# rshbvl

lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: דנקיט פרשא
txt:
<span class='five'>דנקיט פרשא. </span>מרדע הוא משלם שלא כוון את הפרה יפה ועל ידי שעיוות את השורה של מענה נשבר הקנקן: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: והלכתא דנקיט מנא משלם
txt:
<span class='five'>והלכתא דנקיט מנא משלם. </span>שאילו לא העמיקו יותר מדאי לא היה נשבר בעיוות השורה: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: תרוייהו משלמים
txt:
<span class='five'>תרוייהו משלמים. </span>שהיה להם להזהר מאד ובדבר מועט שעיוות אף המנהיג הוא נשבר והוי דבר המוטל בספק: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: הרי זה מקח טעות
txt:
<span class='five'>הרי זה מקח טעות. </span>לפי שהכיר הלוקח בשאר מומין שאינן וכסבור הוא בכולן משקר אלא להשליך מעליו תרעומת הוא אומר הילכך מקח טעות הוא דאדעתא דהכי לא זבן: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: מום זה ומום אחר
txt:
<span class='five'>מום זה ומום אחר. </span>שפירש לו שם אותו מום לבדו ואמר לו מום זה בה ועוד מומין אחרים: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: וסנפו
txt:
<span class='five'>וסנפו. </span>חברו כמו סניפין עשאום דתענית <span class='mareimakom'>(דף כה.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: היו בה כל המומין הללו
txt:
<span class='five'>היו בה כל המומין הללו. </span>ואינו מקפיד אלא על האחד ובא וטוענו כסבור הייתי שאתה כולל בה מה שאין בה ומה שיש בה ואילו ידעתי שזה בה לא הייתי לוקחה מאי: אפילו לא גרסינן והכי גרסי 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm:
הכי אמרינן משמיה דרבא היו בה כל המומין האלו אין זה מקח טעות</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> <span class='five'>והביא עליה שעורין

txt:
<span class='five'>הכי אמרינן משמיה דרבא היו בה כל המומין האלו אין זה מקח טעות</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> <span class='five'>והביא עליה שעורין. </span>שהם קלים מחטין: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: חייב
txt:
<span class='five'>חייב. </span>בקילקולה אם הוסיף ג' קבין ולא אמרינן הואיל והשעורין קלים יש לו להוסיף עד כדי כובד לתך חטין שמשא החמור לתך חטין חצי כור: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: מפני שהנפח קשה לבהמה כמשאוי
txt:
<span class='five'>מפני שהנפח קשה לבהמה כמשאוי. </span>וכיון דנפח לתך שעורים כנפח לתך חטין קשה לה תוספת: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: קשה כמשאוי
txt:
<span class='five'>קשה כמשאוי. </span>כדפרישית אף על פי שאין משאן כבד כמשא החטין הרי נפחן כנפח חטין והנפח כמשאוי: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: קשה למשאוי
txt:
<span class='five'>קשה למשאוי. </span>אם השוה כובד השעורין לכובד החטין כגון שהוסיף סאה שלמה על הלתך הרי הרבה הנפח ורוב הנפח קשה למשאוי והוי נפח זה תוספת לקלקול החמור: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: תיקלא כתקלא
txt:
<span class='five'>תיקלא כתקלא. </span>אינו חייב עד שישוה כובד השעורים לכובד החטין דליהוי נפח זה תוספת אבל נפח שוה ומשקל חסר לא אמרינן נפח השוה הרי היא כמשקל וליחייב בתוספת של שלשת קבין דקשה למשאוי תנן ולא קשה כמשאוי: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: לא סאה
txt:
<span class='five'>לא סאה. </span>והכי קאמר להביא לתך חטין והביא לתך שעורין פטור ואע'פ ששינה שהרי שינה להקל ואם הוסיף עד כדי משקל החטין חייב משום תוספת הנפח: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: הכי קאמר וכו'
txt:
<span class='five'>הכי קאמר וכו'. </span>ומילי מילי קתני והאי וכמה יוסיף לאו אלהביא חטין והביא שעורין קאי:  שש


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: במחיקתא
txt:
<span class='five'>במחיקתא. </span>אני שמעתי שעורין שהתליעו וכן בפי' תשובת הגאונים אבל לדידי קשיא לי מה לי התליעו ומה לי לא התליעו והרי יש כאן נפח של לתך ושלשת קבין וקתני פטור ולאביי נפח כמשאוי דהא לאו התליעו נמי שעורין קלים הם ומחייב להו אביי משום ניפחא ונראה לי שמשא החמור לתך ומדידתן טפופות ט'ו סאין ולא מחוקות ומוקי לה אביי בט'ז מחוקות שהמחק פחות ג' קבין ואין כאן אלא תוספת נפח שלש קבין של לתך טפופות. טפופות לא מחוק ולא גדוש: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: קב לכתף
txt:
<span class='five'>קב לכתף. </span>קב הוי תוספת לאדם הנושא בכתף וחייב המוסיף בקלקולו מכאן אתה למד שמשא אדם בינוני שלשים קב שהן חמש סאין דתנן תוספת החמור שלשה קבין שהן חצי סאה ומשאו לתך ט'ו סאין אלמא תוספת אחד משלשים במשא הוא ואשמועינן דאם הוסיף עליו קב חייב לקמן פריך והרי הוא בן דעת אי לא מצי ביה לשדייה אארעא: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: בת תלתין כורין
txt:
<span class='five'>בת תלתין כורין. </span>צריכה שתהא [גדולה ותהא] בכך הולכת על פני המים דהא תוספת אחד מל' הוא ומדקתני כור לספינה ש'מ ספינה בת שלשים: ה'ג 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm:
א'ר פפא ש'מ סתם ספינה וכו' למאי נ'מ למקח וממכר</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> <span class='five'>כל האומנין

txt:
<span class='five'>א'ר פפא ש'מ סתם ספינה וכו' למאי נ'מ למקח וממכר</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> <span class='five'>כל האומנין. </span>קבלנין המקבלין עליהן לעשות המלאכה בבתיהם: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: וכולן שאמרו טול את שלך
txt:
<span class='five'>וכולן שאמרו טול את שלך. </span>שכבר גמרתי' ומשתוציאנו הבא מעות שאיני מעכבו לתופסו על שכרי הרי הוא מעתה ש'ח: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: והולך
txt:
<span class='five'>והולך. </span>תמיד ופוחת מן החוב ובגמרא מפרש אאיזה משכון קאמר: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: כיצד משלם
txt:
<span class='five'>כיצד משלם. </span>דשומר חנם ושומר שכר ושואל כתיבי שוכר לא כתיב ומהו דין חיובו לענין גניבה ואבידה פטור או חייב: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: רבי יהודה אומר כשומר שכר
txt:
<span class='five'>רבי יהודה אומר כשומר שכר. </span>הואיל ולהנאתו הוא אצלו אע'פ שנותן שכר פעולתו ש'ש הוא דאי לא יהיב שכר הוי שואל וחייב באונסין השתא דיהיב ליה אגרא לא הוי שואל והוי ש'ש: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: ר' מאיר אומר כשומר חנם
txt:
<span class='five'>ר' מאיר אומר כשומר חנם. </span>דקא יהיב אגר מלאכתו ואינו נוטל שכר על שמירתו ואומן דמי לשוכר שלהנאת שכר אומנותו היה אצלו אבל לא שכר שמירה הוא נוטל אלא שכר פעולה: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: דקא יהיב ליה טפי פורתא
txt:
<span class='five'>דקא יהיב ליה טפי פורתא. </span>שאי אפשר לצמצם שכר קבלנות לשכר דמי פעולה שלא יטול יותר: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: מי לא עסקינן דקא משוי ליה
txt:
<span class='five'>מי לא עסקינן דקא משוי ליה. </span>אוזיל משאר משכירי בהמה מי לא אמר רבי מאיר נמי דהוי שומר חנם: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: משוי
txt:
<span class='five'>משוי. </span>לישנא דמוזיל ומשכיר בשוה כמו <span class='mareimakom'>(סוכה דף לד: )</span> אשוי זביני <span class='mareimakom'>(לעיל ד' נב.)</span> ושוי לכרסיך: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: ואיבעית אימא
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא. </span>אי נמי דמי אומן לשוכר קא מיתוקמא מתני' כרבי מאיר כדמחליף וכו' ומהדר לאוקמא כר' מאיר משום דסתם משנה ר'מ: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: תנן התם
txt:
<span class='five'>תנן התם. </span>לקמן בפרק השואל <span class='mareimakom'>(ד' צח:)</span> אמר לו השואל שלח אותה לי ביד עבדך או שלוחך: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: חייב
txt:
<span class='five'>חייב. </span>באונסים שמשעה שמסרה לשלוחו במצות השואל נתחייב השואל באונסיה ואם לא אמר לו שלח אלא המשאיל שלחה לו כשאמר לו זה השאילני פרתך אמר לו הן ועמד ושלחה ומתה בדרך פטור: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: וכן בשעה שמחזירה
txt:
<span class='five'>וכן בשעה שמחזירה. </span>אם מסרה השואל ליד השליח להשיבה לבעלה ולא אמר המשאיל שלחה לי ביד פלוני ומתה חייב דלא קמה ברשותיה דמשאיל: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: אלא שהחזירה בתוך ימי שאילתה
txt:
<span class='five'>אלא שהחזירה בתוך ימי שאילתה. </span>שא'ל השאילני עד זמן פלוני והחזירה בתוך הזמן דהתם אכתי לא כליא שאלה עד דאתיא ליד בעלים: 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: אבל לאחר ימי שאילתה פטור
txt:
<span class='five'>אבל לאחר ימי שאילתה פטור. </span>ואפילו בביתו של שואל מתה משכלו הימים אינו שואל עליה: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: הא גמרתיו שומר שכר
txt:
<span class='five'>הא גמרתיו שומר שכר. </span>ולא אמרינן כיון שידעו הבעלים שכלו ימי האומנות ולא שלחו והביאום פטור השומר וגבי השואל נמי אף על פי שידעו הבעלים שכלו ימי השאילה שואל הוא: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: אבל גמרתיו מאי שומר חנם
txt:
<span class='five'>אבל גמרתיו מאי שומר חנם. </span>דכל כמה דלא גלי דעתיה ולית לן למימר דתפס ליה אאגריה כלתה שמירת שכר פעולה מדגמריה ואודעיה וגבי שואל נמי כלתה שמירת שאלה מדידעו הבעלים שכלו ימי השאלה דהתם לאו לאודועי בעי דהא ידע שלכך וכך ימים השאילה לו: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: מאי לאו הוא הדין לגמרתיו
txt:
<span class='five'>מאי לאו הוא הדין לגמרתיו. </span>והאי דנקט טול את שלך לאשמועינן מינה דשומר חנם מיהת הוי כדאמרן: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: וכן בשעה שמחזירה
txt:
<span class='five'>וכן בשעה שמחזירה. </span>כל כמה דלא אמר ליה משאיל שלח קמה ברשותיה דשואל כי היכי דבשעת שאלה קיימא ברשות משאיל עד דאמר ליה שואל שלח וקס'ד דמשכלו ימי שאילה קאמר דדמי לגמרתיו: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: ונאנסו בהליכה חייב
txt:
<span class='five'>ונאנסו בהליכה חייב. </span>דהואיל וקצץ דמיהן ומשכן לשם לקיחה הרי הם לקוחין בידו עד שידע שאינה לקוחה והכי נמי אמרינן בהמוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(ב'ב ד' פז:)</span> אמר שמואל הלוקח כלי מן האומן על מנת לבקרו ואם אין בו מום יקחנו ונאנס בידו חייב והוא דקיצי דמיה: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: בחזירה פטור
txt:
<span class='five'>בחזירה פטור. </span>מאונסין מפני שהוא כנושא שכר בחזירה ולא כשואל ומהו נשיאות שכרו הואיל ונהנה שנתפאר בהן והיינו כוותיה דאמימר דאע'ג דיהיב ליה כפי טובת הנאה שבהן הוי עלייהו שומר שכר אחר שכלתה שמירת המקח הואיל ונהנה כל שכן גבי שאלה דלא יהיב ליה מידי: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: ואמאי שמירה בבעלים היא
txt:
<span class='five'>ואמאי שמירה בבעלים היא. </span>בעליו של חפץ זה שנגנב במלאכתו של שומר היה שאף הוא משמר היה לו וכתיב אם בעליו עמו לא ישלם ודרשינן לקמן עמו במלאכתו ואע'ג דבשואל כתיב לקמן דרשינן ליה נמי אכולהו שומרין בפרק השואל <span class='mareimakom'>(לקמן ד' צה.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: השאילני ואשאיל לך
txt:
<span class='five'>השאילני ואשאיל לך. </span>אין זה שואל להתחייב באונסין שאין כל הנאה שלו שאף הוא משאילו: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: שמירה בבעלים היא
txt:
<span class='five'>שמירה בבעלים היא. </span>אשמור לי ואשמור לך קאי ששניהם זה במלאכתו של זה אבל השאילני כליך ואני אשאיל לך כליי שמור לי ואשאילך או השאילני ואשמור לך אין כאן בעלים של חפץ במלאכתו של שומר: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: אהלויי
txt:
<span class='five'>אהלויי. </span>מוכרי אהל שמכבסים בו בגדים והוא עשב ואיכא דאמרי אהלות והוא מין בושם: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: זיל ואפי לן
txt:
<span class='five'>זיל ואפי לן. </span>ק'סד יומא דידיה הוה דהשתא לא הוו אינהו בשמירת טליתו אלא כשומרי חנם ואצטריך למימר פשעו בה דאי לא לא מיחייבי: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: איגלאי מילתא דההיא שעתא שכרא הוה שתי
txt:
<span class='five'>איגלאי מילתא דההיא שעתא שכרא הוה שתי. </span>ולא היה במלאכתן שעדיין לא התחיל לאפות ונמצא שבשעה שנעשו הן שומרין לא מסר עצמו להיות מלאכתן עליו אבל אם נתעסק מיד ואפה ולאחר שאפה שתי שכרא ובאותה שעה אבדה טליתו פשיעה בבעלים נמי הויא הואיל וכשנעשו שומרין היה במלאכתן דאמרינן לקמן <span class='mareimakom'>(ד' צה:)</span> היה עמו בשעת שאלה אינו צריך להיות עמו בשעת שבורה ומתה: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: הניחא למאן דאמר
txt:
<span class='five'>הניחא למאן דאמר. </span>בפרק השואל <span class='mareimakom'>(שם.)</span> פשיעה בבעלים פטור היינו דאיכסיף: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: אלא למאן דאמר פשיעה בבעלים חייב
txt:
<span class='five'>אלא למאן דאמר פשיעה בבעלים חייב. </span>שלא נאמרה פטור בבעלים אלא בשואל ושומר שכר שחיובן בלא פשיעה אבל שומר חנם שחיובו אינו אלא בפשיעה אינו פטור משום בעליו עמו הואיל ופשע אמאי איכסיף: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: סרבלא
txt:
<span class='five'>סרבלא. </span>גלופקרא שקורין קו'ץ והוא של צמר והרבה מים נבלעין בו ומכבידין אותו לפיכך פשט הסרבל ונתכסה בסדין: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: שאלה בבעלים היא
txt:
<span class='five'>שאלה בבעלים היא. </span>שבשעת השאלה היה המשאיל במלאכתו של שואל ונשא סרבל שלו על חמורו ומעביר לו על אמת המים: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: אם הכניס ברשות
txt:
<span class='five'>אם הכניס ברשות. </span>משנה היא בפרק שור שנגח את הפרה <span class='mareimakom'>(ב'ק ד' מז.)</span> בקדר שהכניס קדירותיו ושברן שורו של בעל הבית או הכניס שורו ונגחו שורו של בעל הבית או שהכניס פירותיו ואכלתן בהמתו: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: בעל חצר חייב
txt:
<span class='five'>בעל חצר חייב. </span>בנזקו דכי אמר ליה עול עול ואנטר לך קאמר ליה וה'ה הנח סתמא בשוק: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: רבי אומר בכולן אינו חייב
txt:
<span class='five'>רבי אומר בכולן אינו חייב. </span>דעול ותיב ונטר לך קאמר ליה וה'ה להנח סתמא בשוק: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: ישבע
txt:
<span class='five'>ישבע. </span>שלא פשע דשומר חנם הוא עליו דאין אדם נוטל משכונו לגוביינא אלא להיות בטוח במעותיו שלא יוכל לכפור ולעולם שומר חנם הוא עליו שאם אבד יגבה ממקום אחר: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: אבל הלוהו אלף זוז בשטר והניח לו משכון עליהם דברי הכל אבדו מעותיו
txt:
<span class='five'>אבל הלוהו אלף זוז בשטר והניח לו משכון עליהם דברי הכל אבדו מעותיו. </span>דהא משכון ודאי לגוביינא שקל לגבות הימנה דסתם שטר יש בו שעבוד קרקעות ויש לו מהיכן לגבות ובטוח הוא וגם לכפור אינו יכול דהא קאי שטרא הלכך לאו לזכרון דברים נקטיה: 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: כאן שמשכנו בשעת הלואתו
txt:
<span class='five'>כאן שמשכנו בשעת הלואתו. </span>קאמר ר' אליעזר שומר חנם ומתני' כשמשכנו שלא בשעת הלואתו אלא לאחר זמן כשתבעו מעותיו ב'ד ולא שילם ומשכנו על פי בית דין דההוא ודאי לגוביינא שקליה:  על


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: אי הכי קמה ליה מתני' דלא כרבי עקיבא
txt:
<span class='five'>אי הכי קמה ליה מתני' דלא כרבי עקיבא. </span>דקתני אבל אם הלוהו מעות שומר חנם ואנן קיימא לן במסכת סנהדרין <span class='mareimakom'>(דף פו.)</span> בכולהו סתמי סתם משנה ר' מאיר סתם סיפרא ר' יהודה סתם ספרי ר' שמעון וכולהו אליבא דר' עקיבא: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: בדלא שוי שיעור זוזי קא מפלגי ובדשמואל פליגי
txt:
<span class='five'>בדלא שוי שיעור זוזי קא מפלגי ובדשמואל פליגי. </span>דאי בדשוי מודה ר' אליעזר דלגוביינא שקליה ובדלא שוי פליגי דלרבי אליעזר לית ליה דשמואל דאמר אבוד אלפא זוזי וסבר דקביל לגוביינא הא לית ליה לרבי אליעזר דכיון דלא שוי לזכרון דברים בעלמא הוא דנקיט ליה ושומר חנם הוא ור' עקיבא אית ליה דשמואל ואמר סבר וקביל בתורת משכון וכל כמה דלא מיהדרי ליה לא לגבי: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: דכולי עלמא לית להו דשמואל
txt:
<span class='five'>דכולי עלמא לית להו דשמואל. </span>דלרבי אליעזר לא מפסיד כלום ולר' עקיבא אינו מפסיד אלא כנגד המשכון: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: אימור דאמר ר' יצחק במשכנו שלא בשעת הלואתו
txt:
<span class='five'>אימור דאמר ר' יצחק במשכנו שלא בשעת הלואתו. </span>דהא קרא במשכנו ע'י שליח ב'ד כתיב דכתיב לעיל מיניה בחוץ תעמוד ומוקמינן לה לקמן <span class='mareimakom'>(דף קיג.)</span> בשליח ב'ד וההוא ודאי קני דלגוביינא שקליה וליכא לדמוייה למשכנו בשעת הלואתו ובהך פלוגתא דרבי אליעזר המלוה על המשכון קתני: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: והכא בשומר אבידה קא מפלגי
txt:
<span class='five'>והכא בשומר אבידה קא מפלגי. </span>דטעמא דר' עקיבא משום דשומר שכר מצוה הוא והעוסק במצוה פטור מן המצוה דאי בעי לא יהיב ריפתא לעניא: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: שומר אבידה
txt:
<span class='five'>שומר אבידה. </span>שמצא אבידה והכניסה אל תוך ביתו כדכתיב <span class='mareimakom'>(דברים כב)</span> ואספתו אל תוך ביתך: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: לימא דרב יוסף תנאי
txt:
<span class='five'>לימא דרב יוסף תנאי. </span>דהא רבה ודאי תנאי היא דהא ר' עקיבא לית ליה דרבה ולית ליה לאוקמי פלוגתייהו בטעמא אחרינא דהא אהדרן בכמה טעמי ולא אתוקמא אלא לרב יוסף מי מיבעיא למימר תנאי דר' אליעזר לית ליה דרב יוסף: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: בשומר אבידה דכולי עלמא אית להו דרב יוסף
txt:
<span class='five'>בשומר אבידה דכולי עלמא אית להו דרב יוסף. </span>כלומר רבה הוא דדחיק לאוקמי מילתיה כתנאי אבל רב יוסף אמר לך רבי אליעזר נמי קאי כוותי היכא דאיכא מצוה כגון שומר אבידה והכא היינו טעמא דפטור דקא סבר אין כאן מצוה:  במלוה


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: במלוה צריך למשכון
txt:
<span class='five'>במלוה צריך למשכון. </span>להשתמש בו ולפסוק עליו להיות פוחת מן החוב והולך קמיפלגי ורבי עקיבא סבר אפי' הכי איכא מצוה: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: ישבע
txt:
<span class='five'>ישבע. </span>שלא פשע ויפטר ובגמרא מפרש טעמא אמאי פטור שומר שכר בשבועה הא בלאו פשיעה נמי חייב שאין זה אונס אלא כגניבה ואבידה שהן קרובין לאונס ופשיעה: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: ר' אליעזר אומר זה וזה ישבע ותמיה אני וכו'
txt:
<span class='five'>ר' אליעזר אומר זה וזה ישבע ותמיה אני וכו'. </span>כלומר אף אני שמעתי מרבותי כרבי מאיר אבל תמיה אני על זה וע'ז היאך נפטרין בשבועה ובגמרא מפרש תמיהה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: נתקל לאו פושע הוא
txt:
<span class='five'>נתקל לאו פושע הוא. </span>דקאמר ישבע שלא פשע פשיעה אחרת דהא ודאי בציר מנתקל לא הוי ועוד דהא פוטר לנושא שכר אלמא אונס חשיב ליה: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: וקיימא לן
txt:
<span class='five'>וקיימא לן. </span>בבבא קמא בהמניח את הכד <span class='mareimakom'>(דף כט.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: האי כדיניה
txt:
<span class='five'>האי כדיניה. </span>דודאי נתקל לאו פושע הוא ונושא שכר ישלם דאי נמי לא הוי פושע דיניה לשלם: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: ואפי' במקום מדרון נמי
txt:
<span class='five'>ואפי' במקום מדרון נמי. </span>היאך נפטר בשבועה במקום שבני אדם רגילין להלך אא'כ מביא עדים: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: נייתי ראיה
txt:
<span class='five'>נייתי ראיה. </span>ולא יפטר בשבועה כאיסי ור' מאיר אית ליה נתקל אנוס הוא הלכך שומר שכר נמי פטור ודאיסי לית ליה: ה'ג 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm:
ור' חייא בר אבא וכו' </span>ולא גרסינן אלא ומילתא באפי נפשיה מתרץ הא דרמינן לעיל דר'מ אדר' מאיר בנתקל ואמר ר' אלעזר תברא וכו' ור' חייא בר אבא פליג אדר' אלעזר ואמר לעולם חד תנא הוא ונתקל ודאי פושע הוא והכא היינו טעמא דמיפטר בשבועה: <span class='five'>שבועה

txt:
<span class='five'>ור' חייא בר אבא וכו' </span>ולא גרסינן אלא ומילתא באפי נפשיה מתרץ הא דרמינן לעיל דר'מ אדר' מאיר בנתקל ואמר ר' אלעזר תברא וכו' ור' חייא בר אבא פליג אדר' אלעזר ואמר לעולם חד תנא הוא ונתקל ודאי פושע הוא והכא היינו טעמא דמיפטר בשבועה: <span class='five'>שבועה זו תקנת חכמים. </span>להיפטר בה ולקמיה מפרש מאי משתבע הא פשע: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: שאם אי אתה
txt:
<span class='five'>שאם אי אתה. </span>פוטרו מן התשלומין כשנתקל אין לך אדם וכו' שדואג שלא יכשל ותשבר: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: ואתא רבי יהודה
txt:
<span class='five'>ואתא רבי יהודה. </span>לאיפלוגי ולמימר נתקל לאו פושע הוא אלא קרוב לאונס ולפשיעה ודמי לגניבה ואבידה ותקנת חכמים אין כאן אלא האי כי דיניה והאי כי דיניה: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: אין גמרא כרבי מאיר
txt:
<span class='five'>אין גמרא כרבי מאיר. </span>דשניהן פטורין בשבועה שמעתי אף אני ומיהו תמיה אני דבשלמא שומר חנם משתבע דלא פשע דאנא בעלמא כר' יהודה סבירא לי דנתקל לאו פושע הוא ולאו אנוס אלא שומר שכר כו': 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: קלא אית להו
txt:
<span class='five'>קלא אית להו. </span>אימת החמיצו ואצל מי היו ושל מי היו שמא שלך היו או קנית חומץ בדמים פחותים ולא אצלך החמיצו: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: דדרו באגרא
txt:
<span class='five'>דדרו באגרא. </span>מוט כפוף באמצעו ונותנו על כתפו ונושא שני בדין בשני ראשיו ונושא בו משא כבד: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: משלם פלגא
txt:
<span class='five'>משלם פלגא. </span>פועל שקבל עליו להוליך חביות ממקום למקום ונשאם באותו מוט ונשבר משלם פלגא: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: וזוטר לתרי
txt:
<span class='five'>וזוטר לתרי. </span>וכיון דאינו ראוי לשני משאות דרך בני אדם להתחזק ולטוענו כאחד הלכך דמי נמי לאונס: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: דדרו בדיגלא
txt:
<span class='five'>דדרו בדיגלא. </span>עץ מפוצל בראשו וקושר בו משא שני בני אדם ומכניס צוארו בין שני פצליו ומוטל על ב' כתפיו וקורין אותו בלשון אשכנז גבלא וראשו של מטה ארוך וכשעומד לפוש מציגו בקרקע: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: עד שלא התחילו במלאכה
txt:
<span class='five'>עד שלא התחילו במלאכה. </span>דאין כאן אלא דברים ודברים אין בהם משום מחוסרי אמנה דאילו משהתחילו לא תוכל לחזור: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: b
trm: יאספון
txt:
<span class='five'>יאספון. </span>החיות דלעיל מיניה כתיב תשת חושך ויהי לילה בו תרמוש כל חיתו יער תזרח השמש וגו' וסמיך ליה יצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב עד שתחשך: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: b
trm: בנקוטאי
txt:
<span class='five'>בנקוטאי. </span>שנתלקטו במקומות הרבה ויש מקום שמקדימין ויש מקום שמחשכין וליכא למיסמך אלא אדאורייתא: 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: b
trm: רדודי רדיד
txt:
<span class='five'>רדודי רדיד. </span>תרגום <span class='mareimakom'>(שמות לט)</span> וירקעו את פחי ורדידו מותח חוטי נחושת וברזל לעשות מחטין ואומנותו בלילה לפי שמושכו בכלי אומנותו בנקבים דקים זה דק מזה ואין קולו נשמע בלילה ואפילו לא נשמע קול פטיש בביתו באותו לילה אין לך לתופסו על כך דלמא רדודי רדיד: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: הסייף והסכין
txt:
<span class='five'>הסייף והסכין. </span>משנה היא במס' [כלים] <span class='mareimakom'>(פי'ד מ'ה)</span>: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: באורתא הוו מייכין ליה שיתין נמטי
txt:
<span class='five'>באורתא הוו מייכין ליה שיתין נמטי. </span>בערב היו מקפלין תחתיו במשכבו ס' לבדים שקורין פלשט'ר: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: ונגדי מתותיה שיתין משיכלי דמא וכיבא
txt:
<span class='five'>ונגדי מתותיה שיתין משיכלי דמא וכיבא. </span>ומושכין מתחתיו ששים עריבות מלאות דם כאב דם לקוי שהלבין שזבו ממנו משחין שבא עליו: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: עיילו ליה שיתין עבדי
txt:
<span class='five'>עיילו ליה שיתין עבדי. </span>לפי שעמד עליהן נחשול של ים והתפללו להנצל בזכותו של ר'א וניצולו בזכותו וכשעלו מן הים שלחו לו דורון: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: שיתין מיני דמא
txt:
<span class='five'>שיתין מיני דמא. </span>שהראו לו הנשים לראות אם דם נדה הוא אם דם טהור דקיימא לן נדה <span class='mareimakom'>(דף יט.)</span> חמשה דמים הן טמאים באשה ושאר מראות דמים טהורין: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: רשעה זו
txt:
<span class='five'>רשעה זו. </span>מלכות הרשעה שמינתהו תופס גנבים ולא בא לבית המדרש תמיד להראות לו הנשים את דמן ל'א על אשתו שעיכבתו מלבא לבית המדרש שנים רבות: 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: באתרא דמריה תלא זייניה כולבא רעיא קולתיה תלא
txt:
<span class='five'>באתרא דמריה תלא זייניה כולבא רעיא קולתיה תלא. </span>יתד שהיה הגבור רגיל לתלות בו כלי זיינו הנבל הרועה  תרמילו תלה בולז'א בלע'ז: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: בני בתירה
txt:
<span class='five'>בני בתירה. </span>במס' פסחים שהיו נשיאים ובשביל שראו להלל שהיה גדול בתורה ועלה אצלן מבבל עזבו נשיאותן ומינוהו נשיא עליהן: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: דחזו להלל דעדיף מינייהו
txt:
<span class='five'>דחזו להלל דעדיף מינייהו. </span>והלכות שהיו נשאלות מהן בבית המדרש נעלמות מהן ובושין בדבר: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: צער מערה
txt:
<span class='five'>צער מערה. </span>שנתחבאו שם ר' שמעון בן יוחי ור' אלעזר בנו י'ג שנה במס' שבת <span class='mareimakom'>(דף לג:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: אם תשוב
txt:
<span class='five'>אם תשוב. </span>ישראל למוטב בתוכחתך ואשיבך אלי ולפני תעמוד הקב'ה אמר לי שאעמוד ואתקיים לפניו אם אוכל להשיבכם: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: מפיך ומפי זרעך ומפי זרע זרעך אמר ה' מעתה ועד עולם
txt:
<span class='five'>מפיך ומפי זרעך ומפי זרע זרעך אמר ה' מעתה ועד עולם. </span>הקב'ה אמר כך אני ערב מעתה שלא ימוש עד עולם: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: דלא ניטרדיה
txt:
<span class='five'>דלא ניטרדיה. </span>כשעלה לארץ ישראל ללמוד מפי ר' יוחנן ואמוראין שבארץ ישראל לא היו בני מחלוקת ונוחין זה לזה כשמן כדאמרי' בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף כד.)</span> ומיישבין את הטעמים בלא קושיות ופירוקין: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: שלא ברכו בתורה תחילה
txt:
<span class='five'>שלא ברכו בתורה תחילה. </span>כשהיו עוסקין בתורה לא היו מברכין לפניה קרא יתירא דאשר נתתי לפניהם קא דרש ברכת אשר (נתן לנו תורת אמת) שהיא לפניה של דברי תורה וכיון דלא מברכי גליא דעתייהו שאינה מתנה חשובה להם: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: מציין מערתא דרבנן
txt:
<span class='five'>מציין מערתא דרבנן. </span>שלא יכשלו כהנים לעבור עליהן ולהאהיל שלא תארע תקלה על ידי צדיקים: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: ריבצת
txt:
<span class='five'>ריבצת. </span>לאחרים לשון <span class='mareimakom'>(מ'ק דף ו:)</span> המרביץ שדהו משקה: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: ור' יוחנן אצל ר' חייא לא
txt:
<span class='five'>ור' יוחנן אצל ר' חייא לא. </span>אמרתי אני וכי אין ר' יוחנן ראוי לישב אצל ר' חייא: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: דמצפרא הוו שפירין עיניה
txt:
<span class='five'>דמצפרא הוו שפירין עיניה. </span>בבקר ראיתי את עיניו יפות ולערב ראיתיו דומות כאילו נשרפו באור: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: מתני' דמר קמתנינא
txt:
<span class='five'>מתני' דמר קמתנינא. </span>תוספתא של אדוני שסידרה לששה סדרים אני שונה תמיד דר' חייא סדרה לתוספתא כדאמרי' בעלמא רבי לא שנאה ר' חייא מנא ליה ואמרי' כל מתניתא דלא מיתנייא בי ר' חייא ור' אושעיא לא תותבו מינה בבי מדרשא: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: שמואל ירחינאה
txt:
<span class='five'>שמואל ירחינאה. </span>הוא שמואל בר אבא חבירו של רב ועל שהיה בקי בסוד העיבור כדאמרי' במס' ר'ה <span class='mareimakom'>(דף כ:)</span> אמר שמואל יכילנא לתקוני כולה גלותא קרי ליה ירחינאה: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: אשטר לך משטר
txt:
<span class='five'>אשטר לך משטר. </span>אמשח לך ע'ג העין משטר מטפח מוליו'ר בלע'ז כדאמרי' גבי כותח הבבלי (חומץ האדומי) בפסחים <span class='mareimakom'>(דף מד.)</span> משטר קשטר מטבל פתו: 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: תותי בי סדיא
txt:
<span class='five'>תותי בי סדיא. </span>תחת מראשותיו ובוקע כח חוזק הסם והולך דרך עצם גולגלתו ומוחו עד עיניו: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: חכים איתקרי רבי לא אתקרי</span>: <span class='five'>ספרא דאדם הראשון
txt:
<span class='five'>חכים איתקרי רבי לא אתקרי</span>: <span class='five'>ספרא דאדם הראשון. </span>שהראהו הקב'ה דור דור וסופריו דור דור ודורשיו דור דור וחכמיו: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: סוף המשנה
txt:
<span class='five'>סוף המשנה. </span>סוף תנאים עד ימיהן אמרו איש את דבריו בבית המדרש והיו תלמידים גורסים שמועה שמועה לבדה ולא היו מסכתות סדורות וסדר וקבץ על הסדר והם כללו האמור בדורות שלפניהם וסדרו את המסכתות ואחריהם לא יוסיפו אלא מעט: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: סוף הוראה
txt:
<span class='five'>סוף הוראה. </span>סוף כל האמוראין עד ימיהם לא היתה גמרא על הסדר אלא כשהיתה שאלה נשאלת בטעם המשנה בבית המדרש או שאלה על מעשה המאורע בדין ממון או איסור והיתר כל אחד ואחד אומר טעמו ורב אשי ורבינא סידרו שמועות אמוראין שלפניהם וקבעו על סדר המסכתות כל אחד ואחד אצל המשנה הראויה והשנויה לה והקשו קושיות שיש להשיב ופירוקים שראוים לתרץ הם והאמוראים שעמהם וקבעו הכל בגמ' כגון איתיביה מיתיבי ורמינהי איבעיא להו והתרוצים שעליהן מה ששיירו אותן שלפניהן ואותן שאמרו לפניהם הקושיות והתירוצין שעליהם לא קבעום בגמ' על סדר המסכתות והמשנה שסידר רבי ובאו רב אשי ורבינא וקבעום: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: וסימנך עד אבוא אל מקדשי אל
txt:
<span class='five'>וסימנך עד אבוא אל מקדשי אל. </span>מקדשי סימנא דרב אשי אבינה סימנא דרבינא לאחריתם סימן סוף הוראה: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: דקא מבטל וכו'
txt:
<span class='five'>דקא מבטל וכו'. </span>שנקבצין אליו  בניסן ותשרי לשמוע דרשות של פסח ושל חגים וכשמבקשין שלוחי המלך לגבות המס גולגולת של כל חדש וחדש אינם נמצאים בבתיהם: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: אשקיה תרין כסי ודליוה לתכא
txt:
<span class='five'>אשקיה תרין כסי ודליוה לתכא. </span>ושדים הממונים על הזוגות מזיקין את השותה זוגות ובני הבית לא נתכוונו לכך: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: אם בהרת קדמה לשער לבן טמא
txt:
<span class='five'>אם בהרת קדמה לשער לבן טמא. </span>דשער לבן שפרח בו הוא סימן לטומאה כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא יג)</span> והנה נהפך שער לבן בבהרת: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: מעשה לסתור
txt:
<span class='five'>מעשה לסתור. </span>וכי דרך בני אדם להביא מעשה על דבריו לסותרו דקתני ברישא הכל כמנהג המדינה ותנא מעשה אפילו אתה עושה להם כסעודת שלמה כו':  ריבה


lvr: 42
pgn: 86
dfh: b
trm: זכו לעמוד ענן
txt:
<span class='five'>זכו לעמוד ענן. </span>עומד עליהם תמיד כדכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר יד)</span> ועננך עומד עליהם: 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: b
trm: ורחצו רגליכם והשענו תחת העץ
txt:
<span class='five'>ורחצו רגליכם והשענו תחת העץ. </span>שלא יכניס ע'ז בתוך ביתו שהערביים רגילין להשתחוות לאבק רגליהן והן נדמו לו כערביים: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: כדי לחבבה על בעלה
txt:
<span class='five'>כדי לחבבה על בעלה. </span>להודיעו שהיא צנועה משאר חברותיה שאינה נראית וצריך לישאל אחריה: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: לימדה תורה וכו'
txt:
<span class='five'>לימדה תורה וכו'. </span>והיינו נקודת איו דלא היו צריכין לישאל דיודעין היו שהיא באהל דכל נקודה עוקרת התיבה שאינה אלא לדרשה ודרוש מינה דרך ארץ: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: כי מורדיא דלברות
txt:
<span class='five'>כי מורדיא דלברות. </span> שם הנהר מורדיא עץ שרב החובל מנהיג בו הספינה לרחקה מן האבנים ומן המכשולים ובלע'ז גוביריניי'ל: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: משמנין ביניהן
txt:
<span class='five'>משמנין ביניהן. </span> לא בפחות ולא ביותר אלא כמנהג המדינ' בינונית: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: עד שלא נגמרה מלאכתו
txt:
<span class='five'>עד שלא נגמרה מלאכתו. </span>למעשר ואם בר חלה הוא עד שלא נגמרה מלאכתו לחלה וטעמא דכולה מתני' מפרש בגמ' מקראי:  בשעה


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: ובדבר שאין גידולו מן הארץ
txt:
<span class='five'>ובדבר שאין גידולו מן הארץ. </span>כגון החולב בהמותיו והמגבן: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: כי תבא ואכלת ענבים
txt:
<span class='five'>כי תבא ואכלת ענבים. </span>לקמן דריש ליה בפועל וסיפיה דקרא ואל כליך לא תתן משמע אלא לכליו של בעל הבית תתן אלמא בשעת גמר מלאכת חיבורן קאי: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: אתיא קמה קמה
txt:
<span class='five'>אתיא קמה קמה. </span>והמקשה אומר גזירה שוה זו כדי להקשות ולומר אימא דלא אישתעי קרא אלא בחייבת בחלה כגון קמת מין דגן אבל בקמת קטנית לא: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: ואתי נמי זית
txt:
<span class='five'>ואתי נמי זית. </span>בהאי דינא דאית בה צד מזבח והוא שמן למנחות אבל שאר מיני אילנות וזרעים לא: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: והא אמרת קמה דמיחייבא בחלה הוא
txt:
<span class='five'>והא אמרת קמה דמיחייבא בחלה הוא. </span>כלומר והא כבר אותבינא דאיכא למילף בג'ש דבקמה בת חלה קאי: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: הניחא וכו'
txt:
<span class='five'>הניחא וכו'. </span>פלוגתא בהגוזל ומאכיל <span class='mareimakom'>(ב'ק דף קיג.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: מה נפשך אוכל ופטור מן המעשר
txt:
<span class='five'>מה נפשך אוכל ופטור מן המעשר. </span>דהא לא נגמרה מלאכתו למעשר דתנן <span class='mareimakom'>(מעשרות פ'א מ'ז)</span> יין משירד לבור: 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: אף פועל אוכל ופטור
txt:
<span class='five'>אף פועל אוכל ופטור. </span>ולא אמרינן הואיל דבאגריה אכיל על כרחו של בעל הבית הוה ליה כמקח ומקח קובעת למעשר אף דבר שלא נגמרה מלאכתו כיון דזבניה אחשביה: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: דמעייל ליה דרך שער
txt:
<span class='five'>דמעייל ליה דרך שער. </span>דאפילו הבית לא קבע ליה אלא כי מעייל ליה דרך שער ביאתו: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: עיניו בתאנתו
txt:
<span class='five'>עיניו בתאנתו. </span>אין הנוף חשוב בעיניו הלכך הכל הולך אחר העיקר ועיקרה בחוץ הלכך עד שיגמר כל לקיטתו ויכנס לבית לאו גמר מלאכה הוא: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: איזהו גורנן של פירות למעשרות
txt:
<span class='five'>איזהו גורנן של פירות למעשרות. </span>שיהא קרוי גורן וגמר מלאכה לאסור בהן אכילת עראי: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: משיפקסו
txt:
<span class='five'>משיפקסו. </span> (מפרש במסכת ביצה) משינטל פיקס שלהן והוא פרח הגדל בראשו ודבוק בו ולאחר זמן הוא נופל בתלוש: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: עד שיפקסו מיבעי ליה
txt:
<span class='five'>עד שיפקסו מיבעי ליה. </span>הואיל ולאשמועינן אתא דאף בית אינו קובע עד שיפקסו הכי איבעי ליה למיתני והשתא דתניא משיפקסו לאשמועינן אתא דמשיפקסו נתחייבו בכל מקום שהן: ה'ג 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm:
גורנו למעשר להתחייב עליו משום טבל משתיגמר מלאכתו ואיזו גמר מלאכתו מלאכת הכנסתן</span>: <span class='five'>מאי לאו בשדה

txt:
<span class='five'>גורנו למעשר להתחייב עליו משום טבל משתיגמר מלאכתו ואיזו גמר מלאכתו מלאכת הכנסתן</span>: <span class='five'>מאי לאו בשדה. </span>ומאי הכנסתו צבירתו ואסיפתו לכרי  לשום כינוס: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: בענבים וזיתים
txt:
<span class='five'>בענבים וזיתים. </span>העומדין לאכילה ואף הן בכלל תבואה ומעשר שלהן מן התורה וכיון דלאו בני גורן נינהו כניסתן לבית קובעתן שאין להם קביעות אחר: 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: אבל חטין וכו'
txt:
<span class='five'>אבל חטין וכו'. </span>והדאמר בעלמא <span class='mareimakom'>(פסחים דף ט.)</span> גבי חבר שמת והניח מגורה מליאה פירות מעיקרא אימור דלא טבול כרבי אושעיא דאמר אדם מערים על תבואתו וכו' לית ליה האי תירוצא אלא אפי' בחטין ושעורין נמי אמרה ר' ינאי: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: מכדי כל מילי איתנהו בחסימה
txt:
<span class='five'>מכדי כל מילי איתנהו בחסימה. </span>כלומר על כרחך שור לאו דוקא וכל שאר בהמות איתנהו בתורת חסימה דילפינן שור שור משבת בפ' שור שנגח את הפרה <span class='mareimakom'>(ב'ק דף נד:)</span> דגבי שבת כתיב וכל בהמתך וכיון דשור לאו דוקא למה לי דכתביה רחמנא ליכתוב לא תדוש בחסימה: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: שבשעת גמר מלאכה
txt:
<span class='five'>שבשעת גמר מלאכה. </span> ועכשיו הוא גומר מלאכתו ומתניתין לאחר גמר מלאכה קאמר דאין אוכלין כגון נתפרסו עיגולין: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: דקא משליף קטיני
txt:
<span class='five'>דקא משליף קטיני. </span>יש בבצלין שמסתרסין ולא יהו גסים לעולם וקורין אותם בלע'ז ציב'ש ועוקרין אותן מבין הגדולים להרחיב מקום ולהתפשט דאיכא השתא נתינה לכליו של בעל הבית ולא ממעט מאל כליך לא תתן וממעט להו מדיש דלאו שעת גמר מלאכה הוא דעיקר פעולה משום תקון גדולין הוא שהם מחוברין ועומדין: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: בתוחלני
txt:
<span class='five'>בתוחלני. </span>תמרים רעים שאין מתבשלין באילן ומכניסן לקיום בכלי של כפות תמרים ושמן חותלות ומתחממות ומתבשלות וקודם שנתבשלו קאמר דהבודל מהן פועל אוכל בהן דלא נגמרה למעשר: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: ותיפוק ליה משום מעשר
txt:
<span class='five'>ותיפוק ליה משום מעשר. </span>והלא נגמרה מלאכתו למעשר וטחינה והרקדה דמקמי לישה נמי לא אכיל: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: נתחייבו בחלה ולא נתחייבו במעשר
txt:
<span class='five'>נתחייבו בחלה ולא נתחייבו במעשר. </span><span class='mareimakom'>(בפ'ק דקדושין)</span> [ספרי פ' שלח] דכתיב בבואכם אל הארץ שינה הכתוב ביאה זו מכל ביאות שבתורה שנאמר בהן כי תבואו וכאן נאמר בבואכם משנכנסו לארץ נתחייבו בחלה אבל במעשר לא נתחייבו אלא לאחר ירושה וישיבה דכתיב עשר תעשר וכתיב בתריה במקום אשר יבחר עד שנבחרה שילה לא נתחייבו והיינו לאחר כיבוש וחילוק כדכתיב ביהושע וכל ימי כיבוש וחילוק היה אהל מועד בגלגל י'ד שנים כדאמר [בזבחים] <span class='mareimakom'>(דף קיח:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: גמר מלאכה קא גרים
txt:
<span class='five'>גמר מלאכה קא גרים. </span>כדיליף מדיש לא שנא בזמן מעשר ול'ש בלא זמן מעשר דמעשר גבי אכילת פועל לא כתיב: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: אמר רבינא כרוך ותני
txt:
<span class='five'>אמר רבינא כרוך ותני. </span>הנך תרתי מתניתין דלעיל לא תיתננהו לחודא למיתני בקמייתא מה דיש מיוחד דבר שלא נגמר מלאכתו למעשר דא'כ שמע מינה הא נגמרה למעשר לא אכיל וקשיא בתרייתא אלא כרוך ותני חדא מה דיש מיוחד שלא נגמר מלאכתו למעשר ולחלה שהן דברים הנהוגין בו אף כל שלא נגמרה מלאכתו לדבר הנהוג בו אם למעשר לחודי' למעשר אם לחלה לחלה יצא הבודל בתמרים דנגמר למעשר ואין בהם דבר מאוחר ממנו ויצא הלש שנגמרה מלאכתו למאוחר שבו: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: אכשורי גברא
txt:
<span class='five'>אכשורי גברא. </span>להכין עצמו לאכילה מרובה לא מיבעיא לן שהרי לא אסרה עליו תורה והאי לאו כענבים ודבר אחר דמי דהתם גבי ענבים אכשורי פירא הוא: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: פועלין אוכלין ענבים
txt:
<span class='five'>פועלין אוכלין ענבים. </span>כל אכילתן משהין עד שמגיעין לראש אומניות שהן בגלוי והשמש מכה אותן וממתקן: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: ופטורין
txt:
<span class='five'>ופטורין. </span>מן המעשר ולא אמר מקח הוא לפי שאין זה תנאי שכרן אלא התורה זכתה להם: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: לא יספות
txt:
<span class='five'>לא יספות. </span>יטבול קס'ד משום ענבים ודבר אחר קאמר ולא משום מעשר אלמא אכשורי פירא אסור: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: מלח ודאי כענבים ודבר אחר דמי
txt:
<span class='five'>מלח ודאי כענבים ודבר אחר דמי. </span>ואע'ג דעלייהו דענבים קא מבדר ליה ולאו מילתא באפיה נפשיה הוא ספת מ'מ דבר אחר הוא אבל מהבהב אימא לך דשרי: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: שתים שתים לא יאכל
txt:
<span class='five'>שתים שתים לא יאכל. </span>דשתים מכי מטי להו מילתא דחשיבותא כגון קציצה או מקח חייל עלייהו שם גורן כדיליף אסמכתא מקרא לקמן וקביעותא דקציצה ומקח דרבנן היא כדאמרן לעיל <span class='mareimakom'>(פח:)</span> דאי מדאורייתא אין חילוק בין שתים לאחת: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: וסופת במלח ואוכל
txt:
<span class='five'>וסופת במלח ואוכל. </span>קס'ד ספיתא במעשר לא מהניא ולא נקט ליה אלא לאשמועינן דלא מעכב עליה בעל הבית: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: כאן בארץ כאן בחוצה לארץ
txt:
<span class='five'>כאן בארץ כאן בחוצה לארץ. </span>וספיתא לאו משום ענבים ודבר אחר לענין דינא נקט לה אלא משום חשיבות אכילה לענין מעשר נקט ליה ואסיפא קאי: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: בארץ
txt:
<span class='five'>בארץ. </span>דמעשר דאורייתא הוקבעה ספיתא דספיתא במלח גמר מלאכתייהו דגלי דעתיה דלית ליה גורן אחרינא: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: מותר לכתחילה
txt:
<span class='five'>מותר לכתחילה. </span>בתמיה היכא דמעשר דידיה מדרבנן תקבע ליה ספיתא מדרבנן דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: קצץ בין ספת ובין לא ספת
txt:
<span class='five'>קצץ בין ספת ובין לא ספת. </span>קציצה משוי גורן כשהן שתים ואחת אחת אוכל שתים לא יאכל וכיון דאכילה ע'י קציצה ליתא בשתים אלא באחת לא קבע בהם ספיתא משום הכי קתני סופת במלח ואוכל ואסיפא דוקא קאי: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: לא קצץ ולא ספת אוכל שתים
txt:
<span class='five'>לא קצץ ולא ספת אוכל שתים. </span>ספת לא יאכל שתים דקבעא ספיתא ומשום הכי קתני בברייתא קמייתא ולא יספות דלאו בקצץ איירי ואכילתו בשתים שתים: 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: המרכסות בתבואה
txt:
<span class='five'>המרכסות בתבואה. </span> ששורין שעורין במים ומייבשין אותן בתנור ודשין אותן בפרות להסיר קליפתן והוא חושלא:  והדשות


