואפילו תוקמה כשאין דלתות מדינה נעולות הא טעמא דבעינן תרי רובי אינו אלא מדרבנן משום גזירה כדאמר בסוף פ'ק דכתובות  (דף טו.) ונראה לר'י דאי ממתני' ה'א בנמצא באמצע ועוד נראה לר'י דרבי חנינא אתא לאשמועינן דאפילו בקורבא דמוכח דאזלינן בתר רובא וכן משמע בסמוך גבי חבית שצפה בנהר דבעי למימר דרב דאמר כנגד עיר שרובה ישראל מותרת לית ליה דרבי חנינא והיכי מתוקמא דהא משמע דמותרת אפילו נמצאת סמוך לבית נכרי וזהו מטעם דאזיל בתר רוב העיר ישראל וכרבי חנינא אלא ודאי לגבי קורבא דביתו של נכרי הוי קורבא דלא מוכח כיון שדרים רוב ישראל באותה העיר ורב אזיל בתר רובא היכא דהקורבא לא מוכחא ודלא כרבי חנינא אבל אותה עיר כנגד האי דקירא הוי קורבא דמוכח ולכך אזיל בתרה וכל ההלכה תתיישב כמו שאפרש ולהכי לא מייתי בכוליה גמרא דרבי חנינא אלא לקמן גבי חצבא דאישתכח בפרדיסא של ערלה דקורבא דמוכח הוא שנמצא בפרדיסא דערלה גופיה ובפ'ק דביצה (דף י:) מייתי ליה נמי גבי הא דתנן זימן שחורים ומצא לבנים לבנים ומצא שחורים אסורים ומפרש בגמ' כגון שזימן שחורים ולבנים ומצא שחורים במקום לבנים ולבנים במקום שחורים מהו דתימא אינהו נינהו ואיתהפוכי איתהפיך קמ'ל דהנך אזול לעלמא והני אחריני נינהו ומעלמא אתו ומסיק עלה לימא מסייע ליה לרבי חנינא כו' והתם קורבא דמוכח הוא דהא שחורים ולבנים היו שם ומוכח דאינהו נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>רבי זירא והיה העיר הקרובה כו' מאי לאו דאיכא אחריתי דנפישא מינה. </span>אמתניתא דתשע חנויות נמי הוה ליה לאקשויי אלא אמתניתא איכא לשנויי בדליכא ותו ליכא לאקשויי ניזיל בתר רובא דעלמא דלגבי רובא דעלמא הוה קורבת זו העיר קורבא דמוכח אבל לר' חנינא דאפילו בקורבא דמוכח הלך אחר הרוב פריך שפיר דכי נמי משנינן בדליכא אכתי תיקשי ניזל בתר רובא דעלמא : 


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: בדליכא.
txt:
<span class='five'>בדליכא. </span>תימה דהכא משמע דטעמא דהעיר הקרובה מביאה עגלה ערופה משום דמתוך הקורבא מוכח שמשם בא ההורג ובסוטה  (דף מה:) תניא מנין שאם נמצא סמוך לעיר שאין בה בית דין שמניחין אותה שאין בה בית דין והולכין לעיר אחרת שיש בה בית דין ואמאי והלא מתוך הקורבא נראה שמאותה שאין בה בית דין היה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביושבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביושבת </span>בין ההרים. </span>ואם תאמר ואמאי איצטריך קרא בסוף פרק מרובה (ב'ק דף פב:) דאין ירושלים מביאה עגלה ערופה ואע'ג דכתיב (תהלים קכה) ירושלים הרים סביב לה מ'מ כל ישראל היו באין לרגל וגם בשאר ימות השנה להביא נדרים ונדבות וגם אומות העולם היו באין שם בסחורה שקרויה רוכלת עמים וי'ל שהיו מקומות שלא היו רגילים לבא רק בני ירושלים אי נמי בימי חזקיה שכל ישראל היו שם ולא היו באין לסחורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ניפול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניפול </span>הנמצא בתוך חמשים אמה כו'. </span>ואמתניתא דתשע חנויות לא מצי למיפרך דהכא הוי קורבא דמוכח דהוי משובך זה דהוי תוך חמשים והנך דנפישי הוי חוץ לנ' ולעיל אמרינן דכרסייהו בחמשים אמה מליין: 


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: בדליכא.
txt:
<span class='five'>בדליכא. </span>לא מצי למיפרך דניזל בתר רובא דעלמא דמיירי דליכא שום שובך תוך שלשים ריס ואמר לעיל דלא שייטי אלא שלשים ריס ותו לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>דליכא אחריני ודאי מההוא נפל. </span>דבשלמא אי איכא דנפיש מיניה אתי שפיר דהוי של מוצאו כגון דהוי ההוא דנפיש של הפקר או של כותים אבל השתא דליכא ודאי מההוא נפל ולא מצי לשנויי כגון דליכא דנפיש אלא שוין דמכל מקום אמאי הוי של מוצאו כיון שקרוב לזה דהכי משמע דחוץ לחמשים אמה הרי הוא של מוצאו אע'פ שקרוב לזה מזה דהא תנן מצאו בין שני שובכין קרוב לזה שלו דכשהן שוין אזלינן בתר קרוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודאי </span>מההוא נפל. </span>ואם תאמר ודלמא מעוברי דרכים נפל כדאמרינן לקמן גבי זיקי דחמרא דאישתכחן בי קופאי וי'ל דהיכא דודאי נפל ולא ידעינן ממי תלינן בעוברי דרכים אבל הכא דמצי למימר דמשובך בא לית לן למיתלי ולאחזוקי בנפילה דבני אדם נזהרין שלא יפלו מהם היונים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>דא אפקוהו לרבי ירמיה מבי מדרשא. </span>אין לפרש משום דבעי מילתא דלא שכיחא כלל דהיכי איתרמי דרגלו אחת תוך חמשים ורגלו אחת חוץ לחמשים בצמצום דהא אשכחנא דמתניתין נמי בכהאי גוונא איירי דקתני מחצה על מחצה יחלוקו ונראה לרבינו תם דמשום הכי אפקוהו משום דמדדה אינו מדדה כלל יותר מחמשים אמה אפילו רגלו אחת דכל מדות חכמים כן הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצאו </span>בין שני שובכין. </span>ואע'ג דחד מינייהו נפיש אומר ר'י דהך פירכא הוי מצי למיפרך אמתניתא דתשע חנויות דהאי קורבא דלא מוכח הוא דאי הוי תוך חמשים לזה הוי נמי תוך חמשים לזה ואי הוי חוץ חמשים לזה הוי נמי חוץ חמשים לזה אפילו הכי אזלינן בתר קורבא ומיהו מצינן למימר דעיקר לא פריך אלא משום דבעי למיפרך וניזל בתר רובא דעלמא אבל קשיא לרשב'א דהיכי מצי למימר אף על גב דחד מינייהו נפיש הא קתני מחצה על מחצה שניהם יחלוקו ואי חד מינייהו נפיש ניזל בתר רובא ואומר ר'י דהוי מצי למימר וליטעמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליזיל </span>בתר רובא דעלמא. </span>הוי מצי לשנויי דאין כי אם שני שובכין תוך ל' ריס אלא בעי לשנויי דומיא דרישא דיש שובכין הרבה אע'ג דהשתא דמוקי לה בשביל של כרמים לא הוי דומיא דרישא דהא רישא לא מיירי בשביל של כרמים בהא לא קפיד במאי דלא הוי דומיא דרישא כיון שאין מזכיר במשנתינו שביל של כרמים בשום מקום ועוד הוה מצי לשנויי קרוב לזה שלו תוך חמשים אמה ובמדדה:  דכל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכל </span>דמידדי אי הדר חזי לקיניה מידדי. </span>לא היה צריך למאי דקאמר אי הדר חזי לקיניה מידדי כיון דשובכין דעלמא יותר מחמשים מן הכרמים [אז] ליכא למיחש לרובא דעלמא דכל המדדה אינו מדדה יותר מחמשים אבל הנך שני שובכין שהכרמים בתוך חמשים אמה שלהם אתי שפיר דקרוב לזה שלו אפילו נמצא חוץ לחמשים אמה דלא נפק מתורת מדדה דע'י כרמים מידדי יותר מחמשים אלא איירי דאפילו אם יהו שובכין דעלמא בין הכרמים ועוד מדנקט שביל משמע שאלו ב' השובכין בתוך השביל והניפול כמו כן נמצא בתוך השביל דליכא למיחש שהן משובכין דעלמא אפי' אינם רחוקים כלל כיון דלא מצי חזי לקיניה אבל מאלו השובכין הוא דאין דבר מפסיק בינו לבין השובך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי אף אנן נמי תנינא דם הנמצא בפרוזדור טמא כו'. </span>בנמצא בגג פרוזדור מן הלול ולפנים איירי כדמוכח בפרק כל היד  (נדה דף יז: ושם ד'ה מן) וסוגיא דהתם מפרש במקומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואף </span>על גב דאיכא עלייה דמקרבא. </span>וקרוב דמוכח הוא דקרוב לעלייה הוא ומן החדר אינו יכול לבא אא'כ שחתה ביותר כמו (ל) שפירש במסכת נדה (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתני </span>רבי חייא. </span>אי גרסינן תני אתי שפיר אבל אי גרסינן דתני תימה היכי מייתי מהכא דרוב ומצוי הוא דלמא לאו משום דרוב ומצוי קאמר רבי חייא דשורפין עליו את התרומה אלא משום דרוב וקרוב הלך אחר הרוב כרבי חנינא (מ) ונ'ל דאפילו גרסי' דתני לא מדברי רבא הוא אלא גמרא הוא דמייתי לה דשפיר הוה מוכח אביי ממתני' דנדה דרוב וקרוב הלך אחר הרוב דאף על גב דקתני ספיקו טמא על כרחך לאו ספיקא הוא מדתני רבי חייא דחייבין עליו על ביאת מקדש ושורפין עליו תרומה. (הג'ה) ומהר'ם אומר דרבא מייתי לה דרוב ומצוי הוא דאי אינו מצוי א'כ מאי קמ'ל רבי חנינא כיון דשמעינן לה מדתני רבי חייא אבל ממתני' דנדה לא היה יכול להוכיח דאפילו אם אינו רוב ומצוי הוצרך רבי חנינא לאשמועינן דלא נימא ספיקו טמא הוה ספק ממש ולמאי דהדר ביה רבא וקאמר דלא הוי רוב ומצוי איצטריך רבי חנינא לאשמועינן דאי מדתני רבי חייא ה'א דרוב ומצוי הוא קמ'ל ר' חנינא דלאו רוב ומצוי הוא (ע'כ הג'ה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמע </span>מינה איתא לדר' זירא. </span>נראה לריצב'א דאע'ג דטעמא דבעינן תרי רובי הוי משום דגזרינן רוב סיעה אטו רוב העיר מ'מ איצטריך ליה למימר גבי חנות דלא בעינן תרי רובי דאע'ג דליכא למימר הכי מ'מ איכא למיגזר שמא יקח מן הקבוע אי לאו דאיכא רובא דעלמא וגבי אשה נמי אי גזרינן בעלמא הוה לן להחמיר שלא לשרוף מן הלול ולפנים אטו מן הלול ולחוץ  (נ) ונראה לו דהלכה כרבי חנינא: הג'ה וש'מ רובא דאורייתא. חשיב ליה רובא דליתיה קמן דברובא דאיתיה קמן לא צריך למידק ש'מ דקרא כתיב אחרי רבים להטות כדפריך פרק קמא דחולין  (דף יא. ושם) גבי הא דבעי מנ'ל הא דאמרינן זיל בתר רובא ופריך מנ'ל דכתיב אחרי רבים להטות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span> (ס) מהאי דקרא אתאי. ולאו דוקא נמצאת כנגד עיר שרובה ישראל אסר שמואל אלא אפי' עיר שכולה ישראל איכא למיחש להכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לימא </span>משום דסבר לה כר' חנינא. </span>וליכא למימר דשריא משום דספק ערלה בחוצה לארץ מותרת דהא אי לית ליה כרבי חנינא אלא רוב וקרוב אזלינן בתר קרוב א'כ הויא ודאי ערלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואצנועי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואצנועי </span>בגויה. </span>ואם תאמר מכ'מ יהא אסור דרובא דעלמא נכרים נינהו והוי יין נסך וי'ל דרוב גנבי ישראל כדאמר בפרק בתרא דע'ז (דף ע.