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: תרומה ומעשר
txt:
<span class='five'>תרומה ומעשר. </span>דסתם דייש לאו בתרומה ומעשר משתעי קרא דאין תרומה ומעשר סתם אלא מן המירוח ואילך כדכתיב <span class='mareimakom'>(במדבר יח)</span> כדגן מן הגורן: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: נכרי הדש בפרתו של ישראל
txt:
<span class='five'>נכרי הדש בפרתו של ישראל. </span>אינן עוברים הבעלים שאמרו לו חסום פרתי ודוש בה תבואה שלך אין עליהם עבירת לא תחסום: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: גידולי תרומה
txt:
<span class='five'>גידולי תרומה. </span>שזרעה וגידלה הגידולין תרומה מדרבנן וזה אחד משמנה עשר דבר שרבו בית שמאי על בית הלל ביציאות שבת <span class='mareimakom'>(דף יז:)</span> וכיון דלאו תרומה מדאורייתא היא קרינא ביה דייש סתמא: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: גידולי טבל
txt:
<span class='five'>גידולי טבל. </span>תבואה שנמרחה בכרי וזרעה בטיבלה הרי היא כשאר חולין ואוכל הימנה עראי עד שימרח דכיון דזרעו כלה בטיל ליה איסוריה ובתרומה הוא דגזור כדמפרש התם גזירה משום תרומה טהורה ביד ישראל שמא יזרענה להפטר שלא יתננה לכהן אי נמי משום תרומה טמאה ביד כהן דלמא משהי לה לזרעה ואתי בה לידי תקלה: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: פלוגתא דר' מאיר ור' יהודה
txt:
<span class='five'>פלוגתא דר' מאיר ור' יהודה. </span>בקדושין <span class='mareimakom'>(דף נב:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: ממון גבוה
txt:
<span class='five'>ממון גבוה. </span>ולא קרינא ביה בדישו וגבי תרומה מיתוקמא שהיתה פרה של ישראל שאסור להאכילה תרומה ואפילו אם דש בה כהן דתניא כהן ששכר פרה מישראל אע'פ שמזונותיה עליו לא יאכילנה כרשיני תרומה: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: הא בעי חומה
txt:
<span class='five'>הא בעי חומה. </span>שאסור לאכלו חוץ לחומת ירושלים והיכי אתי לאו דלא תחסום ודחי לאו דלא תוכל לאכול בשעריך: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: בית פאגי
txt:
<span class='five'>בית פאגי. </span>היקף חיצון של ירושלים שהוסיפו עליו קרוי בית פאגי ונראה לי שהוא לשון כבישתה של עיר שונגל'א בלע'ז כדאמרינן פרק קמא <span class='mareimakom'>(דף ט.)</span> זה קנה חמור ובית פגיה: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: כאן במעשר דמאי
txt:
<span class='five'>כאן במעשר דמאי. </span>דליתיה אלא מדרבנן הלוקח מעם הארץ שחייבו להפריש מעשר שני על הספק ולהעלותו לירושלים: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: אף הוא
txt:
<span class='five'>אף הוא. </span>יוחנן כהן גדול במס' סוטה <span class='mareimakom'>(דף מח.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: ביטל את הוידוי
txt:
<span class='five'>ביטל את הוידוי. </span>של מעשר ואפילו של חברים שאין לומר בערתי הקדש מן הבית וגם נתתיו ללוי לפי שלא היו נותנים מעשר ראשון ללוי כהלכתו דרחמנא אמר ללוים וקנסינהו עזרא וצוה לתתו לכהנים: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: וגזר על הדמאי
txt:
<span class='five'>וגזר על הדמאי. </span>בלוקח מעם הארץ שיפריש הכל מספק מפני שהטבל עון מיתה חוץ מן התרומה שלא גזר להפרישה ולא גזר על הדמאי לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שהיו עמי הארץ מזלזלין במעשרות ולא היו מפרישין אלא תרומה גדולה: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: ומתרזת
txt:
<span class='five'>ומתרזת. </span>חולי מעיים וקורין אותו ריול'ר מוציאה רעי צלול כמים והחטין קשין לה: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: ומגנחין יתהון
txt:
<span class='five'>ומגנחין יתהון. </span>ומסרסין אותם ואח'כ מחזירין לבעלים ומאהבת בעליו ישראל גונבו הנכרי שהוא מכירו ומסרסו כדי שיהא יפה לחרישה: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: ויזדבנון
txt:
<span class='five'>ויזדבנון. </span>ולא יהנה ישראל בעבירה הוא עשה כדי שיהא יפה לחרוש לפיכך יקנסוהו שלא יחרוש בו אלמא באיסור דלאו נמי אסורה אמירה לנכרי: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: סבירא להו כרבי חידקא
txt:
<span class='five'>סבירא להו כרבי חידקא. </span>בסנהדרין בפרק ד' מיתות <span class='mareimakom'>(דף נו:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: לשחיטה
txt:
<span class='five'>לשחיטה. </span>שלא יועיל סירוסן להעלות בדמיהן אבל לחרישה לא שדמיהן יקרין משום סירוסן: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: דיין שקנסת עליהן מכירה
txt:
<span class='five'>דיין שקנסת עליהן מכירה. </span>דלא טרח כולי האי אלא שיחרוש בו והא לא תתקיים מחשבתו: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: קטבליא
txt:
<span class='five'>קטבליא. </span>עור שלוק והבהמה מהלכת על גביו ואינה רואה את הדישה מי קרינא ביה בדישו או לא: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: להבדיל בין הקדש
txt:
<span class='five'>להבדיל בין הקדש. </span>בתריה כתיב משמע כדי שידע להבחין בין עבודה קדושה למחוללת ואי שתי ועייל מ'מ שיכור הוא ולא ידע להבדיל: 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: וכן המזווג
txt:
<span class='five'>וכן המזווג. </span>שור וחמור לקרון ובא חבירו והנהיג פטור הראשון ואינו חייב אלא הדש דלא תדוש בחסימה קאמר רחמנא <span class='mareimakom'>(דברים כה)</span> וגבי כלאים נמי לא תחרוש כתיב <span class='mareimakom'>(שם כב)</span>  ואינו לוקה אלא זה המנהיגו: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: לא שאדם רשאי להמיר
txt:
<span class='five'>לא שאדם רשאי להמיר. </span>רישא דמתני' הכל ממירין אחד האנשים ואחד הנשים ומפרש ואזיל דהאי הכל ממירין לא שהאדם רשאי להמיר אלא יש בהן כח לתפוס בתמורה בדיעבד: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: וסופג את הארבעים
txt:
<span class='five'>וסופג את הארבעים. </span>משום לא יחליפנו <span class='mareimakom'>(ויקרא כז)</span> והא הכא דדיבור בעלמא הוא ולקי אלמא עקימת שפתים שאדם מגיד בשפתיו מעשה הוא: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: ר' יהודה היא
txt:
<span class='five'>ר' יהודה היא. </span>בכמה דוכתי מייתינן לה <span class='mareimakom'>(מכות דף ד:)</span> לא תותירו ממנו והנותר ממנו עד בקר בא הכתוב ליתן עשה אחר לא תעשה לומר שאין לוקין עליו שניתק לעשה הוא טעמא דבא הכתוב הא לאו הכי לקי המותיר ואע'ג דאין בו מעשה: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: יורש אינו ממיר
txt:
<span class='five'>יורש אינו ממיר. </span>ואם המיר אינו מומר וטעמא מפרש בתמורה בריש פ'ק <span class='mareimakom'>(דף ב.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: והא אין לוקה ומת ואין לוקה ומשלם
txt:
<span class='five'>והא אין לוקה ומת ואין לוקה ומשלם. </span>דהוו להו שתי רשעיות וכתיב <span class='mareimakom'>(דברים כה)</span>  כדי רשעתו: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: ר'מ היא
txt:
<span class='five'>ר'מ היא. </span>במס' מכות <span class='mareimakom'>(דף ד.)</span> מעידין אנו על איש פלוני שחייב לחבירו מאתים זוז לוקין ומשלמין אם נמצאו זוממין: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: רבא אמר אתנן אסרה תורה אפילו בא על אמו
txt:
<span class='five'>רבא אמר אתנן אסרה תורה אפילו בא על אמו. </span>ונתן לה טלה באתנן אתנן הוא ואסור לקרבן דאתנן סתמא כתיב <span class='mareimakom'>(דברי' כג)</span>  ל'ש אמו ול'ש פנויה ואע'ג דאי תבעה ליה בדינא קמן תן לי אתנני לא מחייבינן ליה דהא קם ליה בדרבה מיניה כי יהביה ניהלה אתנן הוא אלמא אפילו במקום מיתה נמי רמו תשלומין עליה אלא שאין כח לענשו בשתים אבל ידי שמים לא יצא עד שישלם דאי לא רמו תשלומין עליה כי יהביה ניהלה מי הוה אתנן מתנה בעלמא הוא דיהיב לה וגבי חוסם נמי תשלומין רמו עליה אלא שאין כח בב'ד לענשו שתים וכיון דרמו תשלומין עליה לא יצא ידי חובתו עד שישלם אי נמי אי תפיס לא מפקינן מיניה כך שמעתי מפי מורי הזקן ויש דוגמתו בב'ק בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(דף ע:)</span> ושם מפורש יותר והביא לי מורי ראיה על זה: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: רב פפא אמר
txt:
<span class='five'>רב פפא אמר. </span>חיובי נמי מחייבינן ליה לשלומי דאינן באין כאחד דמשעת משיכה איחייב ליה במזונותיה: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: מהו להכניס לדיר
txt:
<span class='five'>מהו להכניס לדיר. </span>מי הוי כמרביע כלאים או לא עד שיאחז הוא בעצמו אבר הזכר ויכניס: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: במנאפים
txt:
<span class='five'>במנאפים. </span>מעידין עליהם העדים לחייבן מיתה ומלקות משישכבו זה על זה כדרך מנאפים וא'צ לעדים שיראו כמכחול בשפופרת דלא הזקיקתן תורה להסתכל כ'כ: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: בכלאים
txt:
<span class='five'>בכלאים. </span>אינו חייב עד שיכניס בידו אבר הזכר בנקבה כמכחול בשפופרת כדרך בני אדם להכניס מין במינו: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: מכחול
txt:
<span class='five'>מכחול. </span>קיסם או כנף שמכניסין בשפופרת חלולה שהכחול לתוכה ומוציאין מן הכחול במכחול ומעביר על העין: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: אילו נאמר בהמתך לא תרביע
txt:
<span class='five'>אילו נאמר בהמתך לא תרביע. </span>ולא נאמר כלאים הייתי אומר לא יאחוז את הבהמה בקרניה בשעה שעולה עליה זכר ואפילו מין במינו ת'ל וכו': 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: ואפילו משום פריצותא אין כאן
txt:
<span class='five'>ואפילו משום פריצותא אין כאן. </span>משום דשמא יבא לידי הרהור דבר כדאמרינן <span class='mareimakom'>(ע'ז דף כ:)</span> לא יסתכל בחמור ובחמורה בחזיר ובחזירה בשעה שהן מזווגין ונזקקין זה עם זה דהתם כשאינו שלו שאינו צריך לסייע אבל האי בעבידתיה טריד ולא מהרהר:  מתני'


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: ואפילו בכתיפו
txt:
<span class='five'>ואפילו בכתיפו. </span>דאינו מזיז ידיו ורגליו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: עד שלא הילכו וכו'
txt:
<span class='five'>עד שלא הילכו וכו'. </span>דרכן להטיל ענבים על הגת ודורכין ברגליהם על הגת ועד שלא הילכו בה שתי וערב אין מלאכתן ניכרת ביין אלא בענבים לפיכך אין שותין יין דהוה ליה עושה במין זה ואוכל במין אחר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: וכולן לא אמרו
txt:
<span class='five'>וכולן לא אמרו. </span>שיאכל אלא בשעה שהוא עוסק במלאכה ולא שישב לו ויאכל לומר הרי מנעתי עצמי עד כאן לא בטלתי לאכול עכשיו אשב לי ואוכל: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: אמרו פועלין אוכלין בהליכתן מאומן לאומן
txt:
<span class='five'>אמרו פועלין אוכלין בהליכתן מאומן לאומן. </span>כשגמרו שורה זו והולכין להתחיל בחבירתה ואע'ג דההיא שעתא לאו שעת מלאכה היא ניחא ליה לבעל הבית בהא: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: ואי אמרת
txt:
<span class='five'>ואי אמרת. </span>למה לי למיבעי להא פשיטא דאוכל דאי אינו אוכל שור במחובר דרבינן לעיל דאכיל היכי אכיל הרי מלאכת שור במחובר אי אפשר לו לאכול מגפן שהוא עושה בה שהרי קשור לצמד לפני העגלה והבוצרים עושין בגפן שאצל העגלה ונותנים בעגלה: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: אי משום הא לא תפשוט אמר רב שישא בשרכא
txt:
<span class='five'>אי משום הא לא תפשוט אמר רב שישא בשרכא. </span>בזמורה ארוכה מאד ומגעת עד לפני השור: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: אמר רב שישא בריה דרב אידי
txt:
<span class='five'>אמר רב שישא בריה דרב אידי. </span>לעולם תרוייהו בעינן ממין וממה והאי דאיצטריך למיתני תאנים וענבים ודייקת הא תאנים ותאנים אוכל בתאנה המודלת על הגפן או גפן מודלה על תאנה ואשמועינן היה עושה במין זה לא יאכל במין אחר ואע'ג דהוי עסוק בשניהם שהרי צריך להגביה ולהפריד הענפים של זה מזה כשהוא חותך ומיהו לא ממין שאתה נותן הוא הא תאנים ותאנים דומיא דהני כגון המודלת על חבירתה אין צריך להבחין מאיזה מהן יאכל דממין שאתה נותן וממה שאתה נותן הוא דבשניהם הוא עסוק: 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: כעושה מעשה דמי
txt:
<span class='five'>כעושה מעשה דמי. </span>ויש לו לאכול ואפילו הכי אי לאו דתקון ליה רבנן דניחא ליה לבעל הבית מדאורייתא לא אכיל מפני שהליכתו צורך גפן שהולך אצלה הוא ואכילתו מענבים שקוצץ מזו שיצא ממנה הוא אלמא עושה בזה אין אוכל בזה: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: עד שתהא פורקת
txt:
<span class='five'>עד שתהא פורקת. </span>בהליכתה אוכלת ממשאוי שעל גבה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: לא יאכל פועל יותר על שכרו
txt:
<span class='five'>לא יאכל פועל יותר על שכרו. </span>לקמן יליף מכנפשך בשכירותו שמוסר נפשו עליו לעלות באילן או במקום סכנה: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: ויהא סותם את הפתח בפניו
txt:
<span class='five'>ויהא סותם את הפתח בפניו. </span>שימנעו לשוכרו למלאכתו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: ת'ק אית ליה דרב אסי
txt:
<span class='five'>ת'ק אית ליה דרב אסי. </span>וה'ק פועל אוכל קישות שהיא לבדה ואין עוד ואפי' היא שוה דינר ואתא רבי אלעזר למימר בין שהיא לבדה בין ששכרו לה ולחברותיה אם שוה יותר על שכרו לא יאכלנה ואתו רבנן בתראי למימר יותר על שכרו מותר הוא לאכול אם שכיר יום הוא אבל שכרו להקישות לבדה לית להו דרב אסי: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: משום דליכא למיתב לכליו של בעל הבית
txt:
<span class='five'>משום דליכא למיתב לכליו של בעל הבית. </span>דנימא ליה הב ברישא והדר אכיל דאי יהיב תו לא אכיל והתורה התירה לאכול: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: מגילת סתרים
txt:
<span class='five'>מגילת סתרים. </span>מגילה טמונה לפי שאסור לכתוב הלכות וכשהיה שומע דבר חידוש וירא לשוכחו היה כותבו ומסתיר מן העין: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: ת'ק לית ליה דאיסי
txt:
<span class='five'>ת'ק לית ליה דאיסי. </span>דהא אוכל פועל קתני ורבנן בתראי אית להו דאיסי וה'ק וחכמים מתירין לאכול יותר על שכרו דהא לאו שכיר נמי אכיל: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: לדידיה זכי ליה רחמנא
txt:
<span class='five'>לדידיה זכי ליה רחמנא. </span>בצדקה וכל זמן דלא מטא לידיה לא זכי ליה דליתבה לאשתו ובניו: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: דמר סבר משלו הוא אוכל
txt:
<span class='five'>דמר סבר משלו הוא אוכל. </span>והלכך לא יאכל יותר על שכרו דאין תוספת מרובה על העיקר: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: ואכלת כנפשך
txt:
<span class='five'>ואכלת כנפשך. </span>בדבר שאתה מוסר נפשך עליו לעלות בכבש ולעלות באילן דמוסר נפשו למית' והיינו שכיר: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: משום לך לך אמרי' נזירא סחור סחור לכרמא לא תקרב
txt:
<span class='five'>משום לך לך אמרי' נזירא סחור סחור לכרמא לא תקרב. </span>כלומר קנסא הוא דקנסוהו שימנע עצמו מלהשכיר לענבים: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: ואי אמרת משלו הוא אוכל
txt:
<span class='five'>ואי אמרת משלו הוא אוכל. </span>ושכרו הוא ואפילו הכי פטריה רחמנא מכנפשך דדרשינן ליה מה נפשך אוכל ופטור אף פועל אוכל ופטור: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: משום דמיחזי כי מקח
txt:
<span class='five'>משום דמיחזי כי מקח. </span>הואיל ואתני אבל אכילה דידיה דאינו בתנאי אע'ג דבשכר הוא לא דמיא למקח: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: הרי אלו לא יאכלו
txt:
<span class='five'>הרי אלו לא יאכלו. </span>דבעי חומה דגמר קודש קודש ממעשר ובתחילה על מנת כן נשכרו לו: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: נתפרסו עגוליו
txt:
<span class='five'>נתפרסו עגוליו. </span>קציעות שדרסן בעיגולין ונגמרה מלאכתן למעשר ונפלו ונתפרסו וצריך לחזור ולדרסן: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: הרי אלו לא יאכלו
txt:
<span class='five'>הרי אלו לא יאכלו. </span>דאין פועל אוכל בדבר שנגמרה מלאכתו למעשר כדתניא לעיל <span class='mareimakom'>(דף פט.)</span> יצא הבודל בתמרים וכו': 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: בשלמא נתפרסו עגוליו איכא מקח טעות
txt:
<span class='five'>בשלמא נתפרסו עגוליו איכא מקח טעות. </span>שכשאומר להן תחילה השתכרו לי לדרוס בעיגולין סבורים היו שזו תחלת דריסתן ועדיין לא נגמרה מלאכתן: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: שנפתחו חביותיו לבור
txt:
<span class='five'>שנפתחו חביותיו לבור. </span>שנשפכו לבור וסבורין היו שלא הוציאוהו משם משירד מן הגת לתוכו: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: משיקפה
txt:
<span class='five'>משיקפה. </span>משיקפאו החרצנים על פי הבור כשמתחיל להיות תוסס ונוטלין הזגין ומשליכן: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: איבעי לכו לאסוקי כו'
txt:
<span class='five'>איבעי לכו לאסוקי כו'. </span>משאמרתי לכם שאני שוכר אתכם למשכו מן הבור וכיון דלא אסוק אדעתייכו סבור וקבול: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: משישלה בחביות
txt:
<span class='five'>משישלה בחביות. </span>משנתן בחביות והוא תוסס ורתיחתו עולה ומקצת שמרין קופאין למעלה וקודם שיגופו אותן חביות שולין אותן רתיחות ומשליכן: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: אי אמרת משל שמים הוא אוכל משום הכי אינו קוצץ
txt:
<span class='five'>אי אמרת משל שמים הוא אוכל משום הכי אינו קוצץ. </span>ע'י עבדיו הקטנים דאין לפועל קטן זכות אלא כשנותן לתוך פיו: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: שאין מעלה להן מזונות
txt:
<span class='five'>שאין מעלה להן מזונות. </span>ואף שכרן אינו שלו וקא סלקא דעתך אין הרב יכול לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך ופלוגתא היא במסכת גיטין <span class='mareimakom'>(דף יב.)</span> ובהמתו משום לאו דחסימה שאפילו הוא עצמו דש בה דישה שלו אינו רשאי לחסמה: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: והתני ר' אושעיא קוצץ אדם על ידי עצמו ועל ידי אשתו אבל לא על ידי בהמתו
txt:
<span class='five'>והתני ר' אושעיא קוצץ אדם על ידי עצמו ועל ידי אשתו אבל לא על ידי בהמתו. </span>משום חסימה: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: משל שמים הוא אוכל
txt:
<span class='five'>משל שמים הוא אוכל. </span>הלכך לית להו למרייהו זכייה באכילתן דאפילו שלהן אינה עד שיתננה לפיהן: 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: במאי אוקימתא וכו'
txt:
<span class='five'>במאי אוקימתא וכו'. </span>ולעולם משלו הוא אוכל ומשום דאינו מעלה קאמר לא יקוץ:  הניחא


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: ומאי קוצץ דר' אושעיא מזונות
txt:
<span class='five'>ומאי קוצץ דר' אושעיא מזונות. </span>שיתן להם מזונות מעיקרא הרבה שלא יוכלו לאכול מן הענבים: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: מר סבר
txt:
<span class='five'>מר סבר. </span>תנא דברייתא משלו הוא אוכל ולרבי יוחנן בין כשמעלה מזונות ובין שאין מעלה מזונות ובר פלוגותיה מוקי לה במעלה ותנא דידן סבר משל שמים הוא אוכל ואפילו מעלה מזונות נמי לא מצי קייץ: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: אלא שומרי גנות ופרדסין
txt:
<span class='five'>אלא שומרי גנות ופרדסין. </span>דהוה ליה מחובר בשעה שאין גמר מלאכה הלכך מן התורה לא אכיל ואכיל מהלכות מדינה וכ'ש עושה במחובר כגון מנכש דאכיל ממנהג המדינה: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: אבל שומרי גיתות וערימות
txt:
<span class='five'>אבל שומרי גיתות וערימות. </span>עד שלא נגמרה מלאכתן למעשר אוכל אף מן התורה כדין עושה בתלוש: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: ושמואל אמר לא שנו
txt:
<span class='five'>ושמואל אמר לא שנו. </span>דאכלי מיהת מהלכות מדינה אלא שומרי תלוש אבל שומרי מחובר אפילו מהלכות מדינה לא דמשמר לאו עושה מעשה הוא הלכך לא אכיל מדאורייתא: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: מטמא בגדים שעליו
txt:
<span class='five'>מטמא בגדים שעליו. </span>דתנן <span class='mareimakom'>(פרה פ'ד מ'ד)</span> כל העוסקין בפרה מתחילה ועד סוף מטמאין בגדים: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: אמאי אוכל
txt:
<span class='five'>אמאי אוכל. </span>הא אמרת שומרי מחובר אפילו מהלכות מדינה לא אכלי אלא על כרחך כעושה מעשה דמי ואכלי מיהו מהלכות מדינה כי מתני' מכלל דשומרי תלוש אפילו מדאורייתא נמי אכלי: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: בעקורין שנו
txt:
<span class='five'>בעקורין שנו. </span>עקורין משרשיהן עם קישואין שבהם להכי קרי ליה מקשאות ולא קרי ליה קישואין ומשום דשומרי תלוש הם אכלי מהלכות מדינה כי מתני': 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: בשלא ניטל פקס שלהן
txt:
<span class='five'>בשלא ניטל פקס שלהן. </span>ואמר מר לעיל בפרקין <span class='mareimakom'>(דף פח:)</span> דקישואין משיפקסו: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: כשמואל מסתברא
txt:
<span class='five'>כשמואל מסתברא. </span>דעושה במחובר בשעה שאינה גמר מלאכה אפילו מהלכות מדינה לא אכיל וכ'ש שומרי מחובר דהוי שעה שאינה גמר מלאכה ולאו עושה מעשה הוא ומתני' בשומר תלוש: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: מכלל דאיכא דלא אכיל מן התורה ואכיל מהלכות מדינה
txt:
<span class='five'>מכלל דאיכא דלא אכיל מן התורה ואכיל מהלכות מדינה. </span>מדלא תנא אלו אוכלין סתמא ומאי נינהו או עושה במחובר בשעה שאינה גמר מלאכה או עושה בתלוש בשעה שנגמרה מלאכתו או דבר שאין גדולו מן הארץ: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: אימא סיפא ואלו שאינן אוכלין
txt:
<span class='five'>אימא סיפא ואלו שאינן אוכלין. </span>וקתני הכי מאי אינן אוכלין אי נימא שאין אוכלין וכו': 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: אלא לאו שאינם אוכלין כלל
txt:
<span class='five'>אלא לאו שאינם אוכלין כלל. </span>מהשתא על כרחך מן התורה דתני ברישא דאשמעינן דאיכא אחרינא דאכיל ולא מן התורה במשמר תלוש עד שלא נגמרה מלאכתו למעשר קאמר דכיון דאינו עושה מעשה לא אכיל מן התורה ואכיל מהלכות מדינה דאילו במשמר במחובר ליכא לאוקמא דהא אפילו עושה מעשה ממש קתני סיפא דלא אכיל כלל בשעה שאינה גמר מלאכה וכ'ש משמר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: שומר חנם נשבע על הכל
txt:
<span class='five'>שומר חנם נשבע על הכל. </span>על כל המאורעות הכתובות בשאר שומרים לחיוב הוא נשבע שכך עלתה לו ופטור ולקמן בהשואל <span class='mareimakom'>(דף צד:)</span> יליף לכולה מתני' מקראי: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: מאן תנא שוכר כשומר שכר דמי
txt:
<span class='five'>מאן תנא שוכר כשומר שכר דמי. </span>דקתני מתני' בתרוייהו פטורין מאונס ומשלמין גניבה ואבידה: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: ר'מ היא
txt:
<span class='five'>ר'מ היא. </span>כדמפרש ואזיל רבה בר אבוה תנא מתני' שוכר כיצד משלם ר' מאיר אומר כשומר שכר ר' יהודה אומר כשומר חנם: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: בחזני מתא
txt:
<span class='five'>בחזני מתא. </span>שומרי העיר בלילה שכל סמך אנשי העיר עליהם לשמור גופם וממונם הנהו ודאי בעו נטירותא יתירתא: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: ארי ודרס
txt:
<span class='five'>ארי ודרס. </span>ארי דרכו לדרוס הבהמה במקום שמוצאה ודרך זאב לטורפה חיה ולהוליכה במקום שהוא בטוח ושם הורגה: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: תחילתו הוה בפשיעה
txt:
<span class='five'>תחילתו הוה בפשיעה. </span>גבי כל מזיקין קטנים וקלים דהוא יכול להציל שהרי הניחם ובא לו וסופו נמי נהי דמזיק חזק בא עליהן שאם היה שם לא היה יכול להציל והו'ל אונס מיהו תחילתו בפשיעה הוה דחייב דהכי פסקינן הלכתא בהמפקיד <span class='mareimakom'>(לעיל דף מב.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: לא סבירא להו הא דרבה
txt:
<span class='five'>לא סבירא להו הא דרבה. </span>דאמר לעיל דמכי נטר כדנטרי אינשי הוה אידך (אנוס ופטור): 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: חייביה
txt:
<span class='five'>חייביה. </span>לשלם הואיל והוכר הגנב ולא יפסיד כלום עליו לטרוח אחר הגנב עד שיוציא מידו: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: עושה עמו דין
txt:
<span class='five'>עושה עמו דין. </span>פרעון והיינו פליגי דהא רוניא שומר חנם הוה וחייביה רב נחמן לשלומי: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: סיגפה
txt:
<span class='five'>סיגפה. </span>עינה ברעב או העמידה בקיץ בחמה ובחורף בצינה לענות נפש <span class='mareimakom'>(במדבר ל)</span> מתרגם לסגפא נפש: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: עלתה לראשי צוקין
txt:
<span class='five'>עלתה לראשי צוקין. </span>אוקימנא בפ' המפקיד <span class='mareimakom'>(לעיל דף לו:)</span> תקפתו ועלתה לצוקין הרים חדין וגבוהין: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: האי מסר נפשיה
txt:
<span class='five'>האי מסר נפשיה. </span>הלסטים ע'מ כן בא או ליהרג או להרוג ויקח ממון אבל הרועה אין לו למסור נפשו על כך: 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: אמר לו גנבא סריא
txt:
<span class='five'>אמר לו גנבא סריא. </span>מוסרח ויבאש <span class='mareimakom'>(שמות טז)</span> מתרגמי' וסרי ובתשו' הגאונים ראיתי סריא פושע:  כך


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: הרי הוליכן
txt:
<span class='five'>הרי הוליכן. </span>שהזכיר לו המקום שהבהמות שם והשיאו לבא על ידי שגידפו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: כל תנאי שיש בו מעשה בתחילתו
txt:
<span class='five'>כל תנאי שיש בו מעשה בתחילתו. </span>שהקדים מעשה שעליו לעשות לתנאי שהוא שואל ממנו כגון הרי מעשה זה שלך אם תעשה דבר פלוני דלא דמי לתנאי בני גד ובני ראובן אם יעברו ונתתם <span class='mareimakom'>(במדבר לב)</span> היינו תנאי קודם למעשה אם תעשה לי הדבר הזה אשובה ארעה צאנך <span class='mareimakom'>(בראשית ל)</span>  היינו תנאי ששואל ממנו קודם למעשה שעליו לעשות: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: וכל תנאי שאפשר לו לקיימו תנאו קיים
txt:
<span class='five'>וכל תנאי שאפשר לו לקיימו תנאו קיים. </span>אם תנאו קודם למעשה הוא הא אי אפשר לקיימו תנאו בטל והמעשה קיים ובגמרא מפרש לה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: אפילו תימא
txt:
<span class='five'>אפילו תימא. </span>רישא דקתני מתנה שומר חנם להיפטר משבועה ר'מ והאי לאו מתנה על מה שכתוב בתורה הוא אלא שאמר לו אי אפשי להיות שומר שלך אלא בכך ושומר לא נחית לשמירה עד דמשיך לבהמה והאי כי משיך כבר פירש על מנת שאין לו עליו שבועה ולא שיעבד נפשיה לירד בתורת שומרין אלא למקצת ולמה שירד ירד אבל המקדש את האשה מכי אמר לה הרי את מקודשת לי איתקדשה לה וכי אמר לה על מנת שאין ליך עלי מתנה על מה שכתוב בתורה דאין אישות לחצאין וכי תפיס קדושין לגמרי תפיס והוה מתנה על מה שכתוב בתורה: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: כמפליגה בדברים
txt:
<span class='five'>כמפליגה בדברים. </span>שאין בלבו לשום תנאי אלא להקניטה בעלמא מרחקה ודוחה אותה בדברים: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: מתני' נמי דיקא
txt:
<span class='five'>מתני' נמי דיקא. </span>דסתמא לן כרבי יהודה בן תימא:  הדרן עלך השוכר את הפועלים <span class='shastitle7'>השואל. </span>ה'ג <span class='five'>השואל את הפרה ושאל בעליה עמה או שכר בעליה עמה </span>לא גרסינן שכירות בכולה מתניתין גבי פרה אלא גבי בעלים דאשמעינן היכא דפרה שאולה כל היכא דהוו בעלים עמו במלאכתו בין בשאילת גופו ובין שנשכר אצלו קרינא ביה אם בעליו עמו אבל בפרה שכורה לא אשמעינן מתניתין דפטור בבעלים אבל מברייתא שמעינן לה:  אבל


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: אבל שאל את הפרה וכו'
txt:
<span class='five'>אבל שאל את הפרה וכו'. </span>אשמעינן אע'פ שהיה עמו בשעת אונסיה לא הוי שאילה בבעלים לאיפטורי אלא א'כ היה עמו בשעת שאלה וטעמא מפרש בגמרא: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: ובעלים באמירה
txt:
<span class='five'>ובעלים באמירה. </span>משאמר לו הרי פרתי ואני נשאלין לך הוי גופו שאול לו ופרה אכתי מיחסרא משיכה ועל כן הוה ליה שאל בעלים ואחר כך שאל פרה: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: פרשה ראשונה
txt:
<span class='five'>פרשה ראשונה. </span>ג' פרשיות הן סמוכות כי יתן איש אל רעהו כסף או כלים לשמור <span class='mareimakom'>(שמות כב)</span>  ובה פטר על הגניבה דכתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span>  וגונב מבית האיש שטוען שנגנבה הימנו דכתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span> ונקרב בעל הבית אל האלהים ואוקימנא לשבועה שנשבע שלא שלח בה ידו ואחריה כי יתן איש אל רעהו חמור או שור או שה ובה חייב על הגניבה ופטר על האונסין בשבועה דכתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span>  ומת או נשבר או נשבה שבועת ה' תהיה ואם גנוב יגנב ישלם ושלישית וכי ישאל וחייב בה את האונסין כשאין בעליו עמו ופטר בבעלים: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: בטוען טענת גנב
txt:
<span class='five'>בטוען טענת גנב. </span>טוען שנגנבה הימנו ונמצא שהוא עצמו גנבה חייב בה כפל בפרשה ראשונה דכתיב אם לא ימצא הגנב וסמיך ליה על כל דבר פשע ישלם שנים ואוקימנא בפ' מרובה <span class='mareimakom'>(ב'ק דף סג:)</span> אם לא ימצא כמו שאומר אלא הוא עצמו גנבו ישלם שנים וכגון שנשבע תחילה לשקר שנגנב אבל באו עדים קודם שנשבע תחלה לשקר אינו משלם כפל דהכי כתיב אם לא ימצא הגנב וכבר נשבע ונקרב בעל הבית אל האלהים לשבועה על כל דבר פשע אשר ירשיעון דיינין בעדים ישלם שנים וכיון דחומרא היא שדייה להך פרשתא אשומר שכר דאילו פרשה שניה ליכא כפל דהא מיחייב ליה בגניבה ואבידה ומכי טעין נגנבה מחייב עצמו בקרן: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: אפילו הכי
txt:
<span class='five'>אפילו הכי. </span>חמורה שניה מראשונה דקרנא בלא שבועה שהשניה מחייבתו לשלם קרן משאמר נגנבה ואפילו לא נשבע לשקר זה חמורה מן הראשונה שפוטרתו מלשלם קרן אם לא באו עדים שהוא גנבה אע'פ שמחייבתו כפל לאחר שנשבע לשקר ובאו עדים ובלא שבועה אין שם כפל: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: דהא שואל כל הנאה שלו
txt:
<span class='five'>דהא שואל כל הנאה שלו. </span>שבחנם הוא עושה מלאכתו ובו היה לו להחמיר יותר וחייבו על טענת גנב קרן בלא שבועה ולא פטרו בשבועה כדי להביאו לידי כפל: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: הניחא למאן דאמר כו'
txt:
<span class='five'>הניחא למאן דאמר כו'. </span>פלוגתא היא באלו מציאות <span class='mareimakom'>(לעיל דף לא:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: שכן אונסא דסליק אדעתא הוא
txt:
<span class='five'>שכן אונסא דסליק אדעתא הוא. </span>ועל מנת כן שייליה מדלא אתני על מנת שלא אתחייב בשבורה ומתה תאמר בשבויה דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה ולאתנויי: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: שכן לפטור
txt:
<span class='five'>שכן לפטור. </span>השוה אותה להן וההיא ניחא ליה כיון דשבורה ומתה פטורה כל שכן דבשבויה שפיר פטר ליה: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: תאמר
txt:
<span class='five'>תאמר. </span>להשוותו להן בשואל לחיוב והא איכא למיפרך מה לשבורה ומתה דאונסא דסליק אדעתא הוא: 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: הניחא
txt:
<span class='five'>הניחא. </span>הא דלא מיבעי לך או לחלק לרבי יונתן דלא בעי לחלק ואומר דנשבר ומת הוי משמע או האי או האי מצי למדרשיה לרבות שבויה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: עד שיפרוט לך הכתוב יחדו
txt:
<span class='five'>עד שיפרוט לך הכתוב יחדו. </span>כמו שפרט לך הכתוב <span class='mareimakom'>(דברים כב)</span> בחורש שור וחמור דמדאיצטריך למיכתב יחדיו שמעינן דאי לא כתביה הוה משמע שלא יחרוש לא בשור ולא בחמור ואביו ואמו קלל דריש לה בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף פה:)</span> להביא את המקלל לאחר מיתה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: תאמר בגניבה ואבידה דאפשר למיטרח ואתויי
txt:
<span class='five'>תאמר בגניבה ואבידה דאפשר למיטרח ואתויי. </span>ואיכא למימר יחזור בעליה אחריה אולי תמצא: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: מאי אין לו עליו תשובה
txt:
<span class='five'>מאי אין לו עליו תשובה. </span>מאי יש לו לתנא להשיב דאיצטריך לתנא לאשמועינן דאינה תשובה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: בטוען טענת לסטין מזויין
txt:
<span class='five'>בטוען טענת לסטין מזויין. </span>דלענין מיפטר בתשלומין הוי אונס וטוען טענת גנב הוי לענין כפל אם נשבע ובאו עדים שהיא אצלו תאמר בשואל שאינו בא לידי כפל דכי טעין ואמר לסטים מזויין בא עלי ונטל מחייב את עצמו בקרן: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: אפ'ה
txt:
<span class='five'>אפ'ה. </span>אין זו תשובה דקרנא דמחייבת ליה לשואל מכי טעין לסטים מזויין נטלה ואפילו לא נשבע לשקר עדיפא להיות חמורה מש'ש הבא לידי כפל אם כפר ונשבע על כך לשקר ואם אמת אמר פטור מן הקרן: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: גזלן הוא
txt:
<span class='five'>גזלן הוא. </span>ואפי' נשבע ש'ש על כך לשקר ונמצא שהיה אצלו לא מחייב כפל שאין כפל אלא בגונב או בפוטר עצמו בטענת גנב שאומר נגנבה ממני ונשבע ובאו עדים ואין זאת אלא בש'ח שפטור בגניבה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: מה לש'ש
txt:
<span class='five'>מה לש'ש. </span>דין הוא שיהא בבעלים פטור אף על הגניבה ואבידה אע'פ שאינו אונס שכן היקל בו הכתוב לפוטרו משבורה ומתה שלא בבעלים: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: תאמר בשואל
txt:
<span class='five'>תאמר בשואל. </span>שיפטר בבעלים על גניבה ואבידה שהרי החמיר בו לחייבו על שבורה ומתה שלא בבעלים: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: אלא גניבה ואבידה בשואל מנלן
txt:
<span class='five'>אלא גניבה ואבידה בשואל מנלן. </span>כלומר אלא היכי ילפינן לה בבעלים לפטור גניבה ואבידה בשואל לחיובא שלא בבעלים מנלן דילפינן מש'ש וכיון דמהתם ילפינן דיו לבא מן הדין להיות כנדון דהיינו שואל דילפינן בחיובא מק'ו משומר שכר להיות כעין ש'ש מה להלן בבעלים פטור דהא ילפת ליה בהיקשא דילמד עליון מתחתון אף כאן בבעלים פטור: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: למאן דלית ליה דיו
txt:
<span class='five'>למאן דלית ליה דיו. </span>ר' טרפון בפרק כיצד בב'ק <span class='mareimakom'>(דף כה.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: וילמד עליון מתחתון ותחתון מעליון
txt:
<span class='five'>וילמד עליון מתחתון ותחתון מעליון. </span>גניבה ואבידה דשומר שכר מחיובא דשואל מה שבורה ומתה דשואל בבעלים פטור אף חיובא דשומר שכר בבעלים פטור ותחתון מעליון מה שומר שכר חייב בגניבה ואבידה שלא בבעלים אף שואל כן ומה ש'ש בבעלים פטור אף שואל כן ואין משיבין על ההיקש: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: ולא לפני פניו
txt:
<span class='five'>ולא לפני פניו. </span>אש'ח דפרשיות של ש'ח ושל ש'ש לא איתקש בוי'ו יתירה דלא כתיב וכי יתן בש'ש: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: אבל לפוטרו לא
txt:
<span class='five'>אבל לפוטרו לא. </span>כלומר אפי' בש'ש ושואל לא הוי פטור דכי גמרינן פשיעה בבעלים בש'ש ובשואל בק'ו משומר חנם דחייב לגמרי הוא בין בבעלים בין שלא בבעלים דכי כתיב אם בעליו עמו אהנך חיובי דכתיב בש'ש ובשואל הוא דכתיב אבל אפשיעה דלא כתיבא בהו בהדיא לא שנא בבעלים ל'ש לא בבעלים: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: ואילו שומר חנם דפרה לא קתני
txt:
<span class='five'>ואילו שומר חנם דפרה לא קתני. </span>בבעלים פטור משום דחיוביה ליתיה אלא בפשיעה ופשיעה לא פטר בה בבעלים:  דכתיבא


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: דכתיבא בהדיא
txt:
<span class='five'>דכתיבא בהדיא. </span>שואל דכתיב ביה פטור בבעלים בהדיא קתני. מתניתין בבעלים פטור: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: דאתיא מדרשא
txt:
<span class='five'>[דאתיא מדרשא]. </span>שאר שומרים דאית בהו פטור מדרשא לא קתני: הכא בברייתא גרסינן 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: שכרה ושכר בעליה עמה</span>: <span class='five'>במקום אחר
txt:
<span class='five'>שכרה ושכר בעליה עמה</span>: <span class='five'>במקום אחר. </span>שלא במקום הפרה ובלבד שתהא מלאכתו של שואל או של שוכר: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: איבעית אימא
txt:
<span class='five'>איבעית אימא. </span>אי ניחא לך לאוקמא סתם ברייתא כר' יהודה טפי מר' מאיר אוקמא אשומר חנם וכר' יהודה כמו דמחליף רבה בר אבוה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: עד שיהא בהמה ובעלים במלאכה אחת
txt:
<span class='five'>עד שיהא בהמה ובעלים במלאכה אחת. </span>כגון אם פרה היא יהא הבעל חורש בפרתו לצורך שואל בשדהו או אם חמור הוא יהא בעליו מחמר אחריו: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: שאלה ואח'כ שאל בעליה
txt:
<span class='five'>שאלה ואח'כ שאל בעליה. </span>הואיל ולא הוי בשעת שאלה אע'פ שהיה בשעת שבורה ומתה אפ'ה חייב דבעינן בעלים נשאלים בשעת שאילה דבהמה כדיליף לה לקמיה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: באותה מלאכה
txt:
<span class='five'>באותה מלאכה. </span>וכדאמר רישא דקאזיל ומרפי קמה וסיפא שמנהיגה במלמד הבקר דהוה ממש על גבה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: ועוד תניא
txt:
<span class='five'>ועוד תניא. </span>תיובתא לרב המנונא בסיפא דמילתא דאמר בעינן שיהא עמו משעת שאילה עד שעת שבורה: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: לומר לך היה עמו וכו'
txt:
<span class='five'>לומר לך היה עמו וכו'. </span>והכי אשמועינן קרא בעליו אין עמו בשעת שאילה אף על פי שהיה עמו בשעת שבורה חייב ולקמן מתרץ מהיכא משמע ליה הכי: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: תניא אידך
txt:
<span class='five'>תניא אידך. </span>היא היא אלא מר דריש בהאי משמעותא ומר דריש בהאי משמעותא ולא גבי הדדי תניא: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: תיובתא דרב המנונא
txt:
<span class='five'>תיובתא דרב המנונא. </span>בתרוייהו מילתיה במאי דאמר אותה מלאכה בעינן אותביני' מברייתא קמייתא דקתני אע'פ שהבעלים עושין במקום אחר ובמאי דאמר עד שתהא עמו בשעת שבורה הויא תיובתא מהך ברייתא: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: אביי סבר לה וכו'
txt:
<span class='five'>אביי סבר לה וכו'. </span>השתא מהדר לפרושי מהיכא ילפי הני תנאי דבשעת שאילה בעינן ובשעת שבורה ומתה לא בעינן: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: אביי סבר כר' יאשיה
txt:
<span class='five'>אביי סבר כר' יאשיה. </span>דאמר בעינן חלוק ואע'ג דלא כתיב יחדו כמאן דכתיב דמי ולא משמע ליה לפרושי אחד אחד בפני עצמו בכל מקום שהזכיר ב' דברים ופסק עלייהו דין או איסור: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: ורבא מתרץ להו בתר דעתיה דרבי יונתן
txt:
<span class='five'>ורבא מתרץ להו בתר דעתיה דרבי יונתן. </span>דמשמע נמי אחד אחד לעצמו ומיהו אפ'ה מצינו למילף שפיר דחדא מינייהו הוא דבעינן: דתניא ותניא אידך לא גרסינן דבכל חדא מתניתא דלעיל שייכי תרוייהו קראי בדרשא אלא ה'ג ומתרץ לה לקראי כרבי יאשיה בעליו אין עמו טעמא דליתיה בתרוייהו הא איתיה בחדא וליתיה בחדא פטור וכתיב אם בעליו עמו לא ישלם טעמא דאיתיה בתרוייהו וכו' וה'פ טעמא דליתא בתרוייהו שלא היה עמו לא בשעת שאילה ולא בשעת שבורה ומתה דע'כ לר' יאשיה אתרוייהו קאי דרישא איירי בשאלה ושבורה ומתה ועלה קאי ובעליו אין עמו ולר' יאשיה ה'ק בעליו אין עמו לא בזו ולא בזו כי היכי דמשמע ליה אשר יקלל את אביו ואמו עד שיקלל שניהם ה'נ משמע ליה בעליו אין עמו דהאי אין אתרוייהו קאי אינו בזו ואינו בזו הוא שלם ישלם הא ישנו באחד מהן לא ישלם: 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: והא כתיב אם בעליו עמו
txt:
<span class='five'>והא כתיב אם בעליו עמו. </span>דמשמע נמי אתרוייהו ישנו בזו וישנו בזו הוא דלא משלם הא איתיה בחדא מינייהו משלם הא כיצד ע'כ יש בהן אחת שפוטרתו ויש בהן אחת שאינו פוטרתו ומאי היא שאלה פוטרתו שכירות אינה פוטרתו ולקמן פריך איפוך אנא:  רבא