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בי </span>קופאי. </span>פי' בערוך מקום כדאמרי' (סוטה דף מו:) רב מרדכי אלויה לרב שימי בר אשי לבי קופאי ובכהאי גוונא היה דהוה קורבא דמוכח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>רבא לית ליה דר' חנינא. </span>פי' והא רבא אית ליה לעיל דר' חנינא:  מרחיקין</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מרחיקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרחיקין </span>את האילן [מן העיר] כ'ה אמה. </span>וזרעים צריך להרחיק מן העיר עד אלף אמה דאין עושין מגרש שדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מ'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מ'ש </span>מבור דקוצץ ונותן דמים אמר רב כהנא קידרא דבי שותפי כו'. </span>תימה לרשב'א א'כ כשהאילן קדם נמי אמאי נותן דמים מהאי טעמא וי'ל דכשהאילן קדם כיון דסמך בהיתר אין לחוש אם יתעצלו וישאר האילן עומד אבל עוד קשה לו דמאי שייך הכא קידרא דבי שותפי והלא קוצץ תחלה קודם שיתנו דמים ואומר ר'י דה'פ דמשום קידרא דבי שותפי לא חיימא ולא קרירא לא רצו לתקן שיתנו דמים דאע'ג דקוצץ תחלה פעמים שלא ישמע להם לקוץ תחלה אם לא ידע מי יתן לו הדמים וכל אחד ואחד יתרשל ולא יקוץ כדי שלא ליתן דמים כי בעל האילן ידרוש מעמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>להו הבו לי ברישא והדר איקוץ. </span>גבי בור לא שייך למיפרך הכי דניחא (ז) כיון שסמך באיסור שיקוץ תחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קשיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשיא </span>לאביי. </span>תימה מאי קשיא ליה הא ברייתא איירי בגורן קבוע ומתניתין בגורן שאינו קבוע ויש לומר דאביי גופיה הוה משני דמה טעם קאמר אי לאו משום דקשיא ליה מה צריך לפרש טעמא כדי שלא יזיק והשתא דבברייתא מפרש טעמא כדי שלא יזיק מתני' נמי איכא לפרושי הכי:  שעושה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שעושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שעושה </span>אותו גלל. </span>אע'ג דגלל משביח הקרקע כשהיא כולה גלל מזיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>עושין בורסקי אלא למזרח העיר. </span>משום דרוח מערבי שהוא קשה ירחיק ויוליך הריח מן העיר כדאמרי'  (ברכות מ.) הישן למזרח גרנו דמו בראשו מפני שרוח מערבית מביא הקש בחוטמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שהיא תדירה. </span>לא גרסי' מ'ט דמן הברייתא היא דהכי איתא בתוספתא (פ'א ע'ש) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וצבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצבא </span>השמים לך משתחוים. </span>וא'ת בלילה נמי במזרח משתחוים וי'ל דאין לנו ללמוד אלא ממה שאנו רואין וא'ת ואמאי לא נדע מקום תפלה מבית המקדש שהיתה שם שכינה במערב וי'ל דמשם אין ללמוד דאע'ג דשכינה בכל מקום אי אפשר להשים ארון וכפורת אלא בצד אחד וריצב'א אומר דמשם אין ללמוד דשכינה במערב דנהי דבית קדשי הקדשים היה במערב המקדש מ'מ הארון שהשכינה שם כדכתיב (שמות כה)  ונועדתי לך שם היה במזרח בית קדשי הקדשים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכל </span>רוחתא אוקמן. </span>כל הני אמוראי לית להו הא דתניא בברכות (דף ל.) שחייב אדם להתפלל נגד ירושלים משום דכתיב והתפללו אליך דרך ארצם אלא סברי כר' ישמעאל דאמר (ה) בכ'מ שכינה ומאן דאמר שכינה במערב סבר כר'ע דאמר מפני שהיא תדירה ור' חנינא דשמעתין דאמר כגון אתון דיתבון לצפונא דארעא דישראל אדרימו סבר לה כברייתא דברכות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אוריה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוריה. </span>לשון שפ'ה דאוריה מערב נראה לר'ת ולר'ח עיקר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>רוח </span>מערבית שבא מערפו של עולם. </span>כדפי' בקונט' מאחורו של עולם דמערב קרוי אחור דכתיב אחור וקדם צרתני ודרשינן [בחגיגה]  (דף יב.) לענין מזרח ומערב וכתיב נמי ארם מקדם ופלשתים מאחור  (ישעיה ט) וקרי נמי דרום ימין ולצפון שמאל כדאמרי' בשמעתין והיינו משום דשכינה במערב ופני השכינה למזרח לכך קרוי מערב אחור ומזרח קדם ודרום ימין וצפון שמאל ולמ'ד שכינה בכל מקום צ'ל דהאי דקרי מזרח קדם ומערב אחור ודרום ימין וצפון שמאל משום שכינה בבית המקדש שהיה במערב ופני השכינה כלפי ישראל שהיו במזרח ומשתחוים שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הגה'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הגה'ה </span>ורבינו יצחק בר יהודה פירש דכשעמד אדם הראשון כשנברא היו פניו למזרח ואין נראה שהיה ערפו כלפי השכינה למאן דאמר שכינה במערב. ע'כ הגה'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>רוח </span>מזרחית שמסערת כל העולם כולו. </span>והא דמשמע במתניתין שהיא נוחה מכל הרוחות היינו כשהיא באה כדרכה אבל כשבאה לפורענות היא מסערת כדפי' הקונט' במתניתין:  וממזרים</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וממזרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וממזרים</span> (ד) . פי' רוח צפונית שכותל שלה מושלך כלומר שאינה מסובבת לרבי אליעזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>צפון וימין וכו'. </span>דויגזור על ימין (ה) איכא למימר דבימין ושמאל של אדם מיירי (הג'ה. ועוד נראה שמא (ו) מקרא קמא אין להוכיח שבדרום ימין ולא נאמר איפכא. ע'כ הג'ה): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>בין שהבור למעלה ואילן למטה כו'. </span>איצטריך לאיתויי הך אע'ג דבמתני' נמי תנן בין מלמעלן בין מלמטן מ'מ דאי ממתני' הוה אמינא דאחרוב ושקמה קאי דעלה קאי קמ'ל ברייתא בכל אילן (הגה'ה. ולספרים דלא גרסינן במתני' בין מלמטן אתי שפיר דאי ממתני' הוה אמינא בין מלמעלן אאילן קאי ולא אבור משום דלא תקשי אלא בור מלמעלה ואילן מלמטה אמאי כדפריך אברייתא. עד כאן הגה'ה): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עני </span>והעשיר הוה. </span>רבותא נקט שהיה עני ולא איבעי (ז)  לאסוקי אדעתייהו שיבנה האפדנא אפי' הכי הוזקקו להרחיק משום דהוו גירי דידהו אף על גב דסמך בהיתר אין צריך להרחיק אפי' בגירי דיליה כדתניא (לעיל דף כ:) אם היה רפת בקר קודמת לאוצר מותר וה'ה חנות של נחתומים וצבעין ואין חילוק בין דירה לשאר לפי המסקנא אומר ר'ת דהכא היינו טעמא משום דלא קביעא תשמישייהו כל כך כי הנך דלעיל (הג'ה. ועוד דהכא (ח) משום דבאיסור סמך דכל מרא דמחי מרפי לארעא. ע'כ הג'ה):  אפומא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפומא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפומא </span>דחצבא. </span>על פי' הקונט' קשיא לר'י דאיך יהא האפדנא נייד כולי האי עד שתתנדנד הנכתמא דא'כ הבית קרוב ליפול ולפי הענין משמע שהיה בנין חזק שהרי מתוך העושר בנאה ובמס' שבת (דף עז:) נמי אמר מאי אפנדא אפיתחא דין שמאספין שם לדין משמע דבירה גדולה היא ונראה לר'י דכד ניידא נכתמא כשאדם אוחז הכד בידו שזהו דבר מועט הרבה א'כ מתנדנד האפדנא חייב להרחיק ולריצב'א נראה שאין פ'ה דחוק דבדבר מועט מתנדנד הנכתמא שהוא דבר קל אף על פי שהאפדנא אינו מתנדנד כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיקא </span>הוא דקא ממטי לה. </span>קשיא לר'י דליחייב משום אש מידי דהוה אאבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו דחייב משום אש כדאמר בפ'ק דב'ק (דף ו.) והכא דאמטי ליה ברוח מצויה איירי מדפריך עלה מזורה ורוח (ד) מסייעו דאיירי ברוח מצויה כדמשמע בהכונס (שם דף ס. ושם) גבי ליבה וליבתו הרוח ומדפריך מגץ היוצא מתחת הפטיש דהיינו ברוח מצויה דחייב משום אש דגבי אש קתני לה בהכונס ואומר ר'י דלא דמי לאש דאין חייב משום אש אלא כשעשה האדם את האש לבדו כדכתיב המבעיר את הבערה בלא סיוע הרוח ואח'כ הולכת על ידי רוח מצויה אבל הכא אין עושה לבדו כל עיקר אלא ע'י הרוח דאי לאו רוח לא הוה רקתא אזלא כל עיקר ודמי לליבה וליבתו הרוח דפטור והיינו דמשני כי פריך בסמוך מ'ש מגץ דהוה סלקא דעתך דדמי ממש לגץ ומשני התם ניחא ליה דליזל ומתכוין להכות בכח עד שיצא הגץ  (ה) ומתרחק בלא שום זיקא וחייב משום אש על מה שגומר והולך על ידי רוח מצויה אבל הכא לא ניחא ליה דתיזל כלומר ואינו מכה בכח ואי לאו (ו) רוח אין הרקתא הולכת כלל וא'ת מ'מ יהא חייב להרחיק מידי דהוה אגורן דמתניתין דחייב להרחיק אע'ג דזיקא ממטי ליה וי'ל דמתני' כרבנן והכא איירי אליבא דר' יוסי דלא מחייב אלא בגירי דיליה והא דפריך מגץ ולא מצי לאוקמי ההיא דגץ כרבנן משום דלא פליגי רבי יוסי ורבנן לענין חיוב תשלומין אלא לענין הרחקה וא'ת מאי שנא מנמייה דאפילו לר' יוסי מרחיקין אע'ג דהיא גופה ממטיא נפשה (ז) כמר בר רב אשי ומיהו התם משום דזימנין דבהדי דנח כו' כדקאמר לעיל אבל קשה מעורבין לעיל (דף כג.) דאמר רב יוסף אפיקו לי קורקור מהכא וי'ל דגמרא לא סבר לה כרבינא דר'ת פוסק כמר בר רב אשי וכאמימר ועוד אומר ר'י דבעלי חיים שאני דחמירי טפי מרוח דכח אחר מעורב בהן כדאמרינן בבבא קמא (דף ו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא מזורה ורוח מסייעתו. </span>ורבינא לא חשיב לה פירכא דסבר כי היכי דלא גמרינן משבת לענין תשלומין כדמפרש רב אשי בהכונס (ב'ק דף ס. ושם) דגבי שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה אבל הכא גרמא הוא וגרמא בנזקין פטור הכי נמי לא גמרינן מהתם שיהא חייב להרחיק ומר בר רב אשי סבר נהי דחיוב תשלומין לא גמרי' לענין הרחקה דליחשב גירי דיליה גמרינן שפיר כיון דגרמא בנזקין אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבינא </span>מאי שנא מגץ. </span>וא'ת ואמאי קאמר ורבינא לאמימר נמי תיקשי לענין חיוב תשלומין מאי שנא מגץ וי'ל משום הכי נקט רבינא דאמימר הוי מצי לדחויי דה'נ (ח) חייב לדידיה בתשלומין דלגמרי מדמה לה לזורה ורוח מסייעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>גפנים ואחד כל אילן. </span>מתוך פ'ה לעיל (דף יח.) משמע דנקט אחד גפנים משום דשייך בהו כלאים דהביא ראיה מכאן דכשיש גדר ליכא איסור כלאים וזה סומך לגדר מכאן וזה מכאן ואין נראה דשדה חבירו דקתני הכא על כרחך לאו בשל זרעים איירי דהא מוקמי' בגמ' דמתני' אילנות לאילנות וגפנים לגפנים אבל אילנות לגפנים בעי טפי משום ציפרי ומהאי טעמא גפנים לזרעים בעי טפי אלא דנראה דנקט אחד גפנים ואחד כל אילן דלא תיסוק אדעתי' למימר דשיעור ד' אמות דמתני' דוקא בגפנים שמצינו בהם שיעור זה במקום אחר לענין כלאים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בבבל ב' אמות. </span>תימה דבפרק המוכר את הספינה (לקמן דף פב: ושם דף פג.) גבי קנה ג' קנה קרקע דאמר רב יוסף עובדא הוה בדורא דרעותא כו' משמע מהתם דבבבל נמי בעינן ד' אמות דבבבל הוה מעשה וצ'ל דבההיא דורא דרעותא היה להם מחרישה גדולה כמו בארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בגפנים בעי טפי. </span>והוא כשנטע דקלים כשהם גבוהים אבל אם נטע גרעין לא דממילא קא גדל ולא גירי דיליה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>לא קייצנא דאמר רב כו'. </span>וא'ת והתנן במתניתא דקוצץ ונותן דמים וי'ל דאיכא לאוקמי באילן סרק אבל קשה דאמרינן בהחובל (ב'ק דף צב.) גבי הנהו דיקלי דמכחשי בגופני הוו דקאמר למחר אייתי לי מקורייהו אלמא משום היזק גפנים מותר לקוץ דקלים ויש לפרש דשאני התם שיותר מדאי היו מכחישים בגפנים עד דהוה טעים בהו טעמא דחמרא:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>דאמרי ליה הא דאמר רב יהודה מיצר שהחזיקו כו'. </span>תימה מאי מייתי מרב יהודה דרבים שאני דאי לאו הכי קשיא מתני' דקתני קוצץ ויורד ופירש ר'ח וריב'ם דרבים החזיקו במצריה דרב הונא וברשותו דאי לאו הכי אין חזקתו מועלת כדמשמע בהמניח (ב'ק דף כח. ושם) ואתא רב הונא וקא חפר ברשות הרבים וקצץ שרשים דרב פפא ומשום הכי פריך מדרב יהודה דכיון שהחזיקו בו רבים אינו רשאי לחפור והא דקאמר אמאי לא אמרי ליה כאן בתוך שש עשרה אמה וכו' ה'פ כלומר כי קאמר רב יהודה מצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו ה'מ תוך ט'ז אמה אבל חוץ לט'ז אמה מותר לקלקלו כיון שמניח ט'ז אמה כדין רשות הרבים ובסוף חזקת הבתים (לקמן דף ס:) דאסר רבי יוחנן לאדם שכנס תוך שלו להחזיר כתלים במקומן אע'ג דאיכא רווחא כדמשמע התם אליבא דר'ל הכא איכא רווחא רווחא דקאמר התם (ד) שאינו סותם כל רשות הרבים אבל ליכא רווחא ט'ז אמה אבל אי איכא רווחא ט'ז אמה מודה רבי יוחנן דמותר לקלקלו ומחזיר כתלים למקומן כדאמר הכא ומיהו קשה מאי קאמר רב פפא אמרי ליה מכולהי מאי כולהי ומפרש ה'ר מנחם דמכולהי היינו מכל הני דתנן אם האילן קדם לא יקוץ ספק כו' ולא יכלי ליה שהיה דוחה אותו דמיירי באילן עצמו אבל השרשים יקוץ ור'ת מפרש דרב הונא היה קוצץ ולוקח השרשים לעצמו וא'ל רב פפא מאי האי כלומר למה אתה לוקח השרשים לעצמך א'ל דתנן קוצץ ויורד וכיון שבדין אני קוצץ כמו כן יהו העצים שלי ואמרי ליה מכולהי היינו הנהו דמייתי הכא וההיא דמייתי לקמן שרשי אילן הדיוט הבאים כו' דמינה מוכח לקמן דהעצים שלו דקתני במתני' היינו של בעל האילן ולא יכלי ליה שדחה לו כדדחי ליה לקמן עד דא'ל מרב יהודה כו' דנהי שלא תועיל חזקתי כחזקת רבים לענין שלא תהא רשאי לקוצצו לענין זה מיהא תועיל שיהו העצים שלי ומסיק אמאי לא אמרי ליה חוץ לשש עשרה יש להיות העצים שלי כדאמר רבינא לקמן כאן תוך שש עשרה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הכא בגידולין הבאין לאחר מכאן. </span>ויש ספרים דגרסי מידי איריא הא בגידולין וכל זה מדברי המקשה כלומר על כרחך לא תוכל לפשוט מכאן דבגידולין הבאין לאחר מכאן איירי ואי בתר אילן אזלינן רישא אשמועינן דאין נהנין וסיפא אשמועינן דאין מועלין ואי בתר קרקע אזלינן רישא אשמועינן דאין מועלין וסיפא דאין נהנין בגידולין וא'ת ההיא בבא דאשמועינן דאין מעילה בגידולין לשמעינן של הקדש הבאין בשל הקדש דהוי רבותא טפי וי'ל דנקט הכי משום אידך בבא דאשמועינן דאין נהנין דהוי רבותא טפי שאין הכל של הקדש ור'ח לא גריס אלא והמתרץ הוא דקאמר הכי דמוקי סיפא דאין מעילה בגידולין והא דלא נקט דשל הקדש בשל הקדש משום דבעי למינקט דומיא דרישא דאין הכל דהקדש אלא חד דהקדש וחד דהדיוט אבל אי בתר קרקע אזלינן ורישא אשמועינן דאין מעילה בגידולין ליתני רישא של הקדש בשל הקדש דאין מיושב כל כך לומר תנא רישא אגב סיפא כמו תנא סיפא אגב רישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבינא </span>אמר לא קשיא כאן תוך ט'ז כו'. </span>רישא בתוך ט'ז אמה דבתר אילן אזלינן וסיפא חוץ לט'ז אמה דבתר קרקע אזלינן ואם תאמר וליתני אידי ואידי תוך ט'ז וליתני סיפא מועלין אי נמי אידי ואידי אחר ט'ז וליתני ברישא מועלין וי'ל דתנא הכי לאשמועינן דבתרוייהו בין בתוך ט'ז אמה בין חוץ לט'ז אמה לא נהנין ולא מועלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזלן </span>הוא ואין מביאין ממנו בכורים. </span>פי' ר'ח משום דאין מביאין גזל על גבי המזבח שנאמר אני ה' שונא גזל בעולה (ישעיה סא) וכתיב והבאתם גזול וגו' (מלאכי א) ולית לן דעולא דהא בהדיא פסקינן כרבי יוסי דאמר זה נוטע בתוך שלו כו' וא'ת לפירושו עולא כמאן סבר דכרבנן נמי לא הוי דרבנן לא בעו הרחקה אלא ד' אמות ולעולא שש עשרה אמה וי'ל דעולא הוי מוקי מתניתין בצונמא כדמוקי לה בריש פירקין ולהכי לא בעי אלא ד' אמות ומיהו קשיא לרבי יצחק דפריך לקמן לעולא מהקונה אילן וקרקעו מביא וקורא מאי לאו כל שהוא ומאי קושיא שאני התם שקנאו ולא הוה גזלן ונראה כפי' הקונטרס דאע'ג דמותר לסמוך אין מביאין ממנו בכורים דבעינן אשר תביא מארצך ולקמן דאמר אילן הסמוך מביא וקורא שעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ לא קאמר שעל מנת כן הנחיל שיהא מותר לסמוך דבלאו הכי שרי אלא על מנת כן הנחיל שיהא חשוב כמו מארצך ויכול לומר (ה) אשר נתת לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשר </span>נטיעות המפוזרות כו'. </span>בסוכה (דף לד.) אמר עשר נטיעות וערבה וניסוך המים הלכה למשה מסיני ודוקא עשר לתוך בית סאה אבל פחות אין צריכין חרישה כל כך וכן נמי אם היו בבית סאה יותר מעשר נטיעות אין חורשין לפי שעומדין ליעקר:  כמה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמה </span>מרובע יתר על העיגול רביע. </span>הכי איתא בברייתא דמסכת מדות וכן בעירובין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרס ר'ת פש להו תרי תילתא אמתא. </span>פי' כשתקיף אילן דעולא רצועה רחבה שני שלישי אמה יהא גדול כאילן המשנה שהי' יותר ס'ה אמות ושליש ברוחב אמה שהרי אם תקיף ל'ב על ל'ב מרובעים יצטרך קכ'ח ולד' קרנות ח' שלישים הרי ק'ל ושני שלישים אורך על שני שלישים רוחב תחסר הרביע שהעיגול פחות ישאר צ'ח וכן ס'ה אמה ושליש תחתוך לג' חלקים לאורך תהיה רצועה אחת של קצ'ו ברוחב שליש תחתוך לשנים ותשים זה בצד זה תהיה רצועה ארכה צ'ח על רוחב שני שלישי אמה עוד מצא ר'י בספר (ד) אחר מפורש בגמרת הספר להקיף בחוטים אילן דעולא שהוא ל'ב על ל'ב עד שיהא שני שלישי אמה סביב תחתוך החוטין ותפשטם יהיה העליון ארכו ק' שהוא מקיף ל'ג ושליש וכל שיש ברחבו טפח יש בהיקפו ג' והתחתון צ'ו שהוא מקיף ל'ב הרי (ה) התחתון פחות מן העליון מכל צד ב' אמות ותחתוך העודף מצד אחד ותמלא צד אחד האורך לצד הקצר תהיה רצועה צ'ח וכן הוא ס'ה ושליש דרך אחרת ל'ג ושליש על ל'ג ושליש מרובעים עולה אלף ומאה וי'א אמות ושליש של שליש שהיא תשיעית אמה תחסר הרביעית ישאר תתל'ג ושליש הרי אילן המשנה ל'ג ושליש על ל'ג ושליש (הג'ה. או כעין זה שליש סאה הוי י'ו וב' שלישים על חמשים חתוך באמצע ושים זה על זה יהיה עשרים וחמש על שלשים ושלש ושליש) דרך אחרת בית סאה היא מאה על כ'ה תקח השליש לאילן אחד יהיה ל'ג ושליש על כ'ה והם ל'ג ושליש על ל'ג ושליש עגולים שהרי מוסיף הרביע מלבר שהיא שליש מלגיו דהיינו ח' אמה ושליש באורך ל'ג ושליש יהיו ל'ג ושליש על ל'ג ושליש מרובעים  (ולספרים דגרסינן פש להו פלגא דאמתא) ועשה אותו עגול שיחסר הרביע שהוספת ויהיה עגול ל'ג ושליש על ל'ג ושליש ולספרים דגרסי פש ליה פלגא דאמתא יש לפרש דחשיב עולא י'ו לכל צד לבד מקום האילן ומקום אילן שליש על שליש נמצא אילן דעולא ל'ב ושליש על ל'ב ושליש כשתקיף מכל צד פלגא דאמתא יהיה ל'ג ושליש על ל'ג ושליש ורבינו משולם מפרש דעולא לא חשיב מקום האילן ומקום האילן הוי אמה על אמה נמצא דהוי אילן דעולא ל'ג על ל'ג ואם היו מרובעים היה עולה אלף ופ'ט תחסר הרביע ישאר תתי'ו ושלשה רבעי אמה ול'ג (והוו) [פשו] להו ז' מאה ושתין ותמניא נמצא דאילן המשנה יתר על של עולא י'ו אמה ושליש ורביע ופלגא דאמתא קאי אבית סאה שהיא חמשים על חמשים כשתסיר פלגא דאמתא לאורך וכן לרוחב יעלה החסרון חמשים אמה חסר רביע דהיינו לג' אילנות ולאילן אחד יעלה י'ו אמה ושליש ורביע וישאר כאילן דעולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לחומרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לחומרא </span>לא דק. </span>וא'ת והא נמי קולא הוא הא דמייתי ביכורים דמפקע להו מתרומה ומעשר כדאמרינן בהמוכר את הספינה (לקמן דף פא: ושם) ויש לומר דעולא לא איירי אלא במאי דאינו מביא בתוך י'ו אבל חוץ לי'ו פעמים מביא ופעמים אינו מביא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילן </span>וקרקעו כו'. </span>למאי דמוקי לה בי'ו אמה צריך לפרש מאי אתא לאשמועינן ונראה לרשב'א דאתא לאשמועינן ולמידק הא קנה אילן סתם אינו מביא וקורא ואם קנה ב' אפילו סתם מביא וקורא דקנה קרקע וכר'מ דאמר (לקמן פא.) הקונה ב' אילנות קנה קרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>שלשה מביא וקורא. </span>הוה מצי למיפרך מסיפא דקתני בהדיא במסכת ביכורים בסיפא דהך דמייתי הכא הקונה ג' אילנות תוך של חבירו מביא וקורא אלא דאורחא דגמ' בכמה מקומות שמדקדק מרישא מה שיכול [ועי' תוס' שבת לט: ד'ה אלא פניו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שש עשרה אמה. </span>וא'ת והא אמרינן בהמוכר את הספינה (לקמן דף פב. ושם) גבי שלשה קנה קרקע וכמה תחתיהן וביניהן וחוצה להן כמלא אורה וסלו וי'ל דהתם כשענפי האילן גדולים הרבה ויוצאין חוץ לשש עשרה אמה ואם תאמר קונה אילן אחד אמאי אינו מביא וקורא למ'ד קנין פירות כקנין הגוף דמי ומ'ש ממוכר שדהו לפירות דמביא וקורא לדידיה כדאמרינן בפרק השולח (גיטין דף מז: ושם) וליכא למימר דהאי תנא סבר דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי דהא ר'מ אית ליה דכקנין הגוף דמי בהשולח (שם דף מח.) ובהחובל (ב'ק דף צ. ושם)  ואית ליה לקמן (דף פא.) דקונה אילן אחד (אינו מביא וקורא) וי'ל דשאני התם שהקרקע קנוי לו עד זמן קבוע אבל הכא אם יתייבש מיד האילן אין לו בקרקע כלום אי נמי התם קרקע קנויה לו לכל דבר למשטח בה פירי ולמיזרע בה סילקא וירקא אבל גבי אילן אין לו אלא יניקה לבדה: 


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: ובוידוי.