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: רבא סבר לה כר' יונתן
txt:
<span class='five'>רבא סבר לה כר' יונתן. </span>דאמר אחד אחד משמע ומתרץ דרשא דקראי כרבי יונתן למידרש כי הני מתני' דלעיל: דתניא ותניא אידך לא גרסינן אלא קראי קא נקיט והא דמפיך בהא דרבא וקא נקיט קראי איפכא לאו דוקא ונראה בעיני שטעו בגירסא להגיה בספרים דסברי דהא מתני' קמייתא כרבי יאשיה וההיא מתרץ אביי ובתרייתא כר' יונתן וההיא תירץ רבא ולא היא דכל כמה דנקטיה להו לקראי בין כסדר בין הפוך בין לר' יאשיה בין לר' יונתן חדא דרשא היא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה ותרוייהו מתני' מתרץ אביי כר' יאשיה ורבא כר' יונתן: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: רב אשי אמר
txt:
<span class='five'>רב אשי אמר. </span>מקרא גופיה משמע דאשעת שאלה קפיד דמעם רעהו משמע לא רעהו עצמו נשאל לו ועלה מסיק קרא שלם ישלם אלמא אשעת שאלה קפידא קאי: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: אי לאו הנך
txt:
<span class='five'>אי לאו הנך. </span>דהדור ופריש מילתא טפי לא הוה מצינו למילף מעם רעהו ולא רעהו עצמו דאיכא למימר אורחיה דקרא למישתעי הכי ול'ש בבעלים ול'ש בלא בעלים חייב והשתא דגלי סיפא דבבעלים פטור ואחד מינייהו קאי פטור ולא על חבירתה ילפינן מיניה גילוי מילתא דאשעת שאלה קפיד: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: ליראות
txt:
<span class='five'>ליראות. </span>שיהא נראה עשיר חשוב ולא ימשכו בעלי בתים ידיהן ממנו להקיפו באמנה ובאשראי: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: קנין פירות
txt:
<span class='five'>קנין פירות. </span>שהבעל אוכל פירות מלוג כקנין הגוף דמי והוה ליה בעלים שואל ונשאל כאילו קרקע ופרה שלו: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: המוכר שדהו לפירות
txt:
<span class='five'>המוכר שדהו לפירות. </span>שיאכל לוקח פירותיה ב' ג' שנים ואחר זמן תחזור לבעלים מביא בכורים וקורא ארמי אובד אבי וכל הפרשה <span class='mareimakom'>(דברים כו)</span> וקורא אני בו הנה הבאתי [את] ראשית פרי האדמה אשר נתתה לי דקנין פירות כקנין הגוף: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: עבד דלאו בר מצוה לא
txt:
<span class='five'>עבד דלאו בר מצוה לא. </span>ושליחות נפקא לן <span class='mareimakom'>(לעיל דף עא:)</span> מאתם גם אתם לרבות שלוחכם דבעינן דומיא דמשלח שיהיו דיניו נוהגים בו וזה אין דין שואל נוהג בו וגם משאיל שאין לו כלום בלא רבו:  שואל


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: שואל הוי
txt:
<span class='five'>שואל הוי. </span>קא ס'ד להתחייב באונסי בהמות נכסי מלוג שלה שהוא עושה בהן מלאכתו: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: מאי שואל ממנה הוא
txt:
<span class='five'>מאי שואל ממנה הוא. </span>והוה ליה איהו כשוכר פרה מחבירו והשאילה לאחר ומתה דאיפליגו רבנן ור' יוסי בהמפקיד <span class='mareimakom'>(לעיל ד' לה:)</span> ואמרי רבנן נשבע שוכר שמתה כדרכה ופטור ושואל משלם לשוכר ור' יוסי אומר תחזור פרה לבעלים: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: ואליבא דרבנן
txt:
<span class='five'>ואליבא דרבנן. </span>דדינא דשואל בהדי דמשאיל הוא ולא אצל בעלים הראשונים לא תיבעי לך דאפילו הוא שואל כיון דלדידה בעי שלומי פטור דשאילה בבעלים היא כי תיבעי לך לר' יוסי דאמר תשלומין לבעלים והשתא לא בבעלים היא מאי שואל הוי ממנה ושואל חייב באונסים ומשלם לבעלים או שוכר הוי ופטור מאונסין ומאי שכירותיה שהרי תקנו לה חכמים פרקונה תחת פירות אם נשבית: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: מי מעל
txt:
<span class='five'>מי מעל. </span>כגון שנפלו לה נכסים מאביה משנשאת ועמהן מעות של הקדש ואין ידועין שהן של הקדש ואמור רבנן בעל זוכה בהן בכל הנכסים להשתמש ולאכול פירות ובתקנה זו נעשה שליח בנכסי הקדש לקנותם וקא ס'ד שזו היא יציאתם לחולין ואפי' בעודן צרורין ומונחין מי מעל בהוצאה זו: 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: לימעול בעל
txt:
<span class='five'>לימעול בעל. </span>דאין היא מוסרתן לו אלא מאיליהם נקנים לו ממיתת אביה: דהיתרא ניחא ליה וכו': 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: נמעלו ב'ד
txt:
<span class='five'>נמעלו ב'ד. </span>של ישראל שבאותו דור שכל תקנות משפט תלויה בהן ועל ידיהן נוהגות חוקות המתוקנים לצבור מאז והוי כמי שתקנו לו הם קנין זה ונמצאו הם המקנין לנכסי הקדש והוציאום לחולין: ה'ג. 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: כי עבוד תקנתא בהיתרא באיסורא לא עביד תקנתא</span>: <span class='five'>אלא אמר רבא
txt:
<span class='five'>כי עבוד תקנתא בהיתרא באיסורא לא עביד תקנתא</span>: <span class='five'>אלא אמר רבא. </span>בעודן צרורין ומונחין לא קנאם בעל ולא יצאו לחולין ואין כאן מעיל' אלא לכשיוציאם לחולין בעל מעל: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: דינא הכי
txt:
<span class='five'>דינא הכי. </span>שישלם לו כלי עשוי ומתוקן והתנן <span class='mareimakom'>(ב'ק ד' י:)</span> גבי נזיקין תשלומי נזק מלמד שהבעלים מטפלין בנבילה ששמין לו הנבילה של בהמתו שמתה ע'י זה שהזיקה לו ועליה מוסיף ומשלם דמיהן ה'נ ישומו לו שברי הראשון ועליהן ישלם דמיו וזה ילך ויטרח ויקנה לו כלי אחר: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: כשאלה בבעלים דמי
txt:
<span class='five'>כשאלה בבעלים דמי. </span>אם משהיה זה במלאכתו שאל הימנה בהמה באותה שעה ומתה פטור: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: שאיל לן מר
txt:
<span class='five'>שאיל לן מר. </span>רבינו נשאל לנו למלאכתנו ללמוד לנו תורה שיושב ומלמד לנו תורה כל היום ואם נשאל ממנו בהמה ומתה נפטר: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: אתון שאילתון לי
txt:
<span class='five'>אתון שאילתון לי. </span>למלאכתי שכשאני חפץ להתחיל במסכת אחרת שלא תשכח ממני אין אתם יכולין למחות בידי: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: ביומא דכלה
txt:
<span class='five'>ביומא דכלה. </span>כשדורשין לפני הרגל בהלכות הרגל דלא מצי לאישתמוטי למילתא אחריתי: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: ומתה כדרכה בי גנב
txt:
<span class='five'>ומתה כדרכה בי גנב. </span>ואפ'ה חייבין דאי נמי שבקה מלאך המות בי גנב הוה קיימא כדאמרינן בפרק המפקיד <span class='mareimakom'>(לעיל לו:)</span> הלכך משנגנבה חייב בתשלומין: 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: גניבה בבעלים
txt:
<span class='five'>גניבה בבעלים. </span>גניבה זו שאתה מחייבו בבעלים היא שכירותה בשעת שכירות כשנכנסה לרשותו ותניא לעיל <span class='mareimakom'>(ד' צה:)</span> היה עמו בשעת שאילה אין צריך להיות עמו בשעת שבורה ומתה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: שיש עסק שבועה ביניהן
txt:
<span class='five'>שיש עסק שבועה ביניהן. </span>שנתחייב לו שבוע' בטענתו והוא אינו יכול לישבע דהא אינו יודע קאמר:  אלא


lvr: 42
pgn: 98
dfh: a
trm: אלא חמשים
txt:
<span class='five'>אלא חמשים. </span>הוה ליה מודה מקצת ומחוייב שבועה על השאר ואינו יכול לישבע דאמר איני יודע: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: a
trm: קא משכחת לה
txt:
<span class='five'>קא משכחת לה. </span>עסק שבועה דמתניתין רישא בב' פרות וסיפא בג' רישא דקאתי לדינא על היום או על השעה לא מיתוקמא בפרה אחת מעיקרא אלא בב' ומתו וזה תובעו על ב' והלה מודה לו באחת שהוא מחוייב לו דמיה והיא המביאתו להתחייב שבועה על השניה שטוען איני יודע אם חייב אם לאו ומתוך שאינו יכול לישבע משלם ולהכי נקט ומתו תרוייהו דאי בדקיימא חדא וקאמר ליה אחדא שקלה ואחדא איני יודע אם בשעת שאילה אם בשעת שכירות ה'ל ההיא דמודה הילך ואיכא מ'ד הילך פטור משבועה וסיפא דקתני שאל אחת ושכר אחת ואיני יודע איזה מהן מתה משכחת לה עסק שבועה כשהיו מתחילה שלשה ומתו השנים באחת מודה ששאולה היתה וחייב בדמיה והיא מחייבתו שבועה על שניה: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: a
trm: ולרמי דאמר ד' שומרים כו'
txt:
<span class='five'>ולרמי דאמר ד' שומרים כו'. </span>בשבועות האמורות בהן כגון ש'ח לישבע שנגנבה וש'ש לישבע שנאנסה ושואל לישבע שמתה ממלאכה צריכין כפירה וכו' אלמא מדקאמר בעינן כפירה ולא אמרינן צריכין הודאה במקצת ש'מ אע'ג דשייכא בהו שבועת שומרין בלא שום כפירה לא משביעין ליה שבועת שומרים עד דכפר כפירה אחריתי כגון להד'מ או החזרתי לך ולדידיה לא מיחייב שבועה אהודאה בלא כפירה ואיני יודע לאו כפירה היא והא דרבא לית ליה אא'כ אמר לו חמשים יש ונ' השניים מקצת להד'מ ומקצת איני יודע משכחת לעסק שבועה דמתני' רישא בג' פרות וסיפא בד' לרמי בר חמא לא משמע ליה כי הוא זה בלא כפירה כלומר זה אמת וזה להד'מ אבל זה אני חייב וזה איני יודע אי נגנב או שנאבד בש'ח לא משמע ליה כי הוא זה:  חדא


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: ואמאי מה שטוענו לא הודה לו
txt:
<span class='five'>ואמאי מה שטוענו לא הודה לו. </span>אע'ג דאוקימנא בכופר ומודה ה'מ לר'נ מיהו מתני' לרב הונא ורב יהודה כדקתני ואמאי ישבע הרי אין כאן הודאה במקצת: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: אישתבע לי איזו מיהת
txt:
<span class='five'>אישתבע לי איזו מיהת. </span>ואפי' היא שכורה יש לי עליך שבועה שכן הוא כדבריך דלית לן דרמי בר חמא דבעי כפירה והודאה בשומרים דסבירא לן כמ'ד עירוב פרשיות כתיב כאן וכי כתיב כי הוא זה אמלוה הוא דכתיב וגלגול שבועה מן התורה היא מואמרה האשה אמן אמן כדדרשינן בסוטה <span class='mareimakom'>(דף יח.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: שאלה בבעלים
txt:
<span class='five'>שאלה בבעלים. </span>וקודם שהחזירה חזר ושכרה מיניה ובשעת שכירתו לא היה עמו במלאכתו ונגנבה או אבדה בימי שכירות מהו: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: מי אמרי' שכירות לחודה קיימא
txt:
<span class='five'>מי אמרי' שכירות לחודה קיימא. </span>ומילתא אחריתא היא ואע'ג דכי משך לה מעיקרא בבעלים היא ותו לא הדר משך לה מיחייב ליה דבשעת שכירות ברשותו היתה ולא מיחסרא משיכה וקני חצירו באמירה ולעולם קנין אחריתי היא ושלא בבעלים היא: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: או דלמא שכירות בשאלה מישך שייכא
txt:
<span class='five'>או דלמא שכירות בשאלה מישך שייכא. </span>כל חיובי שוכר דגניבה ואבידה ישנן בשואל ולא הוסיף כלום ומחמת משיכה ראשונה באו לו וההיא בבעלים הואי ופטור: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: שכרה בבעלים
txt:
<span class='five'>שכרה בבעלים. </span>וקודם שהחזירה חזר ושאלה ממנו שלא בבעלים ומתה כדרכה וחיוב זה לא מחמת משיכה ראשונה בא עליה דהא חיוב שאלה לא שייך בשכירות מהו מי אמרי' שאלה לענין אונסין בשכירות ודאי לא שייכא וחיוב דמחמת קנין שלא בבעלים בא לו או דלמא כיון דשייכא במקצת דחיוב גניבה ואבידה שעליו יש לתלות במשיכה ראשונה כמאן דשייכא בכולה דמי ופטור אף באונסין: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: את'ל כיון דשייכא כו'
txt:
<span class='five'>את'ל כיון דשייכא כו'. </span>איני יודע להעמידו ולא גרסי' ליה אלא ה'ג ואת'ל לא אמרינן כיון דשייכא במקצת כו': 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: שאלה בבעלים שכרה שלא בבעלים וחזר ושאלה שלא בבעלים
txt:
<span class='five'>שאלה בבעלים שכרה שלא בבעלים וחזר ושאלה שלא בבעלים. </span>הדרא שאלה לדוכתה ואזיל בתר משיכה שאלה קמייתא דהויא בבעלים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: או ביד בנו [ביד עבדו] או ביד שלוחו של שואל [ומתה] פטור
txt:
<span class='five'>או ביד בנו [ביד עבדו] או ביד שלוחו של שואל [ומתה] פטור. </span>אם מתה בדרך פליגי בה רבה ורב חסדא בהגוזל קמא <span class='mareimakom'>(ב'ק דף קד.)</span> רב חסדא מתרץ לה להאי דשואל דמתני' בשכירו ולקיטו שדר בביתו אבל אין עדים שהוא שלוחו דאי איכא עדים הוי שליח וחייב השואל באונסין משמסרו לו רבה אומר אפילו עשאו שליח בעדים לאו שליח הוא להתחייב ע'י באונסין דה'ק ליה איניש מהימנא הוא אי בעית לשדורי בידיה שדר: 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: וכן בשעה שמחזירה
txt:
<span class='five'>וכן בשעה שמחזירה. </span>אם שלח השואל ביד בנו ועבדו או שלוחו או ביד עבדו ושלוחו של משאיל לא יצאה מרשותו של שואל עד שתבא ליד המשאיל ואם מתה בדרך חייב אמר לו המשאיל שלחה לי או שאומר לו השואל הריני משלחה וכו' וא'ל המשאיל שלח ושלחה ומתה פטור: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  ביד


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: ביד עבדו חייב
txt:
<span class='five'>ביד עבדו חייב. </span>בתמיהה קתני א'ל השואל שלחה לי ביד עבדך ושלחה לו חייב השואל באונסיה בדרך והרי לא יצאת מרשות משאיל דיד עבד כיד רבו דמיא והרי הוא כאילו הוליכה לו הוא: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: נעשה כאומר הכישה במקל והיא תבא
txt:
<span class='five'>נעשה כאומר הכישה במקל והיא תבא. </span>אחרי הלכך משיצאתה מחצרו של בעלים בין בלא שומר בין ע'י שומר עמדה ברשות שואל דשעביד נפשיה משתצא מרשותו והרי הכישה במקל עד אשר יצאתה מביתו: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: ושלחה לו ביד בנו
txt:
<span class='five'>ושלחה לו ביד בנו. </span>של משאיל שלחה משאיל לשואל חייב השואל וכגון שאמר ליה שלח לי ביד בנך: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: לא תימא
txt:
<span class='five'>לא תימא. </span>כדתרצה רב נעשה כאומר לו אלא רב מוקי לה למתני' בא'ל הכישה במקל והיא תבא אחרי דשעביד נפשיה מכי נפקא מחצרו ומשום דשלח עבדו עמה לא מיפטר: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: לפנים מחצרו של משאיל
txt:
<span class='five'>לפנים מחצרו של משאיל. </span>שחצרו של משאיל פתוחה לרה'ר וחצר השואל לפנים ממנו ופתוחה לחצרו של משאיל שאין נכנסין ויוצאין לחצרו של שואל אלא דרך חצרו של משאיל דהתם סמכא דעתיה דשואל דמשיעמדו הבעלים לפניה להטותה לצד חצרו של שואל ומחי לה בחוטרא ודאי להתם ריהטא וההוא הוא דמשעבד שואל נפשיה אבל אם היתה צריכה לבא דרך רשות הרבים לעולם אימא לך אפי' אמר ליה הכי לא סמכא דעתיה שיפקירנה המשאיל בלא שומר ולא שעבד נפשיה עד שתבא לידו: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: דאיכא גזייתא
txt:
<span class='five'>דאיכא גזייתא. </span>שיש בחצר המשאיל זויות ועוקצין שיכולה לסור שם ולהשמט במחבא דשטול'ט בלע'ז בלשון <span class='mareimakom'>(תהלים צ)</span> כי גז חיש וכמו <span class='mareimakom'>(במדבר יא)</span> ויגז שלוים: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: מעל
txt:
<span class='five'>מעל. </span>המשאיל לשלם להקדש קרן שנהנה בהשאלתו ומה היא הנאתו לפי טובת הנאה שבו אומדים בו כמה הוא רוצה להיות נחסר משלו להחזיק לו השואל טובת  [הנאה] כזו טובת הנאה בונדי'ר בלע'ז: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: וחבירו מותר לבקע בו לכתחילה
txt:
<span class='five'>וחבירו מותר לבקע בו לכתחילה. </span>אפילו ידע לאחר שבא לידו שהוא של הקדש שמכיון ששגג בו המשאיל ונתחייב דמי טובת הנאה להקדש יצאת הנייתה לחולין: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: שכירות קרקע
txt:
<span class='five'>שכירות קרקע. </span>השכיר לו ביתו משנתן לו כסף או שכתבו לו בעלים ביתי  מושכן לך ומסר לו השטר או שהחזיק בו השוכר אין אחד מהם יכול לחזור: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: אגב הדדי מיזדבנן חמשים נכי חדא
txt:
<span class='five'>אגב הדדי מיזדבנן חמשים נכי חדא. </span>הלוקח יחד אינו נותן בהם אלא מ'ט פרוטות כדי שיחזור וימכור אחת אחת וישכור פרוטה: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: להדיוט
txt:
<span class='five'>להדיוט. </span>אם משל הדיוט הוא משלם לו כמו שהן נמכרין ביחד ואין מדקדקין להחמיר עליו כדקאמר טעמא לקמן שמין בית סאה וכו': 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: שמין בית סאה באותו שדה תנן
txt:
<span class='five'>שמין בית סאה באותו שדה תנן. </span>גבי ניזקין דשן בב'ק <span class='mareimakom'>(דף נה:)</span> כי יבער איש שדה או כרם וגו' תנן כיצד משלמת מה שהזיקה שמין בית סאה באותו שדה כמה היתה יפה וכמה היא יפה ואין מדקדקין להיות שמין האכילה לבדה מה היתה שוה הערוגה זו שנאכלת אלא מה נחסר בית סאה מדמי' אם היה בא למכור הקרקע עם זריעתה מה חסרו דמיו בשביל אכילת ערוגה זו דהיינו קולא גביה דהבא לקנות קרקע לא יניחנו בכך ובדבר מועט יתפשר בפחות דמים ומקרא יליף לה בב'ק <span class='mareimakom'>(דף נח:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: נטל אבן וכו'
txt:
<span class='five'>נטל אבן וכו'. </span>במס' חגיגה <span class='mareimakom'>(דף י:)</span> פרכינן מכדי מישקל שקליה מה לי בנאה הוא ומה לי נתנה לחבירו ואוקמינן בגזבר שאבני קודש מסורין לו עסקינן דבלאו הכי נמי ברשותו הוה מנחא הלכך לא מעל בהגבהתו: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: ויתיב ר' אבהו </span>גרסינן: <span class='five'>זאת אומרת
txt:
<span class='five'>ויתיב ר' אבהו </span>גרסינן: <span class='five'>זאת אומרת. </span>דכי דר תחתיה מעל ואע'ג דלא שנייה הדר בחצר חבירו שלא מדעת בעלים צריך להעלות לו שכר אפי' בחצר דלא קיימא לאגרא דהוה ליה זה נהנה וזה לא חסר דהא הכא שלא מדעת הקדש דר וקאמר דמשלם מעילה להקדש ומדקאמר זאת אומרת ש'מ יליף הדיוט מהקדש לדקדק אחריו: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: הדר ביה שמואל מההיא
txt:
<span class='five'>הדר ביה שמואל מההיא. </span>ולא יליף מיניה הדר בחצר חבירו שלא מדעתו של בעה'ב דהא שמעי' ליה הכא דלא משוי דין הדיוט כהקדש: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: כהדיוט מדעת דמי
txt:
<span class='five'>כהדיוט מדעת דמי. </span>שהקדש מונח למעול לכל הבא ואין מוחה בידו ורחמנא אמר מאן דמיתהני למעול ורחמנא ידע: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: אהדרו ליה ביומא דשוקא
txt:
<span class='five'>אהדרו ליה ביומא דשוקא. </span>קודם שיגיע יום השוק שיכול למוכרה ביום השוק שיגיע ראשון: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: ולא אמרן
txt:
<span class='five'>ולא אמרן. </span>דמהדרו ליה ה' אלא דלית לחנוואה חמרא לזבוני דהשתא ודאי אי אהדרו ניהליה הוי מזבין ליה: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: אבל הוי ליה חמרא לזבוני
txt:
<span class='five'>אבל הוי ליה חמרא לזבוני. </span>ולא זבין גלי דעתיה דלא הוה מזבין ולא משלמי אלא חביתא דחמרא וכי מהדרי ליה נמי ה' מנכי להו חנווני מה' אגר טרחא כפועל בטל כמה הוא רוצה לישב ולא למכור יין חבית אחת פרוטה פרוטה וישב בטל: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: ודמי ברזנייתא
txt:
<span class='five'>ודמי ברזנייתא. </span>שנותנין למכריז בעיר על יין בשווקים וברחובות יש בבית פלוני יין למכור: 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: ברזנייתא
txt:
<span class='five'>ברזנייתא. </span>לשון ברזא דייש'י בלע'ז כלומר יציאת היין הנמכר בברזא בפרוטות וי'מ שהיו צריכין לשכור אומן לנקב נקב בחבית מפני שהוא של חרס ולתקן ברזא הנך דמי מנכי להו שהרי פטרוהו מכל אלה:  מתני'


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: המחליף פרה בחמור
txt:
<span class='five'>המחליף פרה בחמור. </span>להכי נקט המחליף ולא אמר המוכר פרתו וילדה דאילו מוכר במעות לא קני לוקח עד דמשיך וכיון דמשך מידע ידיע אי ילדה כבר אי לא ילדה כבר וליכא לספוקי בעד שלא מכרתי ומשלקחתי אבל מחליף פרה בחמור לא היה צריך למשוך הפרה או החמור דאחד מהן שמשך נקנין חליפין לחבירו במשיכתו של זה בכ'מ שהן כדאמרינן בהזהב <span class='mareimakom'>(לעיל דף מו.)</span> כל הנעשה דמים באחר כיון שזכה זה נתחייב זה בחליפין לפי שכשמשך זה בעל הפרה את החמור נקנית הפרה לבעל החמור ואין ידוע אם ילדה או לא ילדה: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: וכן המוכר שפחתו
txt:
<span class='five'>וכן המוכר שפחתו. </span>דקי'ל עבד כנעני נקנה בכסף וכשנתן מעות ניקנית לו השפחה ואפילו היא בבית בעלים ואין ידוע אם עד שלא ילדה נתן הכסף והעובר שלו או לאחר שילדה והולד של בעלים זה אומר  כן וזה אומר כן יחלוקו: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: אימור דאמר סומכוס שמא ושמא
txt:
<span class='five'>אימור דאמר סומכוס שמא ושמא. </span>בשור שנגח את הפרה <span class='mareimakom'>(ב'ק דף מו.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: מודה סומכוס היכא דאיכא שבועה דאורייתא
txt:
<span class='five'>מודה סומכוס היכא דאיכא שבועה דאורייתא. </span> דלקמן מוקמינן לה בדקטעה לידה דלאו הילך הוא האי דקא מודי ליה בגויה ואית ליה נשבעין על העבדים ואית ליה טענו בחטים והודה לו בשעורין חייב: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: מה שטענו לא הודה לו
txt:
<span class='five'>מה שטענו לא הודה לו. </span>דלא דמי לטענו ק' והודה לו נ' דהתם מקצת טענה עצמה הודה לו אבל זה מודה לו בעבד אחר וע'ז שטענו א'ל להד'ם: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: הילך הוא
txt:
<span class='five'>הילך הוא. </span>וזה שמודה עליו מוכן הוא ליטלו ואיכא למ'ד דהילך פטור בפ'ק <span class='mareimakom'>(דף ד.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: עומרי שדה גדולה
txt:
<span class='five'>עומרי שדה גדולה. </span>מנין עומרים של שדה גדולה וזה אומר מנין עומרים של שדה קטנה מכרתי לך:  כסות


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: בדיילפי
txt:
<span class='five'>בדיילפי. </span>שבגד שלם היה ועדיין מחובר זה אומר כסות גדולה מכרתי לך וזה אומר כסות קטנה: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: עבד גדול בכסותו
txt:
<span class='five'>עבד גדול בכסותו. </span>וזה מודה לו בעבד קטן וכסותו דמחויב שבועה משום כסות ומישתבע אעבד בגלגול: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: תנינא
txt:
<span class='five'>תנינא. </span>בקדושין <span class='mareimakom'>(דף כו.)</span> נכסים שאין להם אחריות זוקקין את הנכסים שיש להן אחריות לישבע עליהן: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: ר'מ היא
txt:
<span class='five'>ר'מ היא. </span>לקמן בברייתא המחליף פרה בחמור דקאמר ר'מ עבדא כמטלטלי דמי ונשבע עליו ולקמן פריך ליה אשדות דקתני במתני' נמי נשבעין: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: הרי שלך לפניך
txt:
<span class='five'>הרי שלך לפניך. </span>דקיימא לן ב'ק <span class='mareimakom'>(דף צה.)</span> קרקע אינה נגזלת וכל מקום שהיא ברשות בעליה עומדת ועבד כמקרקעי דמי ואינו נגזל להיות נקנה לגזלן לשלם דמים הילכך כי אזקין ברשותיה דמריה אזקין: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: הא לא קשיא
txt:
<span class='five'>הא לא קשיא. </span>דאיכא לשנויי כדמחליף רבי אבא בר אבוה אלא הא קשיא ממאי דקסבר רבי מאיר וכו' כדקתני במתני' וכן ב' שדות וקאמר ישבע: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: לפי שכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין
txt:
<span class='five'>לפי שכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין. </span>מי שתובעין אותו הוא נשבע להפטר מלשלם ולא התובע נשבע ליטול דכתיב ולקח בעליו ולא ישלם מי שעליו לשלם הוא נשבע <span class='mareimakom'>(שבועות דף מה.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: לאו מכלל כו'
txt:
<span class='five'>לאו מכלל כו'. </span>מדקאמרי ליה ולא על הקרקעות מכלל דשמעינן דאמר דאקרקעות נמי נשבעין: 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: דקטעה לידה
txt:
<span class='five'>דקטעה לידה. </span>דשפחה דלאו הילך הוא וממין הטענה הוא דשפחה וולדה חד גופא הוא טעין ליה וזה הודה במקצת ור'מ אית ליה נשבעין על העבדים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: שנעקרו בגושיהן
txt:
<span class='five'>שנעקרו בגושיהן. </span>עם הקרקע שסביבותיהן שיכולין לחיות על ידו פטורין מן הערלה כדתנן <span class='mareimakom'>(ערלה פ'א מ'ג)</span> אילן שנעקר והסלע עמו אם יכול לחיות פטור ואם לאו חייב: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: ולאחר שלש
txt:
<span class='five'>ולאחר שלש. </span>כלומר אפילו נעקרו בגושיהן לא שנו דיחלוקו אלא לאחר שלש שנים ששטפן הנהר שאילו נטען מתחלה בעל הקרקע בלא גושיהן כבר יצאו עכשיו מכלל הערלה דהשתא לא מהני ליה גושין דבעל הזיתים מידי לאחר שלש: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: מעשר
txt:
<span class='five'>מעשר. </span>תחלה כל התבואה ואח'כ נותן לו לנכרי חלקו ונמצא מעשר משלו על של נכרי ומפסיד: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: יש קנין
txt:
<span class='five'>יש קנין. </span> ואי נמי אין קנין מקבל לאו כחוכר דמי ואין מוטל עליו לפטור חלקו של נכרי דלא פורע חובתו הוא שברשות הנכרי גדל: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: שדה אבותיו ממש
txt:
<span class='five'>שדה אבותיו ממש. </span>והנכרי גזלה מהם לדידיה הוא דקנסוהו רבנן דקים לן בגויה דאיידי דחביבא ליה לא מימנע בהכי מלקבלה למחצה וטפי על שאר אריסין את המעשר הזה ומקבל ליה: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: כדי שתהא ברה בידו
txt:
<span class='five'>כדי שתהא ברה בידו. </span>שיחזור ויקננה מתוך שיקשה עליו המעשר יטרח ויוסיף הדמים ויסלק הנכרי ממנה. ברה ברורה ומוחזקת: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: ידו על התחתונה
txt:
<span class='five'>ידו על התחתונה. </span>אם השבח יתר על הוצאה יש לו הוצאה ואם הוצאה יתירה על השבח אין לו אלא שבח: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: גלית אדעתך דניחא לך
txt:
<span class='five'>גלית אדעתך דניחא לך. </span>ועשיתה שדה העשויה ליטע וידו על העליונה הוא כשאר שתלי העיר כמנהג המדינה: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: איכא בינייהו חוצה לארץ
txt:
<span class='five'>איכא בינייהו חוצה לארץ. </span>למ'ד משום כחשא דארעא ממונא אפסדיה ואפילו בחוצה לארץ נמי אין שומעין לו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: ובכרכין
txt:
<span class='five'>ובכרכין. </span>שהן מקום השווקים שהכל נמשכים שם לגור שם והבתים אין מצויין לשכור: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: ובחנויות
txt:
<span class='five'>ובחנויות. </span>שחנווני מקיף הקפות למכירין ושוהין מלשלם לו ימים רבים וכשמביאין לו מעותיו באין ע'י פתח החנות שהקיפו שם ואם הלך למקום אחר אינן יודעין אנה ימצאוהו אין יכול להוציאו כל י'ב חדש: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: ושל צבעים שלש שנים
txt:
<span class='five'>ושל צבעים שלש שנים. </span>ובגמ' מפרש מפני שהקיפן מרובה לזמן ארוך: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: מאי שנא ימות הגשמים וכו'
txt:
<span class='five'>מאי שנא ימות הגשמים וכו'. </span>קס'ד האי בימות הגשמים לימי הגשמים קאמר שפירש לו השכר לי ביתך לימות הגשמים: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: אלא בימות הגשמים היינו טעמא משום דלא שכיח ביתא
txt:
<span class='five'>אלא בימות הגשמים היינו טעמא משום דלא שכיח ביתא. </span>ובשוכר סתם קאמר ואשמועינן דהשוכר סתם שלא פירש זמן הוי שכירות שלשים יום הלכך בימות החמה דשכיח ביתא אם בא להוציאו לסוף שלשים מוציא ובימות הגשמים דלא שכיח ביתא אע'ג דלא אגרי אלא ל' יום אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח וחייב ליתן לו בכל חדש כשכר חדש הראשון: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: אימא סיפא ובכרכין הוי סתם שכירות י'ב חדש
txt:
<span class='five'>אימא סיפא ובכרכין הוי סתם שכירות י'ב חדש. </span>ואי מלו ליה הנך י'ב חדש בימות הגשמים וכו': 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: להודיע קתני
txt:
<span class='five'>להודיע קתני. </span>הנך שלשים וי'ב חדש דקתני במתניתין להודיע קאמר המשכיר בית לחבירו כלו ימי השכירות בימות הגשמים אינו יכול להוציאו משום דלא שכיחי בתי אא'כ הודיעו בימות החמה שלשים יום שלא ירחיב לו הזמן משיכלה זמנו והיינו מט'ו באלול צריך להודיעו שלשים יום קודם החג וממילא שמעינן אם כלו לו ימי שכירותו בימות החמה אינו יכול להוציאו עד שלשים יום משהודיעו ואם בא להוציאו בזמנו צריך להודיעו שלשים יום קודם הזמן ובכרכים צריך להודיעו י'ב חדש קודם יציאתו ואם לא הודיעו לא יצא אלא נותן לו כמשפט הראשון: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: האי נקטיה בכובסיה דלישבקיה לגלימיה הוא
txt:
<span class='five'>האי נקטיה בכובסיה דלישבקיה לגלימיה הוא. </span>הרי הוא כאוחזו בביצים שלו עד שמניח לו טליתו כלומר כיון שמעלה על דמיו אין לך מוציא גדול מזה. כובסיה על שם שתלויים כדאמרינן <span class='mareimakom'>(שבת דף סז.)</span> כמאן תלינן כובסי בדקלא תלאי של תמרים: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: לא עדיפת מינאי
txt:
<span class='five'>לא עדיפת מינאי. </span>הואיל והגיע זמנו מוציאו וא'ל הלא אינך בא עלי אלא מחמת שלא הודעתיך ואתה אינך מוצא בית לשכור אף אני לא היה לי להודיעך שלא ידעתי שיפול ביתי ואני איני מוצא בית לשכור ולא טוב שתדור אתה בפנים ואני בחוץ: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: לא עדיפת מגברא דאתית מיניה
txt:
<span class='five'>לא עדיפת מגברא דאתית מיניה. </span>מי שמכרה לך כשם שהוא לא היה יכול להוציאני אף אתה אין כחך יותר ממנו: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: מרזב
txt:
<span class='five'>מרזב. </span>כל גגותיהן טחין בטיט ומשופעין מן ארבע צדיהן וסומכין נסרים לכותל אצל הגג להרחיק המים מן הכותל וכשנפלה אחת מהן הדיוט מחזירה: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: חובת הדר היא
txt:
<span class='five'>חובת הדר היא. </span>דדרשינן מנחות <span class='mareimakom'>(דף לד.)</span> ביתך דרך ביאתך למי שנכנס ויוצא לה זה הדר בה: 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: מקום מזוזה
txt:
<span class='five'>מקום מזוזה. </span>העץ שהדלת שוקף עליו ואף הוא קרוי מזוזה ואם אבן הוא צריך לנקוב בו סדק להניחה בתוכה:  בגובתא


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: ותורי דאתו מעלמא
txt:
<span class='five'>ותורי דאתו מעלמא. </span>וסתם גללים אפקורי מפקרינהו בעלים וקניא ליה חצרו ואפילו קדם השוכר והגביהן לא זכה בהן: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: יצא לו שם מציאה בעיר
txt:
<span class='five'>יצא לו שם מציאה בעיר. </span>שיצא קול בעיר שבא צבי שבור בתוך שדהו או מן הנהר הציף לתוכה דגים: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: תרתי
txt:
<span class='five'>תרתי. </span>בתמיהה תרתי איצטריכא לתנא למיתני ליתני חדא כיון דבשלא השכירה עסקינן מה לי רפת ומה לי חצר: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: שברפת שבחצר
txt:
<span class='five'>שברפת שבחצר. </span>המושכרת לשוכר כל הזבל שברפת שבה לבעל הבית ואשמעינן דהמשכיר את החצר לא השכיר רפת שבה: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: יוני שובך
txt:
<span class='five'>יוני שובך. </span>שמבקשים מזונותיהן בשדה וקניהן בשובך ואין אלו יוני הרדסיאות הגדילים בבתים: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: חייבין בשילוח
txt:
<span class='five'>חייבין בשילוח. </span>הקן אם רובצת על הביצים דקרינא בהן כי יקרא פרט למזומן דלאו מזומן נינהו: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: קרי כאן כי יקרא פרט למזומן
txt:
<span class='five'>קרי כאן כי יקרא פרט למזומן. </span> וכיון דהביצים שלו הוה ליה הקן מזומן דקן הוא הביצים:  


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: מיציאת רובה
txt:
<span class='five'>מיציאת רובה. </span>קרינא בהן או ביצים ואם היה בא לתפוש קודם שתיגמר יציאתה חייב לשלח האם וליקח הבנים: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: אאמן
txt:
<span class='five'>אאמן. </span>כלומר גזל דדרכי שלום אפילו אאמן נמי קאמר דדעתו של בעל השובך עליהם דבטוח הוא דחוזרים למקומן לערב: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: אפילו דנפלה לחצרו
txt:
<span class='five'>אפילו דנפלה לחצרו. </span>חייבות בשילוח הקן ולא מזומן הוא כל זמן שאם רובצת עליהן ולא תיקשי לרבי יוסי בר' חנינא דכל היכא דאיהו וכו': 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: ואי דלא שלחה
txt:
<span class='five'>ואי דלא שלחה. </span>הא בעי שלוחה ואיכא איסור שלח תשלח והדר את הבנים תקח לך וכו' מאי איריא גזל: הכי גרסינן 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: בקטן
txt:
<span class='five'>בקטן. </span>הא דקתני דרכי שלום ותו לא בדלא שלחה ובקטן דלאו בר שילוח הוא דאינו חייב במצות: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: אסתירא מאה מעי מאה מעי
txt:
<span class='five'>אסתירא מאה מעי מאה מעי. </span>אם אחד אומר לחבירו בכמה חפץ זה אמר לו אסתירא מאה מעי ונתרצו מאה מעי חייב לו: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: אי מהתם
txt:
<span class='five'>אי מהתם. </span>הוה אמינא טעמא לאו משום דאית ליה תפוס לשון אחרון אלא דהאי כוליה לשון חד אלא פרושי קמפרש סלע גדול שהוא שוה מאה פרוטות וכי אמר מאה מעי אסתירא הכי א'ל מאה פרוטות רעות שאינן שוות אלא סלע אסתירא סלע מדינה והוא חצי דינר שהוא שמיני שבסלע צורי כדאמרינן בהחובל <span class='mareimakom'>(ב'ק צ.)</span> בהתוקע לחבירו משלם לו סלע והוא חצי דינר וחצי דינר צ'ו פרוטות שהפרוטה אחד משמונה באיסר וחצי דינר שלש מעה כסף שהן ששה פונדיונין ופונדיון שני איסרין הרי י'ב איסרין לחצי דינר תן לכל איסר ח' פרוטות הרי צ'ו וכי אמר ליה אסתירא מאה מעי סלע שהוא יותר ארבע פרוטות קאמר ליה דסתם מעות פרוטות נינהו אי לא פירש מעות כסף ואי אפשר לומר דמאה מעות כסף קאמר שאין לך סלע כזה שאפי' סלע צורי אינו אלא כ'ד מעות: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: בבא לב'ד באמצע החדש
txt:
<span class='five'>בבא לב'ד באמצע החדש. </span>ואמר לו צא מביתי או תן לי שכר חדש זה וכי מספקא לן איזהו לשון נתפיס אמרי' העמד ממון על חזקתו ומה שדר בה כבר לא מפקינן מיניה ודלמא לשון אחרון אית לן למיתפס ומה שלא עבר מן החדש או יצא או יתן לו שכרו העמד קרקע על חזקתה בחזקת בעליה: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: יכול לחזור בו אפילו בסאה אחרונה
txt:
<span class='five'>יכול לחזור בו אפילו בסאה אחרונה. </span>ואע'פ שמשך אינה משיכה דכוליה חד מקח הוא ועד דמשך כוליה לא קני מידי: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: ראשון קנה
txt:
<span class='five'>ראשון קנה. </span>כיון דא'ל סאה בסלע כל סאה וסאה הוה ליה חד מקח ומשיכת כל אחת קנאה: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: התם משום דתפיס הוא
txt:
<span class='five'>התם משום דתפיס הוא. </span>ולעולם מספקא ליה לשמואל הלכך מכי תפיס אין בנו כח להוציא מידו העמד דבר על חזקתו: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: ורב נחמן אמר קרקע בחזקת בעליה עומדת
txt:
<span class='five'>ורב נחמן אמר קרקע בחזקת בעליה עומדת. </span>ואפילו בא בסוף החדש כולו למשכיר שהספק לא עכשיו נולד אלא מתחילת החדש נולד והעמד קרקע על חזקתו ונמצא שדר בשל חבירו וצריך להעלות לו שכר: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: אע'ג דאפיך מיפך
txt:
<span class='five'>אע'ג דאפיך מיפך. </span>ואמר ליה מעיקרא דינר זהב לחדש משנים עשר זהובים לשנה קאמר רב נחמן כולו למשכיר דטעמא לאו משום דתפוס לשון אחרון הוא אלא ספוקי מספקא ליה וספיקא שדי ליה אתחילת החדש וקרקע בחזקת בעליה תעמידנו: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: בתוך זמנו
txt:
<span class='five'>בתוך זמנו. </span> שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף והוא ביום אחרון של שנה: הכי גרסינן 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm:
דתנן מת האב בתוך שלושים יום בחזקת שלא נפדה עד שיביא ראיה שנפדה לאחר שלשים בחזקת שנפדה עד שיאמרו לו שלא נפדה </span>ובבכורות תני לה גבי בכור דכתיב ביה <span class='mareimakom'>(במדבר יח)</span> מבן חדש תפדה הלכך מסתמא בתוך שלשים יום לא פדאו אביו הלואי שיפר

txt:
<span class='five'>דתנן מת האב בתוך שלושים יום בחזקת שלא נפדה עד שיביא ראיה שנפדה לאחר שלשים בחזקת שנפדה עד שיאמרו לו שלא נפדה </span>ובבכורות תני לה גבי בכור דכתיב ביה <span class='mareimakom'>(במדבר יח)</span> מבן חדש תפדה הלכך מסתמא בתוך שלשים יום לא פדאו אביו הלואי שיפרע אדם חובו בזמנו וחייב הבן לפדות עצמו: <span class='five'>ומת לאחר שלשים. </span>סתמיה פדוי דפדאו האב בזמנו: 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: עד שיאמרו
txt:
<span class='five'>עד שיאמרו. </span>השכינים ידוע לנו שלא פדאך אביך שהוא צוה בשעת מותו וגבי כהן לא שייך למיתני לשון יביא ראיה דכהן לאו בעל דינו הוא דאי בעי אמר ליה לדידך לא יהיבנא אלא לכהן אחר ולהכי תני עד שיאמרו לו ומשיאמרו לו המצוה מוטלת עליו שיפדה הוא עצמו: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: שכיר בזמנו נשבע ונוטל
txt:
<span class='five'>שכיר בזמנו נשבע ונוטל. </span>אם ביום שיצא ממלאכתו תבעו נשבע שלא קיבל ונוטל שזה אחד מן הנשבעים ונוטלין האמורים במסכת שבועות <span class='mareimakom'>(דף מד:)</span> שתקנו לו חכמים דשקלוה לשבועה מבעל הבית ושדיוה אשכיר משום דבעל הבית טרוד בפועליו וכסבור שנתן לזה כשנתן לחבירו: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: אבל
txt:
<span class='five'>אבל. </span>בעלמא אפי' ביום זמנו נאמן לומר פרעתיך כבר ובשבועת היסת שהטילו חכמים על מי שאינו מודה במקצת: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: וכתב ליה
txt:
<span class='five'>וכתב ליה. </span>משכיר לשוכר שטרא שהשכירה לו לעשר שנים ולא נכתב בשטר זמן ולאחר זמן בא לפני ב'ד ואמר כבר דרת בה חמש שנים וזה אמר לא דרתי אלא שלש: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: שואל אדם בטובו לעולם
txt:
<span class='five'>שואל אדם בטובו לעולם. </span>אם ראה אדם כלי לחבירו ואמר השאילני בטובו וא'ל הן שאול לו לעולם כל זמן שהוא ראוי למלאכה דהאי בטובו משמע לן כל זמן שהוא  טובו אפילו מחזירו חוזר ונוטלו כשיצטרך: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: ומהדר ליה קתיה
txt:
<span class='five'>ומהדר ליה קתיה. </span>וכשיפחות שלא יהא ראוי יחזיר לו שבריו דהא לאו במתנה יהביה אלא שאלה הואי ובטובו הוא והאי לאו טוב הוא: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: ואי א'ל פרדיסי
txt:
<span class='five'>ואי א'ל פרדיסי. </span>רפיק ביה כל פרדיסי דאית ליה ולא אמרינן תרי פרדיסי הוא דקאמר ליה דאפי' טובא נמי משמע: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: לא בני לה
txt:
<span class='five'>לא בני לה. </span>אם בא לבנותו ולומר עוד שאול לי לעולם זה מעכב עליו ואומר לא השאלתיך אלא אותו ולא כשנעשה אחר: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: בי גרגותא
txt:
<span class='five'>בי גרגותא. </span>אמר לו בלשון הזה השאילני בי גרגותא השאילני מקום לחפור בו באר קאמר ליה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: וכרי ואזיל כמה גרגותי בארעיה
txt:
<span class='five'>וכרי ואזיל כמה גרגותי בארעיה. </span>אם לא ימצא כאן יחפור במקום אחר עד דמתרמי ליה מקום הראוי: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: וצריך למיקני מיניה
txt:
<span class='five'>וצריך למיקני מיניה. </span>מעיקרא ואי לא קנה מיניה דיבורא בעלמא א'ל ומצי למהדר ביה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: לא יעשנו קטן
txt:
<span class='five'>לא יעשנו קטן. </span>השוכר מעכב עליו אי אפשי בבית גדול ואי אפשי בבית קטן: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: מהו דתימא מאי כזה דקאי אגודא דנהרא
txt:
<span class='five'>מהו דתימא מאי כזה דקאי אגודא דנהרא. </span>שהוא חשוב ואגודא דנהרא הוא דמתני בהדיה שדרך בני אדם מקפידין בכך אבל ארכו ורחבו לא אתני בהדיה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: קמ'ל
txt:
<span class='five'>קמ'ל. </span>דאכולה מילתא אתני:  הדרן עלך השואל <span class='shastitle7'>המקבל. </span>או באריסות למחצה ולשליש ולרביע או בחכירות בכך וכך כורים לשנה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: לחרוש אחריו
txt:
<span class='five'>לחרוש אחריו. </span>אחר הקצירה או העקירה כדי להפוך שרשים של עשבים רעים שבו וימותו ולא יחזרו ויצמחו לכשתזרע:  בזמורות


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: ושניהם מספקין את הקנים
txt:
<span class='five'>ושניהם מספקין את הקנים. </span>החדשים בכל שנה שאין על האריס אלא לעבוד ולשמור אבל שאר דברים על שניהן וסיפא דמתניתין ליתא אלא בקבלנות דאי בחכרנות לא שייכא חלוקה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: האי אמר
txt:
<span class='five'>האי אמר. </span>בעל הקרקע אי אפשי שתעקור דבעינא דתיתבן ארעאי שישארו בה מן הקשין ויהא לה לזבל לזריעתה לשנה הבאה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: והאי אמר
txt:
<span class='five'>והאי אמר. </span>אם בעל הבית אמר עקור מצי האי למימר ליה לא מצינא מיטרח שהקצירה נוחה מן העקירה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: שניהן מעכבין זה על זה למה לי
txt:
<span class='five'>שניהן מעכבין זה על זה למה לי. </span>כיון דתנן בתרוייהו אינו רשאי מכלל דזימנין דניחא ליה למר בהכי ולמר בהכי וזימנין איפכא: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: ואזיל איהו ונכיש
txt:
<span class='five'>ואזיל איהו ונכיש. </span>בעוד שהתבואה מחוברת ותלש ממנה עשבים רעים אלא שלאחר מכאן חזרו וגדלו בהן קצת מהן: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: דלא כריבנא ליה
txt:
<span class='five'>דלא כריבנא ליה. </span>שלא אחרוש עוד אחריה שהניכוש במקום חרישה שלאחר הקצירה היא למנוע עשבים הרעים: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: שנהגו להשכיר אילנות
txt:
<span class='five'>שנהגו להשכיר אילנות. </span>עם שדה לבן שיטול האריס חלקו בפירות האילן אע'פ שאינו טורח בהן שאינן צריכין לעבודה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: יהבי בתילתא
txt:
<span class='five'>יהבי בתילתא. </span>נותנין קרקעות לאריסין ע'מ שיטלו הן חלק שלישי ואריס שני חלקים: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: בוכרא וטפתא וארכבתא וקני דחיזרא דבעל הבית
txt:
<span class='five'>בוכרא וטפתא וארכבתא וקני דחיזרא דבעל הבית. </span>סביבות השדה עושין חריץ ונותנין העפר על המיצר להגביה סביבותיו ולאחר זמן כשנידש חוזר הוא ומוסיף עליו עפר שנית וכן שלישית ראשון קרי בוכרא והשני טפתא לשון ריבוי דמטפי לה והשלישי קרי ארכבתא: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: נטירותא יתירתא דאריסא
txt:
<span class='five'>נטירותא יתירתא דאריסא. </span>עליו להוציא שאינו עושה אלא להקל מעליו שלא יצטרך לטרוח כלל בשמירתה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: אריסא עביד בי יאורי
txt:
<span class='five'>אריסא עביד בי יאורי. </span>עליו לעשות חריצין משפת הנהר עד סוף השדה חריצין הרבה שכשדולין המים מהנהר שופכין בחריצין והחריצין מוליכין עד סוף השדה והיא שותה מאיליה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: שניהם מספקין למה לי
txt:
<span class='five'>שניהם מספקין למה לי. </span>פשיטא כיון דתנא דלשניהן הן וחולקין בהן ממילא שמעינן דשניהן מספקין את החדשים דאי לא יהיב מעיקרא אמאי פליג בישנים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: או בית האילן
txt:
<span class='five'>או בית האילן. </span>ובשביל האילן ההוא חביבה על האריס שנוטל חלק בפירות בלא טורח: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: מן חכורו
txt:
<span class='five'>מן חכורו. </span>אם קיבלה ממנו בחכירות בכך וכך כורין לשנה דמעיקרא לא גלי דעתיה דמשום מעיין או אילן טפי לה בחכירותה: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: חכור לי בית השלחין זו
txt:
<span class='five'>חכור לי בית השלחין זו. </span>גלי דעתיה דבשביל שהוא בית השלחין טפי לה וחכרה ממנו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: נימא ליה מכת מדינה היא
txt:
<span class='five'>נימא ליה מכת מדינה היא. </span>ותנן לקמן בפירקין <span class='mareimakom'>(דף קה:)</span> המקבל שדה מחבירו ואכלה חגב או שנשדפה אם מכת מדינה היא מנכה מן החכירות: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: משכחת לה בין בחכירות ובין בקבלנות
txt:
<span class='five'>משכחת לה בין בחכירות ובין בקבלנות. </span>בכולן יש לומר לקצור יקצור לעקור יעקור דכל מה שיש לו לטעון בקבלנות יש לו לטעון בחכירות וגבי יבש המעיין אם אמר חכור לי שדה [בית] שלחין זו כי היכי דבחכירות כי יבש המעיין מנכה לו הכי נמי בקבלנות אם קבלה בשליש ולמחצה הכל לפי מה שנפסד: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm:
אע'פ שאין בו גפנים </span>גרסינן וגבי פרדס <span class='five'>אע'פ שאין בו רימונים </span>גרסינן: <span class='five'>אמר לו מחכיר לחוכר

txt:
<span class='five'>אע'פ שאין בו גפנים </span>גרסינן וגבי פרדס <span class='five'>אע'פ שאין בו רימונים </span>גרסינן: <span class='five'>אמר לו מחכיר לחוכר. </span>שדה בית השלחין אני מחכיר לך יכול לומר שמא בעלמא אמרי: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: שמין אותה
txt:
<span class='five'>שמין אותה. </span>כגון בקבלנות שקבל למחצה ולשליש ולרביע אבל בחכרנות לא שייכא הא דמאי שמין איכא חכירותו יתן לו: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: ולא אעביד
txt:
<span class='five'>ולא אעביד. </span>ולא אעשה בה פעולה הראויה לה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: דורש לשון הדיוט
txt:
<span class='five'>דורש לשון הדיוט. </span>שהרגילו הדיוטות לכתוב שלא כתקנת חכמים היה דורש הלשון לפסוק הדין אחריו: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: אדם מביא קרבן עשיר על אשתו
txt:
<span class='five'>אדם מביא קרבן עשיר על אשתו. </span>שהוא חייב בקרבן לידתה וצרעתה ואם הוא עשיר אין יכול לומר היא אין לה כלום ותיפטר בקרבן עני: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: כל הקרבנות שהיא חייבת
txt:
<span class='five'>כל הקרבנות שהיא חייבת. </span>שלא בנדר ונדבה כגון קרבן זיבתה ואשם וחטאת שעליה: ה'ג לה בת'כ 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm:
א'ר יהודה לפיכך אם פטרה אינו חייב בהן שכן היא כותבת לו אחראין  דאיתא לי עלך מן קדמת דנא </span>והכי פירושה לפיכך אם גירשה ונתן לה כתובתה ועדיין קרבנותיה עליה אינו חייב בהן שכך כותבת לו בתוך השובר שכותבת לו על קבלת כתובתה התקבלתי כתובתי ואחראין דאית לי עלך

txt:
<span class='five'>א'ר יהודה לפיכך אם פטרה אינו חייב בהן שכן היא כותבת לו אחראין  דאיתא לי עלך מן קדמת דנא </span>והכי פירושה לפיכך אם גירשה ונתן לה כתובתה ועדיין קרבנותיה עליה אינו חייב בהן שכך כותבת לו בתוך השובר שכותבת לו על קבלת כתובתה התקבלתי כתובתי ואחראין דאית לי עלך מן קדמת דנא וכל אחריות שהיה לי עליך מלפני היום הזה ולשון הספרים איני יודע לפרשו כראוי: <span class='five'>כתובת אמן. </span>שכותבין להן ביום אירוסין: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: לכשתכנסי לחופה
txt:
<span class='five'>לכשתכנסי לחופה. </span>וקדושיהן ע'מ כן ולא חלו קדושין בה עד שתיכנס לחופה והרי חטפה קודם לכך: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: שכך הוא כותב לו תשלומתא דאית לך עלי כל קבל דיכי
txt:
<span class='five'>שכך הוא כותב לו תשלומתא דאית לך עלי כל קבל דיכי. </span>אם משיב לו את העבוט לזמן מרובה שמין את המשכון וכותב לו זה בשטר יהיו לך כל תשלומין עלי ליפרע ממני דמי משכון זה ואם משכנו יותר על חובו נמצא גובה שלא כדין: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: טעמא דכתב ליה הכי
txt:
<span class='five'>טעמא דכתב ליה הכי. </span>כלומר למה ליה למיכתב ליה והאמר ר' יוחנן משכנו והשיב לו את העבוט ומת הלוה שומטו המלוה מעל בניו ולא הוו כשאר מטלטלי דיתמי דלא משתעבדי לבעל חוב דכיון דמשכני' קנייה כי דידיה לגוביינא:  אהני


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: אהני כתיבה לגירעון
txt:
<span class='five'>אהני כתיבה לגירעון. </span>השטר מועיל לפחות דמיו אם יפחתו דמי המשכון שנשתמש בו הלוה יפרע משאר נכסיו ככל הכתוב בשטר: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: מקום שנהגו לעשות כתובה מלוה
txt:
<span class='five'>מקום שנהגו לעשות כתובה מלוה. </span>שכל מה שכתוב בשטר כתובתה ודין נדוניא דהנעלת ליה מבי נשא לבית בעלה וכו' נפרעת ממנו כשנתארמלה או נתגרשה כדרך שבעל חוב נפרע ככל הכתוב בשטר מלוה כגון שכותבין בה כמו שאנו כותבין אחריות דנא קבילת עלאי: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: מקום שנהגו לכפול
txt:
<span class='five'>מקום שנהגו לכפול. </span>לשום את מה שמכנסת לו כפליים בדמיו בשביל כבוד ולכתוב כפליים בכתובתה וכשהיא יוצאת אינה נפרעת אלא החצי: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: הבו לה ארבע מאה
txt:
<span class='five'>הבו לה ארבע מאה. </span>קאמר שיכתבו אותן תמני מאה בכתובתה או ד' מאה דכתובה קאמר דאינון מאתים לגבייה: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: דקביל ארעא לשומשמי
txt:
<span class='five'>דקביל ארעא לשומשמי. </span>קבלנות היתה לזורעה שומשמין והן יקרין מן החטין ומכחישין הקרקע יותר מן החטין: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: ועבדה חטין כשומשמי
txt:
<span class='five'>ועבדה חטין כשומשמי. </span>הצליח זריעתו ואף החטין הוקרו ונמצא שלא הפסיד בעל הבית במה ששינה זה ונשתכר כחש הקרקע שהיה נכחש בשומשמין יותר מן החטין: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: מנכה ליה
txt:
<span class='five'>מנכה ליה. </span>בעל הקרקע מחלקו דמי כחשא דארעא מה שהיתה מכחשת אם היה זורעה שומשמין יותר משזרעה חטין ולא יטול בה חטין שיעור שומשמין שהרי לא הכחישה כל כך מחמת החטין: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: אמר ליה אמרי אינשי כחוש ארעא כו'
txt:
<span class='five'>אמר ליה אמרי אינשי כחוש ארעא כו'. </span>כלומר היה לו לזרוע שומשמין אפילו היתה מכחשת קרקע יותר ולא יכחוש מרה ליטול עכשיו פחות וירעב הוא וביתו: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: יהיב ליה
txt:
<span class='five'>יהיב ליה. </span>בעל הקרקע מנכה לו מחכירתו ולא יטול אלא כדי שיעור דמי שומשמין שהיא ראויה להעשות לפי שזה גרם זה השבח: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון
txt:
<span class='five'>האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון. </span>המקבל פרגמטיא מבעל הבית ושמה לה כפי דמיה שהיא שוה כאן והוא מוליכה למקום היוקר למחצית השכר חצי אחריות אונסים עליו כמלוה וחצי אחריותה על בעלים כפקדון: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: ואי בעי למישתי ביה שכרא
txt:
<span class='five'>ואי בעי למישתי ביה שכרא. </span>אם רצה להוציא חציה בהוצאת ביתו מוציא שהרי מלוה עליו היא: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: ואם מת
txt:
<span class='five'>ואם מת. </span>הלוה והעיסקא קיימת ביד בניו הרי חצייה שהיא מלוה נעשית מטלטלין אצל בניו ואין הבעלים גובים ממנה דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: להכי קרו ליה עיסקא
txt:
<span class='five'>להכי קרו ליה עיסקא. </span>שתהא קיימת תמיד ומתעסק בה ויסמכו עליה בעליה שלא תינתן להוציאה ואם מת לוה יגבה ולא תיעשה כמטלטלין שלהן דכיון דצריכה להיות קיימת סמיכתו עליה כמקרקעי דטעמא דלא קא משתעבדי מטלטלי דיתמי לב'ח משום דמעיקרא לאו עלייהו סמך דלאו למיגבי מינייהו אוזפיה שהרי בידו להוציאן אבל הני אין בידו להוציאן וסמך עלייהו: 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: חד עיסקא ותרי שטרי פסידא דמלוה
txt:
<span class='five'>חד עיסקא ותרי שטרי פסידא דמלוה. </span>משום דסתם עיסקא תילתא באגר לבעל הבית ופלגא בהפסד כדאמר באיזהו נשך <span class='mareimakom'>(לעיל דף סח:)</span> גבי שטרא דרב עיליש דאי לא מתחזי כרבית דכיון דפלגא מלוה אי לאו דשקיל מנתא באגרא דפלגא פקדון אישתכח דקא טרח בפקדון משום רבית דמלוה הלכך מאן דיהיב עיסקא שני חבילות בגדים במנה נכתוב שטר של מנה אי מפסיד באחת מן החבילות מדמי הקרן מחמשים ה' דינרים ומשתכר בחבירתה ט'ו דינרין אין כאן חשבון להפסד לבד ולשכר לבד אלא נשתכר בפרגמטיא זו י' דינרין (וישלמו תחילת חבילה החסירה בה' דינרין של ט'ו דינרים שהרויח בחבילה אחרת וי' דינרין הנותרים הן הן ריוח ויטול מהן דיהיב עיסקא תילתא באגר והמקבל תרי תילתי) ויטלו בעליו מאותם י' דינרים שליש שהן ג' דינרים ושליש דינר והמקבל יטול שני שלישים אי כתב עלייהו שני שטרות כל חבילה שטר של חמשים נמצא חשבון של כל אחד לבדו ויקבל עליו המלוה בהפסד החצי שהוא שני דינרים וחצי ובשכר של חבירתה לא יטול אלא שליש ולא נמצא לחלקו שכר אלא שלשים מעות דהיינו חמשה דינרים דדינר ו' מעות כסף פשיטי הן הרי פסידא דמלוה:  תרי


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: תרי עיסקי וחד שטרא פסידא דלוה
txt:
<span class='five'>תרי עיסקי וחד שטרא פסידא דלוה. </span>קבל היום ממנו במנה ולמחר במנה וכתב שטר על מאתים הפסיד הלוה כמה דפרישית שאם יהא הפסד בזה ושכר בזה לא יחשבו כל אחד לבדו אלא השכר ימלא הקרן תחילה ואח'כ יחלוקו המותר ואם כתב ב' שטרות כמשפט הזה מחשב הפסד של זה לבד והשכר של זה לבד ויקבל הבעלים עליו בהפסד החצי ובשכר השליש ועצה טובה קמ'ל רבא דבחד עיסקא לכתוב חד שטרא ובתרי עסקי נכתוב ב' שטרי ויהא הדבר שקול: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: דרי מהיאך פסידא קמא בהדאי
txt:
<span class='five'>דרי מהיאך פסידא קמא בהדאי. </span>וקבל עלך חצי הפסד ובשכר טול שליש ונמצאת פוחת מן הקרן: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: דא'ל להכי טרחת ומליי' וכו'
txt:
<span class='five'>דא'ל להכי טרחת ומליי' וכו'. </span>דמדלא אודעתן מעיקרא נכלם היית בדבר ואדעתא דמלוי קרנא טרחת: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח
txt:
<span class='five'>בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח. </span>שני קבלנים שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניהם ובין בעה'ב כמשפט ונשתמשו חצי הזמן ונשתכרו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: אי אמר ליה ניפלוג רווחא
txt:
<span class='five'>אי אמר ליה ניפלוג רווחא. </span>השתא מפרש ואזיל מ'ט אית ליה דניעכב אי א'ל האי פלוג רווחא והקרן ניתפוס עדיין להרויח בו עד הזמן מצי א'ל אידך רווחא לקרנא משתעבד שמא בסחורה שנעשה עוד נפסיד וצריך שיהא הריוח קיים להשתכר בו עוד כדי למלאות הקרן: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: ואי אמר ניפלוג
txt:
<span class='five'>ואי אמר ניפלוג. </span>תרווייהו מצי א'ל עיסקא להדדי משתעבד ואם ניפלוג שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו הזמן ואם אפסיד שמא חלק השני ישתכר וימלא חסרון ואנו יחד קבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: אתן לך חכירך
txt:
<span class='five'>אתן לך חכירך. </span>כך וכך כורין שפסקתי עמך ומה איכפת לך אם יחסר חלקי שהעשבים מכחישים השבלים אין זה אלא עלי: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: אין שומעין לו
txt:
<span class='five'>אין שומעין לו. </span>והא ליתא אלא בחכרנותא דאי בקבלנותא פשיטא מי מצי א'ל מאי איכפת לך: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: ואי א'ל כריבנא וכו'
txt:
<span class='five'>ואי א'ל כריבנא וכו'. </span>השתא מפרש אמאי אין שומעין לו אי אמר לו אני אחרוש אחר הקצירה ואהפוך שרשי העשבים שנותרו בה וימותו ולא תעלה לפניך עשבים מאי מהדר ליה: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: א'ל אנא חטי מעליא בעינא
txt:
<span class='five'>א'ל אנא חטי מעליא בעינא. </span>אותו חכירות שפסקת לי אני רוצה שיהו בריאים ולא כחושים: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: מנסבת שם רע לארעאי
txt:
<span class='five'>מנסבת שם רע לארעאי. </span>הרואים סבורים שניכשת ואעפ'כ היא מלאה עשבים ואתה מוציא שם רע לארעאי ומחר אם באתי למכור או להוריד לזה אריס אחר לא יהיה יורד: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: והא תנן וכו'
txt:
<span class='five'>והא תנן וכו'. </span>הרי לא שנה במתני' אלא טענה אחת ובשבילה קאמר אין שומעין לו ע'כ בהא תליא כולה: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: אלא משום דא'ל בזרא דנפל נפל
txt:
<span class='five'>אלא משום דא'ל בזרא דנפל נפל. </span>כל טענתו אינה אלא שמעלת עשבים לשנה הבאה וטענתו לעולם עומדת דכי א'ל כריבנא לאחר הקצירה א'ל האי נהי דעקרת לשרשים סוף סוף העשבים שתניח בה עכשיו עד שיזרעו יפלו הזרעים לארץ ויצמחו לשנה הבאה ולזו לא תועיל החרישה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: המקבל שדה מחבירו ולא עשתה
txt:
<span class='five'>המקבל שדה מחבירו ולא עשתה. </span>תבואה אלא מעט ובא לו האריס למנוע מלהתעסק בה עוד שאין בה עוד כדי טרחו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: חייב ליטפל בה
txt:
<span class='five'>חייב ליטפל בה. </span>בעל כרחו והא ליתא אלא בקבלנותא דאי בחכרנותא מה לו לבעל השדה אם יחדל לו סוף סוף חכירו הוא נותן לו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: מה קצבה בכרי
txt:
<span class='five'>מה קצבה בכרי. </span>מה קצבה יש אם קצבתם לו כרי לשיעור חיוב טיפול שדה גדולה לשיעור כרי ושדה קטנה לשיעור כרי: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: כונס שלו
txt:
<span class='five'>כונס שלו. </span>פלדי'ן בלע'ז הרחת שמכניסין אותה לגבות התבואה עליה לזרות שאין רואה פני החמה וצדדין נמי בכלל כונס הם: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: תנן התם
txt:
<span class='five'>תנן התם. </span>במס' עוקצין וכו' משום אמרי דבי ר' ינאי דמפרשי שיעורא בכולהו הנך מתני' נקט להו גבי מתני' דמפרשי בה דבי ר' ינאי שיעורא: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: פריצי זיתים
txt:
<span class='five'>פריצי זיתים. </span>כדמפרש רשעי זיתים וענבים שהן לעולם בוסר שאין בישולן נגמר לעולם: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: ארבעת קבין לקורה
txt:
<span class='five'>ארבעת קבין לקורה. </span>שמכניסין בבית הבד מהן כדי שיעור טעינת הקורה בפעם אחת ואין מוציאין אלא ארבעה קבין שמן: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: באוללא
txt:
<span class='five'>באוללא. </span>בתפוחה אחת שקורין שק ויש מקום שבתי בד שלהן גדולין ומכניסין שלשת כורים יחד ויש מקום שאין מכניסין אלא כור זיתים בטעינת קורה וישער רבי אלעזר בקטנים ורבי ינאי בגדולים וסאתים הוי תלתא זימני ארבעה קבין:  עלו


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: טמא
txt:
<span class='five'>טמא. </span>הטהור שכיון שהאילן או הסוכה כחה רע נכפפת תחתיהן וכבד העליון על התחתון ונשען עליו מכחו של עליון ובין זב שנשען על הטהור ובין טהור שנשען על הזב טמא: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: המהלך בבית הפרס
txt:
<span class='five'>המהלך בבית הפרס. </span>שדה שנחרש בה קבר חשו לעצם כשעורה שמטמא במגע ובמשא ואינו מטמא באהל והיו שם אבנים שאינן תקועות וקבועות בארץ והן נסטות מחמת העובר עליהן ועצם כשעורה ניסט מכחו או רכב מי שרוצה לאכול טהרות על אדם או בהמה שכוחן רע והוליכוהו עליהן טמא הרוכב לא מיבעיא נרכב דטמא דבלאו היסט אבנים נמי טמא המהלך בבית הפרס אלא אף הרוכב טמא דכיון דכח התחתון רע מחמת משא העליון ניסטו והרי כאילו מסיטו הוא וכח התחתון אינו מועיל להצילו אא'כ כחו יפה אבל אם היה כחו יפה לא חשיב משא העליון ואינו כמסיטו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: ד' סאין [זרע] לכור
txt:
<span class='five'>ד' סאין [זרע] לכור. </span>לבית קרקע כור והוא אלף וחמש מאות אמה אורך של נ' אמה רוחב דחצר המשכן הוי סאתים והוא מאה על נ' וכור ל' סאין ובין מרובע ובין ארוך וקצר לפי חשבון זה שיעורו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: בימי ר' יוחנן הוה שמינה ארעא
txt:
<span class='five'>בימי ר' יוחנן הוה שמינה ארעא. </span>ודיו לבית כור בד' סאין ובשני דר' אמי כבר הוכחשה וצריכה ח' סאין: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: הרוח שפיזרה את העומרים
txt:
<span class='five'>הרוח שפיזרה את העומרים. </span>בשדה וכיסו את הלקט של עניים המפוזר בשדה ואין ידוע כמה לקט היה שם למטה מן העומרים שמין אותו ב'ד הולכין עליה ושמין כמה לקט שדה זו ראויה להעשות בכל שנה: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: רשב'ג אומר
txt:
<span class='five'>רשב'ג אומר. </span>אין הדבר צריך אומד כבר קצוב כדי נפילה ועומד ונותן לעניים כדי ניפול לקט הקצוב ולקמן מפרש להו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: לכור זרע
txt:
<span class='five'>לכור זרע. </span>לשדה שזרעו בה כור או לשדה שלוקט בה כור תבואה ואם תמצא לומר לכור זרע: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: למפולת יד או למפולת שוורים
txt:
<span class='five'>למפולת יד או למפולת שוורים. </span>יש מקום שזורעין את התבואה ביד ויש מקום שנותנין הזרע בעגלה מנוקבת ומוליכין השוורים את העגלה על המחרישה והזרע הוא נופל והולך והרבה זרע צריך למפולת שוורים יותר ממפולת יד וקא מיבעיא לן לשדה של זרע כור למפולת יד שלה שיערנו בלקט שלה ארבעת קבין או לכור זרע למפולת שוורים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: מכת מדינה
txt:
<span class='five'>מכת מדינה. </span>מפרש בגמ' והא ליתא אלא בחכרנותא דאי בקבלנותא מאי מנכה איכא מה שימצאו יחלוקו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: בין כך ובין כך
txt:
<span class='five'>בין כך ובין כך. </span>אפילו היא מכת מדינה אינו מנכה שעל המעות לא נגזרה גזירה הלכך לא עליה היתה פורענות זו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: נשתייר תלם אחד
txt:
<span class='five'>נשתייר תלם אחד. </span>כל סביבותיה שלא נשדף וארבע שדות שסביבותיה נשדפו וגם זו נשדפה: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: מהו
txt:
<span class='five'>מהו. </span>מי אמרינן דכיון דנשתייר תלם אחד על פני כולה שלא לקתה אין זו מכת מדינה אלא מזלו או דלמא האי שיורא לאו כלום היא: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: איפסיק בירא מהו
txt:
<span class='five'>איפסיק בירא מהו. </span>אם היו ארבע שדות שהן סביבותיה בורות ושאר שדות סביב סביב נשדפו מי אמרינן ד' שדות שסביבותיה לא נשדפו א'ד אמר ליה אם היו זרועות אף הם נשדפו: 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: אספסתא
txt:
<span class='five'>אספסתא. </span>היו אותן שסביבותיה זרועות שחת למאכל בהמה ולא נשדפו והן הפסיקו בין השדופות לזו:  מאי


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: מאי
txt:
<span class='five'>מאי. </span>מי אמרינן ארבע שדות שסביבותיה לא נשדפו או דלמא אמר ליה אילו היו זרועות תבואה אף הן נשדפו: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: זרע אחר מאי
txt:
<span class='five'>זרע אחר מאי. </span>אם תמצא לומר אספסתא לאו הפסקה היא משום דלאו בכלל גזירת פורענות התבואה הוא דאמר ליה אילו תבואה הואי איהו נמי אישתדוף זרע אחר מי הוי הפסקה: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: ותגזר אומר
txt:
<span class='five'>ותגזר אומר. </span>מה שתבקש מן היוצר יעשה ואני לא בקשתי מן השמים בתחילת השנה שיצליחני בשעורים אלא בחטין: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: היתה שנת שדפון
txt:
<span class='five'>היתה שנת שדפון. </span>גבי מוכר בזמן שהיובל נוהג שאינו מותר לו לגאול פחות משתי שנים תנן לה בערכין <span class='mareimakom'>(דף כט:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: הא איכא תבואה בדוכתא אחריתי
txt:
<span class='five'>הא איכא תבואה בדוכתא אחריתי. </span>אע'ג דההוא באגא אישתדוף אמרינן לתא דידיה (מזל דידיה) גרם וסלקינן ליה מגרע מדמים מה שמגיע לשנה אחת כאילו היו בה פירות: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: אפקעתא דמלכא
txt:
<span class='five'>אפקעתא דמלכא. </span>המלך ביטלו מלזורעה והרי היא כמו שאינה ולא קראה הכתוב לישראל שנת תבואה: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: a
trm: לא תעלה לו בגירוע
txt:
<span class='five'>לא תעלה לו בגירוע. </span>מקדיש שדהו ובא לפדותו שנתן לו הכתוב פדיון בתחילת היובל חמשים שקל כסף <span class='mareimakom'>(ויקרא כז)</span> ואם אחר היובל וחשב לו הכהן וגו' ונגרע מערכך <span class='mareimakom'>(שם)</span> שנים שעברו הוא מגרע מן החשבון כמה שמגיע להם ונותן כמה שמגיע לשנים הבאות וכיון דבשביעית כמאן דליתנהו למה הן נמנות לפחות את הפדיון דתנן נותן סלע ופונדיון לשנים הבאות שזהו החשבון המגיע לכל שנה כשאתה מחלק חמשים סלעים למ'ט שנים נמצאו שביעיות מועילות לגרע הפדיון דאי מדלית שבע שמיטות ותחלק חמשים שקלים למ'ב שנה מגיע לכל שנה קרוב לסלע ודינר: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: פעם ראשונה ושניה
txt:
<span class='five'>פעם ראשונה ושניה. </span>זרעה ואכלה חגב או נשדפה חוזר וזורעה שנית ואם אינו זורעה אינו מנכה לו אפילו היא מכת מדינה: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: מצי אמר ליה בעל הקרקע כל יומי זרע זרע ואזיל
txt:
<span class='five'>מצי אמר ליה בעל הקרקע כל יומי זרע זרע ואזיל. </span>כלומר כל זמן הזריעה חזור וזרעה שמא לא הגיע זמן: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: עד זמן דכי אתא אריסא מדברא
txt:
<span class='five'>עד זמן דכי אתא אריסא מדברא. </span>ונכנס לבית בזמן שהן רגילין ליכנס דהיינו לאחר תשע שעות ביום קרוב לסוף העשירית קיימא כימה שהוא זנב טלה להדי רישייהו בראש כל אדם דהיינו באמצע הרקיע שנראה לכל אדם כאילו הוא על ראשו והן הן ימי אדר לפי שבגלגל קבועין בו שנים עשר מזלות וזהו סידרן טש'ת סא'ב מע'ק גד'ד ולעולם ששה עולין וששה שוקעין בניסן לעולם בתחילת עלות השחר טלה מתחיל לעלות ומאזנים שוקע וב' שעות המזל שוהה לעלות לאחר שתי שעות העולה גמר עלייתו והשוקע גמר שיקועו נמצא הששה עולים בשתים עשרה שעות ביום וששה בלילה כל ימי ניסן ראש טלה מתחיל לעלות ובאייר שור ובסיון תאומים וכן הסדר נמצא באדר מזל דגים מתחיל לעלות בבוקר סוף ב' שעות טלה מתחיל לעלות ולסוף ארבע גמר עלייתו ושור עולה לסוף שש גמר שור עלייתו ומתחיל תאומים לסוף שמנה גמר תאומים ומתחיל סרטן ונמצא ראש טלה באמצע שהרי עברו שש שעות משהתחיל ובשש שעות ראשו מגיע לאמצע שהרי מתחילת עליית המזל עד תחילת שיקועו שנים עשר שעות נמצא שמשעה שמתחיל לעלות עד ו' שעות מגיע לאמצע הרקיע ולסוף שמנה שעות משעלה הוי זנבו באמצע הרקיע נמצא באדר זנב טלה בסוף שעה עשירית באמצע הרקיע הוא והכי אמרינן במסכת ברכות בפרק הרואה <span class='mareimakom'>(דף נח:)</span> שכימה בזנב טלה הוא: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: קציר
txt:
<span class='five'>קציר. </span>כנגד זרע זה בתחילת גשמים זה בתחילת החמה וקיץ כנגד חורף וחורף הוא חוזקו וחורפו של סתיו וימי צינה לשון <span class='mareimakom'>(איוב כט)</span> כאשר הייתי בימי חרפי חוזקי ועיקרי קיץ הוא חוזקו של יבש ועל שמייבשין באותו פרק תמרים ותאנים לקציעות והן נקראין קיץ כדכתיב <span class='mareimakom'>(שמואל ב טז)</span> הלחם והקיץ לאכול הנערים וגו' קור הוא סופו של סתו וכן חום סופו של שמש וכן כל אחד שני חדשים י'ב חדשים לששה עתים: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: איסתכר
txt:
<span class='five'>איסתכר. </span>לשון <span class='mareimakom'>(בראשית ח)</span> ויסכרו מעינות תהום נסתמה הליכתו שעכבוהו העליונים העליונים הסיבוהו דרך אחרת ואין ירק מצליח אלא בקרקע נרבצת בארץ לחה: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: מכת מדינה
txt:
<span class='five'>מכת מדינה. </span>לא עליו לבדו עברה ולאסוקי אדעתיה נמי לא הוה ליה דלא הוי עביד למיסתכר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: ולקתה
txt:
<span class='five'>ולקתה. </span>שהיו חטין שדופות וגם כחושות וזו בחכירות הוצרכה לשנותה ולא בקבלנות דאי בקבלנות פשיטא דכל אחד זוכה ומתחייב בחלקו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: עבדא אספסתא
txt:
<span class='five'>עבדא אספסתא. </span>היא נקצרת לשלשים יום כדאמר בריש ח'ה <span class='mareimakom'>(ב'ב כח:)</span> וחזר וזרעה שעורים: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: עבדא ארעא שליחותא
txt:
<span class='five'>עבדא ארעא שליחותא. </span> בעליה לא חכרה אלא לאספסתא ואילו זרע לה אספסתא ואזיל היה מצליח והוא פסק עמו ליקח שעורין מן השוק: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: עבדא ארעא שליחותא
txt:
<span class='five'>עבדא ארעא שליחותא. </span>הענבים לא לקו אלא משנעשה יין בחביותיו בביתו לקה ואמר בבבא בתרא <span class='mareimakom'>(דף צו:)</span> חמרא אכתפא דגברא שוור זה קונהו מזה טוב ומזלו גורם להחמיץ: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: בעומריה
txt:
<span class='five'>בעומריה. </span>בעודן שטוחות ליבש בימות הקיץ דכל [זמן] זה עודן צריכין לקרקע וכך הענבים שהתליעו בין בציר לדריכה וכגון דלא איחרו יותר מן המנהג: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: לא יזרענה חטין
txt:
<span class='five'>לא יזרענה חטין. </span>שהחטין מכחישות את הקרקע יותר מן השעורין והא לא מיתוקמא אלא בחכרנות דאי בקבלנות הא אמרינן תיכחוש ארעא ולא ליכחוש מרה והרי הוא נהנה בשינוי של זה: 


lvr: 42
pgn: 106
dfh: b
trm: תבואה לא יזרענה קטנית
txt:
<span class='five'>תבואה לא יזרענה קטנית. </span>שהקטנית מכחשת הקרקע יותר מן התבואה: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  מיקל


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: ליזרע [שתא] חטין וכו'
txt:
<span class='five'>ליזרע [שתא] חטין וכו'. </span>ה'נ פסק עמו חטין שמא הוא זרעה חטין בשנה שעברה ואם יזרענה זה שעורין נמצא זה מקלקלה: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: הא לן והא להו
txt:
<span class='five'>הא לן והא להו. </span>מתני' בא'י קאי שהיא מקום הרים ואיכא למיחש לכחשא דארעא אנן השתא בבבל קיימינן שהיא מצולה וטבועה בבצעי המים וליכא למיחש לכחשא דארעא הלכך משנה בכל מקום שירצה מקטנית לתבואה ומתבואה לקטנית ור'ש אוסר כדאמרן: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: אין בהם משום גזל
txt:
<span class='five'>אין בהם משום גזל. </span>לכל הבא ועוקרן לפי שהוא משביח את הבעלים שמפסידים פשתן יותר על דמיה: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: הוקשו לזרע
txt:
<span class='five'>הוקשו לזרע. </span>אותן שחלים שעמדו בפשתן ימים רבים עד שנגמר גידוליהן שוב אין עקירתן מועלת לפשתן ויש בהם משום גזל: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: דילי דילך דילך דילי
txt:
<span class='five'>דילי דילך דילך דילי. </span>יש באילנותי שהפירות שלך ובאילנותיך שהפירות שלי ששדותינו זו לזו סמוכות והמצרים גבוהים ואילנות נטועין בהם יש מהם נטועין בשלי ששרשיהן כפפו ונטו כולן לתוך שדך ויונקין משלך ויש בשלך שנוטין לתוך שלי ויונקים מארצי: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: פלוג הכי
txt:
<span class='five'>פלוג הכי. </span>לעבר רוחב השדה חלוק האילן אם עומדת השדה מזרח ומערב יחלוק אותו האילן צפון ודרום: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: סמוך לשולחנך
txt:
<span class='five'>סמוך לשולחנך. </span>כלומר סמוך לביתך שלא תצטרך להרחיק בשדות והאי דנקט שולחנך שתוכל לבדוק עצמך לפני אכילה ולאחר אכילה כדאמר בשבת <span class='mareimakom'>(דף מא.)</span> כדתניא הנצרך לנקביו ואוכל דומה לתנור שהסיקוהו על גבי אפרו ואחר אכילה שהמאכל דוחק ומוציא את המעוכל ואם יהא צריך להרחיק פעמים שהעמוד חוזר ובא לידי הדרוקן אבל בית הכנסת סמוך לביתו לר' יוחנן לאו מעליותא היא: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: ר' יוחנן לטעמיה
txt:
<span class='five'>ר' יוחנן לטעמיה. </span>דאמר במסכת סוטה <span class='mareimakom'>(דף כב.)</span> שכר פסיעות יש דאמר למדנו יראת חטא מבתולה וקיבול שכר מאלמנה שאמרה לו ולא שכר פסיעות יש אם יש בית הכנסת בשכונתי ואני באה לבית מדרשך להתפלל: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: a
trm: משולשין
txt:
<span class='five'>משולשין. </span>שיש שנה שלוקה בגפנים ובזיתים ואין לוקה בתבואה ויש שנה שלוקה בזו ולא בזו ותהי לו פליטה:  לא


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: שורא וריתקא
txt:
<span class='five'>שורא וריתקא. </span>חומה ורתוקת גדר של נצרים כמו <span class='mareimakom'>(איכה ב)</span> חיל וחומה: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: עבד מה דעבד
txt:
<span class='five'>עבד מה דעבד. </span>יודע היה ללחוש על הקברות ולהבין על כל קבר וקבר באיזו מיתה מת אם מת בזמנו אם בעין רעה : 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: הכל ברוח
txt:
<span class='five'>הכל ברוח. </span>כל החלאים ותוצאות מיתה על נשיבת הרוח באין הכל לפי השעה והאדם יש לך אדם שרוח פלוני קשה לו ובשעה פלוני: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: עבדי סמא וחיי
txt:
<span class='five'>עבדי סמא וחיי. </span>סם המחבר בשר חתוכה ומן העשבים הוא כדאמר בהמוכר את הספינה <span class='mareimakom'>(ב'ב דף עד:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: צינים פחים
txt:
<span class='five'>צינים פחים. </span>קור הנופח ולאו היינו רוח דקאמר שמואל דשמואל זיקא בלא צינה נמי מזקת: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: נזקק לאשתו
txt:
<span class='five'>נזקק לאשתו. </span>אם בעל הרהורים הוא ומתוך שלבו טוב בבקר שאכל קצת תובע לאשתו ובצאתו לשוק ורואה נשים אינו מתאוה להן: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: ואמרו רבנן השכם ואכול
txt:
<span class='five'>ואמרו רבנן השכם ואכול. </span>בערבי פסחים <span class='mareimakom'>(דף קיב.)</span> בדברים שצוה רבי לבניו: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: משוחאה
txt:
<span class='five'>משוחאה. </span>מודד קרקעות היה בשכר לקונים ולמוכרים ולאחין ולשותפין הבאין לחלוק: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: ארבע אמות דאניגרא
txt:
<span class='five'>ארבע אמות דאניגרא. </span>אמת המים שהמשיכוה מן הנהר הגדול אל השדות על פני הבקעה כולה ומניחין בעלי כל שדה ושדה מלזרוע את אגפיה רוחב ארבע אמות שלא תתקלקל שפתה ומודדין אותם כולם ביחד ומציינים אותם שלא יחרשו מן הסימן ולחוץ: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: לא תמשחנהו כלל
txt:
<span class='five'>לא תמשחנהו כלל. </span>אלא באומד הדעת תניחנו כדי שיהו ניכרים לעינים שהן שלימות ורחבות: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: מלי כתפי נגדי בתרי עברי נהרא קוצו
txt:
<span class='five'>מלי כתפי נגדי בתרי עברי נהרא קוצו. </span>המוצא יער או אילנות נטועין על שפת הנהר יקוץ ברוחב מלא כתף מושכי חבל הספינה והן מטין עצמן באלכסון והולכין כשהן משופעין לצד היבשה שלא תמשכם הספינה למים וכל כמות הצריך להלוכם דינם לקוץ ובשני עברי הנהר שפעמים שהילוכן מכאן ופעמים שהילוכן מכאן: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: קץ שיתסר אמתא
txt:
<span class='five'>קץ שיתסר אמתא. </span> כרוחב דרך רה'ר כדתנן בבבא בתרא <span class='mareimakom'>(דף צט:)</span> דרך רה'ר שש עשרה אמה: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: ניקייצו עילאי ותתאי
txt:
<span class='five'>ניקייצו עילאי ותתאי. </span>מי שיש להן יער על הנהר אצלי למעלה הימנו ולמטה הימנו הילוך דרך המים: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: התם דבי פרזק רופילא הוה
txt:
<span class='five'>התם דבי פרזק רופילא הוה. </span>אותן שלמטה ושלמעלה לא של ישראל היה שיכול לקצוץ אותו יער של בית פרזק פחת פרסיים היה וידוע הוא שלא יקוצו ומה תועיל קציצה שלי: 


lvr: 42
pgn: 107
dfh: b
trm: אי ממתחי אשלייהו מסתגי להו
txt:
<span class='five'>אי ממתחי אשלייהו מסתגי להו. </span>אם יוכלו למתוח חבלם ולבא ממסע למסע או מכפר לכפר לילך ממטה למעלה ילכו:  ואם


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: לא יזרענה פשתן
txt:
<span class='five'>לא יזרענה פשתן. </span>שזרע פשתן מכחיש בארץ הרבה ואינה חוזרת ליושנה עד ז' שנים והא לא מיתוקמא אלא בחכירות דאי בקבלנות מאי דבעי ליזרע שהרי הבעלים חולקין בו: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: ואין לו בקורות שקמה
txt:
<span class='five'>ואין לו בקורות שקמה. </span>עץ סרק הוא וקוצצין ענפיו לקורות הבנין והן חוזרין וגדילין ופחות מז' שנים אין נעשות קורות הלכך קיבלה לפחות מז' שנים לא יקוץ קורות שבה דלאו אדעתא דקורות נחית דבשנים מועטות אינם חוזרים לקורות אבל קיבלה לז' שנים שנה ראשונה זורעה פשתן וקוצץ שנה ראשונה שקמה שבה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: לצמיתות אמר רחמנא
txt:
<span class='five'>לצמיתות אמר רחמנא. </span>מי שאילולי יובל היתה נצמתת דכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כה)</span>  והארץ לא תמכר לצמיתות: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: התם זביני מעליא הוא
txt:
<span class='five'>התם זביני מעליא הוא. </span>וכל כמה דאשבחא ארעא ברשותיה אשבחא וארעא דהדרא משום דיובל אפקעתא דמלכא הוא ומאי דלא פקע מלכא לא מפקע ממכר אפקע שבחא לא פקע: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: דיקלא ואלים
txt:
<span class='five'>דיקלא ואלים. </span>קיבל הימנו אילן לפירותיו כך וכך שנים ונתעבה והגבירו עיקרו ה'נ וכו': 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: ידא דאספסתא
txt:
<span class='five'>ידא דאספסתא. </span>מקום הדקלין היה זורע אספסתא ידא כמו <span class='mareimakom'>(במדבר ב)</span>  איש על ידו: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: א'ל
txt:
<span class='five'>א'ל. </span>מדקאמרת כורכמא רישקא רבאי שהוא דבר הנקצר בכל שנה ולא אמרת אנא תאלי הייתי נוטע בה למישקל שבחייהו גלית אדעתך דלא נחתת להא ארעא אדעתא למיעבד בה מידי דבר קיימא למישם ליה שבחיה ומפיק אלא מידי דתיעקריה ותישקליה ותיזיל כי מסתלקת שקול כורכמך רישקך אותו כורכמא רישקא דהיינו תאלי שקיימו בה עקור אותו ולך וכשתבא לעקור אינו אלא עצים וזה יתן לך דמי עצים: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: אמריתו מילי מולייתא
txt:
<span class='five'>אמריתו מילי מולייתא. </span>דברים גבנונים לשון מוליא במוליא במו'ק <span class='mareimakom'>(דף י:)</span> גבשושית: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: שתלא
txt:
<span class='five'>שתלא. </span>נוטע כרם בקרקע בעל הבית ועליו להיות אריס כל הימים ונוטל מחצה בפירות: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: a
trm: מאי דאפסיד מנכינן ליה
txt:
<span class='five'>מאי דאפסיד מנכינן ליה. </span>שיימינן מאי דמטי לבעל הבית בהפסד ומנכינן ליה מחלקו דשתלא בשבח: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: השתא קבעי למיתב מנתא לאריסא
txt:
<span class='five'>השתא קבעי למיתב מנתא לאריסא. </span>כלומר כיון דמיסתלק לו בלא זמנו אמאי שקיל פלגא בשבחא עד האידנא הוה שקיל בעל הבית פלגא בפירות וזה היה עושה בה כל עבודתו כמשפט אריסין: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: השתא קבעי למיתב מנתא לאריסא
txt:
<span class='five'>השתא קבעי למיתב מנתא לאריסא. </span>עכשיו זה יטול כל המגיע לו וילך ועל בעל הבית ליטול עבודת הכרם ויצטרך לתתה לאריסא ודרך אריס שיורד לכרם נטוע ליטול שליש בפירות נמצא בעל הבית מפסיד שליש ממחציתו בכל שנה: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: סבר רב אשי למימר ריבעא
txt:
<span class='five'>סבר רב אשי למימר ריבעא. </span>דתרי תילתא המגיעין לבעל הבית משתוציא השליש שיצטרך ליתן לאריס שיורד לה דהוא דנקא בכל שבח הכרם כגון אם השבח ששה דינרים יוציא מהן שליש שעתיד ליתן לאריס נותרו ד' דינרים מהן יטול השתל דינר והיינו ריבעא במאי דמטא לבעל הבית דהוא דנקא דשבחא כוליה: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: האי שתלא דבעי איסתלוקי
txt:
<span class='five'>האי שתלא דבעי איסתלוקי. </span>שיימינן ליה כי היכי דלא נפסיד בעל בית כלומר מעיינין במילתא למיתב ליה כי היכי דלא נמטייה פסידא לבעל הבית בסילוק של זה: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: אי אמרת בשלמא דנקא
txt:
<span class='five'>אי אמרת בשלמא דנקא. </span>שקיל שתלא שפיר דכי הדר שקיל אריסיה תילתא הרי ג' דינרין בין שניהן פש ליה פלגא דבעל הבית כדהוה שקל עד השתא: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: ולימא ליה
txt:
<span class='five'>ולימא ליה. </span>שתלא אנת מנתא דידך הב ליה לאריסא שיטרח בו החצי שלך שהיה מוטל עלי לעשות ואתה אוכל פירות הב ליה לאריסא ועלי לנכות מחלקי כפי המגיע לו והיינו ריבעא ממש דינר וחצי כיצד טול אתה שלשה רבעי הכרם לחלקך מהן תתן השליש לאריס נמצאת אוכל כל השנה חצי פירות הכרם בלא יציאה: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: מנתא דידי מאי דבעינא עבידנא ביה
txt:
<span class='five'>מנתא דידי מאי דבעינא עבידנא ביה. </span>אני אמכור לאחרים הרביע המגיע לידי ולא שייך גבאי למיתן מנתא לאריסא דהא מזבנינא ומסתלקנא הקונה ירד ויעשה ויאכל ואם באת לקנותו הרי אין עלי לעשות לך ותאכל את פירותי בחנם אם תתנהו לאריס לישקול מיניה וביה שוה חצי דינר והדינר ישאר שלך והיינו תרי תילתי שהרי עכשיו אתה קונה ממני ולעולם ריבעא ממש קאמר רב פפא (ואין בעל הבית מפסיד כלום שעד עתה היה אוכל חצי הפירות ומעתה אוכל ב' שלישים דהיינו ד' דינרים): 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: כי מטית לשחיטת קדשים
txt:
<span class='five'>כי מטית לשחיטת קדשים. </span>הכרתי בך שאתה חדוד ויודע להעמיק ולהקשות וכי מטית למסכת זבחים שהיא עמוקה תא אקשי לי ואתן לב לתרץ לפי שאלתך ויש אומרים דחויי מדחיה ולא היא דעל כרחיך קבולי קיבלה חדא דקושיא מעליא היא ועוד מדקאמר קסבר רב אשי למימר מכלל דמסקנא לאו הכי הוא: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: קופא סבא פלגא
txt:
<span class='five'>קופא סבא פלגא. </span>גפן שהזקינה בכרם הרי הוא כשאר זמורות שחולקין בהם ונוטל בה שתלא פלגא כשאר פירות דכיון דאורחה בהכי אדעתא דהכי נחת: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: שטפה נהר
txt:
<span class='five'>שטפה נהר. </span>ובאו לחלק העצים הוה ליה כי שתלא דמיסתלק בלא זמניה ושקיל ריבעא שטפה נהרא פעמים שעוקרין לגמרי ופעמים ששוטף את הקרקע ומכחישו ואין ראוי לצמוח בו כלום עד זמן מרובה: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: מה נקצץ בזמנו
txt:
<span class='five'>מה נקצץ בזמנו. </span>שאין אדם קוצץ אילן שעושה פירות אלא בזמנו שחדל לו מעשות פרי: 