txt:
<span class='five'>ובוידוי. </span>פי' בקונטרס דלא גרסינן ובוידוי דלא כתיב במעשר שני (שיש) שום וידוי לא מארצך ולא מאדמה אשר נתת לי אע'ג דכתיב ביה וברך את עמך את ישראל ואת האדמה אשר נתתה לנו (דברים כו) לא שיהא לו לחלק אלא לכל ישראל ומיהו על כרחך אין וידוי בלא קרקע דתני עלה בירושלמי אף בוידוי ומכל מקום לא גרסינן ליה מדתני עלה בירושלמי מכלל דבמשנה ליתיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולכתוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולכתוב </span>עליה פרוזבול. </span>אבל אמטלטלין אין כותבין פרוזבול מפני שיכול לכלותן והיא הלואה דלא שכיחא ועציץ נקוב אע'פ שיכול לכלותו כותבין עליו פרוזבול דלא פלוג רבנן במקרקעי והא דכותבין אפילו על קרקע כל שהוא פי' רשב'ם בהשולח (גיטין דף לז. ד'ה אלא)  משום דאין אונאה לקרקעות והוי כאילו יש לו משכון בכל ואין נראה דנהי דאין להן אונאה ביטול מקח ביתר מפלגא יש להן אלא היינו טעמא משום דגבי והדר גבי כמעשה דקטינא דאביי (כתובות דף צא:) דע'י כך ראוי לגבות כל חובו וכענין זה איכא סוף פרק כל הגט (גיטין דף ל:)  גבי המלוה מעות את הכהן כו' הניח מלא מחט גובה מלא קורדום: [ועי' תוס' גיטין לז. ד'ה אלא ותוספות קדושין כו: ד'ה ולכתוב] :  בחטה</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בחטה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחטה. </span>וא'ת והא חטה יניקתה ג' טפחים כדמוכח בשבת פרק אמר ר'ע בשמעתין דערוגה (דף פה.) ואין לומר דכל שהוא דהכא לאו דוקא דהא בפ'ק דקדושין (דף כו.) קא מייתי לה בשמעתא דאי בעי צבורין בה או לאו וקאמר כל שהוא למאי חזי ומשני כגון שנעץ בה מחט וקאמר איכפל תנא לאשמועינן מחט מי לא עסקינן דתלי ביה מרגניתא משמע דכל שהוא דוקא וי'ל דנהי דיניקתה ג' מ'מ עיקר יניקתה אינו אלא כנגדה ואילן נמי יניקתו כ'ה אפ'ה עיקר יניקתו י'ו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואחד </span>אילן הנוטה מביא וקורא. </span>בפרק המקבל (ב'מ דף קז. ושם) פליגי רב ושמואל באילן הנוטה על המיצר רב אמר הנוטה לכאן לכאן והנוטה לכאן לכאן ושמואל אמר חולקין ופירש בקונט' התם דבנטיית שרשים איירי ולפיכך שמעתין דהכא כרב דאזיל בתר שרשין ורשב'א פירש שם בענין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שעל </span>מנת כן הנחיל יהושע וכו'. </span>במרובה (ב'ק דף פב.) פריך אמאי לא חשיב לה בהדי עשרה תנאין של יהושע ומשני לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בדחלולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדחלולי </span>סגי. </span>פי' ר'ח דחלולי לשון יראה שעושים צורה של עץ ונראין כבני אדם ואין העוף רשאי לישאר שם קמ'ל דאע'פ שברח העוף פעמים שמשאיר שם בשר המת שמביא בפיו ונשאר שם בענף הלכך אין לו תקנה אלא בקציצת ענפים כולם (ח) :  הדרן עלך לא יחפור</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזקת </span>הבתים ובית הבדים. </span>פי' ר'י בר מרדכי דהא דתנן בפרק חומר בקדש (חגיגה כד:) עברו הגיתות והבדים דמשמע שיש להן זמן קבוע היינו שרוב העולם דורכים אז בזמן לקיטה אבל יש בני אדם שמצניעין כל השנה ודורכין במעט מעט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>חדשים בראשונה. </span>מתוך פ'ה משמע דבעי רבי ישמעאל שהוא יזרע ויקצור באותן שלשה חדשים ראשונים וכן באחרונים ואין תימה שתהא תבואה הנזרעת אחר ניסן גדילה בג' חדשים ואין זמנה עד ניסן הבא דמצינן כעין זה דאמרי' בר'ה  (יג.) כל תבואה הנקצרת בחג בידוע שהביאה שליש לפני ר'ה אלמא גדלה פעמים באותו זמן אבל קשיא לר'י דא'כ אמאי צריך י'ח חדשים בט'ו חדשים סגי שיזרע ג' חדשים לפני ניסן ויקצור בניסן ושניה בסוף הקיץ ושלישית בניסן הבא וי'ל דצריך אכילה חשובה של י'ב באמצע אע'ג דאמרי' בגמ' אכל תלת פירי לתלתא ירחי כגון אספסתא לרבי ישמעאל הויא חזקה שאני התם לפי שהוא זמן שלה אבל קשה לר'י דאמרי' בגמ' (לקמן דף לו:) פירא רבה ופירא זוטא איכא בינייהו דר' ישמעאל ור'ע ופ'ה דר' ישמעאל סבר פירא רבה כגון שעורים ושבולת שועל שגדלים בג' חדשים ור'ע סבר פירא זוטא כגון ירק הגדל בחדש אחד והא אמרי' בגמרא (לקמן ע'ב) דאספסתא בחדש אחד הויא חזקה לרבי ישמעאל ונראה לר'י דלא בעי רבי ישמעאל שיזרע התבואה ויקצור אלא אפי' זרעה הראשון או הוא יזרענה בשלשה חדשים אחרונים אע'פ שלא קצרה ובהא פליגי דרבי ישמעאל סבר בעינן שיהא גדל הפרי ברשותו הרבה כגון ג' חדשים והיינו פירא רבה ור'ע סבר דאין צריך שיגדל ברשותו אלא חדש אחד והיינו פירא זוטא וא'ת היאך יהא ניכר שיחזיק בה כל ג' חדשים ראשונים או אחרונים כי ביום אחד או בב' יוכל לקצור או לזרוע וכי תימא שמנכש את השדה ומתקנו הא לא הויא חזקה מידי דהוה אניר דאמר לקמן (דף לו:) דלא הויא חזקה משום דמימר אמר כל שיבא דכרבא ניעול בה וי'ל כגון שאוכלה שחת והא דאמרי' (שם.) אכלה שחת לא הויא חזקה ה'מ כשאוכל בענין זה שאין התבואה חוזרת לבא דשייך לומר לאו אחזקת כדמחזקי אינשי לפיכך לא חש למחות אבל אם אכלה שחת בענין שאין התבואה מתקלקלת כדרך שבני אדם עושים בעוד שהוא ירק ולא בא עדיין גבעול שלה הויא חזקה ובשדה אילן דבעו רבנן דפליגי אר' ישמעאל בגמרא מיום ליום ג' שנים אע'ג דלא שייך התם אכלה שחת מ'מ איכא למימר כגון שזומר ומעכב העצים לעצמו ואע'ג דמתקן בכך והוי כמו ניר כיון (שמתקן) העצים לעצמו לא שייך למימר כל שיבא דכרבא ניעול בה ועוד אומר ר'י דאחזיק בה בכה'ג שנעל וגדר את השדה ונועל במפתח ואין מניח אדם ליכנס והא דאמר בגמרא (דף כט:) צונמא במאי קני לה ולא קאמר כגון שנעלה וגדרה איכא למימר דאין נעילה מועלת אא'כ איכא אכילה בהדה או זריעה אבל נעילה גרידא לא מהני מידי והשתא אתי שפיר נמי לרבנן דרבי ישמעאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהן </span>י'ח חדש. </span>תימה וכי מניינא אתא לאשמועינן וכה'ג פריך בכמה דוכתי וליכא למימר דרצופין אתי לאשמועינן דא'כ מאי קמ'ל רב הונא ובגמרא משמע דממתניתין לא הוה שמעינן דבעינן רצופים אי לא דאשמועינן רב הונא [עי' תוי'ט שתמה על זה] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כנס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כנס </span>את תבואתו. </span>להכי קרי ליה לכרם תבואה משום דכתיב (דברים כב) ותבואת הכרם וא'ת תינח הא דתנא תבואה קודם זיתים דיין קודם לשמן כדאמרינן באיזהו נשך (ב'מ סג.) הגיע זמן יין למכור ובתר הכי קאמר הגיע זמן למכור שמן אלא כנס את קייצו אמאי תני ליה בתר הכי הא תאנים קדמי דהא אמר בהמקבל (שם קו:) חצי ניסן ואייר וחצי סיון קציר חצי סיון ותמוז [וחצי] אב קיץ ואילו בציר היה בתשרי כדאמרינן בברכות (דף לה:) דאמר להו רבא לרבנן במטותא מינייכו לא תיתחזיאו קמאי לא ביומי ניסן ולא ביומי תשרי ואמרינן נמי בסנהדרין (דף כו:) גנב ניסן וגנב תשרי לא שמיה גנב וה'מ באריסא ודבר מועט ואמרינן באיזהו נשך (ב'מ דף עג:) חזי מר להנהו רבנן דיהבי דמי אחמרא בתשרי ומבחרי להו בטבת מכל אלו משמע דבציר הוי בתשרי וכבר כלה הקיץ וי'ל דהא דקרי קיץ לחצי סיון ותמוז וחצי אב לפי שאז עיקר יובש של תאנים באילן ומיהו אין קוצצין אותו מן האילן עד לאחר הבציר א'נ לוקטין אותו קודם חצי סיון ומניחים אותו לייבש ולא (ו) זמן כניסתו לבית עד לאחר תבואת הכרם והא דלא הויא לקיטה חזקה כי שמא היו רגילין לייבשן באותו שדה שגדלו שם ולכך לא הויא חזקה עד שיביאם לביתו ור'ח מפרש כנס תבואתו בתשרי ומסק את זיתיו בשבט וכנס קייצו באב הרי זו חזקה