lvr: 42
pgn: 109
dfh: b
trm: בלא זמנו
txt:
<span class='five'>בלא זמנו. </span>ומודה אביי בלא זמנו שחדל לעשות פרי דכיון דלאו אורחיה לאו פירא הוא ולאו אדעתא דהכי נחת: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: לאו מי אוקימנא
txt:
<span class='five'>לאו מי אוקימנא. </span>בכתובות בפרק האשה שנפלו לה נכסים <span class='mareimakom'>(דף עט:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: בשדה אחרת
txt:
<span class='five'>בשדה אחרת. </span>שלא היתה הקרקע שלה שהיו דקלים בשדה של אחרים דהא כליא קרנא דידה לגמרי אי אמרת לישקלינהו בעל לכולהו: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: ההוא שטרא
txt:
<span class='five'>ההוא שטרא. </span>שטר משכנתא דסורא במישלם שניא אלין ולא פירש בו מנין השנים: הכי גרסינן 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: קרקע בחזקת בעליה עומדת
txt:
<span class='five'>קרקע בחזקת בעליה עומדת. </span>אע'ג דלא תבעיה עד לאחר אכילת פירות אנן בתר קרקע אזלינן וכי מספקא לן שנה זו של מי אוקי ארעא בחזקת מריה ושלא כדין אכלינהו לפירי: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: בחזקת אוכליהן עומדות
txt:
<span class='five'>בחזקת אוכליהן עומדות. </span>כיון דקדים ואכלינהו ואתא לאפוקי מיניה נייתי ראיה דלאו שלש הוו דבתר אכילת פירות אזלינן: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: והא קי'ל הלכתא כרב נחמן בדיני
txt:
<span class='five'>והא קי'ל הלכתא כרב נחמן בדיני. </span>ורב נחמן קרקע בחזקת בעליה עומדת קאמר גבי שוכר מרחץ משנים עשר זהובים לשנה מדינר זהב לחדש בהשואל <span class='mareimakom'>(לעיל דף קב:)</span> ואפילו בא בסוף החדש אמר כולו למשכיר כשנתעברה השנה: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: הני מילי מילתא דלא עבידא לאיגלויי
txt:
<span class='five'>הני מילי מילתא דלא עבידא לאיגלויי. </span>כלומר בתר קרקע ודאי אית לן למיזל ומיהו הני מילי בספק שאין עומד לעולם להתברר כי ההוא דמספקא לן בין אם תפיס לשון ראשון ואי תפיס לשון אחרון: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: ואטרוחי בי דינא תרי זימני
txt:
<span class='five'>ואטרוחי בי דינא תרי זימני. </span>שמא הדין עם המלוה ואם נוציאנו מידו עתידין אנו לחזור ולגבותו מיד הלוה לאחר זמן: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: מלוה אומר חמש וכו'
txt:
<span class='five'>מלוה אומר חמש וכו'. </span>מילתא אחריתי היא מלוה ולוה שבאו לדין מלוה אומר חמש שנים מושכנת לי ואין השטר לפנינו ולוה אומר לשלש וכבר אכלת שלש: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: לא סבירא להו הא דאמר רב יהודה
txt:
<span class='five'>לא סבירא להו הא דאמר רב יהודה. </span>ולא אמרינן מגו שהדברים מוכיחין שהוא רמאי שאמר אבד השטר והאי שטרא לא דמי לשטר זביני דאילו שטר זביני לעדות שמכרה לו הוא בא וכי עד עולם תאמר לו להזהר בו אמור רבנן ביה עד תלת שנין מצי לאיזדהורי אינש בשטרא טפי לא מיזדהר דקסבר לא יצא עוד ערעור עליה אבל זה שהוא מודה ששטר משכנתא הוא לראיית מנין שנים של אכילת פירות לגוביינא דאכילת פירות דמנין השנים קאי ומיזדהר זהיר ביה דלא לירכס ליה עד כלות השנים והאי דקאמר אירכס לא מהימן דמיכבש הוא דכבשיה וכו': 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: הא באתרא דשקיל אריסא פלגא הא באתרא דשקיל אריסא תילתא
txt:
<span class='five'>הא באתרא דשקיל אריסא פלגא הא באתרא דשקיל אריסא תילתא. </span>ולא גרסינן שתלא בכולי מילתא: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: a
trm: שכירי
txt:
<span class='five'>שכירי. </span>לימים או לחדשים ושבתות ושכרתיו במעות וכל נאמן דקאמר בשבועת היסת הוא: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: ספק
txt:
<span class='five'>ספק. </span>בבבא בתרא <span class='mareimakom'>(דף כד:)</span> באילן הנטוע בתוך חמשים אמה סמוך לעיר וקתני התם אם העיר קדמה קוצץ ואינו נותן דמים ספק זה קדם ספק זה קדם קוצץ ואינו נותן דמים אלמא כיון דבין הכי ובין הכי למקצץ קאי דכי קדם אילן נמי קתני קוצץ כי מספקא לן אמרינן קוץ ממה נפשך שהרי עליך לעשות נמצא הספק מוטל על הדמים ולא על קציצת האילן דאילו גבי אילן הסמוך לבור של יחיד קתני בה גבי ודאי דידיה אם הבור קדמה קוצץ ונותן דמים אם האילן קדם לא יקוץ תנן גבי ספק זה קדם וספק זה קדם לא יקוץ אלמא גבי ספק אילן דעיר טעמא משום דממה נפשך עומד לקציצה והכא נמי בין יתומים השביחו ובין אביהן השביח דינו ליטול קרקע עם השבח ואם היתומים השביחו מעלה להן השבח בדמים כדלקמיה הלכך גבי ארעא עם השבח ממה נפשך נמצא היתומים תובעין להוציא ממנו ועליהן הראיה: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: בכור לפשוט
txt:
<span class='five'>בכור לפשוט. </span>בכור ופשוט שהשביחו קרקע קודם שחלקו וקי'ל <span class='mareimakom'>(ב'ב דף קכד.)</span> שאין הבכור נוטל פי שנים בשבח שהשביחו נכסים לאחר מיתת אביהן דהוה ליה ראוי ואין הבכור נוטל הבכורה בראוי דכתיב בכל אשר ימצא לו וכשהן באין לחלוק נוטל בכור פי שנים בקרקע שהיא משובחת ושמין את השבח ונותן לפשוט רביע שהוא מגיע לו בשבח שבתוך חלקו של זה: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: וכן בעל חוב ליתומין
txt:
<span class='five'>וכן בעל חוב ליתומין. </span>וכן בעל חוב שקדם שטר הלואתו לשטר מקח של לקוחות טורפה מהן עם מה שהשביחו ושם להן שבח ונותן דמים וטעמא דכולהו משום דמעיקרא ארעא דידיה הוא ואין לנו לכופו למכור להן קרקע שלו בשביל השבח אם יש בידו מעות ולקמן מוקי לה בקרקע שנעשית לו אפותיקי: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: המגיע לכתפים
txt:
<span class='five'>המגיע לכתפים. </span>צריכין לקרקע דבר מועט דאילו אין צריכין לקרקע הוו להו פירות ולא מיקרו שבח ובעל חוב גובה השבח קאמר ולא פירות גמורין כדאמרינן בפ'ק: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: הניחא למ'ד
txt:
<span class='five'>הניחא למ'ד. </span>פלוגתא במסכת כתובות <span class='mareimakom'>(בהכותב)</span>: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: שפיר
txt:
<span class='five'>שפיר. </span>איכא למימר דארעא מעיקרא דידיה הואי והוא דנחת לה שלא ברשות שקל שבחא בזוזי ולא בארעא הואיל והוה מסיק ביה שיעור ארעא כולה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: שכיר יום גובה כל הלילה
txt:
<span class='five'>שכיר יום גובה כל הלילה. </span>שכיר שפעולתו ליום ויוצא לערב גובה כל הלילה כל הלילה הוא זמן גבייתו בין לענין שבועה שתקנו לו חכמים שכיר בזמנו הוא נשבע ונוטל בין לענין שאינו עובר עליו משום לא תבוא עליו השמש <span class='mareimakom'>(דברים כד)</span> אלא משום לא תלין פעולת שכיר אתך עד בקר <span class='mareimakom'>(ויקרא יט)</span> : 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: גובה כל היום
txt:
<span class='five'>גובה כל היום. </span>בין לענין שבועה ובין לענין שאינו עובר עליו משום בל תלין אלא משום לא תבא עליו השמש ובגמרא יליף לה: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: גובה כל הלילה וכל היום
txt:
<span class='five'>גובה כל הלילה וכל היום. </span>דכיון דמשכה פעולתו משתחשך הוה ליה שכיר לילה ואינו עובר עליו בבוקר עד למחרת בשקיעת החמה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: שכירות אינה משתלמת אלא בסוף
txt:
<span class='five'>שכירות אינה משתלמת אלא בסוף. </span>כדאמר באיזהו נשך <span class='mareimakom'>(לעיל סה.)</span> כשכיר שנה בשנה שכירות שנה זו משתלמת בתחילת שנה אחרת אלמא לא משתעבד ליה לשכיר יום עד שתשקע החמה וכי כתיב לא תבא על כרחך בשכיר לילה תוקמיה שנשתעבד לו לבוקר משכלתה שכירותו וכן לא תלין נמי לא תוקמיה בשכיר לילה דהא לא משתעבד ליה עד הבוקר: 


lvr: 42
pgn: 110
dfh: b
trm: ממשמע שנאמר וכו'
txt:
<span class='five'>ממשמע שנאמר וכו'. </span>שאין לינה קרויה אלא עד הבוקר דכתיב <span class='mareimakom'>(שמות לד)</span>  ולא ילין לבקר וכל לינה שבמקרא לינת לילה הוא: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: אגרי להדדי
txt:
<span class='five'>אגרי להדדי. </span>כשהיה האחד צריך לפועלים חבירו פוסק עמהן ואמר להן שכרכם על בעל הבית: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: מידע ידעי דעל יומא דשוקא סמכי
txt:
<span class='five'>מידע ידעי דעל יומא דשוקא סמכי. </span>להגיע למעות הלכך אפילו אית ליה מעות גביה לא עבר דאדעתא דהכי איתגר ליה וכיון דמיומא קמא לא עברי תו לא עברי כדאמרינן לעיל שאינו עובר עליו אלא בקר ראשון: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: שכיר שעות דלילה גובה כל הלילה
txt:
<span class='five'>שכיר שעות דלילה גובה כל הלילה. </span>ולכשיעלה עמוד השחר עובר משום בל תלין דהא נשתעבד לו קודם לכן: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: ושמואל אמר שכיר שעות דיום הוא גובה כל היום
txt:
<span class='five'>ושמואל אמר שכיר שעות דיום הוא גובה כל היום. </span>כדקאמרת ואין לילה הולך אחר יום אבל שכיר שעות דלילה גובה כל הלילה וכל היום שהיום הולך אחר הלילה הואיל ושכירותו בליל יום זה ולא דמי לשכיר יום דאתמול שאינו גובה אלא כל הלילה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: תנן שכיר שעות גובה כל הלילה וכל היום
txt:
<span class='five'>תנן שכיר שעות גובה כל הלילה וכל היום. </span>בשלמא שמואל מוקי לה בשכירות שעות דלילה אלא רב במאי מוקי לה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: לצדדין
txt:
<span class='five'>לצדדין. </span>והכי קאמר שכיר שעות יש שגובה כל הלילה ויש שגובה כל היום וכדאמרי אנא: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: יצא בלילה וכו'
txt:
<span class='five'>יצא בלילה וכו'. </span>אלמא הואיל ומשכה פעולתו בלילה הוה ליה שכיר שעות דלילה וקתני גובה כל הלילה וכל היום: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: משום לא תגזול
txt:
<span class='five'>משום לא תגזול. </span>דהא אוקמיה באיזהו נשך <span class='mareimakom'>(דף סא.)</span> לכובש שכר שכיר דאי גזל ממש מלאו דריבית ואונאה נפקא: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: ה' שמות
txt:
<span class='five'>ה' שמות. </span>חמשה לאוין לא תעשוק את רעך ולא תגזול ולא תלין ולא תעשוק שכיר עני ואביון ביומו תתן שכרו ולא תבוא עליו השמש ועשה ביומו תתן: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: שם שכירות
txt:
<span class='five'>שם שכירות. </span>כולהו בחד ודאי לא משכחת לה אלא הכי קאמר עבירות כל השמות הללו בשם שכירות הן יש מהן בשכירות לילה ויש מהן בשכירות יום: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: גזל
txt:
<span class='five'>גזל. </span>משמע שאנסו בידו מידו ממש טפי מעושק דכתיב <span class='mareimakom'>(שמואל ב כג)</span> ויגזול את החנית מיד המצרי וכן <span class='mareimakom'>(שופטים ט)</span> בבעלי שכם ויגזלו את כל אשר יעבור עליהם בדרך: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: מתקיף לה רב ששת
txt:
<span class='five'>מתקיף לה רב ששת. </span>על כרחיך עושק דקא כפר ליה הוא מדחייביה עליו בתורת כהנים קרבן שבועה דכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא ה)</span> וכחש בעמיתו בפקדון או בתשומת יד וגו': 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: אלא אמר רב ששת וכו'
txt:
<span class='five'>אלא אמר רב ששת וכו'. </span>לקמן פריך לרב ששת מאי שנא עושק דקשיא ליה ומ'ש גזל דלא קשיא ליה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: לא שכרתיך מעולם
txt:
<span class='five'>לא שכרתיך מעולם. </span>לא דמי לגזל כי נתתיו לך דהא מודי ליה דעבד בהדיה וקא גזל ליה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: מ'ש גזל דלא קשיא ליה
txt:
<span class='five'>מ'ש גזל דלא קשיא ליה. </span>הא איהו נמי גבי קרבן שבועה כתיב ואי לא כפר שבועה היכא: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: דגזליה והדר כפריה
txt:
<span class='five'>דגזליה והדר כפריה. </span>כל זמן שלא תבעו בב'ד אלא בינו לבין עצמו היה גוזלו ואומרו איני נותן לך וכשתבעו בב'ד כפר ונשבע ולעולם גזל לא איקרי אלא א'כ אומר לו איני נותן לך: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: אי הכי עושק נמי
txt:
<span class='five'>אי הכי עושק נמי. </span>נוקמיה כרב חסדא בלך ושוב ודקשיא לך שבועה היכא כגון דהדר כפריה: הכי גרסינן 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: הכי השתא בשלמא התם או בגזל
txt:
<span class='five'>הכי השתא בשלמא התם או בגזל. </span>כתיב וכחש השתא מכלל דאודי ליה מעיקרא כלומר וכחש בעמיתו בגזל במה שהיה גוזלו עד עתה בתורת גזל כחש עכשיו וכפר ומקודם כחש קרוי גזל: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: שעשקו כבר
txt:
<span class='five'>שעשקו כבר. </span>משעה שהתחיל לתובעו עושקו בכחישה ולא נקרא עשק על ידי דבר אחר קודם כחישה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: a
trm: המחהו
txt:
<span class='five'>המחהו. </span>נתקן מאצלו והעמידו אצל חנוני שהיה פועל צריך לקנות פירות מחנוני ואמר לו בעל הבית לחנוני תן לו בדינר פירות ועלי לשלם: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: זה גר אוכל נבילות
txt:
<span class='five'>זה גר אוכל נבילות. </span>דכתיב ביה שעריך <span class='mareimakom'>(דברים יד)</span>  לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: עובר בכל השמות הללו
txt:
<span class='five'>עובר בכל השמות הללו. </span>בין הכתובים כאן ובין האמורים בתורת כהנים דיליף גזירה שוה לאיתויינהו הכא כדלקמן: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: ויש בהם משום בל תלין
txt:
<span class='five'>ויש בהם משום בל תלין. </span>האמור בתורת כהנים והוא הדין ללא תעשוק ולא תגזול דכתיב גביה ומיהו של שכיר יום ליתיה בשכיר לילה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: אין בהם אלא משום לא תעשוק שכיר וגומר
txt:
<span class='five'>אין בהם אלא משום לא תעשוק שכיר וגומר. </span>דכתיב ביה בארצך דמרבי בהמה וכלים אבל ביומו תתן שכרו אע'ג דסמיך ליה לא ולקמן מפרש טעמא: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: קשיא גר תושב
txt:
<span class='five'>קשיא גר תושב. </span>דמתניתין תנן אין בו משום בל תלין האמור בתורת כהנים ובברייתא קתני כולן עוברים בכל השמות הללו: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: קשיא בהמה וכלים
txt:
<span class='five'>קשיא בהמה וכלים. </span>דקתני מתני' יש בהם משום ביומו תתן שכרו ומשום לא תלין ור' יוסי בר' יהודה סבר אין בהן אלא משום לא תעשוק דמשנה תורה ואפילו משום ביומו וגו' דסמיך ליה לא: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: גר תושב יש בו משום ביומו תתן שכרו
txt:
<span class='five'>גר תושב יש בו משום ביומו תתן שכרו. </span>וכל שכן משום לא תעשוק שכיר דבגויה כתיב בשעריך: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: ואין בו משום לא תלין
txt:
<span class='five'>ואין בו משום לא תלין. </span>דתורת כהנים וכן משום לא תעשוק ולא תגזול דת'כ והאי דנקט הני משום דמפרשי בהו שכיר יום ושכיר לילה וה'ק יש בו משום ביומו תתן שכרו דמשתעי גבי שכיר לילה ואין בו משום שכיר יום: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: גמר שכיר שכיר
txt:
<span class='five'>גמר שכיר שכיר. </span>כתיב הכא לא תעשוק שכיר וכתיב בשכיר יום לא תלין פעולת שכיר מה כאן גר תושב בהמה וכלים איתרבאי אף בת'כ נמי גר תושב בהמה וכלים: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: להקדים עני לעשיר
txt:
<span class='five'>להקדים עני לעשיר. </span>נשכרו שני פועלין אחד עני ואחד עשיר ואין בידו ליתן אלא לאחד מהן העני קודם: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: אביון
txt:
<span class='five'>אביון. </span>מעונה מעני ולשון אביון האובה ואינו משיג מה שנפשו מתאוה לכל טוב ואשמעינן קרא דעני קודם לאביון משום דעני כסיף למיתבעיה אף על גב דצריך: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: אבל אביון דצריך ליה
txt:
<span class='five'>אבל אביון דצריך ליה. </span>טפי מעני אימא דליקדמיה לעני קמ'ל דעני קודם דצריך ליה וכסיף למיתבעיה: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: ותנא דידן
txt:
<span class='five'>ותנא דידן. </span>וכן דבי רבי ישמעאל דאמרו תרוייהו בהמה וכלים אכולהו וגר תושב לית להו דת'כ אי גמיר ג'ש אפילו גר תושב נמי ליחייביה משום שכיר יום: 


lvr: 42
pgn: 111
dfh: b
trm: ור' יוסי האי אתך מאי עביד ליה
txt:
<span class='five'>ור' יוסי האי אתך מאי עביד ליה. </span>דמרבי מיניה תנא דידן בהמה וכלים אף על גב דגזרה שוה לא גמיר: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: ואידך ההוא מיבעי ליה לכדתניא
txt:
<span class='five'>ואידך ההוא מיבעי ליה לכדתניא. </span>להענישו כאילו הוא נוטל את נפשו כדתניא וכו' ומסקנא כל הכובש שכר שכיר וכו': 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: ואליו הוא נושא
txt:
<span class='five'>ואליו הוא נושא. </span>כל עצמו הוא מוסר נפשו עליו לעלות בכבש גבוה וסיכן בעצמו ליפול ולתלות באילן כשעלה עליו למסוק זיתים ולגדור תמרים ומסר נפשו עליו למיתה שמא יפול מן הכבש או מן האילן: ה'ג 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: ד'א ואליו הוא נושא את נפשו
txt:
<span class='five'>ד'א ואליו הוא נושא את נפשו. </span>ופליגי בהא רב הונא ורב חסדא במשמעותא דקרא חד אמר נפשו של שכיר נענש עליו כאילו הורגו וחד אמר נפשו של גזלן הגיד לך הכתוב שגורם מיתה לעצמו: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: אל תגזל דל כי דל הוא ואל תדכא וגו'
txt:
<span class='five'>אל תגזל דל כי דל הוא ואל תדכא וגו'. </span>אף אם דל הוא ואין לו עזר אל תגזלהו והוא אחד מארבע לשונות שכי משמש בהן אם: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: אינו בתורת לעבור
txt:
<span class='five'>אינו בתורת לעבור. </span>כלומר אין לו עליו כלום שיהא עליו בתורת דמים שום עבירות שכר שכיר: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: אומן קונה בשבח כלי
txt:
<span class='five'>אומן קונה בשבח כלי. </span>וזוכה במה שהשביחו ומשום קבלנותו יוצא לו וכשמחזירו לו הרי הוא כמוכר לו שבח שהיה לו בתוכו: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: a
trm: דאגר לביטשי
txt:
<span class='five'>דאגר לביטשי. </span> אלא לעולם לאו בגרדא אלא בתיקון הראשון שקורין פוליי'ר כשבא מבית הגרדי בוטשין אותו ברגלים בתוך כלי עץ במים וקרקע הראויה בכך מיהו לא בקבלנות עסקינן אלא בשכירות בין ישביח ובין לא ישביח שכרו לפי מנין בטישותיה כך וכך בטישות בכך וכך מעות: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: b
trm: הלכות גדולות שנו כאן
txt:
<span class='five'>הלכות גדולות שנו כאן. </span>כאותם שמנו חכמים בנשבעין ונוטלין במס' שבועות <span class='mareimakom'>(דף מד:)</span> דשכיר ונגזל ונחבל וחנוני על פנקסו: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: b
trm: הני הלכה נינהו
txt:
<span class='five'>הני הלכה נינהו. </span>בתמיה וכי הלכות למשה מסיני הם והלא אינם אלא תקנות חכמים כדמפרש התם: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: b
trm: תקנות קבועות
txt:
<span class='five'>תקנות קבועות. </span>ראוי לעשותן קבע לעקור עליהם דבר מן התורה דמדאורייתא מי שיש עליו לשלם הוא נשבע דכתיב <span class='mareimakom'>(שמות כב)</span> ולקח בעליו ולא ישלם והכא שקלוה לשבועה מבעל הבית ושדיוה אשכיר: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: b
trm: כי היכי דליגרוהו
txt:
<span class='five'>כי היכי דליגרוהו. </span>שלא ימנעו מלשוכרו שידאגו לומר חשוד הוא זה לתבוע שכרו משקבלו: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: b
trm: ליתיב ליה בעדים
txt:
<span class='five'>ליתיב ליה בעדים. </span>ויתן לו בלא שבועה לתקנו להן לכל שוכרי פועלין שיתנו שכרם בעדים ואם יאמר פרעתיו שלא בעדים יתן בלא שבועה: 


lvr: 42
pgn: 112
dfh: b
trm: וניתיב ליה מעיקרא
txt:
<span class='five'>וניתיב ליה מעיקרא. </span>לתקון לבעל הבית דיהיב אגריה בצפרא מקמי עבידתייהו דאי אתי שכיר לא מהימן: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: ולעולם
txt:
<span class='five'>ולעולם. </span>בתמיהה ובשביל שתבעו כל היום ולא נתן יהא שכיר זה נאמן לעולם לומר לא התקבלתי ואם רוצה בעה'ב לישבע לא נאמין וכי כל כך השהה שכיר שכרו: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: א'ר חמא בר עוקבא כנגד כל היום של תביעה
txt:
<span class='five'>א'ר חמא בר עוקבא כנגד כל היום של תביעה. </span>יום אחד לאחר זמנו נתנו לו חכמים לישבע ויטול: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: נוטל אחד ומחזיר אחד
txt:
<span class='five'>נוטל אחד ומחזיר אחד. </span>בשעה שהוא צריך לזה יחזירנו לו משום החזרת העבוט ויעכב את השני וכשיצטרך זה לשני יטול זה את הראשון ויחזיר את השני כדמפרש ואזיל מחזיר את הכר בלילה ואת המחרישה ביום: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: מת
txt:
<span class='five'>מת. </span>הלוה אין משיב העבוט ליורשין שאין כאן מצות העבוט אלא ימכרנו ויגבה חובו דהשב תשיבם לו כתיב ולא ליורשין: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: ושליח ב'ד מנתח נתוחי
txt:
<span class='five'>ושליח ב'ד מנתח נתוחי. </span>אף הוא אינו רשאי ליכנס לביתו ולמשכנו אלא רואהו בשוק ומנתק דבר שאוחז בידו ממנו: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: לעולם בבעל חוב
txt:
<span class='five'>לעולם בבעל חוב. </span>קאמר ולא תידוק מינה הא כלים אחרים חבול דבכלים אחרים עובר משום לא תבא אל ביתו ולהכי איצטריך להוסיף לאו שני משום ריחיים ורכב וחד משום לא תבא אל ביתו: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: ממשמע שנאמר בחוץ תעמוד
txt:
<span class='five'>ממשמע שנאמר בחוץ תעמוד. </span>ויוציא אליך את העבוט וכי איני יודע שהאיש יוציאנו אלא מי יוציאנו אם לא בעה'ב: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: a
trm: מאי לאו לרבות שליח ב'ד כו'
txt:
<span class='five'>מאי לאו לרבות שליח ב'ד כו'. </span>שיכנס לתוך הבית וה'ק והאיש דהוא שליח ב'ד ואשר אתה נושה בו יוציא אליך:  לא


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: לא שליח ב'ד כמלוה
txt:
<span class='five'>לא שליח ב'ד כמלוה. </span>והכי קאמר בחוץ תעמוד אתה והאיש שהוא שליח ב'ד ואשר אתה נושה בו יוציא אליך: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: הכתוב מדבר
txt:
<span class='five'>הכתוב מדבר. </span>שהוא רשאי ליכנס לחובלו והכי קאמר קרא אם חבול תחבול על ידי שליח ב'ד עד בוא השמש תשיבנו לו: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: ומפץ לעני
txt:
<span class='five'>ומפץ לעני. </span>לפי מה שהורגל דגבי ערכין כתיב ואם מך הוא מערכך ודרשינן <span class='mareimakom'>(ערכין דף כד.)</span> החייהו מערכך גזבר הבא למשכנו כשאין ידו משגת והוא נידון בהשגת יד דכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כז)</span>  והעמידו לפני הכהן והעריך אותו הכהן משייר לו כדי חייו ונוטל השאר ויצא ידי הקדש ואפי' העשיר לאחר שאמדוהו ונטל מה שבידו ומינה נמי גמרינן לבעל חוב שמשיירין לו כדי חייו כדאמר לקמן <span class='mareimakom'>(דף קיד.)</span> דגמר מיכה מיכה: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: לו
txt:
<span class='five'>לו. </span>הוא צריך ליתן מטה אבל לא לאשתו ולבניו דהחייהו כתיב ולא הוטל על המלוה להחיות את בני ביתו: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: שמסדרין
txt:
<span class='five'>שמסדרין. </span>שמין להניח לו צרכי חייו לשון והעריך אותו לישנא אחרינא שמשרדין לשון שריד ושתיהן שמעתי: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: ולא מסגי ארבעה גרמידי
txt:
<span class='five'>ולא מסגי ארבעה גרמידי. </span>קודם שישן הלכך יהבינן ליה מטה שניה ומושיבה ברחוק ארבע אמות ממקום אכילתו ועל כרחו ירגיל לעמוד וללכת במשכב ולא יישן על מטה שאכל: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: זבוני מזבנינן ליה
txt:
<span class='five'>זבוני מזבנינן ליה. </span>לאחר שלשים יום אף כלים הצריכין לו כדתנן משלשים ולהלן מוכרן: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: תנא כרבן שמעון תני תנא קמיה
txt:
<span class='five'>תנא כרבן שמעון תני תנא קמיה. </span>דרב נחמן להך מתני' רשב'ג אומר כדרך שמסדרין וכו': 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: מהדר ליה מאי דחזי ליה
txt:
<span class='five'>מהדר ליה מאי דחזי ליה. </span>ימכור לו של שיראין ויתן לו אחת של צמר ואחת של קנבוס: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: ליכא מידי דלא חזי ליה
txt:
<span class='five'>ליכא מידי דלא חזי ליה. </span>מאחר שהורגל בו דהא שמענא ליה דאמר כל ישראל בני מלכים הם דאמר אביי וכו': 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: לא את הלוף ולא את החרדל
txt:
<span class='five'>לא את הלוף ולא את החרדל. </span>מטלטלין בשבת שאינם ראוים היום לא זה לבשל ולא זה לטחון לוף מין קטנית ואינן ראוין למאכל כשהוא חי ואפילו לעופות: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: שכן דרכן לסוך בחול
txt:
<span class='five'>שכן דרכן לסוך בחול. </span>בלא שום מכה הלכך כי איכא מכה נמי לא מוכחא מילתא דלרפואה עביד (דכי גזרו) רבנן משום שחיקת סממנין: 


lvr: 42
pgn: 113
dfh: b
trm: בשלמא כר וכסת
txt:
<span class='five'>בשלמא כר וכסת. </span>דתנן במתניתין איכא למימר מוכרן דקאמר רשב'ג לביני ביני קאמר לקנות גרועה הימנו וביני ביני יטול בחובו: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: מיכה מיכה
txt:
<span class='five'>מיכה מיכה. </span>גבי לוה ומלוה כתיב וכי ימוך אחיך ומטה ידו ממך וגבי ערכין כתיב ואם מך הוא מערכך: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: ברם כך היתה שאילה
txt:
<span class='five'>ברם כך היתה שאילה. </span>אבל כן נשאלה שאילה אחת בבית המדרש מינה יש ללמוד שאין מסדרין: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: הרי עלי מנה לבדק הבית
txt:
<span class='five'>הרי עלי מנה לבדק הבית. </span>והשגת יד לא כתיב אלא בערכין אבל שאר הקדשות אין נידונין בהשג יד ומה שיש לו גובין הימנו והמותר יגבו לאחר זמן אם יעשיר: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: נדר בערכך
txt:
<span class='five'>נדר בערכך. </span>כי יפליא נדר בערכך נפשות <span class='mareimakom'>(ויקרא כז)</span> הקיש נדרים לערכין: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: ההוא לנידון בכבודו
txt:
<span class='five'>ההוא לנידון בכבודו. </span>היקש נדר לערכין להכי אתא שאם אמר דמי לבי או ראשי או כבידי עלי נותן דמי כולו אבל אם אמר על אבר שאין הנשמה תלויה בו דמיו עלי שמין אותו כעבד הנמכר בשוק כמה הוא שוה ביד וכמה הוא שוה בלא יד להא מילתא איצטריך למיגמר נדר מערכין גבי ערכין כתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span> ערכך נפשות אם אמר ערך אבר שהנשמה תלויה בו עלי נותן דמי כולו ואם אמר ערך ידי עלי לא אמר כלום שאין ערך כתוב אלא לנפש: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: אינו דין שמסדרין
txt:
<span class='five'>אינו דין שמסדרין. </span>כשבא למכור לאחר שלשים יום ישאיר לו כדי חייו כגון מטה ומפץ והנך דאמר בערכין <span class='mareimakom'>(דף כג:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: ואידך
txt:
<span class='five'>ואידך. </span>תנא קמא דמתני' דאמר מסדרין לבעל חוב דקתני אם מת אינו מחזיר ליורשיו הא לו מחזיר לעולם: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: a
trm: האי
txt:
<span class='five'>האי. </span>הוא דכתיב בערכין דריש ליה עד שיהא במכותו מתחילתו ועד סופו שאם העריך עצמו עני והעשיר קודם שהעריכו כהן אינו נידון בהשגת יד אלא נותן ערך עשיר: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: ערות דבר
txt:
<span class='five'>ערות דבר. </span>בשעה שאתה מדבר בו לא יראה בך ערות דבר ש'מ אין אדם מברך כשהוא ערום ותורם בעי ברכה והאי דבעי מיניה לענין תורם דהתם תנן <span class='mareimakom'>(תרומות פ'א מ'ו)</span> אין מגביהין תרומה ערום: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: לאו כהן מר
txt:
<span class='five'>לאו כהן מר. </span>דאיכא למ'ד דאליהו הוא פינחס דכתיב ביה קנא קנאתי וכן בפינחס בקנאו את קנאתי: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: אין מטמאין
txt:
<span class='five'>אין מטמאין. </span>דגבי אהל כתיב אדם <span class='mareimakom'>(במדבר יט)</span> אדם כי ימות באהל: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: בארבעה לא מצינא
txt:
<span class='five'>בארבעה לא מצינא. </span>בגירס' דארבעה סדרין כגון מועד ישועות נשים שהן נוהגות בזמן הזה כבזמן הבית וקדשים נמי כדכתיב ובכל מקום מוקטר מוגש לשמי ואמרי' <span class='mareimakom'>(מנחות דף קי.)</span> אלו תלמידי חכמים העוסקין בהלכות עבודה בכל מקום מעלה עליהן הכתוב כאילו מקריבין אותן בבית המקדש: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: מאי קאמר
txt:
<span class='five'>מאי קאמר. </span>וכי בשביל שהוא עשיר התירו לשכב על טליתו והרי הוא רבית אצלו שישתמש במשכונו חנם: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: הכי קאמר לא תשכב ועבוטו בידך
txt:
<span class='five'>הכי קאמר לא תשכב ועבוטו בידך. </span>אלא השיבנו לו כבוא השמש כדכתיב השב תשיב לו את העבוט כבוא השמש: ה'ג 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm:
המלוה את חבירו אינו רשאי למשכנו ואינו חייב להחזיר לו</span>: <span class='five'>ועובר בכל השמות הללו

txt:
<span class='five'>המלוה את חבירו אינו רשאי למשכנו ואינו חייב להחזיר לו</span>: <span class='five'>ועובר בכל השמות הללו. </span>השב תשיב ולא תשכב בעבוטו ועד בא השמש תשיבנו לו: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: מאי קאמר
txt:
<span class='five'>מאי קאמר. </span>דקתני אינו חייב להחזיר לו ועוד הדר תני עובר בכל השמות הללו (עובר בכל השמות הללו) השב תשיב לא תשכב בעבוטו ועד בא השמש תשיבנו: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: ורבא אמר הכי קאמר וכו'
txt:
<span class='five'>ורבא אמר הכי קאמר וכו'. </span>לא טעי תנא במאי דאתנייה חייב להחזיר לאוסופי ולמימר אינו חייב להחזיר אלא ודאי אינו חייב להחזיר נמי אתנייה והכי קאמר וכו' ושכח וחיסר ודילג מחייב להחזיר באינו חייב להחזיר: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: אינו חייב להחזיר
txt:
<span class='five'>אינו חייב להחזיר. </span>דקראי בחובלו לאחר הלואה כתיב דהיכא דאתייה ניהליה לאו חובלו הוא: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: עד בא השמש תשיבנו לו
txt:
<span class='five'>עד בא השמש תשיבנו לו. </span>משמע בבוקר תשיבנו לו ויהא בידו עד בא השמש ויקח לו ממנו: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: אמר ליה לא
txt:
<span class='five'>אמר ליה לא. </span>תסמייה דהא כסות לילה וכסות יום דקאמר לאו תשמיש יום ותשמיש לילה קאמר אלא כסות העשויה למשכן בלילה וכסות העשויה למשכן ביום קאמר והכי קאמר עד בא השמש תשיבנו לו וכבא השמש תטלנו זה כסות יום ולימדך הכתוב שניתנה לו רשות לחובלה בלילה ולענין חבלה קרי ליה כסות לילה: 


lvr: 42
pgn: 114
dfh: b
trm: שומטו
txt:
<span class='five'>שומטו. </span>מלוה מעל גבי בניו ואין נעשה אצלו כשאר מטלטלים שלהן דלא משתעבדי לב'ח דכיון דמשכניה קנייה:  למה


lvr: 42
pgn: 115
dfh: a
trm: ולא יעשה מטלטלין אצל בניו
txt:
<span class='five'>ולא יעשה מטלטלין אצל בניו. </span>שלא ימות בעוד המשכון מוחזר לו ויהא מטלטלין אצל בניו: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: a
trm: עשה זאת והנצל
txt:
<span class='five'>עשה זאת והנצל. </span>התרפס יד אם ערבת ואם לא ערבת אלא נוקשת באונאת דברים רהב רעיך הרבה עליו רעים לבקש מחילה: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: a
trm: מכדי בעלמא דריש טעמא דקרא
txt:
<span class='five'>מכדי בעלמא דריש טעמא דקרא. </span>אע'ג דלא מפרש טעמא כדאוקימנא גבי חובל: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: a
trm: משום שני כלים
txt:
<span class='five'>משום שני כלים. </span>העליונה רכב והתחתונה ריחים: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  לשאר


lvr: 42
pgn: 115
dfh: b
trm: לשאר דברים
txt:
<span class='five'>לשאר דברים. </span>ולאו לאוסופי לאו אריחים ורכב דהא ריחים ורכב כתיב ברישא ואיצטריך כי נפש לרבות שאר כלים של אוכל נפש: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: b
trm: על לאו שבכללות
txt:
<span class='five'>על לאו שבכללות. </span>משום לא תאכלנו כי אם צלי אש דכייל נא ומבושל ואין לוקין אלא על נא ומבושל שהן מפורשין: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: b
trm: אביי כרב יהודה
txt:
<span class='five'>אביי כרב יהודה. </span>דהיכא דעבר על הכלל ועל הפרט והן שניהן בלאו אחד לא לקי אכללא: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: b
trm: ע'כ לא קאמר רב יהודה התם
txt:
<span class='five'>ע'כ לא קאמר רב יהודה התם. </span>דלא מהני כי נפש לאוסופי לאוי יתירי אריחים ורכב: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: b
trm: אלא משום דכי נפש
txt:
<span class='five'>אלא משום דכי נפש. </span>דמרבי שאר דברים אי לאו דכתיב ביה לא מישתמעי ליה מריחים ורכב דה'א הנך דוקא הלכך לשאר דברים אתא ולא תישדייה נמי אהני דמפרש לאו דידהו לאטפויי לאוי: 


lvr: 42
pgn: 115
dfh: b
trm: כי אם צלי אש למאי אתא
txt:
<span class='five'>כי אם צלי אש למאי אתא. </span>אין לך דבר שאינו בכלל נא ומבושל חוץ מצלי דניתי לאזהורי לאו עלייהו ואי אשמעינן מצות צלי קרא אחרינא כתיב צלי אש ומצות וגו':  יתירא


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: יתירא הוא
txt:
<span class='five'>יתירא הוא. </span>ללאו משום שאר דברים וכיון דיתירא הוא ללאו וכתביה סתמא שדייה נמי אריחים ורכב שאין לך להוציאם ממשמע' כי נפש הוא חובל על כרחך אבל הכא כי אם צלי אש לאו לאזהרה אתא לאוסופי לאו יתירא אלא כדתניא ומ'מ נא ומבושל משמע ביה שאינו עובר בנא ומבושל ביום אלא בלילה: ה'ג 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm:
תניא כוותיה דרב יהודה חבל זוג וכו' ותניא אידך וכו' </span>ולא גרסינן תניא אידך דמתרוייהו מתני' מתרץ סייעת' ולא מחדא מינייהו דאי משום דקתני חייב ב' ולא ג' הא אפילו רב הונא מודה דמהיכא תיתי הא הני לא כתיבי ומכי נפש הוא חובל הוא דנפקי דאכל חד קאי כי נפש אלא 

txt:
<span class='five'>תניא כוותיה דרב יהודה חבל זוג וכו' ותניא אידך וכו' </span>ולא גרסינן תניא אידך דמתרוייהו מתני' מתרץ סייעת' ולא מחדא מינייהו דאי משום דקתני חייב ב' ולא ג' הא אפילו רב הונא מודה דמהיכא תיתי הא הני לא כתיבי ומכי נפש הוא חובל הוא דנפקי דאכל חד קאי כי נפש אלא מתרוייהו מתני' מיתוקמא סייעתא לרב יהודה: <span class='five'>חבל זוג של ספרים. </span>מספרים של ספרים והן של פרקים וכל חד כלי באפי נפשיה ועושין המלאכה בין שניהם כריחים ורכב: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: חייב שתים
txt:
<span class='five'>חייב שתים. </span>משום כי נפש על כל אחד אע'פ ששניהן צריכין למלאכה אחת וכן צמד של פרות חבל ב' פרות חורשות עם צמדן דהיינו נמי כלי אוכל נפש ונראה בעיני שהעול שלהן של פרקים הוה: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: ותניא אידך
txt:
<span class='five'>ותניא אידך. </span>דיליף להו מריחים ורכב דאיתקוש שאר דברים לריחים ורכב בחד קרא מה ריחים ורכב וכו': 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: וחייב על זה בעצמו ועל זה בעצמו
txt:
<span class='five'>וחייב על זה בעצמו ועל זה בעצמו. </span>שהרי פירשן הכתוב לברר אזהרה לכל אחד לעצמו: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: אף כל וכו'
txt:
<span class='five'>אף כל וכו'. </span>ומדיליף להו מריחים ורכב ש'מ בריחים ורכב חייב נמי שתים קאמר ולא שלש והיינו כרב יהודה וא'ת מתני' קמייתא למאי אייתיה ה'נ שמעי' לה מבתרייתא אי מבתרייתא חייב על זה בעצמו ועל זה בעצמו קאמר דלא אזלינן בתר מלאכה אלא בתר כלים ולעולם שלש מלקיות אחת משום רכב ואחת משום ריחים ואחת משום כי נפש דקאי אתרוייהו ולהכי אשמעינן קמייתא דקתני בה בהדיא חייב שנים: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: ותא קום בדינא
txt:
<span class='five'>ותא קום בדינא. </span>תבעהו לדין על חובך אם מודה לך או אם יש עדים ישלם ואם לאו ישבע שבועת היסת: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: רבא אמר
txt:
<span class='five'>רבא אמר. </span>כיון דמשכניה ואין עדים שמשכנו היה יכול לטעון לקוחה היא בידי לא צריך למיקם בדינא עילויה דקנה ליה משכון לישבע וליטול עד כדי דמיו: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: לאו מידי הוא דעביד לאושולי וכו'
txt:
<span class='five'>לאו מידי הוא דעביד לאושולי וכו'. </span>שאין אדם משכיר ומשאיל עזים שלו הלכך יכול לטעון לקוחין הן בידי היכא דאין עדים שאספם מרשותם של בעליהן: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: a
trm: אפילו מיתמי
txt:
<span class='five'>אפילו מיתמי. </span>שהביאו הבעלים עדים שהיו שלהן והן טוענין השאלנום לאביהם של אלו ואפקינהו רבא מינייהו משום דברים העשויין להשאיל ולהשכיר ואם איתא דיכול לטעון לקוח הוא בידי יתמי כי לא טענו נמי אנן טענינן להו:  הדרן עלך המקבל


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: הבית והעלייה של שנים
txt:
<span class='five'>הבית והעלייה של שנים. </span>כגון שני אחים שחלקו אחד נטל בית ואחד נטל עלייה שעל גביו והאבנים של חומת הבית מן תקרת הבית התחתונה שהיא קרקעיתה של עלייה ולמעלה של עליון והימנה ולמטה של תחתון: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: שניהם חולקים
txt:
<span class='five'>שניהם חולקים. </span>הכל לפי הגבוה  שהאחד הוא גבוה מחבירו ואבניו ועפרו מרובה משל חבירו חולקים לפי שאין ניכר איזו אבנים של עליון ואיזו אבנים של תחתון: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: רואים אלו אבנים ראויות להשתבר
txt:
<span class='five'>רואים אלו אבנים ראויות להשתבר. </span>אם יש אבנים שבורות של לבינים זה אומר שלימות שלי וזה אומר שלימות שלי רואין אלו אבנים ראויות להשתבר אם של עליון אם של תחתון והכל לפי המפולת שאם נחבט הבית מיסודו ונפל תחתיו החומה במקומה יש לדעת שהתחתונות נשברו ולכך נפלה הבית ואם נחבט הכותל להלן כמקל שהיה עומד זקוף ונפל שהעליונות של כותל נפלו להלן ממנו הרבה אז העליונות נשברו שנפלו מגובה רב והתחתונות שלימות שנפלו ממקום נמוך: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: ועולות לו מן החשבון
txt:
<span class='five'>ועולות לו מן החשבון. </span>שחבירו יקח אחרות כנגדן ובגמרא מפרש מאי יטול כנגדן שלימות או שבורות: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: רישא אמאי תנא חולקין
txt:
<span class='five'>רישא אמאי תנא חולקין. </span>יטול העליון הרחוקות אם בחבטא נפול ואם בחבסא נפול יטול העליונות הן שלימות והן שבורות: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: לא קפדי אהדדי
txt:
<span class='five'>לא קפדי אהדדי. </span>למיקני רשותא דידיה דאפקורי מפקר ליה כל חד רשותיה לגבי חבריה להניח שם חפציו הלכך כי נמי יתבן ברשות דחד מינייהו לא הוי אידך מוציא דברשותא דהאי נמי יתבי דהא לא קפיד עליה מלאושליה דוכתא: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: עסק שבועה וכו'
txt:
<span class='five'>עסק שבועה וכו'. </span>וה'נ כיון דמודה במקצת ואמר איני יודע במקצת דחייב שבועה דאוריי' משום הודאה במקצת: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: א'נ לטינא דמעבדא
txt:
<span class='five'>א'נ לטינא דמעבדא. </span>יש טיט שעושין ממנו לבינים שמעובד ומגובל יפה מחבירו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm:
הבית והעלייה ונפחתה העלייה </span>גרס ולא גרס הכא של שנים דהא בשוכר קאי כדאמר בגמרא: <span class='five'>ואין בעל הבית

txt:
<span class='five'>הבית והעלייה ונפחתה העלייה </span>גרס ולא גרס הכא של שנים דהא בשוכר קאי כדאמר בגמרא: <span class='five'>ואין בעל הבית. </span>משכיר: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: מעזיבה
txt:
<span class='five'>מעזיבה. </span>טיח של טיט שנותנין על התקרה שקורין אשטרי'ך ודומה לו במקרא ויעזבו (את) ירושלים בספר עזרא <span class='mareimakom'>(נחמיה ג')</span> ובגמרא מפרש פלוגתייהו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: אבל בארבעה לא
txt:
<span class='five'>אבל בארבעה לא. </span>שאינו מחוסר אלא מקום הנחת כלי אחד וכנגדו יתן כלי אחר כגון תיבה או עריבה למטה וכשירצה להשתמש בו ישתמש: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: בארבעה
txt:
<span class='five'>בארבעה. </span>כיון שנפחתה בארבעה יורד ודר בבית לגמרי ולא כפינן ליה לדור חציו למעלה וחציו למטה: 


lvr: 42
pgn: 116
dfh: b
trm: דשעביד הבית לגבי עלייה
txt:
<span class='five'>דשעביד הבית לגבי עלייה. </span>דאי לא שעבדו למה ליה למימר שעל גבי בית זה והא קא חזי ליה דעלייה זו קאמר ליה: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: אין שומעין לו
txt:
<span class='five'>אין שומעין לו. </span>אע'ג דבכל דוכתי אית ליה שוה כסף ככסף הכא גבי פועל בל תלין שכרו כתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא יט)</span>  מאי דאתני בהדיה משמע: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: אבל סיפא דאית ליה אגרא גביה
txt:
<span class='five'>אבל סיפא דאית ליה אגרא גביה. </span>וזה בא לכופו על שכרו והוא אומר לו טול זה בפרעון אימא כו': 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: בשל הפקר
txt:
<span class='five'>בשל הפקר. </span>שומעין לו דא'ל קני ביה את דלדידיה לא קני ליה ר'נ לטעמיה דאמר לעיל <span class='mareimakom'>(דף י.)</span> המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו נמצא שאין פעולתו עליו ואין כאן בל תלין ולא דמי לשל חבירו דהתם ליכא למימר זכי ביה את וכי לא א'ל שכרך על בעל הבית על כרחו שכרו עליו אבל הכא לא: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: איתיביה רבא לרב נחמן
txt:
<span class='five'>איתיביה רבא לרב נחמן. </span>למימר דפועל לאו בכלל המגביה מציאה לחבירו הוא אלא כיד בעה'ב הוא וקנייה בעה'ב בהגבהה דפועל אפילו אמר לו עשה עמי מלאכה סתם וכל שכן הכא דשכרו ללקט מציאות ממש: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: כאן בהגבהה כאן בהבטה
txt:
<span class='five'>כאן בהגבהה כאן בהבטה. </span>ואידי ואידי בשל הפקר מתני' כששכרו ללקט תבן וקש בהגבהה דפועל וע'כ שכרו עליו וברייתא כששכרו למלאכת הבטה כגון לשמור או להשליך מעלייה לארץ דליכא הגבהה דא'ל אכתי לא זכאי ביה אנא זיל את זכי בה: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: אתה אומר אינן באין משל צבור
txt:
<span class='five'>אתה אומר אינן באין משל צבור. </span>אם נשמע לך לא יביאו עומר ושתי הלחם משל צבור אלא משל יחיד זה שקנה מן ההפקר בשמירתו דסבירא להו הבטה קניא בהפקר הואיל ודבר טורח הוא ודעתו לכך על ידו נשמר: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: אמר רבא </span>גרסינן הכא ולעיל אמר רבה: <span class='five'>דכ'ע הבטה בהפקר קני
txt:
<span class='five'>אמר רבא </span>גרסינן הכא ולעיל אמר רבה: <span class='five'>דכ'ע הבטה בהפקר קני. </span>וטעמא דר' יוסי דקסבר מסרה זה לצבור ונמצאו באין משל צבור: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: a
trm: בחוששין לבעלי זרועות
txt:
<span class='five'>בחוששין לבעלי זרועות. </span>שאם לא נוציא עליהן קול שהן של הקדש יש בעלי זרועות שלוקחין אותם בחזקה ולעצמן:  ומה