נמצאת חזקה בשנה אחת ונקט כסדר זה משום דתשרי הוא תחלת השנה אבל יותר מיושב אי הוה תני להו כסדר גשמי שנה שהן גדילין עליהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מה שור המועד עד נגיחה רביעית כו'. </span>מכאן חזר בו רש'י ממה שהיה מפרש בב'ק (דף כג: ושם ד'ה ולא) גבי (ז) דפליגי אביי ורבא דאמר אביי תמול חד מתמול תרי שלשום תלת ולא ישמרנו בעליו אתאן לנגיחה רביעית ורבא אמר תמול מתמול חד הוא כו' דאביי סבר דעד נגיחה רביעית לא מיחייב ורבא סבר דחייב בנגיחה שלישית דא'כ הוה מסיק הכא גמרא דלא כהלכתא דקי'ל כרבא לגבי אביי וחזר (ח) רש'י ופירש דמשמעות דורשין איכא בינייהו וה'ר עזרא מפרש דודאי לכ'ע לא מיחייב עד רביעית אבל בהא פליגי דלאביי דמפיק נגיחה רביעית מקרא דלא ישמרנו אם נגח נגיחה רביעית ביום ג' לא מיחייב עד שיגח ביום רביעי דלא ישמרנו קאי אימים דומיא דתמול שלשום אבל לרבא דנגיחה רביעית לא כתיבא בהדיא אפילו ביום שלישי אם נגח נגיחה רביעית מיחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>נגיחה רביעית לא מיחייב. </span>תימה לר'י דמאי פריך הא הכי יליף משור המועד מה התם הוחזק נגחן שלש פעמים ה'נ הוחזק שתקן בשלש שנים א'כ משלש שנים ואילך קמה ליה ברשותיה ואומר ר'י דס'ד דמקשה דהכי יליף מה התם מכי נגח ג' פעמים נפק ליה מחצי נזק לנזק שלם ה'נ כיון שאכלה שלש שנים ולא מיחה נפקא ליה מרשות מוכר לרשות לוקח אע'ג דמילתא בלא טעמא הוא:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה חזקה שאין עמה טענה כו'. </span>תימה מאי ס'ד דמקשה דהיכי מצי לאוקמי בידיה כיון דלא טעין מידי וי'ל דהכי פריך כיון דילפת משור המועד מה התם בשלש נגיחות הוי בחזקת נגחן הכא נמי כיון דאכלה שלש שנים ולא מיחה הויא בחזקת שלא ימחה עוד ובלא טענה נמי תהא שלו דאית לן למימר שמחל לו אי נמי הא דקא פריך למימרא דחזקה שלא בטענה תהא חזקה היינו כגון דאמר ליה מפלניא זבנתה דזבנה מינך אע'ג דלא אמר קמי דידי זבנה ולא דר בה אפי' חד יומא ולא ידע אי זבנה מיניה אי לא אלא דהכי א'ל תימה לרשב'א הא דמיבעיא לן בפ' כיצד הרגל (ב'ק כד. ושם) אי לאיעודי תורא אי לאיעודי גברא תפשוט מהכא דלאיעודי תורא הוא (ו) דקאמרי הולכי אושא מה שור המועד כיון שנגח ג' נגיחות נפקא ליה כו' ואי לאיעודי גברא לא מייעד עד נגיחה רביעית דאז הוא מועד לעבור בהתראות דכשנגח נגיחה שלישית והתרו בו עדיין לא עבר על שלש התראות עד שיגח פעם רביעית וי'ל דסוגיא דהכא כמאן דאמר לאיעודי תורא והולכי אושא לא אמרו אלא דגמרינן משור המועד ולא יותר וילפינן משלש התראות דגברא ולא משלש נגיחות דתורא ועוד דלמאן דאמר לאיעודי גברא אין צריך שיהו מוחזקות לעבור בהתראות דאם כן עד נגיחה חמישית לא יחייב אלא צריך שיודיעוהו בכל פעם כשיגח כדי שישמור שורו ומכל מקום חיובא דשור תליא במה שהוחזק ליגח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה מחאה שלא בפניו לא תהא מחאה. </span>פירש ר'י כי היכי דילפת משור המועד דהוי חזקה בשלשה זימני הכי נמי נילף מה שור (ז) צריך העדאה בפניו ולא אמר קלא אית ליה ותועיל הכי נמי מחאה שלא בפניו אית לן למימר דלית ליה קלא ולא תהא חזקה אף על פי ששמע החזקה כיון דאין קול למחאה מה היה מועיל אם מוחה כיון שלא תגיע למחזיק מחאתו ואע'ג שמחאה באה לבטל החזקה וההעדאה באה לקיים מ'מ פריך שפיר והא דנקט מחאה ולא נקט חזקה משום דחזקה נשמעת טפי מהעדאה אבל מחאה אינה נשמעת יותר ובלא שור המועד הוי מצי למיפרך דלא תהא מחאה כדפריך אליבא דרבנן אלא כיון דיליף משור המועד ניחא ליה למפרך מיניה ומשני חברך חברא אית ליה ויש קול בין למחאה בין להעדאה אבל בהעדאה גרידא גזירת הכתוב הוא דאין נעשה מועד אלא אם כן מעידים בפניו אפילו יתברר לו באלף עדים שהעידו על שורו בבית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>צלף. </span> (ח) בתר דשני ליה מתאנה פריך מצלף דתאנה גדולה היא בשעה שנוטלין חבירתה מן האילן אלא שלא נתבשלה עדיין אבל צלף קטן הפרי הרבה כשנוטלין האחת כדאמר בשבת  (דף ל.) עתידין אילנות שיטענו פירות בכל יום לגלג עליו אותו תלמיד אין כל חדש תחת השמש אחוי ליה צלף ור'ח גריס ברישא תלתא פירי בחד יומא כגון צלף שיש לו שלשה פירות ביחד ובתר הכי גריס כגון תאנה וההיא דשבת משמע כספרים שלנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>עצה טובה קא משמע לן. </span>ה'נ מצי למיפרך ודלמא בתוך עשר הוה קאי ומזהיר על תחלת אחת עשרה דליכא אפילו שנה ולעולם בשנה אחת הויא חזקה ור'ח פירש דרב יוסף יליף הכי וגריס שהרי נביא עומד בתשע ומזהיר על י'א שתלכד העיר ויאבדו השטרות ויסמכו על חזקת שלש שנים ומביא ראיה מסדר עולם דבשנה תשיעית בחדש עשירי היה ומיהו בכל הספרים שלנו כתוב שהרי נביא עומד בעשירי וכן בסדר עולם שלנו תניא בשנה העשירית ועוד דלגירסתו נמי קשיא מנא ליה שלש שנים מיום ליום דלפי גירסת סדר עולם ליכא אלא שמנה עשר חודש שהרי בשנת אחת עשרה לחדש הרביעי בתשעה לחודש הובקעה העיר:  שתא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתא </span>קמייתא לא קפיד וכו'. </span>תימה (ט) מנא לן דר' ישמעאל דוקא יליף משור המועד ולא רבנן אינהו נמי מצי גמרי משור המועד דהיינו טעמא נמי דלעיל דגמר משור המועד דכיון דקפיד בג' זמנין ולא מיחה א'כ ודאי מכרה או נתנה לו וי'ל דלא דמי דודאי דר' ישמעאל דאזיל בתר אכילות שפיר מצי למיגמר משור המועד דמה התם הוחזק נגחן בג' פעמים אף כאן בשלש אכילות אם לא שמכרה לו היה מקפיד ואין זה וזה תלויים בשהוי זמן אבל לרבנן דתלוי בשהוי זמן כמה ישהה ויקפיד לא שייך למגמר משור המועד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה מחאה שלא בפניו כו'. </span>אור'י דליכא לאוקמי פירכא דאביי אלא כשהן (י) בעיר אחת דאי בעיר אחרת היכי פריך דלא תהא מחאה ותהא חזקה אדרבה כיון דלא הויא מחאה לא הויא חזקה דהא אינו צריך לבא בעיר אחרת לפני המחזיק ולמחות כדמוכח לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>נוגעין בעדותן הן. </span>ואם תאמר ואמאי הוו נוגעין בעדות הא איכא מיגו דה'מ אמרי פרענא לך אגר ואע'ג דבתר דתקון רבנן שבועת היסת לא מהימני לאסהודי בהאי מיגו כדאיתא בריש האיש מקדש (קדושין מג:)  הכא דאמתני' קיימינן ואכתי לא ניתקנה שבועת היסת מאי פריך להימניה במיגו ויש לומר דהאי לאו מיגו הוא שיראים לומר פרענו לך כי שמא יזכה האחר (כ) ויתבע מהם פעם שנית [וע'ע תוס' שבועות מה: ד'ה בעדים] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>מר זוטרא אי טעין ואמר כו'. </span>הקשה ר'י בר מרדכי לפ'ה כי לא טעין נמי אמאי לא נשאל מהן כי שמא אינן יודעין על הלילות שלא נוציא על פיהן שלא כדין דבכל עדיות אנו דורשין יפה וכאן נמי אמאי לא נחקור אותן מספק ולאו פירכא היא דכיון שהעידו על הימים אפי' יאמרו אין  אנו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>רב הונא בחנותא דמחוזא דביממא עבדי ובליליא לא עבדי. </span>פירוש ומועיל להם אם החזיקו ג' שנים ואע'ג דלאו שלש רצופות אלא מפוזרות כיון דאורחייהו בהכי דהוי כאתרי דמוברי באגי ואם תאמר א'כ פשיטא דמודה רב הונא כדפריך לעיל גבי באגי וי'ל לפי שבני אדם שאינם חנוונים דרים בהן בין ביום ובלילה ואותן צריכים ג' שנים רצופות יום ולילה וס'ד דחנוונים נמי יצטרכו כן קא משמע לן ומהאי טעמא אתי שפיר דבעינן להו שלש שנים שלימות דהיינו ו' שנים אע'ג דבשדות ובית הבדים לא בעינן אלא שלש שנים בין הכל (אלא) היינו משום דכמו שאר בני אדם הדרים שם שאין חנוונים בעו ג' שנים ביום ובלילה ה'נ חנוונים בעו ג' שנים שלימות דהיינו ו' שנים והא דלא אייתי להא לעיל גבי ומודה רב הונא אומר ר'ת משום דלא סלקא שמעתתא דבתי וכי האי גוונא איכא בסוף [הכונס] (ב'ק דף סא:) גבי ומודו חכמים לרבי יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>תחזקו אהדדי. </span>ואע'ג דתנן לקמן  (דף מב.) השותפין אין להם חזקה זה על זה פרש'י דהכא הוזקקו לעשות כן לפי שלא היה להם עדי שותפות וקשיא לר'י דא'כ אותו שהחזיק שנה ראשונה יאמר שהוא שלו כיון שאין עדים שיש לחבירו חלק ונראה לר'י דלא היו רוצים שיחזיק האחד שלש שנים שלא תשתכח השותפות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>כתוב עיטרא קלא אית לה. </span>והא דאמר בהמפקיד (ב'מ לט. ושם ד'ה לא) גבי אין מורידין לנכסי קטן ל'ש עביד עיטרא ל'ש לא עביד אין מורידין גבי יתמי החמירו [וע'ע תוס' גיטין כח. ד'ה והניחו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשכוני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשכוני </span>גוואי הואי. </span>והואי לי (כ) אורח עלך ונראה לי שהיה לו עדים שהיה בשכוני גוואי אבל לא היו יודעים באיזה דרך היה יוצא דאי לא היה לו עדים כלל דהוה בשכוני גוואי היכי הוה קאמר רב נחמן זיל ברור אכילתך דאטו יש להם לעדי חזקה לידע שלא היה המערער באותו בית כל שלש שנים ואם יאמר המערער הייתי עמך שני ימים ואין לך שלש שנים שלימות והעדים אינן יודעים יפסיד:  לאו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>קמודית דהא ארעא דידי הוא. </span>פי' רבינו שמואל דאם מוחזק זה שלש שנים וטוען מפלניא זבנתיה דזבנה מינך קמי דידי דנאמן במיגו דאי בעי אמר מינך זבנתיה ואכלתיה שני חזקה אי נמי אם יש לו עדים שהחזיק בה המוכר יום אחד והביא ראיה מההיא דדר בקשתא בעיליתא דלקמן וכדבריו כן הוא היכא דיש עדים למערער שהקרקע שלו היתה אבל בעובדא דהכא (ה) משמע שלא היה למערער עדים מדקאמר לאו קא מודית כו' אי הוה טעין קמי דידי זבנה מינך או דר בה חד יומא היה נאמן אף על פי שלא החזיק שלש שנים מיגו דאי בעי אמר לא היתה שלך מעולם אבל ודאי השתא דאמר מפלניא זבינתה דזבנה מינך והודה שהיתה שלו תו לא מצי למיטען קמי דידי זבנה מינך או קמי דידי דר בה חד יומא  (ו) מיגו דאי בעי אמר בתחלה לא היתה שלך מעולם דמיגו למפרע לא אמרינן כדמוכח לקמן (דף מא:) גבי ההוא דדר בקשתא בעיליתא ארבע שנין ואמר מפלניא זבינתיה דזבנה מינך אתא לקמיה דר' חייא אמר ליה אייתי סהדי דדר ביה אפילו חד יומא ואוקמי' לה בידך משמע דאי לית ליה סהדי אין נאמן לומר קמי דידי דר בה חד יומא במיגו דאי בעי אמר מינך זבינתיה כיון שכבר הודה דלאו מיניה זבנה לית ליה תו מיגו ואין לו להאמינו במאי דקאמר השתא (ז) מתוך שהיה יכול לשקר בתחילה קודם שהודה דלא הוה מסיק אדעתיה שהיה זקוק לטענה זו והא דקאמר התם רב וחזיתיה לדעתיה דחביבי דאי הוה א'ל קמי דידי זבנה מינך הוה מהימן ליה במיגו דאי בעי אמר מינך זבינתה לא קאמר שהיה עדיין נאמן בטענה זו אלא כלומר אי הוה טעין מעיקרא קודם שהודה וה'ה דאי הוה טעין מעיקרא קמי דידי דר בה חד יומא דהוה מהימן ועוד ראיה מסוף (ח) דזה בורר (סנהדרין דף לא.) גבי ההיא איתתא דנפק שטרא מתותי ידה אמרה ידענא ליה בהאי שטרא דפריע הוא כו' ולא הימנה רב נחמן א'ל רבא והא אי בעיא קלתיה כיון דאתחזק בבי דינא אי בעיא קלתיה לא אמרי' אלמא אע'ג דקודם שראינוהו בידה היתה נאמנת לומר דפרוע הוא במיגו דאי בעיא קלתי' השתא דאתחזק בבי דינא פי' שראינוהו בידה לא מהימנה דאין כאן עוד מיגו שעל כרחך צריכה עכשיו טענה זו שהיא אומרת אם רוצה לפטור את הלוה ובקונט' פי' שם אתחזק שהיה השטר מקוים ואין נראה לר'י דמה מועיל דמ'מ אי בעיא קלתיה ועוד ראיה דתנן בפ' שבועת הדיינין (שבועות דף לח:) מנה לי בידך אמר לו הן למחר א'ל תנהו לי נתתיו לך פטור ופריך מינה (שם מא.) למ'ד המלוה את חבירו בעדים צריך לפורעו בעדים והא הכא כיון דתבעיה בעדים כמאן דאוזפיה בעדים דמי וקתני פטור ומאי קושיא שאני הכא דפטור מיגו דאי בעי אמר אתמול לא היו דברים מעולם אלא ודאי כי האי גוונא לא אמרינן מיגו ומה שפ'ה בפ' בתרא דכתובות (דף קט: ושם) גבי עשאה סימן לאחר דאם טען ואמר חזרתי ולקחתיה ממנו לאחר שעשיתיה סימן בשמו נאמן דהפה שאסר הוא הפה שהתיר דמאחר שיש עדים שהיתה שלו ונגזלה ממנו (ט) אין לו זכות אלא על פיו של זה שעשאה סימן לו והרי חזר ואמר לקחתיה ממך אין נראה לר'י דבכי האי גוונא לא אמרי' מיגו כדפרישית דע'י מה שהיה יכול לטעון תחילה אינו נאמן עכשיו אלא נראה לר'י דהתם נמי (י) חזר ואכלה שני חזקה אחר שעשאה סימן וכי תימא אי אכלה שני חזקה פשיטא ומאי קמ'ל ר' יוחנן דנאמן מתני' היא דחזקה שיש עמה טענה הרי זו חזקה וי'ל דס'ד דלא מהימן כיון שערער עליו קודם שאכלה שני חזקה לומר שהיא שלו לא עביד איניש דליזבנה בתר הכי קמ'ל וכן ההוא עובדא דמייתי בתר הכי איירי בשאכלה שני חזקה ובעובדא דידן אי הוה מייתי המחזיק סהדי דדר ביה חד יומא נראה לרשב'א דהוה (כ) לאוקומי לארעא בידיה אע'ג דליכא מיגו מ'מ טענינן ללוקח מאחר שהיה המוכר נאמן לומר זבינתה מינך במיגו דאי בעי אמר לא היתה שלך מעולם ואף על גב דהאי לוקח ידע שהיתה שלו והוי כחד סהדא מכל מקום הוי מיגו כדמשמע לקמן (דף לג:) גבי נסכא דר' אבא (ל) אי לא הוי מחויב שבועה ואינו יכול לישבע היה נאמן לומר דידי חטפי במיגו דאי בעי אמר לא חטפי והיה מכחיש את העד והכא לא הוי מחויב שבועה דאין נשבעין על הקרקעות וכה'ג מצינו בסוף המוכר (מ) (לקמן דף ע.) גבי מפקיד אצל חבירו בשטר דאע'ג דלא טענינן ליתמי נאנסו אפ'ה טענינן ליה החזרתיו לך כיון שאביהם היה נאמן בטענה זו במיגו דאי בעי אמר נאנסו ואור'י דלא דמי לההיא דהמוכר את הבית דהכא אם היה רוצה המוכר לזכות בטענה זו דלא היתה שלך מעולם לא היה מעכבה הלוקח שהרי יודע היה שהיתה שלו כתב ר'ח ראינו לרבותינו הגאונים ז'ל דהאי מחזיק לית ליה למיחת לדינא בהדי מריה דארעא אלא האי דזבין ליה מחית בהדיה ואין נראה לרשב'א דהא כל זכות שתבא לידו מכר ראשון לשני ולא יוכל לדחות ולומר לו לאו בעל דברים דידי את ולקמן אשכחן בהדיא גבי ההוא דדר בקשתא בעיליתא דלא מצי למימר ליה לאו בעל דברים דידי את אלא אי הוה משכח סהדי דדר ביה ההוא גברא חד יומא הוה מוקי לה ר' חייא בידיה:  מפלניא</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפלניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפלניא </span>זבינתיה דזבנה מינך ואכלתיה שני חזקה אמר ליה פלניא גזלנא הוא. </span>פי' יש לי עדים שהוא גזלן ואפי' דר ביה חד יומא הא קי'ל דגזלן אין לו חזקה ולא כפ'ה דפירש דאין לו עדים שהחזיק בה המוכר אפילו יום אחד דתו לא הוה מצי טעין פלניא גזלנא הוא משמע שרוצה לפרש גזלנא הוא לא שיש לו עדים שהוא גזלן אלא כלומר בגזל (ז) היא הקרקע בידו ואין נראה לר'י דהוה ליה לאסוקי כדמסיק לעיל לא קמודית לי דארעא דידי הוא ואת מינאי לא זבינתיה וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עביד </span>איניש דקרי לשני טובא שני חזקה. </span>אבל אי לא עביד אף על גב דאית ליה סהדי דאכלה שבע שנין לא מהימנינן דהא איהו דמכחיש להו דמודה שלא אכלה אלא שני חזקה דהיינו שלש שנים:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אכלה שית שנין כו'. </span>הקשה ר'י בר מרדכי אפי' לא אייתי סהדי אלא דאכלה שלש שנין יהא נאמן לומר לקחתיה קודם מינך במיגו דאי בעי אמר מינך זבינתה ואומר ר'י דאין זה מיגו דמעיקרא לא יטעון כלל מינך זבינתה דאין יודע אם יש לזה שטר שקנאה ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה מה לו לשקר. </span>רבה גרסינן דאביי ורבא אמרי לקמן (דף לג:) דלא סבירא להו הא דרב חסדא דמה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לי לשקר במקום עדים לא אמרינן. </span>תימה לרשב'א אמאי הוי במקום עדים נימא של אבותיו היתה יום אחד ונאמר שלקחה מאבותיו דהא טוענין ליורש ומהימנינן ליה בהא דקאמר שאבותיו דרו בו יום אחד במיגו דאי בעי אמר מינך זבנתיה ולקמן נמי (ט) דקאמרי נהרדעי דהיכא דאמר של אבותי שלקחוה מאבותיך דחוזר וטוען הא אפילו לא יטעון שלקחוה אלא אמר שדרו בה יום אחד אנן טענינן ליה ואומר רבינו יצחק דשל אבותי משמע שהיתה מעולם של אבותי ולא שלקחוה עד שיפרש בדבריו ולקמן דנקט שלקחוה לא שצריך שיטעון שידע שלקחוה אלא של אבותי שראיתי שדרו בה יום אחד על כן אני רוצה לזכות דשמא לקחוה (י) אבותי במשפט וטוענין ליורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודו </span>נהרדעי היכא דאמר שלקחוה כו'. </span>מספקא לר'י היכא דנפיק לבראי וחזר ואתא לב'ד אי מצי למימר הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה רבא והא עדות מוכחשת היא. </span>תימה אמאי הואי עדות מוכחשת והא רבא אית לי' במרובה (ב'ק ד' עב: ושם ד'ה רבא)  ובפ' זה בורר (סנהדרין דף כז. ושם ד'ה רבא) דעד זומם מכאן ולהבא הוא נפסל ולא מפסל אלא משעה דאתכחוש ואית לן למימר אאכילתה דאתכחוש אתכחוש אאבהתא דלא אתכחוש לא אתכחוש דהכי אמר במרובה (ב'ק דף עג. ושם) דהוזמו על הטביחה ועל הגניבה לא הוזמו אע'ג דתוך כדי דבור העידו על הגניבה ועל הטביחה לרבא כיון דמההיא שעתא דקא מיתזמי הוא דקא מיפסלי אטביחה דאיתזום איתזום על הגניבה דלא איתזום לא איתזום וללישנא דהוי טעמא דרבא (כ) משום דעד זומם חידוש ואין לך אלא משעת חידושו ניחא אלא ללישנא דמפרש טעמא דרבא משום פסידא דלקוחות ה'נ נהימנינהו ואפילו היכא דליכא פסידא דלקוחות לא מיפסל למפרע אפילו לההיא לישנא מדבעי התם מאי איכא בין האי לישנא להאי לישנא ולא קאמר איכא בינייהו להיכא דליכא פסידא דלקוחות ועוד קשיא דקאמר בסמוך אליבא דרב חסדא כולי עלמא לא פליגי משמע דרב נחמן לא מצי סבר בשום ענין כרב חסדא דחשיב להו סהדי שקרי ומנא ליה דלמא סבר רב נחמן דמכאן ולהבא הוא נפסל ומיהו הא איכא למימר משום דלא קיימא לן כרבא בהא ונראה דסוגיא דהכא כההיא לישנא דחידוש אבל ללישנא דפסידא דלקוחות סבר דלא אמר ליה רבא לרב נחמן מעולם הכי ולריב'א נראה דלא דמי הך דהכא לההיא דמרובה דהתם גניבה וטביחה תרי מילי נינהו ולהכי אגניבה דלא איתזום לא איתזום כיון דלהבא הוא נפסל אלא הכא כי איתכחוש אאכילה איתכחוש נמי אאבהתא דאבהתא בלא אכילתה לא מהני דהוי מוקמי' בידי' דאית ליה סהדי דאכלה שני חזקה דנאמן לומר היתה של אבותי יום אחד במיגו דאי בעי אמר מינך זבינתה ומיהו אכתי דחשיב לה גמרא כעדות אחרת לא אתי שפיר:  וזו</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וזו </span>באה בפני עצמה ומעידה. </span>תימה בין לרב הונא בין לרב חסדא נהמנינהו לבתראי במיגו דאי בעי פסלינהו לקמאי בגזלנותא ומיהו במיגו דאי בעי הוי מזמי להו ליכא להמנינהו דיראים להזימן פן יוזמו גם הם ונראה לי דמיגו במקום עדים לא אמרינן (ועוד) דמיגו לא יוכל לסייעם יותר משני עדים ואפי' היו עמהן ק' עדים אין נאמנין דתרי כמאה ועוד אומר ר'י דלא שייך מיגו (ו) דאין דעת שניהם שוה ומה שירצה זה לטעון לא יטעון זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>נחמן כרב הונא. </span>תימה דבפרק ב' דכתובות (דף יט:) תניא שנים שהיו חתומין על השטר ומתו ובאו שנים ואמרו (ז) שכתב ידם הוא אבל קטנים או פסולי עדות או אנוסים היו אם כתב ידם יוצא ממקום אחר אין נאמנין ופריך ומגבי' ביה בשטרא תרי ותרי נינהו ומסיק התם (כרב) נחמן דלא מגבינן בשטרא ואוקי תרי להדי תרי ואוקי ממונא בחזקת מריה ואמאי לא מגבינן ביה והא סבירא ליה הכא כרב הונא דכשרים הם לעדות אחרת דמוקמינן להו אחזקת כשרות והתם (ח)  כעדות אחרת דמי דהא אין מכחישים אלו את החתומים בזאת המלוה שהיו אומרים אין חייב לו כלום אלא שאמרו אינכם נאמנים בדבר זה דפסולים הייתם והוה לן למימר דנאמנים כמו הכא דכשרים אף על גב דאלו מכחישים אותם ופוסלים וחושבין אותן כשאר פסולים לכל דבר עדות ואומר ר'י דכי אמרו קטנים היו ליכא לאוקמינהו אחזקייהו וכן אנוסים נמי לא מפקי להו מחזקת כשרות דאמרינן אנוסים היו מחמת נפשות ופסולי עדות היו איכא למימר כגון שפוסלים אותן משנולדו שאומרים קרובים היו ועכשיו נתרחקו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבא </span>כרב חסדא. </span>ואם תאמר אם כן אמאי חשיב רבא במרובה (ב'ק דף עב: ושם ד'ה אין) ובפ' זה בורר (סנהדרין דף כז. ושם ד'ה אין) עד זומם חידוש הוא ואין לך בו אלא משעת חידושו והלא מה שהוא נפסל אינו חידוש דהא מן הדין היה להיות לשניהן פסולים כמו בשני כתי עדים המכחישות זו את זו א'כ לא הוי חידוש אלא מה שהמזימין כשרים ואומר ר'י דרבא דאמר חידוש הוא לא הוי אלא לפי המסקנא דאתי שפיר כרב הונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנן </span>אחתינן ליה אנן מסקינן ליה. </span>ואם היה אותו דלית ליה חזקת אבהתיה מוחזק תחילה אתי שפיר אחתינן ומסקינן שנעמידה בידו כאשר היה בתחלה ואפילו לא היה מוחזק לא זה ולא זה מצי לפרש אחתינא ליה לתתה לזה ומסקינא ליה שנוציאנה מידו ויהא דין כל דאלים גבר. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>ניסת לא תצא. </span>בפ'ב דכתובות (דף כב: ושם ד'ה כגון) מוקי כשניסת לאחד מעדיה ואומרת ברי לי וחשדא ליכא כדפי' התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>ניסת ואח'כ באו עדים הרי זו לא תצא. </span>וטעמא משום זילותא דבי דינא וקשה לרשב'א דעל כרחך לאו טעמא משום זילותא דבי דינא הוא דאם כן אפילו לא נשאת אלא התירוה לינשא תנשא כדמשמע בכל הסוגיא דאיכא זילותא אפילו לא נעשה מעשה וכ'ת דאין ה'נ ונשאת דקאמר היינו שהתירוה לינשא ושוב לא תצא מהיתרה הראשון דבאו עדים ואח'כ נשאת לא מצי לפרושי התירוה לינשא אלא נשאת ממש וע'כ טעמא דמספיקא לא מפקי לה מבעל ולא משום זילותא וי'ל לעולם טעמא משום זילותא ודוקא כשנשאת ואח'כ באו עדים איכא זילותא דבי דינא שכבר נאסרה לכל העולם כיון שנשאת נמצא מה שחוזרין לאסרה לעד שנשאת לו אין חוזרין אלא בעבורו אבל אם באו עדים קודם שנשאת ליכא זילותא דעל כרחך צריכין לחזור מהיתרה הראשון כדי לאסרה לכל העולם הלכך ליכא זילותא אם אוסרים אותה נמי לעדיה. ר'י:  והאמר</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבי יוחנן כו'. </span>ונראה לר'י דר' יוחנן עיקר דבריו אהך משנה איתמר (ג) והיינו דקאמר דברי הכל היינו רשב'ג ור' אלעזר דאיירו בעוררין ולהכי לא קא משני הכא ה'מ היכא דאיכא חזקה דכשרות אבל היכא דליכא חזקה דכשרות לא אמר כדמשני בפ' עשרה יוחסין (קדושין דף עג:) גבי נאמנת חיה לומר זה כהן דאמתניתין דהכא קאי וא'ת כיון דאמתניתין דהכא קאי היכי פריך מיניה התם ובפ'ק דגיטין (דף ט. ושם) דלמא הא דקאמר ר' יוחנן אין ערער פחות משנים היינו משום דאיכא עד אחד דמכשיר וי'ל דהגמ' ידע דר' יוחנן מיירי כדמסיק דיצא עליו קול שהוא בן גרושה ואח'כ בא עד אחד דמכשיר להסיר הקול ואתו בי תרי כו' ובכה'ג אמר רבי יוחנן דאין (ד) פחות משנים ואע'ג דעד אחד שהכשיר והקול כליתנהו דמי שהרי העד גרוע מן הקול אם לא החזקה שהרי הקול פוסל והעד אינו פוסל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 32
dfh: a
trm: ערער פחות משנים.