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: לדברינו
txt:
<span class='five'>לדברינו. </span>דסבירא לן דתקינו רבנן ארבעה זוזי מן התרומה לשומרי ספיחים וזה מוחל עליהן ונמצאו לו בתרומה ארבעה זוזים שאין לצבור חלק בהם ואם קונין מהן תמידין ומוספין ושאר קרבנות צבור אין תמידין באין משל צבור: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: המוציא מוציא והמזבל מזבל
txt:
<span class='five'>המוציא מוציא והמזבל מזבל. </span>כלומר אינו רשאי להשהותו שם אלא מוציאו מן הרפת לרה'ר והנושאו יהא מזומן לישאנו לשדה ולגנה לזבל: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: ואין לובנים לבנים
txt:
<span class='five'>ואין לובנים לבנים. </span>לפי שמשהה אותן לייבשן ששוטח הטיט בקרקע חלקה כעובי הלבנים וחורץ בו חריצות שתי וערב כמדת הלבנים ומניחן שם עד שיבשו: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: מתקן
txt:
<span class='five'>מתקן. </span>מזמן ברשות הרבים ואינו חייב בנזקין: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: בנר חנוכה פטור
txt:
<span class='five'>בנר חנוכה פטור. </span>גבי הניח חנוני נרו מבחוץ ועבר גמל טעון פשתן ודלקה בנר והדליק את הבירה בב'ק <span class='mareimakom'>(דף סב:)</span>: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: כל אלו שאמרו וכו'
txt:
<span class='five'>כל אלו שאמרו וכו'. </span>כל אותן נזקין שנתנו חכמים עליהם רשות ואמרו מותרין לקלקל ברה'ר ולהשליכן לשם כגון הוצאת זבלים לר' יהודה וכגון פותקין ביבותיהם וגורפין מערותיהן בימות הגשמים דברשות קא עבדי בב'ק <span class='mareimakom'>(דף ו.)</span>: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: אף מתקן הוא
txt:
<span class='five'>אף מתקן הוא. </span>וקאי אתנא קמא דאמר אם הזיק משלם וקאמר ליה איהו אף בשלשים יום קודם לכן מתקן ופטור: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: היה מעמידו בעלייה
txt:
<span class='five'>היה מעמידו בעלייה. </span>משנה היא בב'ב בלא יחפור לא יעמיד אדם תנור בתוך הבית אא'כ יש על גביו חלל גובה ד' אמות מפי התנור לעלייה: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: חמר
txt:
<span class='five'>חמר. </span>נושאה מן ההר שסיתתה הסתת שם ומוסרה לכתף המושיטה לבנאי העומד על מעמד החומה העשוי להילוך האומנין: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: אדריכל
txt:
<span class='five'>אדריכל. </span> הוא אבי האומנין שהוא מדקדק בהנחת האבן לצדדה על מושבה בשוה שלא תמיש ולא תטה ולא תהא בולטת חוץ לדימוס: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: חייב
txt:
<span class='five'>חייב. </span>זה שהיא בידו חייב בנזקה אם תפול מידו ותזיק את אחרים או תשבר היא הוא חייב לשלם ואע'ג דמוקמינן להא לקמן בקבלנות וכולן שותפין במלאכה אין חייב אלא מי שהיתה מסורה לו דכיון דכחו הוא הנזק מוטל עליו כל היכא דמיתרמי דתנן אדם מועד לעולם שוגג ומזיד אונס ורצון דנפקא לן בב'ק <span class='mareimakom'>(דף כו:)</span> פצע תחת פצע לחייב על השוגג כמזיד ואונס כרצון: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: כולן
txt:
<span class='five'>כולן. </span>אלו שהיו שותפין במלאכה אחת ומשהניחו אבן על הדימוס היא שורת הבנין נפלה והזיקה הואיל ולאו כחו דאדריכל הוא שלאחר שהניחה נפלה וליכא לחיוביה משום גירי דיליה כולן חייבין יחד שכולן שותפין בדבר ועליהן המלאכה לעשות וקיבלו אחריות הנזק יחד: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: בקבלנות
txt:
<span class='five'>בקבלנות. </span>כולן חייבין היכא דלא נפלה מיד אחד מהן ועל כולן לשמור שתהא מיושבת יפה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: שתי גנות זו על גב זו
txt:
<span class='five'>שתי גנות זו על גב זו. </span>סמוכות זו לזו האחת קרקעיתה גבוה ושאצלה קרקעיתה נמוך: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: אמר ר'מ מאחר ששניהן הן יכולין למחות זה על זה
txt:
<span class='five'>אמר ר'מ מאחר ששניהן הן יכולין למחות זה על זה. </span>שלא יהא ירק זה כאן עליון ליטול עפרו והתחתון למלאות גנתו: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: כל שעליון יכול לפשוט ידו וליטול הרי אלו שלו
txt:
<span class='five'>כל שעליון יכול לפשוט ידו וליטול הרי אלו שלו. </span>כדאמר ר'מ הואיל ומעפרו היא חייה: 


lvr: 42
pgn: 118
dfh: b
trm: והשאר של תחתון
txt:
<span class='five'>והשאר של תחתון. </span>ועליון הוא גופיה אפקורי מפקר להו לגביה שגנאי הוא לו ליטול רשות ליכנס לתוך של חבירו וללקוט: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 42
pgn: 119
dfh: a
trm: אילן היוצא מן הגזע וכו'
txt:
<span class='five'>אילן היוצא מן הגזע וכו'. </span>בלוקח אילן אחד בתוך של חבירו דקי'ל בבבא בתרא <span class='mareimakom'>(דף פא.)</span> דדברי הכל לא קנה קרקע ואילן קטן היוצא (מן הגזע או) מן השרשין לית דינא ולית דיינא דקרקע גמורה היא ומן הגזע נמי ר'מ סבר שדי נופו בתר עיקרו והתם מפרש מאי גזע ומאי שרשין גזע כל שרואה פני חמה שרשין שאין רואין פני חמה ואע'ג דשבח נוף העליון לבעל האילן כדקתני התם הגדילו לא ישפה התם הוא דאדעתא דהכי נחת שכל זמן שיהא ראוי לעשות פרי יהא בקרקע וישא ענף ופירי אבל אילן אחר העולה מן הגזע אילנא אחרינא הוא: 


lvr: 42
pgn: 119
dfh: a
trm: חייב בערלה
txt:
<span class='five'>חייב בערלה. </span>גרסי' לר'מ דאילן הוא לעצמו דגזע הסמוך לקרקע בתוך שלשה כקרקע הוא ואע'ג דלא מארעא ממש יניק שדי נופו בתר עיקרו: 


lvr: 42
pgn: 119
dfh: a
trm: קמיה דשבור מלכא
txt:
<span class='five'>קמיה דשבור מלכא. </span>לי נראה שבור מלכא ממש ומלך פרס היה ובקי בדינים ואמרוה להא דר'ש דמתני' קמיה וקלסה ואמר אפריון נמטייה לר'ש יקבל חן מאתנו על דבר זה ואית דאמרי שבור מלכא שמואל דבכמה דוכתי קרי ליה הכי ואין מיושב בה דמאי אמרוה אי להא דר'ש דמתני' אטו שמואל לא הוה ידע לה למתני' ואי להא דאפרים ספרא אטו אי לא אמר ריש לקיש הלכה כר'ש שמואל מי לא קים בדיני למיקלסיה לר'ש עד דשמע משמיה דריש לקיש דהלכתא כוותיה: 