txt:
<span class='five'>ערער פחות משנים. </span>לא בא לאפוקי אלא עד אחד אבל קול פוסל כדמסקינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ונפק </span>עליה קלא ואחתיניה. </span>לאו דוקא אחתיניה אלא כלומר ממילא ירד דאי דוקא אחתיניה אמאי אסקיניה והא איכא זילותא דב'ד וליכא למימר ליכא זילותא אלא כשהורידו ב' פעמים דבשמעתתא מוכח דאפי' בחדא זימנא איכא זילותא א'נ הורדה גמורה קאמר וליכא זילותא דב'ד אלא היכא דהורידוהו על ידי עדות אבל בהורדה שע'י הקול ליכא זילותא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתא </span>חד סהדא ואסקיניה. </span>ואע'ג דאמרינן בפרק המגרש (גיטין דף פט. ושם) דלא מבטלין קלא גבי גרושה לכהן משום דאית ליה תקנה אבל הכא דאי לא מסיקנא ליה פסול לעולם מבטלין אי נמי בתרומה דרבנן הקילו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנן </span>מסקינן ליה. </span>דאוקי תרי בהדי תרי ואוקי גברא אחזקיה דמוחזק לן דאביו כהן הוא ותימה דאמרינן בפרק האומר בקדושין (דף סו.) גבי ינאי המלך ויבוקש ולא נמצא היכי דמי אילימא דתרי אמרי אישתבאי ותרי אמרי לא אישתבאי תרי ותרי נינהו מאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני ואמאי לא נמצא והשתא מאי קא פריך אדרבה אית לן למימר אוקי תרי בהדי תרי ואוקי גברא אחזקיה ואוקי ינאי אחזקת אמו דלא אישתבאי ופירש התם בקונט' דחזקת האם לא מהניא להכשיר את ינאי לפי שאין עדים באין לפסול את האם לכהונה אלא להעיד על ינאי ואין נראה לר'י דלמה לא יועיל חזקת האם לבן הואיל ואינו יכול להיות שתהא האם כשרה אם לא יהיה הבן כשר ועוד דהכא אע'ג דעל הבן מעידים לפסלו מהניא ליה חזקת האב להכשירו ונראה לר'י דהיינו טעמא משום דמסקינן בפ' ד' אחין (יבמות דף לא. ושם ד'ה תרי) דכל תרי ותרי הויא ספיקא דרבנן והאם נמי הוי ספיקא דרבנן ולהכי פריך התם סמוך אהני דנהי דמדאורייתא אמרי' אוקי תרי בהדי תרי ואוקי איתתא אחזקה מ'מ מדרבנן יש לפוסלה והכא לענין תרומה דרבנן הקילו להתירו בה בתרי ותרי ולאוקמיה אחזקיה והא דאמר לעיל שנים אומרים מת וב' אומרים לא מת כו' אבל נשאת ואח'כ באו עדים לא תצא אע'ג דתרי ותרי ספיקא דרבנן היא ומדאורייתא אית לן לאוקמה אחזקה דהויא אשת איש והיה לה לצאת אע'פ שנשאת לאחד מעדיה אור'ת דאתיא חזקה דדייקא ומנסבא ומרעה חזקת אשת איש ואם תאמר כי איכא ב' עדים לא דייקא דליכא חומר בסופה כדאמר בהאשה רבה (שם דף פז: ושם) נשאת שלא ברשות מותרת לחזור לו ומפרש התם דהיינו שנשאת בעדים וי'ל הואיל ומכחישים זה את זה איכא חומרא אם תעמוד תחת בעלה בטענת ברי שלה וא'ת ב' אומרים נתגרשה וב' אומרים לא נתגרשה אמאי לא תצא בנשאת ואח'כ באו עדים הא לא דייקא דדוקא במת הוא דדייקא שיראה שמא יבא וידעו הכל שלא מת ואינה נאמנת לומר נתגרשה דשלא בפני בעלה מעיזה ומעיזה ועוד היכא דאיכא עדים דקא מסייעי לה מעיזה ומעיזה וי'ל דלענין הכי דייקא ומרע' חזקת אשת איש דלעולם יראה שמא יוזמו או יפסלום בגזלנות וא'ת למאי דלא ידע דבאומר ברי לי איירי מאי קאמר היא גופא באשם תלוי קיימא ה'ל למימר בחטאת קיימא וי'ל דפריך אפילו נאמר דתרי ותרי הוה ספיקא דאורייתא כדפי' בפ' ד' אחין (שם דף לא. ד'ה אי) מ'מ באשם קיימא ואין להאריך ובכתובות (דף כו: ד'ה אנן) פירשתי:  אמאי</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>קא סמכת אהאי שטרא האי שטרא חספא בעלמא הוא. </span>תימה דליהמניה במיגו דאי בעי אמר שטרא מעליא הוא ותירץ ר'י בר' מרדכי דלא אמרי' מיגו להוציא ממון (כ) ומה שהוא מוחזק בקרקע אינו כלום דקרקע בחזקת בעליה קיימא כיון שאין לו שטר ולא חזקה אלא בדברים בעלמא שאומר שטרא מעליא הוה לי ואירכס ולא אמרי' מיגו אלא להחזיק ממון שיכול לפטור עצמו ע'י מיגו אי נמי אם יש לו שטר או חזקה וזה בא לפסול ראייתו אז זה יכול לקיימו ע'י מיגו כמו קמי דידי זבנה מינך מיגו דאי בעי אמר מינך זבינתיה ואכלתיה שני חזקה ואין נראה לר'י מדלא מפרש טעמא הכי בהדיא משמע דלאו משום הכי הוא ונראה לר'י דטעמא דרב יוסף דלא אמרי' מיגו הכא כיון דלית ליה הכא מיגו אא'כ שקר תחלה שהוצרך לשקר תחלה ולומר והא שטרא א'נ משום הכי לא אמרי' הכא מיגו משום דהוי חוזר וטוען דמעיקרא טען והא שטרא ועתה חוזר בו ומודה דחספא בעלמא הוא אלא שטרא מעליא הוה לי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>כוותי' דרבה בארעא. </span>רבינו שמואל פירש דמספקא ליה כמאן הלכתא וצריך לדחוק ולפרש ולחלק בין ספיקא דתרי ותרי לספיקא דדינא דהא דלא אוקמה בחזקת מרה קמא כמו בנכסי דבר שטיא דאמרי' (כתובות דף כ.) אוקי תרי בהדי תרי ואוקי נכסי בחזקת בר שטיא התם הוו תרי ותרי כמאן דליתנהו דמי ואוקמי' ארעא בחזקת מרה קמא אבל הכא דמספקא לן דינא כמאן התם לא שייך כולי האי למימר אוקמה אחזקת מרה קמא ונוציא מיד המוחזק ודוחק הוא ועוד דהילכתא משמע דלגמרי פוסק כרבה ולא מספק אפי' עבד כרב יוסף בדיעבד לא עבד ונראה לר'י דהיינו טעמא דהלכתא בארעא כרבה וכרב יוסף בזוזי משום דאמרי' מיגו לאוקמי ממונא ואית לן לאוקמי ארעא בחזקת מרה דקיימא השתא ובהכותב (כתובות דף פה. ושם) דאמר מיגו דיכלי למימר לא היו דברים מעולם יכלי למימר הני סיטראי נינהו אף על גב דמיגו להוציא לא אמרינן שאני התם דאיכא שטרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפק </span>עליה קלא דקא אכיל ארעא דיתמי. </span>פירוש יצא הקול שהוא של יתומים אבל אין לפרש דיצא הקול דמתחלה היה של אביהם אבל עכשיו לא היו יודעין דא'כ הוה מצי למימר לקוחה היא בידי:  אמור</div>                     </div>                 


lvr: 43
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמור </span>רבנן הבא ליפרע כו'. </span>אע'פ שאף בשבועה לא היה יכול ליפרע מהם עד שיגדלו כדקאמרינן ולכי גדלי אישתעי דינא בהדייהו לא היה מקפיד על ההמתנה אלא על השבועה ונראה דרבא בר שרשום סבר כרב הונא בריה דרב יהושע דמפרש (ח) טעמא בשילהי מכילתין (דף קעד.) טעמא דאין נזקקין לנכסי יתומים משום צררי דאי כרב פפא דמפרש משום דפריעת בעל חוב מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו א'כ אפילו יהא אמת כדבריו לא היה יכול לעכב להם הקרקע בחובו כיון דלאו בני מיעבד מצוה נינהו וכדרב הונא נמי פסקינן התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכבשיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכבשיה </span>לשטר משכנתא ואוכלה שיעור זוזי. </span>דוקא משום דכבש לשטר משכנתא מצי למימר לקוחה היא בידי דלא היה ידוע דבתורת משכנתא אתא לידיה דאי הוו ידעי דמעיקרא בתורת משכנתא אתא לידיה לא היה טוען רבא בר שרשום שיכול לומר לקוחה היא בידי מידי דהוה אאומן ואריס דאין לו חזקה בשדה אריסותו כיון דידוע דמעיקרא בתורת אריסותא אתו לידיה וכן דברים העשויין להשאיל ולהשכיר וגזלן (ט) דמעיקרא ידעינן דגזל שדה זו דאין לו שום חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיגו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיגו </span>דאי בעי למימר לקוחה היא. </span>ותימה מאי דעתיה דרבא בר שרשום דאפילו אי טעין לקוחה היא בידי שבועת היסת לעולם צריך דנהי דאין נשבעין על קרקעות מדאורייתא מדרבנן נשבעים כמו שדקדק רב האי גאון מההיא דהכותב  (כתובות דף פז.) הפוגמת כתובתה ועד אחד מעידה שהיא פרוע לא תפרע אלא בשבועה סבר רמי בר חמא למימר שבועה דאורייתא אמר רבא שתי תשובות בדבר כו' ועוד דאין נשבעין על כפירת שעבוד קרקעות אלמא דמדרבנן נשבעין וה'ה שבועת היסת דמ'ש ויש לומר דאין נשבעין שבועת היסת אלא היכא דטעין ברי אבל הכא לאו טענת ברי הוא שאין ודאי ליתומים שקרקע זו אינה לקוחה בידו הלכך אי הוה טעין לקוחה היא בידי לא הוה צריך שבועת היסת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לקוחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקוחה </span>היא בידי לא מצית אמרת. </span>אף על גב דאי הוה אמר לקוחה היא בידי הוה נאמן מ'מ לא הוי מיגו והכי פירושו דלא מצית אמרת לא היית יכול להעיז פניך ולומר כן כיון דנפק קלא ואין כאן מיגו וכענין זה יש בפרק שני דקדושין (דף נ.) ומה אם ירצה לומר מזיד הייתי לא משוי נפשיה רשיעא פי' אינו אומר ברצון מזיד הייתי ואין כאן מיגו אבל ודאי אם אמר מזיד הייתי פשיטא דמהימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קריביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קריביה </span>דרב אידי שבק דיקלא. </span>אי לא גרסינן אלא שבק דיקלא צ'ל שלא היו לו בנים והקרוב יותר יורשו ואי גרס לקריביה יש לומר שהיו לו בנים להכי איצטריך ליה למימר דיקלא לקריביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 43
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>לסוף אודי ליה. </span>ולא גריס דאיהו קרוב טפי אלא לא היה רוצה לחלוק עם רב אידי ונתן לו הדקל בחנם ולא בשביל שהיה קרוב יותר ומשום הכי קאמר רב חסדא הא איהו דאמר אנא קריבנא טפי שמרצונו נתן לך ולא בשביל שאתה קרוב יותר ואביי ורבא סברי כיון דאודי אודי (י) ומסתמא לא היה מוחל לו אלא מפני שהוא יותר קרוב ולשון אודי דחוק הוא וכן סברת אביי ורבא ואין לפרש דגרסינן דאיהו קרוב טפי והיה טוען  (כ) דלא אכל פירות ולרב אידי היו לו עדים שאכל והא דקאמר איהו קאמר אנא קריבנא טפי פירוש מעיקרא והואיל וכן השתא נמי מהימן במאי דאמר שלא אכלה במיגו שלא היה מודה וס'ל דאמרינן מיגו במקום עדים כדבסמוך דא'כ הוה ליה למימר הא איהו (ל) אמר לא אכלתי ואי בעי אמר אנא קריבנא טפי ועוד א'כ הוה ליה לאסוקי נמי הכא בהאי לישנא כדמסיק בסמוך אביי ורבא לא סבירא להו הא דרב חסדא [מה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן] וגירסת ר'ח נראה לר'י עיקר דלא גריס לסוף אודי ליה אלא גרס לסוף אייתי סהדי דאיהו קריביה ולא גרס קרוב טפי שלא היו מעידים שרב אידי קרובו היה טפי מההוא גברא אלא היו מעידים שרב אידי קרובו היה וההוא גברא לא היו מכירים אם הוא היה קרובו או לאו ולא היה לו שום עדי קורבה ואפי' (מ) גרס טפי מצינו לפרש טפי מכל אותם שהיו העדים מכירים לכך אוקמה רב חסדא בידיה דרב אידי דהוי רב אידי ודאי וההוא גברא ספק והיה רב אידי תובע גם הפירות כיון שהודה שאכל ורב חסדא פטר ליה במיגו דאי בעי אמר לא אכלי כי אמר נמי אכלי ודידי אכלי מהימן (נ) ורבא ואביי סברי כיון שאכל פירות ואודי חייב לשלם ולא מהימן במיגו הואיל והקרקע יוצא מתחת ידו מן הדין דבקרקע ליכא מיגו וא'ת והא לקמן (דף לד.) אמרינן אי דמיא  (ס) לרבי אבא לחד סהדא ולתרתין שנין ולפירי דכשמודה שאכל פירות ואיכא חד סהדא שחייב לשלם מתוך שאינו יכול לישבע אבל אי ליכא חד סהדא לא היה חייב לשלם ואמאי נימא כיון שהקרקע יוצא מתחת ידו גם הפירות ישלם וי'ל דהתם מיירי שאומר שאכלה שלש שנים והעד אינו מעיד אלא משתים דהתם ודאי אי לא הוה חד סהדא פשיטא דפטור אע'פ שהקרקע יוצא מתחת ידו דאי מהימן במאי דאמר דאכלה שלש שנים לא היה לנו להוציא הקרקע מידו כיון דאכלה שני חזקה וליכא למימר דנאמין לו שאכלה שלש שנים אבל לא נאמין שלקחה אלא בגזל אכלה כדאמרינן בהנזקין (גיטין דף נד: ושם) דנאמן אתה להפסיד שכרך ואין אתה נאמן להפסיד ספר תורה דלא דמי דהתם  (ע) (אף על פי שספר תורה) כיון שהוא ביד לוקח כאילו יש עדים שנכתבו לשמן (פ) מ'מ מפסיד שכרו כיון שמודה שאין חייבין לו כלום:  ואי</div>                     </div>                 