# tsftbvl

lvr: 42
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנים </span>אוחזין בטלית. </span>איידי דאיירי בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיט.)  מחלוקת נסורת נגר ובעל הבית דקתני במעצד הרי אלו שלו ובכשיל הרי אלו של בעל הבית תני הכא נמי דיני חלוקות ואע'ג דבתרי מסכתא אין סדר למשנה ואיכא מ'ד כולה נזיקין לאו חדא מסכתא הוא ה'מ לענין מחלוקת ואח'כ סתם לפי שרבי לא היה לומד כסדר אלא כמו שהיו חפצים התלמידים אבל כשחברם על הסדר חברם וצריך בכל מסכתא טעם למה נשנית אחר שלפניה כדדייק בריש מסכת שבועות (דף ב.)  מכדי תנא ממכות קסליק כו' וכן בסוטה (דף ב.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויחלוקו.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויחלוקו. </span>תימה דמאי שנא מההיא דארבא דאמר כל דאלים גבר פרק חזקת הבתים  (ב'ב דף לד: ושם) וי'ל דאוחזין שאני דחשיב כאילו כל אחד יש לו בה בודאי החצי דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא וכן במנה שלישי דמדמי בגמרא לטלית חשיב ההוא שהנפקד תופס בחזקת שניהם כאילו הם עצמם מוחזקים בו לכך משני דהתם ודאי דחד מינייהו הוא ואין החלוקה יכולה להיות אמת ולכך יהא מונח אבל טלית דאיכא למימר דתרוייהו הוא יחלוקו וכן שנים אדוקים בשטר דמדמי לקמן (דף ז.) למתני' משום דשניהם אדוקים בו דהחלוקה יכולה להיות אמת דאפשר שפרע לו החצי ובמנה אין דרך שיקנה לו החצי אחרי שהוא ביד חבירו אבל בארבא אע'ג דאפשר שהיא של שניהם כיון דאין מוחזקין בו הוי דינא כל דאלים גבר ולסומכוס אע'ג דאין מוחזקין בו ואין החלוקה יכולה להיות אמת היכא דאיכא דררא דממונא פירוש שבלא טענותיהם יש ספק לבית דין יחלוקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>וזה </span>נוטל רביע. </span>וא'ת יהא נאמן דחציו שלו מיגו דאי בעי אמר כולה שלי כדאמרי' בגמ' (לקמן דף ח.)  האי מיגו גופיה לפטרו משבועה אי לא משום דאיערומי קמערים ומפרש ריב'ם דמיגו להוציא לא אמרי' דבחציו השני מוחזק זה כמו זה וההיא דחזקת הבתים (ב'ב דף לב: ושם ) דגחין ולחיש ליה לרבה אין שטרא זייפא הוא ומיהו שטרא מעליא הוה לי בידי ואבד והימניה רבה להוציא במיגו דאי בעי אמר שטרא מעליא הוא התם היינו טעמא משום דאפי' הוה שתיק רק שלא היה מודה שהוא מזוייף היה נאמן כי החתימה היתה נכרת לעומדים שם ורב יוסף אית ליה דאפילו מיגו לא הוה כיון שטענה ראשונה שהוא טוען בהאי שטרא הוא שקר ואין לומר מיגו אלא היכא שטענתו ראשונה היא אמת מיגו שהיה טוען אחרת ולכך אינו מיגו אפילו להחזיק כגון בעובדא קמייתא וא'ת ונימא דאין ספק מוציא מידי ודאי דהאומר כולה שלי יש לו בודאי חציה והאומר חציה שלי ספק אם יש לו בה כלום כדאמרינן בפרק החולץ (יבמות דף לח.) ספק ויבם שבאו לחלוק בנכסי סבא ספק אמר אנא בר מתנא אנא ואית לי פלגא ויבם אמר את ברא דידי ולית לך ולא מידי הוה ליה יבם ודאי וספק ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי וי'ל דהתם יבם שהוא בנו של סבא הוי ודאי יורשו ולא יוציא הספק מספק ממונו אבל הכא אין סברא מה שהוא ודאי בחציו שיועיל לו לחציו השני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בראיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בראיה </span>בעלמא קנה. </span>אע'ג דקתני במתני' (לקמן דף ט:) ראה את המציאה ואמר לחבירו תנה לי דלא קנה בראיה וכן ראה את המציאה ונפל עליה (לקמן דף י.) קתני נמי דלא קני מצי למדחי כיון דאמר תנה לי או שנפל עליה גלי דעתיה דלא ניחא ליה למקני עד שיגיע לידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דבראיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבראיה </span>בעלמא לא קני. </span>והא דאמרי' בפרק הבית והעלייה (לקמן דף קיח. ושם) הבטה בהפקר קני היינו שעשה מעשה כל דהו כגון שגדר גדר קטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>זה וזה קתני. </span>איכא דוכתי דפריך כי האי גוונא ואיכא דוכתי דלא פריך: [עי' תוס' בכורות דף לא: ד'ה א'כ] :  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>תנא מציאה. </span>משום דמורה ואמר חבראי לאו מידי חסר לכך תפיס אע'ג שיודע שחבירו מצאה ורמו רבנן שבועה עליה כדי שיפרוש אבל מקח וממכר דליכא למימר הכי שאם יודע שחבירו קנאה לא הוי תפיס ומדתפיס בה סבור שלו הוא ונתרצה המוכר כדמסיק לקמן דנקיט זוזי מתרוייהו אימא לא ישבע דמשום שבועה לא יפרוש שהרי סבור הוא לומר אמת קמ'ל דאפ'ה ישבע והיכא שודאי אינו סבור לומר אמת כגון דקא טעין כל אחד אני ארגתיה שאחד מהן טוען שקר במזיד או כגון שנים אדוקין בשטר דלקמן (דף ז.) התם פשיטא דיחלוקו בשבועה דע'י שבועה ודאי יפרוש דחשיד אממונא לא חשיד אשבועתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולחזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולחזי </span>זוזי ממאן נקט. </span>פרש'י נשאל למוכר ואע'ג דאין המוכר נאמן כשאין מקחו בידו כדאי' בעשרה יוחסין (קדושין דף עג: ושם ד'ה בד'א) ה'מ בדנקיט מתרוייהו אבל בדנקיט מחד נאמן אפילו אין מקחו בידו וגרסינן בתר הכי ולא ידעינן ובחנם דחק לפרש כן דהכא פריך שפיר דאע'ג דאין מקחו בידו נאמן הוא כעד אחד ואמאי שניהם נשבעין אותו שהמוכר מסייעו יפטר משבועה ואידך ישבע שבועה דאורייתא והשתא גרס שפיר ולא ידע דאי ידע הוה נאמן כעד אחד ומיהו ה'מ לשנויי דליתיה קמן דנשייליה ור'י מפרש דנשאל להם ממי קבל המוכר המעות שאין אנו חושדין אותן לשקר בזה לומר נתתי והוא לא נתן וגם הם אינם חלוקים אלא למי נתרצה המוכר אבל בנתינת המעות אינם חלוקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>מתני' דלא כבן ננס. </span>מצינו למימר דידע שפיר דמתני' אפשר דתרוייהו בהדי הדדי אגבהוה ומ'מ פריך שיחלוקו בלא שבועה אחרי שאפשר לבא לידי שבועת שוא ומשני התם ודאי איכא שבועת שוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דלא תפסי תרוייהו. </span>כ'א האחד ואע'ג דאפי' בעומדת באגם אית להו לרבנן המוציא מחבירו עליו הראיה מ'מ מיקרי האחד תפיס מחמת חזקת מריה קמא ואית דגרס התם דחד מינייהו הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דאיכא דררא דממונא. </span>פירוש שבלא טענותיהם יש ספק לב'ד דיש לאחד תביעה על חבירו בלא טענותם כגון בשור שנגח את הפרה (ב'ק דף מו.) ומחליף פרה בחמור אחרי שהספק נולד מעצמו דין הוא שיחלוקו אפילו בלא שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>התם דאיכא דררא דממונא. ואיכא למימר כולה דמר. </span>לא פריך אלא אי סומכוס ס'ל כרבנן דבן ננס דלא חיישי לשבועת שוא דלבן ננס אדרבה היכא דאיכא למימר כולה דמר פלגי בלא שבועה משום דאיכא בודאי שבועת שוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>התם דאיכא דררא דממונא. </span>בפרק ח'ה (ב'ב דף לה. ושם)  גבי ארבא דאמר רב נחמן כל דאלים גבר פריך מהמחליף פרה בחמור דיחלוקו ומשני התם איכא דררא דממונא ולא פריך ומה התם דאיכא דררא דממונא ואיכא למימר כולה דמר יחלוקו גבי ארבא דאיכא למימר דתרוייהו הוא ואין חולקין אלא כל דאלים גבר כדפריך הכא היינו משום דלענין חלוקה סברת דררא דממונא היא טובה מאחר שספק גמור הוא בלא טענותם דין שיחלוקו אבל ארבא אע'ג דאפשר דתרוייהו היא כיון דליכא דררא דממונא ואין אוחזין הוי דינא כל דאלים גבר אבל לענין שבועה אין מועיל סברת דררא דממונא לחלוק בלא שבועה אחרי שהוא בודאי של אחד מהם סברא הוא שיחלוקו בשבועה אולי יודה אחד מהם:  התם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>ודאי איכא רמאי. </span>לכך קניס ליה גם במה שהוא שלו בודאי אבל הכא אימור תרוייהו בהדי הדדי אגבהוה דליכא רמאי דכל חד סבור שהוא הגביה קודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי התם קניס כי היכי דלודי. </span>אבל הכא אפילו איכא ודאי רמאי כגון שזה אומר אני מצאתיה היום וזה אומר אני מצאתיה אתמול מודה דיחלוקו ולא אמרינן יהא מונח עד שיבא אליהו דבשביל כך לא יפרוש דהא אינו מפסיד כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מחוורתא כדשנין מעיקרא. </span>נוכל לומר דהדר ביה ולא סגי בטעמא דמפסיד הרמאי לבד דלא קניס ר' יוסי אלא היכא דאיכא ודאי רמאי ואית ליה פסידא אבל היכא דאיכא רמאי וליכא פסידא לא יקנוס כדמשמע לישנא דא'כ מה הפסיד הרמאי מיהו לשון אלא משמע דהדר לגמרי וכן בסמוך דפריך בין לרבנן בין לרבי יוסי נימא יהא מונח אף על גב דהתם לית ליה פסידא לרמאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גבי </span>חנוני נמי יהא מונח. </span>לר'ע דאמר (יבמות דף קיח:) בלקח מחמשה ואינו יודע מאיזה מהם לקח נותן לכאו'א לא פריך אמאי נותן לכאו'א יהא מונח דהתם הוה ליה למדכר ואיהו דאפסיד אנפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>אמרת לי הב ליה בסהדי. </span>תימה לימא ליה בעל הבית לתקוני שדרתיך ולא לעוותי אע'ג דלא אמר ליה הב ליה בסהדי היה לו מעצמו להשים על לב כדאמרינן בפ' הכותב  (כתובות דף פה.) גבי אבימי דהוי מסקי ביה זוזי בי חוזאי ושדרינהו ביד (רבא) ופרענהו ואמר להו הב לי שטרא ואמרו ליה הנך סטראי נינהו ומסיק התם דלא שנא א'ל שקול שטרא והב להו זוזי ולא שנא הב זוזי ושקול שטרא מחייב השליח משום דאמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי וי'ל דהתם כיון דהזכיר לקיחת השטר כאילו אומר עשה באותו ענין שיבא השטר לידך אבל הכא לא הזכיר עדים כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה אמרה תורה כו'. </span>פי' יהא נאמן במגו דאי בעי כופר הכל או נילף מהכא דלא נימא מגו בעלמא ומשני דאין זה מגו דאין אדם מעיז פניו לכפור הכל הואיל וחבירו מכיר בשקרו אבל במקום שיכול להעיז כגון בבנו ואמר מנה לאביך בידי והאכלתיו פרס נאמן במגו דאי בעי כפר הכל כדאיתא פ'ב דכתובות (דף יח. ושם) ובפרק שבועת הדיינים (שבועות דף מב.)  וא'ת כופר הכל מנלן דפטור ואין לומר מטעם חזקה דאין אדם מעיז דהא אפי' במקום שיכול להעיז פטור כגון בבנו ואפילו מודה מקצת פטור התם מגו דאי בעי כפר הכל ואין לומר דילפינן מדאיצטריך למכתב שעד אחד מחייבו שבועה ואי כופר הכל חייב מאי נפקא מינה מעד אחד הא בלאו הכי חייב דהא איצטריך במקום שהוא אינו תובע כלום ואינו יודע והעד מעיד שהוא גנב או שאביו הלוה לו וי'ל דמכי הוא זה משמע דגזירת הכתוב הוא דדוקא מודה מקצת הטענה חייב ולא כופר הכל :  בכוליה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכוליה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכוליה </span>בעי דלודי ליה. </span>מה שפירש רש'י כיון דחשיד אממונא היכי נשבע נימא מגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא ומשני דמשתמיט ולא חשיד ועל זה תימה דהא מסיק לקמן (דף ו.)  דחשיד אממונא לא חשיד אשבועתא ואין לומר דהיינו מדרבנן לפי שראו שהיתה שבועה חמורה עליהם אבל מדאורייתא חשוד לזה חשוד לזה דהא לקמן מייתי מרב נחמן דמשביעין אותו שלש שבועות ואחד מהן שלא שלחתי בו יד ומשמע בהגוזל קמא  (ב'ק דף קז: ושם) דהוי דאורייתא וכן בנסכא דר' אבא (שבועות דף לב:)  משמע דאי אמר לא חטפתי היה נשבע להכחיש את העד שבועה דאורייתא מדאמר מתוך שאינו יכול לישבע משלם דאשבועה דרבנן לא אמר הכי לכן י'ל ובכוליה בעי דלודי ליה כלומר מאחר דאין מעיז א'כ אמת הוא שאין חייב לו יותר ולמה ישבע יהא נאמן במגו דאי בעי כופר הכל ומשני דאין זה העזה דאשתמוטי קמשתמיט ואם תאמר כופר הכל נמי אשתמוטי קא משתמיט ואינו העזה כדאמרי' בפ' שבועת הדיינין (שבועות דף מ:) אמר רב נחמן כופר הכל משביעין אותו שבועת היסת משום חזקה דאין אדם תובע אלא א'כ יש לו עליו ופריך אדרבה אין אדם מעיז פניו בפני ב'ח ומשני אשתמוטי קא משתמיט וי'ל דמ'מ העזה יש יותר בכופר הכל מבכופר חצי וליכא מגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>העדאת עדים דליכא למימר. </span>כל כך משתמיט כיון שכפר הכל אימא כיון דחשוד הוא לגזול חשוד נמי אשבועתא קמ'ל ק'ו דלא הוי גזלן בהכי דאשתמוטי קא משתמיט דהכופר במלוה כשר לעדות ואע'ג דאמרי' לקמן (דף ו.) דלא אמרינן מגו דחשיד כו' מ'מ גם התנא אשמעינן דלא אמרינן מק'ו מפיו ועד אחד ואם תאמר אמאי אצטריך לטעמא דאשתמוטי לימא אי לאו ק'ו ה'א הודאת פיו גדולה מהעדאת עדים משום שכן אינו בהכחשה ובהזמה כדפריך לקמן ולקמן נמי הוה ליה למפרך מה לפיו שכן משתמיט וי'ל דהכא דאתא לפרושי דהודאת פיו גדולה מהעדאת עדים ניחא ליה למינקט טעמא דמשתמיט דסברא הוא דמטעם זה ישבע בהודאת פיו ולא בהעדאת עדים וחומר שאינו בהכחשה ובהזמה ניחא ליה למנקט לקמן לסתור ק'ו שכן דרך הגמרא למפרך פירכא על קל וחומר ולא מסברא לכך לא מייתי לקמן סברא דמשתמיט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לפיו שכן מחייבו קרבן תאמר בעדים כו'. </span>פי' שכן מחייבו קרבן אפילו העדים מכחישין אותו ואומרים לאו חלב הוה אלא שומן דאי אין העדים מכחישין אותו היכי קאמר תאמר בעדים כו' עדים נמי מחייבין אותו קרבן אם אינו מכחישן ואפילו עד אחד אם אינו מכחישו מחייבו קרבן וזאת הסוגיא סוברת כלישנא דפרק אמרו לו (כריתות דף יב. ושם) דמפרש טעמייהו דרבנן דלקמן דאמרו לו אכלת חלב והוא אומר לא אכלתי דפטור משום דאדם נאמן על עצמו יותר ממאה איש ולכך פיו מחייבו קרבן אפילו עדים מכחישין אותו ועדים אין מחייבין אותו קרבן אם מכחישן דלאידך לישנא דמפרש טעמייהו דרבנן דמתרץ דיבוריה ואמר דלא אכלתי שוגג אלא מזיד ומיירי דכשאמר לא אכלתי לא בדקנו אותו היאך היה דעתו אבל להכחיש העדים אינו נאמן א'כ חשיבי עדים מפיו שכן חייבוהו קרבן אפי' מכחישן והוא לא מחייב עצמו קרבן אם היו מכחישין אותו ואתי רבי חייא אפילו כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>חייא כר'מ סבירא ליה. </span>וא'ת א'כ נימא ק'ו דר'מ אם הביאוהו לידי מיתה לא יביאוהו לידי שבועה הקלה וי'ל דאיכא למפרך דמה למיתה שכן על מה שהן מעידין הוא מת תאמר גבי שבועה שעל מה שהוא כופר הוא נשבע כדאמרי' לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אם ירצה לומר מזיד הייתי. </span>ללישנא דאדם נאמן על עצמו יותר מק' עדים האי אם ירצה לומר לדבריו דר'מ קאמרי (כדתניא) [כדאיתא] בפרק אמרו לו (שם דף יב. ושם) דלאידך לישנא טעמא דנפשייהו קאמרי ואין לפרש ומה אם ירצה לומר כו' שיהא נאמן לומר לא אכלתי מגו דאי בעי אמר מזיד הייתי דהא מגו במקום עדים הוא אלא כלומר אף מה שאמר לא אכלתי יכול לתרץ דבריו ולומר לא אכלתי שוגג אלא מזיד ומיירי דכשאמר לא אכלתי לא בדקו אותו איך היה דעתו ולבסוף אומר שמזיד היה וסברי רבנן דמה שאמר לא אכלתי כך היה דעתו שלא אכל שוגג אלא מזיד ולר'מ אע'פ שלבסוף אמר מזיד הייתי אין בכך כלום דהכי אמר (בתורת כהנים) אמר רבי מאיר אם בתחלה אמר מזיד הייתי שומעין לו אם היה דן עמו כל היום ובאחרונה אמר מזיד הייתי אין שומעין לו ואם תאמר והיאך נאמן לומר מזיד הייתי הא אין אדם משים עצמו רשע כדאמר בפ'ק דסנהדרין (דף ט: ושם) גבי פלוני רבעני לרצוני וי'ל דאין נאמן לפסול עצמו אבל הכא עושה תשובה ואינו רוצה להביא חולין לעזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשם </span>היינו קרבן. </span>דלרבי מאיר עדים מחייבין אותו אשם תימה דבמתני' דד' שומרין (שבועות דף מט. ושם) תנן היכן שורי נגנב משביעך אני ואמר אמן והעדים מעידים אותו שאכלו משלם כפל הודה מעצמו משלם קרן וחומש ואשם אבל על פי עדים אין משלם חומש ואשם וכן תנן בפרק הגוזל קמא (ב'ק דף קח.) ומוקי לה בפרק הגוזל קמא כר'מ וי'ל דסוגיא דהכא דלרבי מאיר עדים מחייבין אותו אשם לא יעמיד ההיא משנה כר'מ אלא כדבעי לאוקמה התם כשאכלו טריפה וההיא סוגיא דהתם דסבר דלרבי מאיר עדים לא מחייבי אשם משום דגבי אשם כתיב והתודה לא סבר כסוגיא דהכא דאשם היינו קרבן ויליף במה הצד מפיו ועד אחד כדמסיק הכא:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>אחד יוכיח שישנו בהכחשה ובהזמה. </span>שפיר גרס הכא ובהזמה כיון שע'י הזמה דבורו בטל ואין להקשות מה לפיו שכן אינו משלם בהזמה תאמר בעדים שמשלמין בהזמה ואז לא יכול לומר עד אחד יוכיח שמשלם כי מה שהעד אינו משלם כשהוא מוזם אינו חומרא אלא לפי שבעדותו אינו מחייבו ממון לכך הואיל ודיבורו בטל חשיב ישנו בהזמה ובסמוך על מה הצד פרכינן ליה משום דעל מה הצד פרכינן פירכא כל דהו ורבי חייא אפי' על מה הצד לא פריך ליה משום דמה שאינו משלם העד כשמוזם זהו גריעותו לפי שלא היה כח בעדותו לחייב ממון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצד </span>השוה [שבהן] שע'י טענה כו'. </span>וא'ת כופר הכל יוכיח שע'י טענה וכפירה פטור ויש לומר דבהצד השוה שבהן יש טענה חשובה דכשמודה מקצת או עד מכחישו נראה דמשקר ולכך יש שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>תונא אאידך דר' חייא. </span>אנן סהדי דמאי דתפיס האי כו' פרש'י כיון דהוי כהעדאת עדים משתבע מדרבי חייא קמייתא וקשה כיון דלא מצי לאוכוחי הך ברייתא דהילך אלא מכח קמייתא לימא ותנא תונא אקמייתא לכך י'ל דאנן סהדי לאו דוקא דמאי דתפיס מחשבינן ליה השתא טפי מהעדאת עדים וחשיב כאילו מודה ליה דדידיה הוא אך [ב] קשה דמ'מ איכא למיפרך דמתני' כי היכי דהאי מודה להאי האי נמי מודה להאי ואפ'ה קמשתבעי כדפריך אקמייתא ומאי תיקן וי'ל דהשתא נמי מוכח מכח טעמא דבסמוך אי הילך פטור לא הוי מתקני רבנן שבועה דליכא דכוותה באורייתא אבל לרבי חייא קמייתא כי נמי בהעדאת עדים פטור מתקני רבנן שבועה במתני' דחשיב הודאה במאי דתפיס חבריה ודוחק דלפ'ז הא דלא קאמר ותנא תונא אקמייתא משום דמאי דתפיס חשיב כהודאה וזו לא היתה פירכתו למעלה אלא מטעם כי היכי דאנן סהדי להאי כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>ששת אמר הילך פטור. </span>נראה שהלכה כרב ששת דבפ' השואל (לקמן דף ק.) גבי עבד קטן פריך ועוד הילך הוא אך בספר חפץ משמע דהילך חייב [וע' תוס' ב'ב קכח: ד'ה הלכתא] :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וש'מ </span>דהילך פטור. </span>וא'ת יהא נאמן בשלש דמיגו דבעי אמר שתים וי'ל כיון דהילך פטור אם יאמר שתים הו'ל כופר הכל ואין אדם מעיז ולר'ע לא הוי עזות דמסייע ליה שטרא:  לעולם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>שתים חייב. </span>ואע'ג דשתים חייב חשיב ליה רבי עקיבא משיב אבידה דכשאמר שתים נראה יותר נאמן לפי שהשטר מסייעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>שתים פטור והילך חייב. </span>וא'ת כיון דהילך חייב כי אמר נמי שתים אינו כופר הכל וכי אמר שלש יהא נאמן במיגו דאי בעי אמר שתים ומאי טעמא דרשב'א וי'ל דס'ל דמה שהשטר מסייעו אינו טוען ברצון לפי שנראה שמחמת השטר מודה ואם לא היה השטר היה כופר הכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נשבעין על כפירת שעבוד קרקעות. </span>וא'ת למ'ד בפרק גט פשוט (ב'ב דף קעה:) שעבודא דאורייתא מודה מקצת הטענה למה נשבע הא כופר שעבוד קרקעות וי'ל שמחל לו השעבוד או שאין לו כלל קרקעות אפי' משעבדי אבל לרבי יוחנן דאמר בפ' שבועת הפקדון (שבועות דף לז: ושם ד'ה ואין) כופר בממון שיש עליו עדים חייב קרבן שיש עליו שטר פטור משום דכופר שעבוד קרקעות דבעדים לא חשיב כופר שעבוד קרקעות אע'ג דסבר ר' יוחנן שעבודא דאורייתא היינו משום כיון שהפקיעו חכמים השעבוד במלוה ע'פ משום פסידא דלקוחות חשיב כאילו מחל לו השעבוד ומיירי דאית ליה משעבדי ולית ליה בני חרי דאי אית ליה בני חרי אפי' יש עליו עדים פטור ואי לית ליה אפי' משועבדים אפילו יש עליו שטר חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נשבעין על כפירת כו'. </span>לספרים דגרסי בברייתא ר'ע אין להקשות הא ר'ע דריש ריבויי ומיעוטי פ'ק דשבועות (דף ד: ושם ד'ה רבי) ובפרק ג' מינים (נזיר לה. ושם) ומאן דדריש ריבויי ומיעוטי אינו ממעט קרקעות כ'א שטרות כדמוכח בפרק הגוזל בתרא (ב'ק דף קיז:) והיכי קאמר הכא אין נשבעין על כפירת שעבוד קרקעות וי'ל שיש לו שום מיעוט למעט קרקעות וכן צ'ל לקמן בפ' השואל (דף ק: ושם ד'ה ר'מ) אליבא דר'מ דאית ליה נשבעין אעבדים ולא אקרקעות ואע'ג דעבדים הוקשו לקרקעות לכ'ע דמהאי טעמא עבד נקנה בכסף בפ'ק דקדושין (דף כב:) אלא דר'מ דריש ריבויי ומיעוטי להוציא שטרות ויש לו שום מיעוט למעט קרקעות ובאותו מיעוט אין למעט עבדים אע'ג דהוקשו לקרקעות כדמוכח במרובה (ב'ק סג. ושם ד'ה וחד)  דמאן דדריש בריבה ומיעט וריבה צריך שני מיעוטי לקרקעות ועבדים ואע'ג דרשב'א היה תלמידו של ר'ע אין לחוש מה שחולק עמו והוזכר  קודם דכעין זה מצינו לקמן (דף ז.)  גבי שנים אדוקים בשטר דפליג רבי עם רשב'ג אביו ויש ספרים דגרסי הכא ר' יעקב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>כלים וכלים חייב. </span>הוה מצי לשנויי בחפר בה בורות שיחין ומערות כדבסמוך: [</div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הודה </span>במקצת כלים חייב. </span>וא'ת יהא נאמן במיגו דאי בעי כפר בכלים והיה מודה במקצת קרקעות וי'ל שמא חפץ בקרקעות יותר] ס'א :  למ'ד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למ'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למ'ד </span>הילך פטור קרא אמאי איצטריך כו'. </span>תימה גם למ'ד הילך חייב אמאי איצטריך קרא למעוטי הא בקרקע לא שייך משתמיט וכן [פר'י] לקמן דכי כופר במקצת קרקע פטור הוא דנאמן הוא מטעם דאין אדם מעיז כיון דלא שייך הכא אשתמוטי קא משתמיט ושמא גם בקרקע שייך קצת אשתמוטי קא משתמיט כי שמא משכנה וסבר עד דהוה לי זוזי ופרענא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>איצטריך קרא למעוטי. </span>תימה הא ליכא קרא מיותר למעוטי קרקעות אלא מכלל ופרט וכלל ממעטינן להו וכלל ופרט וכלל אצטריך למעוטי שטרות וי'ל דקשיא ליה אמאי איצטריך תנא למילף קרקעות מכלל ופרט כיון דהילך פטור וא'ת לימא דאיצטריך למעוטי משבועה דעד אחד מיהו י'ל משום דמתני' דאין נשבעין על הקרקעות מיירי בשבועה דמודה במקצת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'נ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'נ </span>דטענו כלים וקרקעות. </span>מהכא משמע דטענו חטין ושעורים והודה באחד מהן דחייב דדוקא כלים וקרקעות פטור הא חטין ושעורים חייב וכן סברי שמואל ורבי יוחנן לחד לישנא פרק שבועת הדיינין  (שבועות דף מ.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומר </span>חנם. </span>פטור מכל חוץ מפשיעה ושואל חייב בכל חוץ ממתה מחמת מלאכה ונושא שכר והשוכר במקצת חייב ובמקצת פטור ולכך תנא להו כסדר זה ולא שנאם כסדר כתיבתם וא'ת ואמאי לא מקשה מכמה משניות דזה אומר עד הזיז וזה אומר עד החלון ועשרה גפנים דשבועות (דף מב:) ומתניתין דהשואל (לקמן דף צז: ושם) דזה אומר שאולה וזה אומר שכורה דמיירי בפקדון הא הילך הוא וי'ל דניחא ליה לאקשויי מכל ד' שומרין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>חייא תנא הוא ופליג. </span>אי גרס לעיל (ג.) א'ר חייא א'ש ואפילו אי גרסינן תני ר' חייא י'ל דהכי קאמר דאפילו לא הוה ברייתא תנא הוא ופליג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והודה </span>בשעורים פטור. </span>אף מן השעורים כדמוכח שלהי המניח (ב'ק דף לה: ושם ד'ה לימא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מסרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסרי </span>ליה בסהדי. </span>ומיירי דאמרי ליה אל תחזיר אלא בעדים דאל'כ הא קי'ל (כתובות יח.) המלוה את חבירו בעדים א'צ לפרעו בעדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>איתא לדרבי חייא. </span>נראה דהלכה כרבי חייא דהא לעיל מוקי לה כרבנן דר'ג דהלכה כוותייהו כדפריך שלהי המניח (ב'ק שם) מאי קמ'ל תנינא וכן בפ' השואל (לקמן ק. ושם) פריך אמאי טענו חטין והודה לו בשעורים הוא וכן סברי רב ושמואל בפ' שבועת הדיינין (שבועות דף מ. ושם) אע'ג דקאמר הכא אם איתא הכי נמי אשכחנא פ' (אע'פ) (כתובות דף נט) דקאמר אם איתא לדרב הונא דאמר יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונת וכו' ובפרק שני דייני גזירות (שם דף קז:) פסיק כרב הונא תימה אפי' אי איתא לדרבי חייא לא משתבע הכא דאסהידו עליה דאכל תרי מינייהו דמה להצד השוה שבהן שכן לא הוחזק כפרן תאמר הכא דהוחזק כפרן כדפריך לעיל (ד.) והכא לא שייך משתמיט ושמא י'ל אחרי שלמד שיש שבועה בהעדאת עדים במלוה מעתה אין לחלק בין מלוה לפקדון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכנגדו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכנגדו </span>קאמינא. </span> וא'ת מאי שנא דבחשוד על השבועה שכנגדו נשבע ונוטל אמאי לא אמרינן מתוך שא'י לישבע משלם כדאמר גבי חמשין ידענא וחמשין לא ידענא (לקמן דף צח.) ובנסכא דר' אבא (שבועות דף ) וי'ל הכא אי אמרי' משלם לא שבקת ליה חיי דכל העולם יביאוהו לידי שבועה ויטלו כל אשר לו ועוד דהתם אמר ליה שבועה דאורייתא אית לי עליך או תשבע או תשלם אבל הכא הוא ברצון ישבע אם נניחנו ולכך לא ישלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לך בידי פטור וא'ר נחמן. </span>מהכא משמע דהלכה כלישנא קמא דפ' שבועת הדיינים  (שם דף מא. ושם ד'ה מאן) דלא בעי דררא דממונא אלא אפי' כופר הכל חייב שבועת היסת מדלא מייתי הכא סיפא דנתתיו לך פטור וכן פירש בשערים דרב האי ואי טעין איני יודע בכל ישבע שאינו יודע:  ותקנתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותקנתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותקנתא </span>לתקנתא. </span>ומתוך שאינו יכול לישבע משלם לא שייך הכא כדפרישית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>דאית ליה משתבע כו'. </span>ואע'ג דעל דעת ב'ד משביעין אותו מ'מ לא הו'ל לתקן שבועה בלשון דלא משתמע שחציה שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונימא </span>שבועה שכולה שלי. </span>לרבנן דבן ננס פריך דלא חיישי לשבועת שוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולה </span>שלי ולדבריכם כו'. </span>אף על גב דקאמר כולה שלי לא משתבע שחציה שלו שמרע לדיבוריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דחשיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחשיד </span>אממונא לא חשיד אשבועתא. </span>נראה דהיינו טעמא משום דשבועה חמורה כדאיתא ביומא (דף פו.) ובשבועות  (דף לט.) שהעולם נזדעזע על לא תשא וא'ת א'כ אמאי גזלן פסול לשבועה דאמר שכנגדו נשבע ונוטל וי'ל דגזלן לא פסול לשבועה אלא מדרבנן ולעדות הוא דפסול מדאורייתא משום אל תשת רשע עד וי'מ בשם ה'ר יהודה חסיד הא דחשיד אממונא כשר לשבועה משום דשמא ע'י שבועה יפרוש מגזל אבל גזלן ודאי כמו שמממון אינו פורש ה'ה משבועה ולא קשה מההוא רעיא דאסהידו ביה דאכל (א) מינייהו אמאי פסול דבהנך תרי דאכל צריך לשלם ומהשאר יפרוש על ידי שבועה דמה שהוא משלם על ידי עדים אין זה השבה מעליא דעל כרחו משלם והיינו טעמא דכופר בפקדון פסול לעדות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההיא </span>שעתא דאיתיה בביתיה. </span>ל'ג דאשתבע דאי איכא סהדי דנשבע לשקר במלוה נמי פסול וכן משמע בהגוזל קמא (ב'ק דף קז:)  דמיירי בלא שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלא </span>דמי משמע להו. </span>וא'ת תיפוק ליה מלא תגזול וי'ל לעבור עליו בשני לאוין וא'ת והא כי יהיב דמי נמי חמסן הוה כדמוכח שלהי הכונס (שם דף סב. ושם)  וחמסן פסול לעדות כדכתיב אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס והפסול לעדות פסול לשבועה דכל הנהו דחשיב בפסולי עדות בפרק זה בורר (סנהדרין דף כה: ושם) פוסל להו לשבועה בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מה.) וי'ל דחמסן לא פסול לעדות אלא מדרבנן מדתני בפרק זה בורר הוסיפו עליהם החמסנין ולא פריך חמסן דאורייתא הוא כדפריך אגזלן וחמסן דקרא דלא יהיב דמי ושלהי הגוזל (ב'ק דף קיט.) דמייתי קרא דמחמס בני יהודה אפי' אי יהיב דמי אסמכתא בעלמא הוא ואע'ג דהוסיפו עליהם החמסנין לפסול לעדות וה'ה שפסול לשבועה היינו חמסן שחצוף לחטוף מיד ליד בידיעת הבעלים אבל הכא לא חציף אלא מעלים חמסנותו ואמר שנאבדה לו לא פסיל:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הא דאמר רב נחמן. </span>תימה הא הכא נמי משתמיט וי'ל דרב נחמן מחייב שבועת היסת אפי' היכא שתובעו ואמר זה החפץ שהוא בידך שלי הוא דלא שייך אישתמוטי וכן פי' רב האי גאון שמשביעין שבועת היסת אקרקעות אע'ג דלא שייך בהו אישתמוטי וקשה דבפ' שבועת הדיינים  (דף מ: ושם ד'ה אישתמוטי) משמע דלא מחייב שבועת היסת אלא משום אישתמוטי דקא פריך אדרבה אין אדם מעיז ומשני דמשתמיט וי'ל כיון דבשאינו בעין משתמיט אף כשהוא בעין לא פלוג רבנן אי נמי אקושיא דר' חייא סמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתני </span>ר' חייא. </span>הקשה רש'י אמאי לא מייתי מתני' דשבועות וי'ל דע'י ר' חייא שנאה רבי כדמוכח התם (דף מז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבועה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבועה </span>שלא שלחתי בה יד. </span>פרש'י דאם שלח בה יד אפילו נאנסה חייב ואף על פי דמשהחזירה פטור כדקתני בהמפקיד  (לקמן דף לד) מ'מ שמא נאנסה קודם שהחזירה אבל קשה משלהי האומנין  (לקמן דף פג.) דקאמר ונשבר או נשבה אין רואה הא יש רואה יביא ראיה ויפטר והא שמא שלח בה יד וי'ל שיפטר משבועה שנאנסה אך ישבע שלא שלח בה יד אי נמי שלא שלחתי בה יד אינו נשבע אלא ע'י גלגול שבועה שלא פשעתי בה וכשיש רואה שנאנסה פטור לגמרי ור'ת מפרש אפי' ע'י גלגול לא ישבע היכא שהיא מתה בפנינו דאין מגלגלין אלא בדבר הדומה דלמה י'ל ששלח בו יד דדוקא בשותפין שחלקו ונתחייב שבועה ממקום אחר מגלגלין משום דמורי היתרא ושבועה שלא שלחתי בה יד מפרש ר'ת שלא אכלה דאינו בכלל שבועה שלא פשע בה ושאינה ברשותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספק </span>מלוה ישנה יש לו עליו. </span>וההיא דמשביעין אותו ג' שבועות ודשניהם נשבעין ונוטלין נמי חיישינן שמא מלוה ישנה יש לו עליו ולכך אין לפוטרו בלא שבועה וגם לא יטול בלא שבועה אבל בגזלן ודאי וכופר בפקדון אין להכשיר מטעם שמא ספק מלוה ישנה יש לו עליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממון </span>אפשר בחזרה. </span>אם לא יזכור יחזיר ולא יעכבנו מספק אבל אין לפרש אם יזכור שאינו חייב לו יחזיר אבל אם לא יזכור יעכבנו אע'פ שיודע שלא יזכור עוד דא'כ גם מספק שבועה לא יפרוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אגרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגרת </span>ליה בלא סהדי. </span>ואינו נאמן במיגו דאי בעי אמר תקפה ממני דמיגו במקום עדים הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקדישה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדישה </span>בלא תקפה מהו. </span>ומיירי נמי כגון ששתק בשעה שהקדיש ולבסוף כששאלה הגזבר צווח ומבעיא ליה כיון דאמירתו לגבוה כו' הוה הקדש כתקפה דכיון ששתק אודויי אודי ליה והוה הקדש ולא דמי לגזל ולא נתייאשו הבעלים דשניהם אין יכולין להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו דכיון דאודי ליה הוי כפקדון שיש לו ביד אחרים דיכול להקדיש כדמוכח בהמוכר את הספינה (ב'ב דף פח.) גבי ההוא דאייתי קרי כו' דאי לא קייצי דמייהו הוי קדושות או דלמא הקדש לא הוי כתקיפה דלמה יצווח בשביל דבריו ומייתי מההיא מסותא דהקדיש חד ושתק אידך ומסקנא דלא הוי הקדש אלמא שתיקתו אינו כהודאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא דכי תקפה כהן כו'. </span>נראה דהכי מיבעי ליה במסותא כיון דמקרקעי היא והוה דינא כל דאלים גבר וכיון דאם תקפה האחד והקדישה כשהיא בידו מסתמא תו לא פקע אפי' חזר חבירו ותקפה ממנו כי הקדישה בלא תקפה נמי הוי הקדש או דלמא כיון דאפי' גבר האחד אם יכול השני לחזור ולתוקפה ממנו זוכה ה'ה הקדיש בלא תקפה לא יחול הקדש כלל כיון דחבירו אם תקפה היה זוכה דלא אלים הקדש מתקיפה והשתא אייתי והא הכא אם  תקפה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פוטר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פוטר </span>ממונו בממון כהן. </span> [א] וכן הוא מסקנא דאם תקפה כהן מוציאין מידו תימה דבפ' השואל  (לקמן דף קב: ושם) ובפרק בית כור  (ב'ב דף קה. ושם ד'ה אבל) גבי אחד ששכר מרחץ מוקי שמואל הא דיחלוקו בבא באמצע החדש אבל בבא בסוף החדש כולו לשוכר והא מסיק הכא דמוציאין מידו וי'ל דהתם נכנס בהיתר לכך מהניא תפיסתו אבל הכא לא בהיתר תפס כי אם בספק והא דאמרי' בפ'ב דכתובות (דף כ. ושם ד'ה ואוקי)  שנים החתומים על השטר ובאו אחרים ואמרו אנוסים היו כו' אין נאמנים ומסיק דאוקי תרי בהדי תרי ואוקי ממונא בחזקת מריה ואין נאמנין דקאמר פרש'י דאם תפס המלוה לא מפקינן מיניה צ'ל שתפס קודם שבאו עדים לפסול השטר דהיינו קודם שנולד הספק ועי'ל דאין נאמנין דלא מקרעינן ליה ולא מגבינן ביה ולא לענין תפיסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותשעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותשעה </span>לאו בר עשורי נינהו. </span>דאין צריך לצרפו לגורן אחר דלא באו לעולם לכלל חיוב ודאי ודוקא היכא דהוו עשרה מתחלה הוא דאיצטריך לצרפו לגורן אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קפץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קפץ </span>כולן פטורין. </span>תימה דלבטל ברובא וליחייבו כולהו במעשר דהא דדבר שבמנין לא בטיל היינו מדרבנן וקבוע נמי אין שייך אלא בדבר שהאיסור וההיתר ניכרין וידועין ולא ידע מאיזה לקח כגון ט' חנויות ובריה נמי לא הוי כדפרי' בחולין  (דף צה ) ואין לומר שלא נשאר בעדר רק אחד דליכא רובא דלשון לתוכן לא משמע הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפטרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפטרו </span>במנין הראוי. </span>תימה דהכא לא שייך מנין הראוי דלא שייך אלא היכא דאין כי אם עשרה והתחיל למנות ומת אחד מהן ואין כאן י' אפ'ה פטורים אותן שיצאו ולא יצטרפו לגורן אחר כיון שתחילת יציאתן היה ראוי להשלים המנין אבל הכא שיש בעדר הרבה ישלים המנין ויהא עשירי וי'א קודש ויקרא לשניהם עשירי מספק אם יש מנוי ביניהם אם לאו וכן יעשה בכל אחד עשר ובאחרונה שלא ישאר עשרה יצטרפו לגורן אחר:  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>עשירי ספק. </span>אין להקשות איצטריך קרא למעוטי ספיקא  כדפריך במסכת חולין (דף כב: ד'ה איצטריך) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפריש </span>עליהן עשרה שיין. </span>תימה דבפ'ק דבכורות (דף יא. ושם)  אמרי' דשה אחד פוטר כמה פטרי חמורים ומה צריך עשרה שיים ותו מאי קא משמע לן מתני' היא הספיקות נכנסים לדיר להתעשר ותו כיון דאמר מעשרן מה צריך להשמיענו דהן שלו פשיטא כיון דמעשרן דהן שלו דאילו היו של כהן לא היה מעשרן דהוו להו כלקוח דתנן (שם דף נה:) הלקוח והניתן לו במתנה פטור ואי קמ'ל דאע'ג דמעשרן עדיין הם שלו פשיטא דמעשר בהמה של בעלים הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחוי </span>ר' אבהו והשאר בשבועה. </span> [א] נראה דלא גרסי' והשאר דאף במה שידו מגעת ישבע כיון דנתקנה השבועה שלא יהא אדם הולך ותוקף מטעם זה ישבע אף במה שהוא תופס ומכל מקום שפיר מוכח בסמוך דבקנין מאי דתפיס כמאן דפסיק דמי כיון דהכא לאחר שבועה נוטל כל מה שהוא תופס אפילו יותר ממחצה והשבועה היא בשביל הטענה ומפני התקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יכול לנתקו. </span>נראה דאם היתה ידה פתוחה בשעת שנתן גט לידה ונשארה המשיחה בידו וקפצה ידה בחוזק שאם מושך המשיחה לא יוכל להביאו אצלו שאינה מגורשת שהרי כשנתן בידה קודם שקפצה ידה היה יכול להביאו אצלו והקפיצה לא עשה הוא אלא היא והוה כטלי גיטך מעל גבי קרקע דאינה מגורשת דלא קרינן ביה ונתן בידה והכא דקאמר אם אינו יכול להביאו אצלו דמגורשת כגון שהיתה ידה קפוצה והוא תחב בידה כל כך בחוזק שאם ימשוך המשיחה לא יביא הגט אצלו ור'ת  (נמי) פירש אם הגט כבד כל כך שאם רוצה למשוך הגט אליו תנתק המשיחה מגורשת ומיירי בידה פתוחה ולא קפצה ולא עשתה שום דבר:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא ליד דיין. </span>לספרים דגרסי בשנויא והיכי דמי כגון דכתוב ביה הנפק השתא לא ידע דנפל ליד דיין דהיינו הנפק אלא סבור דהיינו שהדיין מצאו ולכך בעי מאי שנא דיין מאיש אחר ולספרים דלא גרסי בתר הכי והיכי דמי כגון דכתוב ביה הנפק ידע שפיר השתא דנפל ליד דיין היינו שכתוב בו הנפק ומיבעיא ליה מאי שנא כתוב בו הנפק דלא יוציאו לעולם הלא אם אין כתוב בו הנפק נראה דכ'ש הוא שלא יוציאו עולמית דאיכא למימר שמא כתב ללות ולא לוה ומשני דלא מיבעיא קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזמן </span>שהבעל מודה יחזיר לאשה. </span>דלא חיישינן לקנוניא וליכא למיחש לשמא כתב בניסן ולא נשא עד תשרי דמנה ומאתים משתעבדי מן האירוסין אף בלא כתובה דאירוסין קלא אית להו ולקודם אירוסין ליכא למיחש דכתב לה ותוספת נמי לאביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו א'ש ור' אסי יעמיד כשהקנה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דחיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחיישינן </span>לשתי כתובות. </span>ובלאו איפוך לא מצי לאוקמא דרבי יוסי חייש לשתי כתובות דא'כ עודה תחת בעלה אמאי יחזיר לאשה כשאין הבעל מודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחלוקת.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחלוקת. </span>פרש'י דהיינו יחלוקו דקאמר רשב'ג והדין עמו שלא רצה לפרש פלוגתא דרבי ורשב'ג משום דהיכי קאמר אבל אחד אדוק בטופס כו' משמע דהתם לא פליגי וזה אינו דגם שם אם אינו מקוים לא שקיל לרבי מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דאית </span>ביה זמן כמה שוה. </span>פרש'י דמעות ולוה ומלוה לא שיימינן דכתיבי נמי בשיטה אחרונה בטופס והוא עיקר דתנן (ב'ב דף קסה:)  כתוב [בו] מלמעלה מנה כו' ותימה הא אין למידין משיטה אחרונה ולכך עושין חזרת השטר ומתני' דכתוב למעלה מנה לא מיירי בשיטה אחרונה וגם פי' דבעדים לא שיימינן דרשב'ג אית ליה מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו ופירושו תימה דאם חשב אותו שאינו תופס עדים כאילו יש לו שטר בלא עדים א'כ לרשב'ג נמי לא א'ש דנהי דסבר דאין צריך לקיימו מ'מ כשאין כלל עדי חתימה פסול ועוד במה עדיף תורף מטופס כך השטר פסול בלא טופס כמו בלא תורף דאם נמחק אפי' שיטה אחת מן השטר הוא פסול אלא ודאי יש לומר דבמה שהשטר נפסל אין שמין דכך שוה כשתופס שיטה אחת מן הטופס כמו תופס לוה ומלוה ומעות ועדים והשטר אינו כשר בלא זה כמו בלא זה אבל זמן שהשטר כשר בלא זמנו שמין כמה שוה ובירושלמי איכא א'ר אלעזר הכל הולך אחר מי שתפוס עדים ופליג אגמ' שלנו דמזכיר זמן וסובר דעדי מסירה כרתי והשטר כשר בלא עדי חתימה ושמין כמה שוה שאין צריך לחזור אחר עדי מסירה ולית ליה ההוא לישנא דג'פ (ב'ב דף קע.) דסבר רשב'ג עדי חתימה כרתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויחלוקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויחלוקו </span>נמי לדמי. </span>ואין חולקין את החוב כמו שכתוב בשטר אלא כמו ששוה לו למכור מזה יפרע החצי דאי לא תימא הכי אלא חצי החוב ממש גבי טלית מי חולקין ממש הא אפסדוה ולא גרסי' לא דפסקינן לשטרא דא'כ מה מביא מטלית אדרבה בטלית אם יחתכנו לשנים אין פסידא כל כך ואם יחתוך השטר לא ישוה לכלום ועוד דפשיטא הוא דלא יחלוקו השטר לשנים דאוקימנא לעיל פלוגתא דרבי ורבי שמעון בן גמליאל במודה בשטר שכתבו אלא כדפרישית:  דחזיא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דחזיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחזיא </span>לקטנים. </span>ופריך דטלית מוזהבת לא עבדי לקטנים ול'ג דחזיא לתרוייהו דא'כ מאי פריך מטלית מוזהבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושותפין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושותפין </span>שגנבו. </span>פי' בקונטרס שהוציא לדעתו ולדעת חבירו כדאיתא בב'ק (דף עח:) ואין נראה דהתם בטביחה איירי וטביחה אפי' אמר צא וטבח לי חייב דדרשינן (שם דף עא.) תחת לרבות השליח אלא שותפין שגנבו שהגביהו שניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>מגו מגו דשני חרשין. </span>תימה מנלן דלמא תרי מגו לא אמרי' דב' חרשין דקנו היינו מטעם מגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מסיפא זה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי. </span>אית דל'ג הכא הא תו למה לי דממשנה גופה קא דייק דקאמר חציה שלי והיינו שהגביה עם חבירו ולפי דבריו לא יטול כלום אלא ודאי מגביה מציאה לחבירו זכה ופריך ממאי דבמציאה דלמא במקח וממכר והוא הדין דהוה מצי למדחי דהא דאמר חציה שלי כגון דאמר תפסתיה חציה בידי או הגבהתיה כולה לקנות חציה אבל עדיין היה מדקדק מיתורא דמתני' לכך דחי ליה דאפי' מיתורא אינו יכול לדקדק ולספרים דגרסי הא תו למה לי י'ל דמשום דמגופא דמתני' לא מצי למידק כדפרישית אך קשה אמאי קאמר דלמא במקח וממכר אפילו מיירי במציאה מצי לדחויי כדדחי וי'ל בדוחק ממאי דבמציאה דלהכי לא מוקמת במקח וממכר משום דלא משכחת חידוש אלא במגביה מציאה לחבירו כי נמי איירי במקח וממכר יש חידוש דלא נימא משיב אבידה הוא וה'ה אם מיירי במציאה לא יוכל להוכיח כלום:  מנהיג</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנהיג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנהיג </span>לחודיה מי איכא מאן דאמר לא קנה. </span>אע'ג דלר'ש אית ליה בפ'ק דקדושין (דף כה: ושם) דבהמה [בין דקה בין גסה] אינה נקנית אלא בהגבהה מ'מ פריך מכח סתם מתניתין דהא תנן אחד רכוב ואחד מנהיג כו' והא דתנן בפ'ק דקדושין  (שם) בהמה גסה נקנית במסירה דברי ר'מ ור'א אף במסירה קאמר וכ'ש במשיכה וכן התם בגמ' דהיכא דמזכיר מסירה הוי פי' אף במסירה ובמקום שמזכיר משיכה דוקא ולא מסירה ובלאו הכי צריך לומר כן התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רכוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רכוב </span>הוא דלא קני. </span>ומתני' דאחד רכוב דחי לקמן במנהיג ברגליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רכוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רכוב </span>עדיף דתפיס בה. </span> אין לפרש דתפיס ברגליו או במה שיושב עליה דהאי לא מיקרי תפיס בה אלא במה שהוא תפוס במוסירה קרי תפיס בה דהא בסמוך נקט האי לישנא וצריך לומר דתפיס בה ואזלא נמי מעט מחמתיה או דלמא מנהיג עדיף דאזלא מחמתיה טובא דאי לא מיבעיא ליה ברכוב אלא משום דתפיס בה גרידא א'כ מה פושט בסמוך מיושב דפטור והכי נמי דרכוב לא קני והלא לענין כלאים אינו תלוי כלל בתפיסה אלא באזלא מחמתיה ולענין קנין אינו תלוי כי אם בתפיס בה ולא באזלא מחמתיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא מנהיג עדיף כו'. </span>תימה דלפשוט ממתני' דמנהיג קונה במקום רכוב ואי רכוב איירי במנהיג ברגליו כ'ש דמנהיג עדיף דאפילו במקום רכוב ומנהיג ברגליו קני כ'ש במקום רכוב לחודיה וי'ל דמן המשנה אין להוכיח דקני מנהיג במקום רכוב דאפילו לא קני מיקרי מוחזק דכיון דמנהיג לחודיה שלא במקום רכוב קני מקרי מוחזק אפי' במקום רכוב ומ'מ לקמן מוכיח שפיר ממתניתין דרכוב לחודיה קני מאחר שקרוי מוחזק דאי אפילו לחודיה לא קני סברא הוא דאפי' מוחזק נמי לא הוי וכן לעיל דקאמר אילימא מהא שנים אוחזין האי אמר כולה אגבהתי' אבל שנים שהגביהו לא קנו התם נמי אע'ג דכמו שהם שניהם תפוסים לא קנו מקרי מוחזק כיון דאם היה מגביה לחודיה אילו לא היה חבירו תפוס בצד השני היה קונה לכך איקרי מוחזק אפילו עם חבירו ומסיפא אין להוכיח דרכוב ומנהיג קנו שניהם זה במקום זה דקתני אם היו שניהם מודים יחלוקו דאין שניהם מודים שכך קנו אותה ביחד זה ברכיבה וזה בהנהגה אלא שניהם בהנהגה או בקנין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רכוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רכוב </span>לחודיה לא קני. </span>נראה דרב יהודה היה מסופק אם שמע משמואל ברכוב לחודיה ומנהיג לחודיה ואז פשיט ליה דרכוב הוא דלא קני או אם שמיע ליה ברכוב במקום מנהיג ואז מספקא ליה הי מינייהו קני דאי לא מספקא ליה אלא שמע משמואל ברכוב במקום מנהיג ותו לא א'כ ס'ל לשמואל דרכוב לחודיה קני והשתא פשיט רב יהודה דאפילו לחודיה לא קני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא רכוב עדיף. </span>פי' חזקתו עדיף ויבטל את חזקת המנהיג קמ'ל דשניהם מוחזקים ויחלוקו אבל אין לפרש מהו דתימא דרכוב עדיף ויבטל את קנין המנהיג קמ'ל דשניהם קנו כדפרישית לעיל דאפילו לא הוי קני במקום רכוב מקרי מוחזק כיון דמנהיג לחודיה קני וא'ת לעיל כי פריך השתא יושב קני רכוב מיבעיא לישני דקא משמע לן דלא מבטל חזקת רכוב דתפיס בה ואזלא מחמתיה את חזקת המנהיג וי'ל דאין צריך להשמיענו דפשיטא דרכוב לחודיה בלא מנהיג ברגליו לא חשיב לבטל את חזקת המנהיג דאי משום דתפיס בה מנהיג נמי אזלא מחמתיה טפי מרכוב אבל השתא דמיירי במנהיג ברגליו דכיון דכל מה שיש במנהיג יש ברכוב ועוד דתפיס בה יבטל את חזקת המנהיג קא משמע לן ולפי מאי דאוקימנא השתא במנהיג ברגליו אתיא כרבנן וכל שכן כרבי מאיר:  מושך</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מושך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מושך </span>ומנהיג אין אבל רכוב לא. </span>תימה מנ'ל דלמא כ'ש רכוב דתפיס ביה ואי משום דשיירה אטו בכל דוכתי תנא כולהו קניינין וי'ל דממשנה יתיר' קדייק דליערבינהו ולתנינהו שנים שהיו מושכין או מנהיגים בין בגמל בין בחמור ותו לא מדקתני בלישנא יתירא ש'מ דלמעוטי רכוב אתא והיינו דפריך בתר הכי וליערבינהו ולתנינהו וא'ת לעולם מנ'ל למעוטי רכוב דלמא הא דלא ערבינהו כדי לאשמועינן דמשיכה אורחא בגמל והנהגה בחמור ואפ'ה אחד מושך ואחד מנהיג בגמל לא מבטל משיכה דאורחא בגמל את ההנהגה דלאו אורחא וכן בחמור איפכא ולכך תנא בתר הכי אחד מושך ואחד מנהיג ולא למעוטי רכוב וי'ל כיון שישמיענו שמשיכה והנהגה שניהם קנו בגמל ובחמור פשיטא שאין אחד מבטל חבירו משום דהאי אורחיה והאי לאו אורחיה אבל במתני' משמיענו שפיר שאין מבטל רכוב ומנהיג ברגליו את מנהיג לחודיה לפי שיש ברכוב כל מה שיש במנהיג ועוד דתפיס בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי ליערבינהו ולתנינהו. </span>לפי מאי דס'ד דרכוב קני ומשיכה והנהגה בין בגמל בין בחמור במדה זו קנה אתא למעוטי שום קנין אחר או רכוב במקום מנהיג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי היינו ר' יהודה. </span>הוה מצי לאקשויי מגופה דקתני או שהיה אחד מושך ואחד מנהיג ש'מ דבחד צד קני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונקני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונקני </span>נמי רכוב במוסירה. </span>אי גרסינן אי הכי ה'פ אי אמרת בשלמא כשאין מנהיג ברגליו ורכוב קני הבהמה משום דתפיס בה א'ש דלא קני מוסירה דבמטלטלין לא שייך קנין של מוסירה אלא בהגבהה או משיכה אבל אי מיירי במנהיג ברגליו לקני נמי מוסירה במשיכת הבהמה אי אמרינן משוך בהמה זו וקני כלים שעליה קני דלקמן מיבעיא לן אי קני אי לא קני ליפשוט מהכא דלא מהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והשאר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשאר </span>לא קנה לא זה ולא זה. </span>ואפילו אי אמרינן משוך בהמה וקני כלים שעליה קני הכא כיון דתפיס במוסירה לא קני רכוב נמי לא קני כדאמרינן אדעתא דידיה אגבהה איהו לא קני כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: לא תימא הכי טלית שחציה כו'.
txt:
<span class='five'>לא תימא הכי טלית שחציה כו'. </span>קצת קשה מנ'ל שלא יחלוק רבי אבהו אף בזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הואיל </span>ויכול לנתקו ולהביאו אצלו. </span>תימה דמשמע דאם נתקה שהוא קונה כו' משום שעל ידו הוגבהה למעלה משלש ומאי שנא מעני המנקף בראש הזית (גיטין דף נט:) שאין בו גזל אלא מפני דרכי שלום וכן פרק הגוזל קמא (ב'ק דף צח. ושם ד'ה והני מילי) הזורק סלע של חבירו לים פטור ומוקי לה בדאדיי' אדויי אלמא לא חשיב מה שהוגבהה על ידו הואיל וסופו ליפול וי'ל דשאני הכא שתופס בידו אחד מן הראש א'נ הכא איירי כשניתק מן העמוד אינו ארוך כ'כ שיגיע ראש השני לארץ ושלהי שילוח הקן (חולין דף קמא:) דקאמר זיל טרוף אקן דלגבהינהו ולקנינהו התם נמי הוגבהו על ידו יותר ממה שהיה תחילה שהרי קצת מפריחים למעלה לכך קני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי רכוב בעיר מאי טעמא לא קני. </span>אי גרסינן א'ה ה'פ אי אמרת בשלמא לא מיירי במנהיג ברגליו לכך בעיר לא קני דלא אזלא מחמתיה לפי שיש בני אדם שמדברים יחד ויש כמה דברים באמצע הדרכים אלא אי אמרינן במנהיג ברגליו א'כ אזלא מחמתיה טובא ואמאי לא קני:  משוך</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 9
dfh: b
trm: בהמה זו וקני כלים שעליה כו'.
txt:
<span class='five'>בהמה זו וקני כלים שעליה כו'. </span>מבעיא ליה כיון דמשיכת הבהמה שהולכת מעצמה לא שייכא בכלים לא יקנה הכלים אבל אם אמר משוך קופה וקני כלים שבתוכה פשיטא ליה דקני ואם תאמר תפשוט מברייתא דהמוכר את הספינה (ב'ב דף פה: ושם) דקתני משך חמרין ופועלין לתוך ביתו שניהם יכולין לחזור אלמא דלא קני פירות במשיכת הבהמה וי'ל דהתם לא אמר ליה קני לכך לא קני [א'נ התם כשמשך החמרין ולא משך את החמור] והא דקתני בין פסק כו' ה'ה אפי' פסק ומדד יכולין לחזור אלא משום דסיפא מפליג בין פסק עד שלא מדד ובין מדד עד שלא פסק נקט נמי ברישא האי לישנא וכן צריך לתרץ בסיפא דקתני פרקן והכניסן לתוך ביתו פסק עד שלא מדד אין יכולין לחזור ובעי למפשט מינה התם דכלי של מוכר ברשות לוקח לא קני המוכר שהמקח קיים אלמא הכלי מתבטל אצל הרשות משמע מטעם משיכה אינה קונה לפי שהוא בכליו של מוכר וכי משני התם ומוקי לה ששפכן מכליו של מוכר או במתכלי דתומי משמע שאם היה בכליו של מוכר לא היה קונה אף על פי שהכניסן לתוך ביתו דהיינו משיכה ואמאי והא פשיטא לן במשוך קופה זו וקני כלים שבתוכה קני אלא התם י'ל משום דלא אמר ליה קני ואינו רוצה שיקנה אלא במשיכת פירות עצמן ועוד מצינו למימר דהתם משמע ליה שלא פסק עד אחר המשיכה ולכך לא קניא במשיכה וא'ת אמאי נקט משוך בהמה זו ולא נקיט קני אי משום דבקני פשיטא ליה דקני מטעם חצר אע'פ שהיא מהלכת א'כ במשוך נמי אמאי מספקא ליה כיון שהשאילה לו הרי היא כאילו היא שלו עד לאחר הקנין ויקנה מטעם חצר וי'ל דכשא'ל משוך לא השאיל לו הבהמה לקנות הכלים מטעם חצר אלא במשיכת הבהמה אי נמי אי הוי בעי קני בהמה וכלים והוה מהדר ליה דקני לא היה יכול לידע מזה שבמשיכת הבהמה יקנה הכלים כי שמא מטעם חצר קני ובכפותה ולכך איבעי ליה במשוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ספינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספינה </span>מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטו לה. </span>אע'ג דבפ'ק דקדושין (דף לג:) אמרינן דתלמיד חכם רכוב כמהלך דמי הכא חצר משום יד אתרבאי והוה שפיר דומיא דיד דמינח נייח וממטו לה עם גופיה וכן בפ'ק דשבת  (דף ה: ושם ד'ה אגוז) אגוז צף ע'ג מים לא הוי הנחה אגוז בכלי וכלי צף על גבי מים מהו התם משום דדומיא דמלאכת המשכן בעינן ולא היו מצניעין חפצים בדבר שהיה מתנענע ומתנדנד אבל גבי קנייה כיון שהוא דומיא דידו קני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'נ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'נ </span>דלא מגרשה. </span>פרש'י הא דתנן זרק לתוך קלתה מגורשת ותימה לוקמה בכפותה ושמא נ'ל דוחק א'נ הכא מסברא פריך כדפריך מספינה ולא מכח משנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>מר מעני לעני מחלוקת. </span>ויחלקו בתופס לב'ח במקום שחב לאחרים ולא מטעם מגו דהא רב חסדא דקאמר כמו רב נחמן בסמוך המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו אית ליה פרק קמא דגיטין (דף יא: ושם) דפליגי בתופס לבעל חוב ולא מטעם מגו עד דדחי ליה רב פפא דלמא במגו פליגי:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמן ורב חסדא כו'. </span>תימה דבשלהי משילין (ביצה דף לט. ושם: ד'ה הכא) אמר מילא מים ונתן לחבירו רב ששת אמר כרגלי הממלא ור'נ אמר כרגלי מי שנתמלאו לו ומסיק דבמגביה מציאה לחבירו פליגי דמר סבר קנה ומר סבר לא קנה ומשמע דלרב נחמן קנה חבירו ולכך הוי כרגלי מי שנתמלאו לו ורש'י גרס התם מ'ס קני ומר סבר לא קני ול'ג חבירו וכולהו סברי דלא קני חבירו אלא רב נחמן סבר דמגביה נמי לא קני ולכך כשלקח חבירו ממנו קנאו [מן ההפקר שמתכוין לקנות אבל המגביה לא הגביה לקנות] ורב ששת סבר דקנה הממלא דכיון דלא קנה חבירו הוא קנה ולכך הוי כרגליו ור'ת פי' דהתם רב נחמן מודה דקנה חבירו דאינו חב לאחרים שיש הרבה מים בבור ועוד אומר ר'ת דשפיר גרסינן חבירו וסבר ר'נ לא קנה חבירו כי הכא וגם הממלא לא קנה ולכך כשנתנם לו קנאם והוי כרגליו ורב ששת סבר קני חבירו מטעם מגו דזכי לנפשיה וכיון דלא קנה חבירו אלא מטעם דזכי לנפשיה ואי הוה זכי לנפשיה הוי כרגליו והשתא נמי דזכי לחבריה הוי כרגליו ולא עדיף מיניה לענין תחומין והוי כאילו זכי לנפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תופס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תופס </span>לבע'ח במקום שחב לאחרים לא קני. </span>מה שפרש'י משום דלא עשאו שליח אין נראה דבפ' הכותב (כתובות דף פד: ושם ד'ה את) משמע גבי עובדא דיימר בר חשו דתופס לבע'ח במקום שחב לאחרים לא קני אפילו עשאו שליח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איתיביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתיביה </span>רבא לרב נחמן. </span>אע'ג דלעיל (ד' ח.) דחי רבא דיוקיה דרמי בר חמא משמע דסבר לא קנה חבירו שמא קבלה הכא מר'נ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>לחזור בו אפי' בחצי היום. </span>וא'ת ומאי קמ'ל והלא בפרק האומנין (לקמן דף עז.) לא פליגי רבי דוסא ורבנן אלא דר' דוסא סבר דיד פועל על התחתונה ורבנן סברי דידו על העליונה אבל לכולהו יכול לחזור בו וי'ל דקמ'ל דיכול לחזור בו וידו על העליונה כרבנן אפילו אם נתייקרו פועלים בחצי היום לאחר שחזר בו לא יפחתו לו מחצי שכרו ולכך מייתי מילתיה דרב דכיון דידו על העליונה א'כ אין ידו כיד בעל הבית וכן מוכיח בפרק האומנין (שם) דסובר כרבנן בשכיר יום ולא בקבלנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>לי בני ישראל עבדים. </span> [א] נ'ל דמ'מ מותר אדם להשכיר עצמו דדוקא עבד עברי שאינו יכול לחזור בו ואינו יוצא קודם זמנו אלא בשטר שחרור עובר משום עבדי הם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'ר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ר </span>יוחנן המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו. </span>ואע'ג דאית ליה לרבי יוחנן בפרק הכותב (כתובות דף פד: ושם ד'ה ואמר) ובפ'ק דגיטין (דף יא: ושם ד'ה התופס) תופס לבע'ח לא קני היינו דוקא היכא דלא שייך מגו דזכי לנפשיה דאין הלוה חייב כלום לתופס אבל במציאה דאיכא מגו קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>אמר זכי לי. </span>וא'ת דבפ'ק דגיטין (שם) קאמר ר' יוחנן כל האומר תנו כאומר זכו וי'ל דשאני התם דדעת אחרת מקנה אותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>אמות קונות לו בכל מקום. </span>וא'ת באלו נערות (כתובות דף לא: ושם ד'ה אי) דאמר גבי גונב כיס בשבת היה מגרר ויוצא פטור דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד וקאמר אי דאפקיה לרה'ר איסור שבת איכא איסור גניבה ליכא ואמאי הא ארבע אמות קונות לו וי'ל דבגניבה לא תקינו רבנן דקני אלא במציאה דלא ליתי לאנצויי ובגט משום עיגונא ולרב ששת דאמר בסמוך דברה'ר לא תקינו ארבע אמות אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעבירין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעבירין </span>אותו הימנה. </span> [ב] אפי' רשע לא מיקרי ואע'ג דעני המהפך בחררה ובא אחר ונטלו נקרא רשע (קדושין דף נט. ושם ד'ה עני) היינו משום דאפשר ליה למיטרח ולמיזבן ארעא אחריתי אבל במציאה או בהפקר דליכא למימר הכי אפילו רשע לא מיקרי [וע'ע תוספות בבא בתרא דף כא: ד'ה מרחיקין] :  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר יש לה ד' אמות. </span>תימה דלקמן מסיק משום דיליף מציאה מגט אלמא שייך קנין ד' אמות בגט ובפרק הזורק  (גיטין דף עח: ושם ד'ה ר'י) קאמר ר'י קרוב לה אפילו מאה אמה ויכולה לשמרו הוי גט וי'ל דבד' אמות שלה אפילו יכול לשמור כמוה מגורשת וחוץ לד' אמות צריך שתוכל היא לשמרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ל </span>המצא תמצא מ'מ. </span>וא'ת ונימא המצא תמצא כלל בידו פרט וכלל ופרט אין בכלל אלא מה שבפרט וי'ל שדי ידו בין המצא תמצא וה'ל כלל ופרט וכלל כדאמרינן במרובה (ב'ק דף סד: ושם) כל מקום שאתה מוצא שני כללות הסמוכין זה לזה הטל פרט ביניהם וכן בסמוך גבי גט דמרבה גגה מונתן בידה י'ל ושלחה חזר וכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>משום שליחות א'כ מצינו שליח לדבר עבירה. </span>וא'ת מה צריך להוכיח מכח דאין שליח כו' אמאי לא מוכיח מדאתרבאי חצר מקרא דידו כדבסמוך גבי גט מוכיח דחצר משום ידה איתרבאי מדאתרבאי מקרא דידה ולא עביד שום הוכחה וי'ל דבסמוך מכח התנא מוכיח דמרבה גגה וחצרה כידה להתגרש אפילו בעל כרחה או אפילו היא קטנה ואי מטעם שליחות לא היתה מתגרשת בעל כרחה ולא קטנה אבל הכא אי אפשר להוכיח מכח זה דאפילו בידו אינו קונה הגניבה בעל כרחו ולא אם הוא קטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>שליח לדבר עבירה. </span>בפ' האיש מקדש (קדושין דף מג.) איכא דיליף משחוטי חוץ דכתיב הוא ולא שלוחו ואיכא דיליף משום דהוה ליה מעילה וטביחה שני כתובים הבאים כאחד דיש שליח ואין מלמדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>ועבד בני חיובא נינהו. </span>ואם תאמר והתנן פרק הכונס (ב'ק דף נט:) השולח את הבערה ביד חרש שוטה וקטן פטור ואמאי והא לאו בני חיובא נינהו וי'ל דהתם משום דלאו בני שליחות נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>בעי לא עביד. </span>וא'ת והא דתנן  (ב'ק דף עט. ושם) היה מושכו ויוצא [ומת ברשות בעלים] פטור הגביהו [או הוציאו מרשות בעלים ומת] חייב ופרש'י בלשון אחד שאמר גנב לשומר שור אחד יש לי בבית פלוני קחנו ותהא עליו שומר חנם הוציאו השומר מרשות בעלים ומת חייב הגנב במשיכת השומר ואמאי והא אי בעי לא עביד וי'ל כיון שאין השומר יודע שהוא גנוב הוה ליה כחצר דבעל כרחו מותיב ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>לישראל קדש לי אשה גרושה. </span>וא'ת ואפי' אמר לכהן נמי וי'ל דכהן מקרי בר חיובא הואיל ואם מקדשה לעצמו חייב אבל ישראל אע'ג דעובר משום לפני עור לא תתן מכשול כשמקדשה לכהן כיון דאי מקדשה לעצמו לא מיחייב לא מקרי בר חיובא וא'ת מאי נ'מ בין למ'ד אי בעי עביד ובין למ'ד שליח בר חיובא לא לקי על הקדושין לרבא דאמר בעשרה יוחסין (קדושין דף עח.) קידש אינו לוקה בעל לוקה וי'ל דכי בעל אח'כ לוקה אף על הקדושין כדמוכח בריש תמורה (דף ה. ושם) א'נ י'ל דאף לרבא נפקא מינה דאי יש שליחות חלין הקדושין ואי אין שליחות אין חלין הקדושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אקפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אקפי </span>לי קטן. </span>וה'ה דהוה מצי למימר אקפי לי גדול אלא שהגדול לא יניח עצמו להקיף כדאמר פרק אלו הן הלוקין (מכות דף כ:) דאחד הניקף ואחד המקיף חייב ואע'ג דמוקי לה התם כי ניקף מסייע ליה בהדיה היינו משום דבענין אחר לא לקי דהוה לאו שאין בו מעשה אבל הלאו עובר לעולם [ועיין תוס' שבועות ג. ד'ה ועל הזקן ותוספות נזיר נז: ד'ה ורב אדא] :  ילפינן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ילפינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ילפינן </span>מציאה מגט. </span>האי ילפינן הוי מדרבנן דמציאת קטן לא הוי אלא מדרבנן אפילו לרבי יוסי דאמר (לקמן דף יב.) גזל גמור היינו מדבריהם ולענין יד לא פליגי דילפינן אלא לענין חצר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זכתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זכתה </span>לו. </span> [א] נראה אע'ג דלא אמר זכתה לי דזכתה לו כדאמרי' לעיל (דף י.) אי תקון רבנן דלקני כי לא אמר מאי הוי ואין לומר דהתם היינו משום דנפל לו עליה דגלי בדעתיה שרוצה לקנות אבל הכא מי יימר דרוצה לקנות דאדרבה משמע לעיל דאי לא נפל קנה טפי ואע'ג דלא אמר אקני ועוד דאמר רבי יוסי בר' חנינא חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו אלמא אע'ג דלא אמר קני והכא נקט משום סיפא דאפילו אמר כיון דרץ כדרכו לא קני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היה </span>צבי רץ כדרכו. </span>ה'ה אפי' צבי שבור אם רץ אחריו ואין מגיעו אלא אורחא דמילתא נקט דכשרץ כדרכו אין מגיעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'מ </span>בחצר המשתמרת. </span>תימה דבפ' שור שנגח את הפרה (ב'ק דף מט: ושם ד'ה והלכתא)  אמר משכונו של גר ביד ישראל ומת הגר כו' וזה קונה השאר כו' ופריך ותקני ליה חצרו דאמר ר' יוסי בר' חנינא כו' ומסיק דליתיה פי' למלוה בחצרו וקשה דהתם משמע דהוי בחצר המשתמרת מדמייתי עלה מרבי יוסי בר' חנינא דמיירי במשתמרת כדמוכח הכא ועוד דמסתמא ביתו ודאי משתמר הוא ששמר שם המשכון וא'כ כי ליתיה נמי לקני ועוד אדפריך ליה מדרבי יוסי בר' חנינא לפרוך ממתני' ומיהו זה נוכל לתרץ דמתני' הוי משום דנתכוין לזכות בה דאמר זכתה לי לכך מייתי מרבי יוסי בר' חנינא [ב] וי'ל דה'פ דליתיה למשכון בחצר אבל מלוה גם לפי המקשן מיירי דליתיה בחצר ולכך לא פריך ממתני' כ'א מרבי יוסי בר' חנינא וא'ת פרק הזורק (גיטין דף עז: ושם ד'ה והוא) דתנן זרק לתוך ביתה או לתוך חצרה מגורשת משמע דמשתמרת ואפילו הכי קאמר עולא והוא שעומדת בצד ביתה וי'ל דדוקא גבי גט דאיתיה בעל כרחה בעינן עומדת בצד ביתה כדאמר בשמעתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זכור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זכור </span>ולבסוף שכוח. </span>פירוש זכור בשעה שהשכחה מתחלת שכבר שכחוהו פועלים ולבסוף שכח גם הוא ושכוח מעיקרו הוי כששכחו הפועלים שכח גם הוא אבל מה שהוא זכור בשעה שהפועלים זוכרין אין זה זכור ולבסוף שכוח דאל'כ לא תמצא שכחה לעולם דכששדהו מלאה עומרין יאמר יזכה לי שדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>גזירת הכתוב היא. </span>פרש'י ונגרוס יכול יהא שכחה ותימה לפי שרוצה לסתור ראייתו מגיה הברייתא ותו מה מתרץ לרבות שכחת העיר והלא בברייתא יליף דזכור ולבסוף שכוח לא הוי שכחה דקתני יודע אני שפועלים שכחוהו והכא דדריש לרבות שכחת העיר יעמיד בשכוח מעיקרא לכך י'ל שאינו סותר ראייתו אלא גמרא קשה לו על הברייתא מנ'ל למדרש מיעוטא על דיוקא דקרא דדריש בשדה ושכחת דהיינו שכוח מעיקרא אבל זכור ולבסוף שכוח לא הוי שכחה ועל זה קאי מיעוטא לומר דבעיר אפילו זכור ולבסוף שכוח הוי שכחה דלמא גזירת הכתוב היא דבשדה הוי שכחה שכוח מעיקרא ולא בעיר והכי מסתברא טפי לאוקמי מיעוט אגופיה דקרא בשדה ושכחת ולא בעיר והשתא משני שפיר לרבות שכחת העיר וע'כ לא מצי קאי אפשטיה דקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>הכלל. </span>לאתויי קרן זוית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עישור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עישור </span>שאני עתיד למוד. </span>פרש'י פרק קמא דקידושין (דף כו: ושם ד'ה מעשה) שהיה ירא פן יסמכו עליו בני ביתו שעישר ויאכלו טבל דחזקה על חבר שאינו מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן וקשה דהיינו דוקא בחבר שמת או בהולך ואין בדעתו לשוב עד ימים רבים ועוד למה נתנם לרבי יהושע ולרבי עקיבא יקרא להם שם ולא יותר ועוד דאין זה קריאת שם דלא אמר עשרה יהא מעשר אלא אמר מעשר ראשון יהא נתון ליהושע ופר'ת דשנת הביעור היתה וכבר הפרישם והיה צריך להוציאם מתחת ידו  ולתנם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתון </span>ליהושע. </span>וא'ת והא קנסינהו עזרא וי'ל דס'ל כר'ע דאמר דקודם קנס דוקא ללוי ואחר קנסא לכהן וללוי כדאמר פ'ב דכתובות  (דף כו. ושם ד'ה אין ) ואם תאמר ר' יוחנן בן גודגדא שאמר לר' יהושע חזור בך שאתה מן המשוררים ואני מן המשוערין (ערכין דף יא:) משמע שהיו שניהם לוים ובשלהי החליל  (סוכה דף נו:) אמרינן מגיפי דלתות שבמקדש היו נוטלין שכרן מלחם הפנים ולחם הפנים אינו מותר אלא לכהנים וי'ל בג' מקומות היו הכהנים שומרים בבהמ'ק כדאמרי' בריש מס' תמיד ואותן מגיפי דלתות היו נוטלין שכרן מלחם הפנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקומו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקומו </span>מושכר לו. </span>בסיפא קתני שקבלו שכר זה מזה וא'ת אמאי קבלו שכר היה לו להשאיל להם או להשכיר בחליפין וי'ל דשאלה ושכירות אינה נקנית בחליפין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>בצד שדהו של ר'ג היו עומדין. </span>וא'ת והלא התבואה היתה בביתו של ר'ג כדמוכח בירושלמי פרק ג' דמעשרות וביתו של רבן גמליאל היה משתמר ויש לומר דלגבי זקנים לא היה משתמר שלא היה הפסק בין תבואתו לתבואתן ואם תאמר שלהי השואל (לקמן דף קב.) גבי הזבל של בעל הבית מוקי לה בגמרא בתורי דאתו מעלמא ובחצר דמשכיר וכרבי יוסי בר' חנינא והשתא והלא השוכר משתמש בחצר ואם כן הזבל משתמר לדעת השוכר בחצר ואיך יזכה המשכיר בזבל תורי דאתו מעלמא ויש לומר שגם משכיר ביתו פתוח לאותו חצר ומקרי עומד בצד שדהו [וע'ע תוספות גיטין עט: ד'ה פנימית] :  חצר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חצר </span>משום יד אתרבאי. </span>ולכך כי הוי דומיא דיד דהיינו כשהוא בצד חצרו קונה אפילו בע'כ או אפילו קטנה בידה וכשאינה סמוכה לחצרה דלא הוי דומיא דיד לא תימא כי היכי דאין לו דין יד הכי נמי אין לו דין שליחות אלא לא גרע משליחות [ב] ובמידי דזכות כמו מתנה קנה ואפילו אינו עומד בצד חצרו ואפילו אינה משתמרת ובמציאה דאין דעת אחרת מקנה אותה בעינן משתמרת ובגט דחוב הוא לה אפילו במשתמרת אינה מתגרשת דלא עדיפא משליחות דאין חבין לאדם שלא בפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויצא </span>בפתח אחר. </span>ל'ג ואפקריה דהא חשיב ליה דעת אחרת מקנה אותו דמייתי ראיה ממתנה ואי אפקריה אם כן מיד כשיצא הארנקי מידו היה הפקר ובשעת זכייה ליכא דעת אחרת אלא ל'ג ואפקריה ולעולם היא שלו עד שיזכה בה אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>שמואל הלכה כרבי יוסי. </span>תימה דבפ' כל הגט (גיטין דף ל. ושם ד'ה כיחידאה) לא בעי שמואל לאוקמי מתניתין דהמלוה מעות את הכהן ואת הלוי [להיות מפריש עליהן מחלקן] כרבי יוסי דכיחידאה לא מוקמינן והכא פסיק הלכה כמותו וי'ל דדוקא הכא גבי לקט פסיק כוותיה מהאי טעמא דמסתמא עניים גופייהו ניחא להו כו' והא דאוקמי בפרק כל הגט (שם)  כרבי יוסי היינו רבי יוסי דפ' הלוקח עובר פרתו (בכורות דף יח. ושם ד'ה עשו)  דאמר כל שחליפיו ביד כהן פטור מן המתנות ומפרש טעמא בגמ' משום דעשו את שאינו זוכה כזוכה דהוי דומיא דהמלוה מעות דהוו חליפין ביד כהן דהיינו מעות ועשו כאילו זכה במעשר עצמו והא דקרי ליה יחידאה אע'ג דבבכורות לא פליג אלא ר'מ מ'מ רבנן דפליגי עליה הכא גבי לקט כ'ש דפליגי עליה התם גבי מתנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמרת בשלמא דאורייתא. </span>תימה מנ'ל דלר' יוסי קטן זוכה מן התורה וכן בסמוך דפריך וסבר רבי יוסי מציאת קטן דאורייתא ומנ'ל ודלמא אינה אלא מדרבנן ואביו לא זכה מיניה כלל ולהכי מלקט אחריו וי'ל דמסתמא לא פליג ר' יוסי אכמה משניות דפרקין ודפרק חלון (עירובין דף עט: ושם) ודמסכת מעשר שני (פ'ד מ'ד) דמייתי בפרק התקבל (גיטין דף סה. ושם) דלכולהו משניות יד בן כיד אביו וא'ת ונימא לעולם זכי לנפשיה מדרבנן ובתר הכי זכי אבוה מיניה משום איבה ומשום הכי מלקט וי'ל דמדרבנן אין סברא שיתקנו שתי זכיות שיזכה הבן קודם ואח'כ יזכה האב ממנו אלא אי מדרבנן הוא בשעת זכיית הבן בא לו זכיית האב משום דבשעת הגבהה לוקחה להריצה לאביו אלא ודאי זכה לנפשיה מדאורייתא ואבוה זכה מיניה משום איבה שסמוך על שלחנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואבוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואבוה </span>עשיר הוא. </span>לאו דוקא עשיר אלא כלומר כיון שיש לו חלק בשדה חייב בלקט כדדרשינן לר'א פ'ק דגיטין (דף יב. ושם) לא תלקט לעני להזהיר עני על שלו ולרבנן נמי או נפקא להו מקרא אחרינא או תרתי ש'מ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמואל </span>טעמא דתנא דידן קאמר. </span>וא'ת אמאי לא אוקמה בטעמא דידיה דסבר שמואל דזכי לנפשיה מדאורייתא ומדרבנן אבוה זכי מיניה משום איבה וכרבי יוסי וי'ל דקטן דקתני במתני' משמע ליה בקטן ממש ואע'פ שאינו סמוך על שלחנו ואילו היה זוכה לעצמו מן התורה לא היה להם לתקן שיזכה אביו כיון דליכא איבה שהרי אינו סמוך על שולחנו אלא ודאי לא זכי לנפשיה כלל אלא לאביו שבשעת הגבהה מגביה לצורך אביו:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר לא גדול גדול ממש. </span> [א] מפרש ר'ת כי היכי דפליגי הכא פליגי נמי גבי עירוב דתנן בפ' חלון (עירובין דף עט: ושם ד'ה ומזכה) ומזכה להם על ידי בנו ובתו (ב) ולשמואל דאמר הכא קטן ממש התם נמי גבי עירוב אינו זוכה דידו כיד אביו כיון דמציאתו לאביו ה'ה כל זכיותיו לאביו ואמה העבריה אע'פ שהיא קטנה זכיא בעירובה דמציאתה אינה לאדוניה אף על גב דשמואל אית ליה פרק התקבל (גיטין דף סד: ושם ד'ה אלא) קטן זוכה לעצמו ואינו זוכה לאחרים הא משני התם שאני שתופי מבואות דרבנן והא דאמר שמואל פרק מי שהוציאוהו (עירובין דף מט. ושם: ד'ה וקטן) דעירוב משום קנין  ורבא אמר משום דירה ואמר איכא בינייהו קטן הא פר'ח התם דאית ליה בית לקטן קאמר ולא כפרש'י שפי' שאינו גובה העירוב לפי שאינו זוכה ולר'י דאמר לא גדול גדול ממש ה'ה דגבי עירוב נמי דקטן ואינו סמוך על שולחן אביו זוכה כאמה העבריה וגדול סמוך על שולחן אביו אינו זוכה וצריך ליזהר שלא לזכות העירוב ע'י בנו הגדול הסמוך לשולחנו דקי'ל כרבי יוחנן לגבי שמואל כדאמר פרק מי שהוציאוהו  (שם מז:) ועבדו ושפחתו העברים אע'ג דסמוכין על שולחנו מציאתם לעצמם וכן זוכין בעירוב ולא הוי ידם כיד האדון דלא שייך איבה אלא בבנו שדרכו לזונו תמיד ואם לא יפרנסו אביו לא יפרנסנו אחר אבל אדם אחר מעלמא סמוך על שולחן חבירו חנם כגון יתום וכיוצא בו אין סברא שתהא מציאתו לחבירו וכ'ש עבד ואמה שבשכר טרחם הם אוכלים ובתו אפילו נערה ואינה סמוכה על שולחן אביה מציאתה לאביה משום איבה דאי בעי מסר לה למנוול ומוכה שחין כדאמר בפרק נערה (כתובות דף מו ושם) ודלא כרש'י שפירש משום דכתיב בנעוריה דההוא בהפרת נדרים הוא דכתיב כדאיתא בפרק קמא דקדושין (דף ג: ושם)  ופרק נערה (שם מו:) ואשתו דזכיא בעירוב אף על גב דידה כיד בעלה מוקי לה בסוף נדרים (דף פח:)  דאית לה בית באותו מבוי דמגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במגביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במגביה </span>מציאה עם מלאכתו. </span>וא'ת הא דתניא בפ'ק דקדושין (דף טז:) אמה העבריה מציאתה לאביה ושכר בטלה לרבה היכי מתוקמא אליבא דרבא דאם הגביהה עם מלאכתו ליכא שכר בטלה ואם לא הגביהה עם מלאכתו א'כ מציאתה לאדוניה וי'ל דהתם ודאי צריך להעמיד בנוקבת מרגליות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ששכרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ששכרו </span>ללקט מציאות. </span> [ב] וה'פ דברייתא בד'א בזמן שאמר ליה עשה עמי באותו ענין שהוא כמו נכש עמי היום אבל אמר ליה עשה עמי מלאכה של מציאות כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>בעיא גביה. </span>דהיא נמי אינה יכולה למכור עצמה אחרי כן כדאיתא בספרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>לוה עד תשרי. </span>פירוש ועתה רוצה ללות בו שיש לו טורח לכתוב שטר אחר וגם כדי להרויח פשיטי דספרא אבל אין לפרש שכבר לוה בו קודם שנפל דא'כ מאי משני הני ריעי לפי שנפל ויש הוכחה דמשום פסולו לא נזהר לשומרו והא לוה בו כבר ופשיטא שנזהר לשומרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כותבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כותבין </span>שטר ללוה אף על פי שאין מלוה עמו. </span>וליכא למיחש למחזי לשקרא כמו באשרתא דדייני דאם כתבו קודם דנחזי חתימת ידי סהדי (ג) פסולה דהכא כיון שהוא כותב חובתו לא שייך מחזי כשקרא:  אביי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר עדיו בחתומיו זכין לו. </span>מכאן קשה לרש'י דריש מסכת ראש השנה (דף ב. ושם ד'ה לשטרות) דתנן באחד בניסן ראש השנה למלכים ומפרש בגמרא דנפקא מינה לשטרי חוב המוקדמים ופרש'י שאם לא קבעו יום לתחלת שנת המלך אלא כל מלך לפי מה שעומד פעמים שאין להבחין כגון אם כתב בו בכסליו בשנת ג' למלך ובאו עדים ואמרו כשחתמנו בו לא ראינו שהלוהו אלא אמר הלוה לנו חתמו כאותה ששנינו כותבין שטר ללוה אע'פ שאין מלוה עמו אבל ראינו שהלוהו אותה מלוה בתמוז בשנת ג' למלך ואין אנו יודעים אם קודם לכן או אחרי כן שאין אנו יודעים מתי עמד המלך אם בין  תמוז לכסליו של אחריו והוה ליה כסליו תחלה א'כ מוקדם הוא ופסול או בין כסליו לתמוז של אחריו והוה ליה מאוחר וכשר והשתא שקבעו ניסן ר'ה הוה ליה תמוז תחלה ושטר מאוחר הוא וכשר והשתא לאביי כה'ג לאו מוקדם הוא דעדיו בחתומיו זכין לו ולרב אסי נמי דלית ליה למה הוצרכו לעשות תקנה כיון דלית ליה כותבין שטר ללוה אלא בשטרי הקנאה ועוד וכי רגילות הוא שישכחו כל העולם והסופר וב'ד מתי עמד המלך שהוצרכו לעשות תקנה בשביל כך ועוד דהוה ליה למימר דנ'מ טובא בכל שטרות שלא ידעו מאימתי לגבות כיון דאין יודעים מתי מתחלת שנת המלך וע'ק יותר אך אין מקומו הנה ונראה לפרש דנ'מ לשטרי חוב המוקדמים היינו כגון שאם עמד המלך בכ'ט באדר כשיגיע כ'ט באדר בשנה של אחריו פעמים יטעה הסופר ביום אחד ויסבור שעמד המלך אשתקד באחד בניסן ויכתוב עתה בכ'ט באדר שנה ראשונה ונמצא שטר זה מוקדם שנה שלימה וזה פסול לכולי עלמא שכותב עתה שנה של אשתקד אבל כשקבעו ניסן ר'ה לא יטעה דמיום שני לעמידת המלך שהוא ראש חדש ניסן כתב הסופר שנה שניה ומשם ואילך עד ניסן הבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דקשיא ליה. </span>לאביי תימה דבשביל כך לא הוצרך לומר עדיו בחתומיו זכין לו דאפילו יסבור דאין זכין כרב אסי ומתניתין שכותבין שטר ללוה בשטרי הקנאה ודלמא מיקרי וכתב לא אמרי' יעמיד משנתנו בשחייב מודה ולא יחזיר משום דחיישינן לפרעון ולקנוניא כדאמר בסמוך וי'ל משום דקשיא לאביי לא ניחא ליה שנויא דרב אסי ומילתא באפי נפשה היא ולא קאי אדאמר אביי עדיו בחתומיו זכין לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>טעמא דחיישינן לפרעון ולקנוניא. </span>וסברי רבנן אחריות טעות סופר הוא ולכך לא יחזיר אפילו אין בו אחריות וכן לרב אסי תימה אמאי קאמר משום דחיישינן לקנוניא לימא משום דחיישינן שמא פרעו וכבר נמחל שעבודו ועתה רוצה לחזור וללות בו כדי להרויח פשיטי דספרא ומלוה נמי רוצה בדבר שיטרוף מזמן מוקדם וי'ל משום פשיטי דספרא לא יפסיד ללקוחות ממון מרובה אף על גב דרב אסי חייש לכתב ללות ולא לוה ועתה רוצה ללות ומפסיד ללקוחות משום פשיטי דספרא היינו משום שכבר נתן לסופר ואינו רוצה להפסיד ועוד שסובר המלוה שיצא הקול משעת כתיבה אבל כשלוה ופרע לא הפסיד פשוט שנתן לסופר ועוד שירא המלוה ששמעו הפריעה ואהלואה שנית לא נכתב השטר:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קאמר לא היו דברים מעולם. </span>משמע שהלוה טוען שהוא מזויף דליכא למימר מה שטען לא היו דברים מעולם היינו שאומר פרעתי דא'כ נהדר ליה ללוה לצור ע'פ צלוחיתו ועוד דשמואל לא חייש לפרעון וקשה דאפילו יש בו אחריות אמאי לא יחזיר אם לא יקיימנו לא יגבה כלום ואם יקיימנו בדין יגבה ואין לומר דחיישינן שמא יוציאנו שלא בפניו או על הלקוחות ויתומים ולא נטעון להם מזויף משום דלא שכיח כמו שאין טוענין ליתמי נאנסו משום דלא שכיח כדאמרינן בהמוכר [את] הבית (ב'ב דף ע: ושם) וכיון דאין טוענין להו מזויף גם אין טוענין להם פרוע הוא אע'ג דשמואל סבר בפ' מי שמת (שם דף קנד: ושם) מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ונאמן לומר פרוע הוא במגו דאי בעי אמר מזויף מכל מקום ליתמי וללקוחות דלא טענינן מזויף לא טענינן פרוע הוא הא ליתא דאפילו לא נטעון להם מזויף הוא נטעון להם פרוע כדאמרי' בהמוכר [את] הבית (שם דף ע: ושם) גבי שטר כיס היוצא על היתומים דנשבע וגובה מחצה אבל בפלגא דפקדון טענינן להו החזרתי כמו אביהם שהיה נאמן לומר החזרתי במגו דאי בעי אמר נאנסו ולכך גם להם טענינן החזרתי אף על גב דלא טענינן להו נאנסו ועוד דעל כרחך טענינן להו מזויף או פרוע דאם לא כן לא שבקת חיי לכל בריה דיוכל כל אדם להוציא על היתומים ולקוחות ושלא בפניו שטר מלוה או שטר מכר שעשה כרצונו ולא נטעון להם וכן מוכח בפרק גט פשוט (שם דף קעד: ושם) דרב ושמואל דאמרי תרוייהו שכיב מרע שאמר מנה לפלוני בידי אמר תנו נותנין לא אמר תנו אין נותנין ומפרש התם דנקיט שטרא אמר תנו קיימיה לשטרא לא אמר תנו לא קיימיה לשטריה אלמא טענינן מזויף הוא בשביל יתומים דרב סבר בפ'ב דכתובות  (דף יט.) מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו ולא טענינן פרעתי א'כ אי לא קיימיה לשטריה טענינן מזויף וא'כ אמאי לא יחזיר ואין לומר כיון דנפל אתרע ליה הלכך אפילו יקיימנו יש לחוש שמא מזויף הוא ולכך קאמר לא יחזיר פן יטרוף כשתשתכח הנפילה דהא אמרינן לקמן (דף טז:) אמר שמואל מצא שטר הקנאה יחזיר דאי משום כתב ללות ולא לוה כו' משמע דאין הלוה בפנינו שהוא מודה מדקאמר שמא כתב ללות ולא לוה ואמאי יחזיר ניחוש שמא מזויף הוא ואפילו אם מקיים אותו אינו מועיל וכן רב אסי דאמר לקמן  (דף יז.) המוצא שטר שכתוב בו הנפק יחזיר אמאי יחזיר ניחוש שמא זייף חתימת הדיינין וי'ל דמילתא דשמואל ורב אסי מיירי שאין הלוה בפנינו ולכך יחזיר ואין לחוש שמא מזויף הוא וכשירצה לגבות נטעון מזויף ואם יקיימנו יגבה ואפי' אם יבא אח'כ הלוה ויטעון מזויף הוא אין לחוש כיון שבא לידו בהיתר וכן משמע לעיל (דף ז:) דקאמר ואחר שמצא שטר שנפל ליד דיין כו' משמע אם המלוה מצאו גובה כיון שבא לידו בהיתר אבל הכא במתני' איירי שהלוה בפנינו בשעת מציאה וטוען מזויף ולכך כיון דאיכא ריעותא דנפילה וגם טוען הלוה בודאי מזויף לא יחזיר כי יש לחוש שמא יגבה מיתומים ולקוחות או שלא בפניו ע'י קיום השטר והקיום אינו מועיל כי שמא טרח לזייף השטר בטוב עד שסבורים העדים שהיא חתימתן כי ההיא דגט פשוט (ב'ב דף קסז.) דמנח ידיה אזרנוקא וכתב שרבא בעצמו היה סבור שהיא חתימתו ומיהו מלוה עצמו יכול להיות שיגבה ע'י קיום לפי שהוא יודע באמת שהוא מזויף יטרח לסתור ראייתו  וא'ת לעיל (דף ז:) דאמר רבי יוסי נפל ליד דיין הרי הוא בחזקתו ולא חיישינן לפרעון ואע'ג דמשמע שהלוה בפנינו וטוען פרעתי דומיא דרישא דשנים אדוקין בשטר ואמאי לא יהא נאמן לומר פרעתי במגו דאי בעי אמר מזויף הוא דאז לא יחזיר פן יגבה מיתומים ולקוחות ואפילו מקויים לא מהני ליה כדפרישית וי'ל דאין זה מגו דטוב לו לומר פרעתי שלא יכחישנו שום אדם מלומר מזויף כי ירא פן יקיימנו ואע'ג שהקיום אינו מועיל לגבות בו מכל מקום אין טוען ברצון דבר שיכול להכחישו ואם נאמר שמן הלוה בעצמו הוא גובה ע'י קיום מצינו למימר דהרי הוא בחזקתו לא שיחזירנו למלוה שיש לחוש פן יוציאנו על יתומים ולקוחות אלא אם יקיימנו המלוה בעודו ביד המוצא יגבה מן הלוה ולא חיישינן לפרעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברי </span>הכל יחזיר לפרעון ולקנוניא לא חיישינן. </span>ולשמא כתב ללות בניסן כו' נמי לא חיישינן כדאביי ולקנוניא משום יש בו אחריות נקט דבשאין בו אחריות לא שייך קנוניא דלא גבי ממשעבדי דלא ידע ברייתא דבסמוך א'נ רבי אלעזר סבר דאין בו אחריות גבי ממשעבדי לרבנן דאחריות ט'ס הוא אע'ג דלא ידע ברייתא דבסמוך דסבר אי לאו טעות סופר הוא מבני חרי נמי לא גבי דכיון שמחל השעבוד מחל גם הקרן כמו לרבי מאיר וכן משמע קצת דקאמר מחלוקת כשאין חייב מודה דהיינו באין בו אחריות ועל זה קאמר בתר הכי אבל חייב מודה לפרעון ולקנוניא לא חיישינן משמע דאאין בו אחריות קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מבני חרי גבי. </span>בלא דיוקא הוי מצי לאתויי דקתני בהדיא וגובה מנכסים בני חורין אלא שכן דרך הגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>חיישינן לקנוניא. </span>ואע'ג דמצינו למימר טעמא דלא יחזיר משום דשמא כתב ללות בניסן מ'מ קשיא דר'א דאמר יחזיר ולא חייש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>תרתי מילי נינהו חדא היא. </span>וא'ת ואמאי חדא היא הלא לא הוצרך לומר ר'א אבל כשחייב מודה דברי הכל יחזיר לפרעון ולקנוניא לא חיישינן דהומ'ל בין במודה בין באינו מודה לרבי מאיר יחזיר באין בו אחריות דאינו גובה בו כלום ולרבנן לא יחזיר דגבי ממשעבדי וחיישינן לקנוניא וי'ל דהא דקאמר לפרעון ולקנוניא לא חיישינן מתניתין קשיתיה דתנן וכל מעשה ב'ד יחזיר אלמא לא חיישינן לקנוניא ולא יעמידנו בשטרי חלטאתא כדדחי לקמן (דף טז:) וכיון דמכח מתניתין קאמר לא חשיב לה אבל מה שמפרש דלר'מ אינו גובה כלום באין בו אחריות זה לא הזקיקה אותו המשנה לפרש ולכך קאמר חדא היא ולשמואל בתרתי משום דהא דקאמר לא חיישינן לפרעון ולקנוניא לא מכח מתניתין קאמר דהא בעלמא קאמר ליה מצא שטר הקנאה בשוק כו':  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמייהו דרבנן. </span>תימה אי שמואל ידע ברייתא דקתני אחד זה ואחד זה גובה מנכסים משועבדים א'כ היה לו לפרש המשנה כוותיה ולא הוה איתותב ואי לא ידע ברייתא מנליה דלרבנן אין בו אחריות וגבי ממשעבדי וי'ל דלא ידע הברייתא ומ'מ אית ליה מסברא כדפרישית לעיל (דף יג: ד'ה דברי) דאי לא גבי ממשעבדי לא גבי נמי מבני חרי כמו לר'מ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שעבוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שעבוד </span>צריך לימלך. </span>בשטרי מקח ואי לא כתבו מבני חרי נמי לא גבי אי בעל חוב טרפה לה כדאמר בסמוך אפי' שלא באחריות דלא ניחא לי דלהוי תרעומת דשמעון עלי אלמא לא הדר עליה אבל אי נגזל טרפה חוזר על הגזלן אפילו בלא אחריות ואפילו ממשעבדי כיון דהוי מקח טעות הוי ליה שטר הלואה והשתא א'ש דלא קאמר הכא פירי דמיירי שבעל חוב טרפה ולית ליה פירי כדאמר לקמן (דף טו.)  בעל חוב גובה את השבח שבח אין פירי לא והא ניחא נמי דלקמן (שם)  אמר שמואל אמליך וכתוב שופרא ושבחא ופירי ולא קאמר שעבוד כדהכא משום דלקמן מיירי בנגזל שטרפה אף בלא כתיבת שעבוד חוזר עליו ואפי' ממשעבדי והיינו טעמא כדפרישית דכיון דיש לו שטר מקח והרי מקח בטל שגזולה היתה והוי ליה שטר הלואה דאמרינן ביה אחריות טעות סופר הוא והא דאמר שמואל בחזקת הבתים (ב'ב דף מג.) המוכר שדה שלא באחריות אין מעיד לו עליה מפני שמעמידה בפני בעל חובו הא לאו הכי מעיד לו עליה אפי' נמצאת שאינה שלו משמע דלא הדר עליה התם מיירי שפירש לו בשטר שלא באחריות אבל סתמא הדר עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דינא </span>הוא דאתי ראובן. </span>תימה מאי נפקא מינה דהא כל מה שיוכל לטעון ראובן טוען שמעון דטוענין ללוקח ואין לומר דנ'מ אם יש לבע'ח עדים שקרובים לראובן ורחוקים לשמעון דאי טעין נמי שמעון הם פסולים דכיון דאי מפסיד שמעון הדר על ראובן כדמוכח ספ'ק דמכות (דף ז.) גבי אלעא וטוביה קרובים דערבא הוו וקא מסיק דפסולים אף ללוה ולמלוה כיון דאי לית ליה ללוה אזיל בתר ערבא ומהאי טעמא נמי א'ל דנ'מ אם יש לשמעון עדים שהם קרובים לו ורחוקים לראובן דכי נמי טוען ראובן פסולים שעל פי עדותם ישאר הקרקע ביד שמעון שהוא קרובם וכל שכן כשקנה שלא באחריות שהם פסולים שאז מרויחים לו הקרקע לגמרי וי'ל דנ'מ אם אמר שמעון אין לי עדים ואין לי ראיה ואח'כ מצא עדים או ראיה שהוא אינו יכול להביא דאין הלכה כרשב'ג בראיה אחרונה (סנהדרין דף לא.) וראובן יביאם א'נ כגון שבעל חוב חייב שבועה דאורייתא לראובן והשתא יגלגל עליו שבועה שלא פרע אבל לשמעון לא ישבע אלא שבועה דרבנן ובפרק הכותב (כתובות דף פח.) אמר אי פקח הוא מייתי ליה לידי שבועה דאורייתא אלמא יש חומר בשבועה דאורייתא יותר משבועה דרבנן בנרות דולקות ונודות נפוחות כדמפרש בתשובת הגאונים  ועוד נפקא מינה כגון שראובן פקח ובעל דברים ועוד שאינו מעיז ברצון נגד ראובן לפי שידע שפרעו או אם יכול ראובן ללכת עמו לב'ד הגדול ושמעון אינו יכול [וע'ע תוס' כתובות צב: ד'ה דינא הוא וכו'] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויצאו </span>עליה עסיקין. </span>פי' עוררין ולא אנסין מדמפליג בין מכר באחריות ללא באחריות וכן מוכח פ' שבועת העדות (שבועות דף לא. ושם) ואשר לא טוב עשה וגו' זה הלוקח שדה שיש עליה עסיקין ואי אנסין תבא עליו ברכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שלא החזיק בה כו'. </span>תימה היכי מיירי אי גם לא נתן מעות פשיטא דיכול לחזור בו דאפילו מי שפרע ליכא ואי נתן המעות אמאי יכול לחזור בו והא קרקע נקנית בכסף אם לא נעמיד באתרא דלא קנו בכספא ועוד משהחזיק בה אינו יכול לחזור בו אבל באחריות יכול לחזור בו אמאי יכול לחזור בו כיון שנתן מעות והחזיק כמשפט ועוד חזקה דדייש אמצרי לא אשכחן בשום מקום ולמה הניח חזקה דתנן במתני' (ב'ב ד' מב.) דנעל גדר ופרץ ועוד מאי שנא הכא ששואל מאימתי הוי חזקה יותר מבשום מקום דבכמה מקומות מזכיר חזקה ולא בעי מאימת הוי חזקה ופירש ריב'א דמיירי כגון שקנאה בקנין גמור כגון בחליפין ולא נתן מעות וקאמר עד שלא החזיק בה חזקה דמפרש בתר הכי דייש אמצרי שלא הלך לארכה ולרחבה ולא סמכה דעתיה יכול לחזור בו משהחזיק בה שהלך לארכה ולרחבה אינו יכול לחזור בו אבל באחריות יכול לחזור כיון שלא נתן מעות ויש עוררים הואיל וסופו לשלם מעותיו עתה שהם בידו יעכבם וא'ש דדייש אמצרי אינה חזקה גמורה אלא לראותה אם היא מיושבת על לבו וא'ת כשהחזיק בה אמאי אינו יכול לחזור בו כיון שלא נתן מעות לימא ליה שקול ארעא בזוזך אפילו אית ליה זוזי לפי המפרשים דאפילו אית ליה זוזי מצי לסלק ליה לבע'ח בשאר דברים וגרסינן בהמוכר פירות  (ב'ב ד' צב: ושם ד'ה אי) אי לתנהו להנהו זוזי כו' וי'ל דהכא מצי א'ל האי ארעא אינה שוה כפי מעותי לפי שיש עליה עוררים אבל שור שנגח כיון דאייקר שוה מעותיו שפיר:  ויש</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויש </span>לו שבח. </span>שהנגזל לוקח הקרקע עם השבח ואינו משלם ללוקח רק היציאה כדין יורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות דאם השבח יתר על היציאה נותן לו את היציאה ואותו שבח היתר יקח הלוקח מן הגזלן ומיירי שנגזלה ריקנית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר מעות יש לו. </span>אפילו קנאה שלא באחריות כדפי' לעיל וכן משמע דמיירי דומיא דהכיר בה שאינה שלו דלקמן דמיירי על כרחך שלא באחריות כדקאמר שמואל מעות מתנה דאי באחריות אמאי מעות מתנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>נמי בגוזל כו'. </span>מרישא עצמה היה יכול להקשות כדמקשה בסמוך אלא כמה שיכול להקשות משבח גופיה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תריץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תריץ </span>נמי בבעל חוב. </span>בפרק מי שמת (ב'ב דף קנז: ושם ד'ה גובה) רצה להוכיח דאקני קנה ומכר משתעבד מהכא דגבי בעל חוב שבח שלא היה בעין בשעת הלואה ודחי ר'מ היא דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וא'ת ולוכח משמואל דאמר בעל חוב גובה את השבח ושמואל גופיה הוא דבעי ליה התם דלא מצי למימר דשמואל נמי סבר כר'מ ומבעי ליה אליבא דרבנן דהא בפרק אע'פ  (כתובות דף נט.) פסק שמואל כר' יוחנן הסנדלר דלית ליה אדם מקנה כו' וי'ל דהא דאמר שמואל בעל חוב גובה את השבח היינו לפי המסקנא דהתם דפשיט דאקני קנה ומכר משתעבד אף לרבנן ואם תאמר אדרבה לוכח מהכא דלא משתעבד מדלא טריף בע'ח ממשעבדי דטריף לוקח דאין לומר דאחר שטרף בע'ח קרקע מן הלוקח קנה המוכר קרקעות ומכרן דא'כ גם השבח יגבה מהנהו משעבדי דגם השבח היה קצוב כיון שכבר טרף הבעל חוב קודם שלקח זה הקרקע וי'ל דמיירי שזה הקרקע עשאו המוכר לבעל חוב אפותיקי ולכך גובה אותו בע'ח ואע'פ שיש שאר משעבדי אך קשה אמאי דחיק לדחויי בפרק מי שמת (ב'ב דף קנז: ושם) הא מני ר'מ היא יעמיד כשעשאו אפותיקי דאז בעל חוב גובה את השבח היתר על היציאה חנם כדין יורד לתוך שדה חבירו כדמשמע לקמן או יעמיד בלוקח מן הגזלן וכגון שיש לו קרקע או קנו מידו כדמתרץ לקמן בשמעתין:  כשעמד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשעמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשעמד </span>בדין על הקרן ולא על הפירות. </span>תימה אם כן מאי מפני תיקון העולם הלא בדין לא גבי דמלוה על פה לא גבי ממשעבדי ויש לומר דאי לאו מפני תיקון העולם הוה אמינא הואיל ועמד בדין על הקרן יש קול גם לפירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שקנו מידו. </span>וא'ת א'כ אמאי קאמר אמליך הלא סתם קנין לכתיבה עומד וי'ל ה'מ כגון שהקנה לו דבר שהוא בעין דכיון דיפה כחו לעשות קנין רוצה שיכתבו לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>חוב גובה את השבח. </span>נראה דגבי אפי' מן השבח שהשביחו יתומים אע'פ שאין להם על מי לחזור והוה ליה כמתנה דאמרינן לקמן דלא גבי שבחא מ'מ גובה מהן משום דכרעיה דאבוהון נינהו כדמוכח בפרק יש בכור (בכורות דף נב. ושם) דתנן אין הבכור נוטל פי שנים בראוי כבמוחזק ולא בשבח ולא האשה בכתובתה ולא הבנות במזונותיהן ופריך בגמרא והאמר שמואל בעל חוב גובה את השבח ומשני מקולי כתובה שנו כאן ומזון בנות נמי תנאי כתובה ככתובה דמי והתם משבח יתומים מיירי דאי משבח לקוחות אם כן מאי אריא דלא טרפי בנות משבח והלא מגוף הקרקע נמי לא טרפי דאין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים אלא ודאי בשבח יתומים מיירי ודוקא כתובת אשה ומזונות דקילי לא גבו משבח אבל שאר בע'ח גבי ורש'י פירש התם מזון הבנות כגון נשא אשה ופסק לזון בתה ה' שנים ולפירושו אין ראיה דמצי מיירי בשבח לקוחות אך לא נהירא דלא שייך בהו תנאי כתובה והא דאמר בהמקבל (לקמן דף קי.) יתומים אומרים אנו השבחנו ואין השבח שלך משמע דלא גבי משבח יתומים התם מיירי כשעשה אפותיקי ואומרים אנו השבחנו ותן לנו היציאה כדין יורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות וכן מוקי התם במסקנא כשעשאה אפותיקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תדע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תדע </span>שכך כתב כו'. </span>אין לפרש דהכי מוכח דבע'ח גובה את השבח דבשביל דבע'ח גובה את השבח כותב מוכר ללוקח שישלם לו את השבח דא'כ מאי פריך מתנה דלא כתיב בה (א) הכי נמי דלא טריף שבח והלא אין תלוי גביית הבע'ח בכתיבת המוכר אלא יש לומר מדמשלם מוכר ללוקח את השבח אין לחוש אם יגבהו בעל חוב ממנו דאין הלוקח מפסיד כל כך וא'ת ומאי ראיה  (ב) היא דלמא מיירי בלוקח מגזלן דנגזל ודאי אית ליה שבחא וי'ל דאי בלוקח מן הגזלן איירי הוה ליה למכתב נמי ופיריהון אלא מיירי בבעל חוב דלית ליה פירי אי נמי מדקאמר ועמליהון היינו הוצאה ושבחיהון היינו השבח היתר על היציאה ואי בנגזל הא נגזל גופיה יהיב ליה יציאה כדין יורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דלא מסיק אלא שיעור ארעא. </span>תימה כיון דלא מסיק אלא שיעור ארעא אמאי נוטל שבח היתר על היציאה [א] וי'ל דבלאו הכי פריך שפיר הניחא כו' ולפי המסקנא דמוקי באפותיקי א'ש דאע'פ דלא מסיק ביה אלא שיעור ארעא נותן לו היציאה ללוקח והשבח היתר על היציאה לוקח חנם כדין יורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למ'ד כו'. </span>מפורש בהמקבל (לקמן דף קי:)   (ועיין בכתובות דף צא: ד'ה מאי) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דשוייא אפותיקי. </span>השתא מצי איירי דמסיק ביה אפי' שיעור ארעא ושבחא ואפ'ה כיון דשוייא אפותיקי צריך ליתן היציאה כדין יורד כו' כדאמרי' בפרק המקבל (שם.) גבי יתומים אומרים אנו השבחנו ורוצים היציא' דמיירי באפותיקי ואע'ג דמסיק בהו שיעור ארעא ושבחא דהא אם אביהם השביח גובה הכל ומיהו אין ראיה דשאני יתומים שאין להם על מי לחזור ליקח היציאה דכיון שעשה אביהם אפותיקי הרי הוא כיורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות שאינו מפסיד היציאה אבל בלוקח שאינו מפסיד כלום שהמוכר משלם לו היציאה והשבח שזה פוטרו מחובו מצינו למימר דאפילו באפותיקי כיון דמסיק ביה שיעור ארעא ושבחא שקיל הכל שבשביל שעשאה אפותיקי לא יגרע כחו וא'ת כיון דאמר ליה לא יהא לך פרעון אלא מזו כשמוכר לאחר הוה ליה כלוקח מגזלן שהרי אינו של מוכר א'כ למה נוטל מן המוכר השבח היתר על היציאה והא לוקח מגזלן לשמואל לית ליה שבחא וי'ל כגון שמכרה קודם שבא זמנו של בעל חוב דחל המקח עד הזמן ולא דמי לגזלן שלא חל המקח כלל דזוזי הוו הלואה ואם ישלם שבח הוה ליה רבית ואפילו מכרה אחר הזמן היה סבור לפייס בע'ח בזוזי וחל המקח עד שטרפה ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעות </span>יש לו שבח אין לו. </span>תימה בהגוזל קמא  (ב'ק דף צה. ושם: ד'ה דלמא) תנא ה' גובין מן המחוררין שבח ומוקי לה בת'ח דידע דקרקע אינה נגזלת אלמא אפילו בהכיר בה יש לו שבח וי'ל דהתם מיירי כשקיבל עליו אחריות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתן </span>לו לשם מתנה. </span>אבל בערכין פרק המוכר שדה (דף כט: ושם) גבי המוכר שדהו בשנת היובל עצמה דאמר שמואל מעות חוזרין ליכא למימר אדם יודע שאין מכר ביובל דאין זה פשוט דהא אמר רב מכורה ויוצאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזר </span>ולקחה כו'. </span>בלא הכיר בה מיירי וקמיבעיא ליה אם הגזלן יכול לבטל המקח ולהחזיר לו מעותיו או לאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמית </span>לוקח. </span>פרש'י אחר שלקחה ואין נראה דמיד שקנה הגזלן זכה בו לוקח ואטו משום דמית ליה בתר הכי פקע כחו אלא יש לומר דמית קודם שלקחה הגזלן מנגזל (ומית גזלן) צ'ל שהיה חולה או גוסס בשעה שלקחה מנגזל:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>גזלינא מינך. </span>וא'ת וכי מכרה נמי מה גזלו והלא צריך להחזיר לו מעותיו וי'ל דמ'מ יקראנו גזלנא כל זמן שלא יפרע לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארצי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארצי </span>קמיה כי היכי דליקום בהימנותיה. </span>משמע דהכי הלכתא מדלא נקט לישנא דלא נקרייה גזלן ועוד דהלכה כרב אשי דהוא בתראה וגדול בחכמה ובמנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>שטרא חספא בעלמא הוא. </span>וא'ת ולימא דקני לה במה שהחזיק בה אחר שקנאה גזלן וי'ל דמשמע ליה משעה שקנאה הגזלן היא של לוקח אע'פ שלא עשה בו שום מעשה וא'ת מעותיו שהיו תחלה מלוה נעשו עתה מכר וי'ל באתרא דלא קנו בכספא א'נ במלוה אינו יכול לקנות כדאמרינן פ'ק דקדושין  (דף ו:) המקדש במלוה אינה מקודשת ובמכר לא קנה והא דאמר בהאיש מקדש (שם דף מז.) ושוין שבמכר קנה היינו במלוה שיש לו על אחרים דאז באשה בענין זה מקודשת לכ'ע אי לאו דאשה לא סמכא דעתה ויראה שיחזור וימחול אבל מלוה שאשה חייבת לו אם מוחל לה ומקדשה בה אינה מקודשת דלא נתן לה כלום דמקמי הכי היה ברשותה וכן במכר לא קנה אע'ג דכשמקדשה בהנאת מחילת מלוה היא מקודשת דלא גרע מארווח לה זמנא ואדבר עליך לשלטון דמקודשת וכן במכר אם מכר בהנאת מחילה קונה כמו בהחליף דמי שור בפרה מ'מ לא משמע ליה שהיה מקנה לו בהנאת מחילת מלוה משום דמשמע מיד שלקחה הגזלן קנה לוקח ראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בההיא </span>הנאה דקא סמיך כו'. </span>והויא כאילו א'ל שדה זו תהא קנויה לך לכשאקחנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שאירש מאבא מכור לך לא אמר כלום. </span>וא'ת לימא דרב דאמר כר'מ וברייתא כרבנן וי'ל דלדידן קפריך דאית לן כרב כדאיתא פרק איזהו נשך (לקמן דף עב:) דמייתי גמרא טעמא דלא ליקריה גזלנא וניחא ליה דליקו בהימנותיה וסבירא לן כרבנן דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם דשמואל פסיק כרבי יוחנן הסנדלר פרק אע'פ (כתובות דף נט.)  ורב נחמן סבר בפירות דקל אף משבאו לעולם יכול לחזור בו ורב האי פסק דאין הלכה כרב בהא משום דס'ל דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכו' ולא נהירא מכח דאיזהו נשך (לקמן דף עב:) :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנויה </span>לך מעכשיו. </span>תימה מה צריך מעכשיו כיון דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם דאי לעניין חזרה הא כל זמן שלא בא לעולם יכול לחזור אע'ג דאמר מעכשיו וי'ל דנ'מ אם נקרע השטר או שאבד קודם שלקחה זה דקני כיון דאמר מעכשיו :  שדה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שדה </span>שאני לוקח. </span>ל'ג זו מדקאמר והאלהים אפילו בשדה זו הלא בפירוש אמר זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשטרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשטרי </span>חלטאתא ואדרכתא דלאו בני פרעון נינהו. </span>תימה שטרי אדרכתא אמאי לאו בני פרעון נינהו כיון דעדיין לא זכה בקרקע עד שכתבו לו שטרי חלטאתא וכן בסמוך דקאמר איהו דאפסיד אנפשיה דבעי ליה למקרעיה או אבעי ליה למכתב שטר מכירה בשטרי אדרכתא שעדיין הקרקע היא בידו במה אפסיד אנפשיה והלא יכול לטעון פרעתי וי'ל דשטרי אדרכתא נקט אליבא דרבה דאית ליה בפרק המפקיד (לקמן דף לה: ושם)  דאכיל פירי מכי מטא אדרכתא לידיה א'כ לא יוכל לומר עוד פרעתי כיון שכבר זכה בקרקע ולרבא דאית ליה מכי שלמו יומי דאכרזתא לדבריו יעמיד מתני' בחלטאתא גרידא ויש ספרים דל'ג אדרכתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שכתוב בו הנפק לא יחזיר. </span>תימה דמשמע דאיירי באין חייב מודה כדאמר שמא כתב ללות ולא לוה לכך לא יחזיר דחיישינן לפרעון אבל אם לוה מודה יחזיר דלא חיישינן לקנוניא ולא לשמא פרעו ורוצה לחזור וללות בו כדי להרויח פשיטי דספרא וקשה דלקמן  (דף יז.) א'ר יוחנן שטר שכתוב זמנו בו ביום וכתוב בו הנפק יחזיר ומוקי לה רב כהנא כשחייב מודה ודוקא שכתוב בו ביום אבל אין כתוב בו ביום לא יחזיר או משום פשיטי דספרא או משום קנוניא וכן לעיל (דף יג:) אוקי ר'י מתני' דמצא שטרי חוב לא יחזיר בחייב מודה ומשום קנוניא דסברי רבנן דאין בו אחריות גבי (לוה) נמי ממשעבדי  (ותניא כוותיה דרבי יוחנן) וי'ל דאמוראי נינהו ואליבא דרבי יוחנן דרב כהנא יעמיד הכא מלתא דרבי יוחנן אף כשחייב מודה ומשום קנוניא ורבי אבהו דמפרש דוקא כשאין חייב מודה אבל כשחייב מודה יחזיר דלא חייש לקנוניא יעמיד נמי מתני' דלעיל כשחייב מודה ומשום שמא כתב ללות ולא לוה כרב אסי אבל היכא דליכא למיחש לכתב ללות ולא לוה כמו בשטרי הקנאה או כתוב בו הנפק כי הכא יחזיר דלא חיישינן לקנוניא וגמרא דנקט לעיל טעמא דקנוניא סבר כאביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו או אקרי וכתיב לא אמרינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומשום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומשום </span>דהוחזק כפרן תו לא פרע כלל. </span>ואף על גב דאמרינן לקמן (דף יז.) הוחזק כפרן לאותו ממון הכא דנפל שאני דמוכחא מלתא דמשום הכי לא היה נזהר לשומרו לפי שפרעו הלוה:  חייב</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>אתה ליתן לו. </span>הכא משמע דחייב אתה ליתן לו לא הוי פסק דין גמור כי אם צא ותן לו וכן משמע במרובה (ב'ק דף סט. ושם) וקשה דבפ'ק דסנהדרין (דף ו: ושם) אמרינן ה'ד גמר דין פלוני אתה חייב פלוני אתה זכאי וי'ל דהתם מקרי גמר דין לענין שאסור לבצוע לפי שיודע להיכן הדין נוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>כהנא אמר כשחייב מודה. </span>תימה א'כ למה נקט הנפק במילתא דר' יוחנן וי'ל דנקטיה משום דיוקא דאי אין כתוב בו ביום אפילו כתוב בו הנפק דודאי לוה לא יחזיר דחיישינן לקנוניא או לפשיטי דספרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הטוען
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הטוען </span>אחר מעשה ב'ד לא אמר כלום. </span>אינו נאמן לומר פרעתי מעשה ב'ד קרי כל דבר שחייב לה אפי' לא כתב כגון מנה ומאתים ומזון האשה והבנות לאחר מותו וא'ת למה כותבין כתובה כיון דבלאו כתובה נמי אין נאמן לומר פרעתי וי'ל משום תוספת אבל מנה ומאתים גבייה בלא כתובה ותוספת נראה דאפי' אית לה סהדי דהתנה לה נאמן לומר פרעתי ואין ראיה מכלתי' דר' שבתאי דהוה מהימן לומר פרעתי אי לאו דהוחזק כפרן דר' שבתאי ערב היה אבל בעל שמא לא היה נאמן ואין ראיה נמי מדתני לעיל (דף ז:) מצא כתובה לא יחזיר ומשמע דלא יחזיר משום תוספת שהיה נאמן לומר פרעתי דלגבי מנה ומאתים נמי מפסיד דהא נאמן לומר פרעתי מנה מגו דאי בעי אמר אלמנה נשאתיך אם אין לה עדי הינומא או אם אין לה עדי קדושין  נאמן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אמר כלום. </span>ולא מבעי' במקום שאין כותבין כתובה או במקום שכותבין ויש עדים שנשרפה כתובתה דאינו נאמן לומר פרעתי אם יש לה עדי גירושין אלא אפי' במקום שכותבין כתובה ואינה מוציאה הכתובה אינו נאמן לומר פרעתי אפי' אם היא מודה שהכתובה היא בידה וגם הגט בידה נפרעת בעדי הגט גרידא ואע'ג דבמה שנשאר שטר כתובה בידה הוא מפסיד שאם תחזור ותתבע הכתובה הוא יכתוב שובר שלא תגבה פעם שניה ואפילו אם יפסיד שוברו יכול לומר פרעתי מנה מגו דאלמנה נשאתיך אם אין לה עדי הינומא או פרעתי הכל במגו דאין את אשתי אם אין לה עידי קדושין אבל עכשיו שהכתובה היא בידה תגבה שנית מאתים אם יפסיד שוברו שכתוב בכתובה בתולתא דא מ'מ נפרעת בעדי גירושין לבד בלא חזרת כתובתה וגט דר' יוחנן אית ליה פרק גט פשוט (ב'ב דף קעא: ושם) כותבין שובר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוציאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוציאה </span>גט [ואין עמו כתובה] גובה כתובתה. </span>והכי פירושא דמתני' לר' יוחנן הוציאה גט אפי' עדי הגט ואע'פ שמודה שכתובה וגט בידה נפרעת בעדי הגט דכותבין שובר הוציאה כתובתה ואין עמה גט פי' עדי הגט היא אומרת אבד גיטי שהלכו להם עדי הגט והוא אומר פרעתי ואבד שוברי שעשו לי שלא תגבה שנית נאמן במגו דאי בעי אמר לא גרשתיך וא'ת אם אמר לא גרשתיך יתחייב לה שאר כסות ועונה וי'ל דטענו חטין והודה לו בשעורין פטור אף מן השעורין כדאיתא בהמניח (ב'ק דף לה:) והא דתניא בריש שני דייני גזירות (כתובות דף קז:) האשה שאמרה גרשני בעלי מתפרנסת עד כדי כתובתה התם שמא אם היה הבעל בפנינו היה מודה לדבריה אבל אם היה אומר לא גרשתיך פטור אף מן המזונות וא'ת והיכי מצי אמר לא גרשתיך הא איהי מהימנא דאמר רב המנונא אשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת יש לומר אם תובעת כתובתה או אם יש קטטה בינו לבינה אינה נאמנת כמו במת בעלה דנאמנת ובזה הענין אינה נאמנת בפ' האשה שהלכה (יבמות דף קטז. קיז.) ומן הסכנה ואילך שיראה להביא עדי הגט נפרעת אע'פ שיש לו מגו ואע'ג דבשילהי הכותב (כתובות דף פט: ושם) פריך אי ליכא עדי גירושין במאי גביא ליהמניה במגו היינו דוקא לרב דלית ליה דר' יוחנן דאמר הכא דלא אמר כלום אבל לר' יוחנן שיפה כחה קודם הסכנה שאינו נאמן לומר פרעתי לאחר הסכנה נמי יש ליפות כחה דלא יועיל מגו שלו ואיירי כולה מתני' אף במקום שכותבין כתובה ואביי נמי מסיק כר' יוחנן ומוקי מתני' אף במקום שכותבין כתובה וקשה דבפרק גט פשוט (ב'ב דף קעא:) אמר אביי אבד שוברו של זה יאכל הלה וחדי משמע דסבר דאין כותבין שובר וא'כ הוציאה גט ואין עמו כתובה אמאי נפרעת הא כיון דמפסיד במה שנשאר שטר כתובה בידה כדפירש' לא יפרע עד שתוציא כתובה ויקרעוה ויש לומר דאביי קבל דברי רבא דאמר עבד לוה לאיש מלוה ובפרק המקנא (סוטה דף ז: ושם ד'ה אמר) דתנן אמרה נטמאתי שוברת כתובתה ופריך בגמ' ש'מ דכותבין שובר אמר אביי תני מקרעת דחויא בעלמא הוא כלומר מהכא לא תדוק שגם רבא דאית ליה כותבין שובר דחי התם במקום שאין כותבין כתובה ושמואל דאית ליה אין כותבין שובר ומוקי הך מתני' פרק הכותב במקום שאין כותבין כתובה מצי סבר כר' יוחנן דלא אמר כלום והוציאה הגט היינו עדי הגט ואע'פ שמפסיד בגט שנשאר בידה שאם לא היה בידה יכול לומר פעם אחרת אם יפסיד שוברו לא גרשתיך אם אין לה עדי הגט מ'מ היא תאמר בעינא לאנסובי ביה דלית ליה דכתבינן ביה גיטא דנן קרענוהו כאביי דבסמוך והוי כמו היכא דלא אפשר דכתבינן שובר כדאיתא בשילהי הכותב (כתובות דף פט: ושם) כתובה ואין עמה גט שכך אירע שכתב לה ואין עמה גט היינו עדי הגט לא יפרע דנאמן לומר פרעתי מגו דלא גרשתיך ומן הסכנה ואילך גובה אפילו בלא עדי הגט כדפרישית לר'י ורב מוקי התם מתני' בין במקום שאין כותבין כתובה בין במקום שכותבין כתובה וגביא מנה מאתים ע'י שטר גט וקרעינן ליה דלא תיהדר ותגבי ביה וכתבינן ע'ג גיטא דנן כו' ופליג אאביי דבסמוך ותוספת ע'י כתובה לבדה עם עדי הגט שלא יהא לו מגו דלא גרשתיך ופליג נמי ארבי יוחנן דאמר לא אמר כלום וגביא בעדי הגט גרידא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לאו דדלאי לך חספא כו'. </span>וא'ת וכי דרך למצא מרגליות תחת חרסי' ומפרש ר'ת דבקרקעית הים אבנים רחבות ונראות כחרסים ותחתיהן נמצאים המרגליות ובהחובל (ב'ק דף צא.) נמי אמרינן צללת במים אדירים והעלית בידך חרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>מן האירוסין במאי גביא. </span>וא'ת אלמנה מן הנישואין ובמקום שאין כותבין כתובה לפרוך במאי גביא אי לא אמרינן דלא אמר כלום דמן האירוסין אין יכול להוכיח דאית לה כתובה ולפרוך מן הנישואין במקום שאין כותבין וי'ל דבמקום שאין כותבין אתי שפיר דאינו נאמן לומר פרעתי כיון דלא נתקנה כתובה באותו מקום אלא במקום שכותבין בשלמא אי לא נתקנה כתובה אלא בשביל תוספת אבל מנה ומאתים אינו נאמן לומר פרעתי להכי מן האירוסין דאין לה תוספת לא תקינו כתובה אבל אי אף משום מנה ומאתים תקנו לכתוב כתובה דנאמן לומר פרעתי מן האירוסין נמי יהא נאמן לומר פרעתי ויתקנו לכתוב כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>האירוסין מנא ליה דאית לה כתובה. </span>ולא מצי למיפשט מהא דתניא פ' מי שמת (ב'ב ד' קמה.) המארס את האשה בתולה גובה מאתים כו' דאיכא לדחויי נמי בדכתב לה וסיפא איצטריך ליה דקתני מקום שנהגו להחזיר קדושין כו' ומ'מ אמת הוא דארוסה יש לה כתובה אפי' לא כתב לה כדמוכח פרק האומר (קדושין ד' סה. ושם) דקאמר היא אומרת קדשתני והוא אומר לא קדשתיך הוא מותר בקרובותיה ואם נתן גט מעצמו כופין אותו ונותן לה כתובה והתם ע'כ לא כתב לה דאי כתב לה היכי מצי למימר לא קדשתיך דאין דרך לכתוב כתובה קודם קדושין וכן מוכח פרק נערה (כתובות ד' מד.) וכאן אינו רוצה להוכיח אלא מן ברייתא או מן משנה ולא מן מימראות האמוראים אי נמי הכי קבעי באלמנה מן האירוסין דלא תגבי בעדי מיתה דליטעון ולימא פרעתיה אבל בגרושה אף מן האירוסין פשיטא ליה דאית לה כתובה דגובה בשטר גט כמו גרושה מן הנישואין במקום שאין כותבין וקורעין הגט ונכתוב אגביה גיטא דנן כו' ובמסקנא דסבר אביי כרבי יוחנן הטוען כו' דלא אמר כלום אפי' אלמנה מן האירוסין אית לה כתובה :  אטו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>גט מנה ומאתים כתיב ביה. </span>תימה היכי מוכח דאפילו במקום שכותבין כתובה דגביא אפי' כי לא נקיטא כתובה דלמא הכא במקום שאין כותבין וגביא בשטר גט וכותבין בגט שטרא דנן כו' כדסבר (רבא) [רב] בפ' הכותב (כתובות דף פט:)  ואביי נמי לוקמא הכי אי נמי נוקי במקום שאין כותבין כתובה וגביא בעדי הגט אבל גט לא קרעינן משום דבעיא לאנסובי ביה והוי כמו היכא דלא אפשר דכותבין שובר אבל במקום שכותבין כתובה לא יפרע עד שתוציא שטר כתובה מידה או משום שיהא נאמן לומר פרעתי דלא כרבי יוחנן או משום דאין כותבין שובר ועוד כיון דמן אלמנה מן הנשואין במקום שאין כותבין לא בעי לאוכוחי כמו שפי' לעיל (דף יז: ד'ה אלמנה) איך מוכח מגרושה מן הנישואין במקום שאין כותבין כיון דגט לאו היינו כתובה ומשום דבעינא לאנסובי ביה פשיטא דאין נאמן לומר פרעתי כיון דלא ניתקנה כתובה באותו מקום וי'ל דלאביי מתניתין קשיתיה דתנן כתובה ואין עמה גט אלמא במקום שכותבין כתובה עסקינן דאין סברא להעמיד שכן אירע שכתב לה בעבור אהבתה לכך פריך כיון שיש לה כתובה ואין מוציאה רק גט לימא פרעתי אלא ודאי לא אמר כלום וכותבין שובר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אמר תנו נותנין. </span>וא'ת מנלן דלמא אפילו אמר תנו אין נותנין והא דקתני נמלך ה'ק ונמלך שלא ליתנן ומחמת כן לא חשש לשמור ונאבד ועכשיו רוצה לחזור ולגרשה דסבר שזהו הגט שאבד ממנו ואמר תנו ואפילו הכי אין נותנין דשמא אין זה גיטו אלא נפל מאחר ששמו כשמו אבל לא נמלך לכתחילה מלגרשה וגרשה מחזירין לה הגט לראיה אפי' אינו שלה וי'ל דדייק מדלא קתני כתובים היו ולא נתנן ומדקתני ונמלך משמע שחושש שמא אינו רוצה עתה לגרשה אבל אם אמר תנו לה נותנים ואין לחוש שמא מאחר נפל וא'ת ומנלן ואפי' לזמן מרובה דלמא לאלתר דוקא כדפריך ר' זירא לקמן ור' זירא גופיה מנלן דיחזיר לאשה אפילו לזמן מרובה וממה פשוט לו דברייתא קאמר לזמן מרובה יותר ממתני' וי'ל דמברייתא משמע דבזמן שהבעל מודה יחזיר לאשה אפי' לזמן מרובה דאי לאלתר דוקא פשיטא אבל במתני' מצי למימר לאלתר דוקא דאם אמר תנו נותנין אינו מפורש במתני' והיא גופה אתא לאשמועינן דלא יחזיר דחיישינן לשמא נמלך אבל רבה דייק מדקתני ונמלך ולא קתני כתובין היו ולא נתן א'כ אתא לאשמועינן אם אמר תנו נותנין והיינו אפי' לזמן מרובה דאי לאלתר פשיטא וא'ת והלא אפילו אי הוי לאלתר הוי חידוש דלא חיישינן דלמא כתב בניסן ולא נתן עד תשרי כדפריך לקמן (דף יט.) וכן לקמן (עמוד ב) דפריך על רבי ירמיה דמוקי כגון דקאמרי עדים כו' מאי למימרא לימא דקא משמע לן דלא חיישינן דלמא כתב בניסן כו' וי'ל דס'ל כמאן דאמר אין לבעל פירות משעת חתימה ואז ליכא חידוש דכתב בניסן ולא נתן עד תשרי דאפילו הכי שפיר טרפה ועוד י'ל דרבי זירא דייק אפי' לזמן מרובה מדקתני בזמן שהבעל מודה יחזיר לאשה משמע שמודה שממנה נפל וכבר גירשה בו ואי לאלתר דוקא א'כ צ'ל שראינו הגט בידה דאי לא ראינו א'כ במה אנו יודעין שהוא לאלתר ואחרי שראינו הגט בידה הרי כבר מגורשת פשיטא דיחזיר ומאי קא משמע לן *והלא אפילו לא גיטה הוא זה ניתן לה לראייה ואין הבעל מודה נמי אמאי לא יחזיר אלא ודאי מיירי שלא ראינו הגט בידה וקמשמע לן דאע'פ דחיישינן שמא מבעל נפל ועדיין לא גירשה תתגרש עתה בהחזרת הגט ולא חיישינן שמא מאחר נפל א'כ הוי אפי' לזמן מרובה כיון דלא ידעינן ממי נפל מן הבעל או מן האשה ורבה דייק דמתני' נמי אפי' לזמן מרובה דומיא דשטרי חליצה ומיאונין דיחזיר אפי' לזמן מרובה דלאלתר היינו שראינו בידה פשיטא כיון דחלצה נחזיר לה לראיה אפילו אינו שלה אלא מיירי שלא ראינו בידה ואף לא ידעינן שחלצה והיינו לזמן מרובה ודומיא דהכי משמע ליה דמיירי ברישא ורבי זירא לא מוקי לה דומיא דסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאלתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאלתר </span>כשר. </span>אפילו אביי דחייש לתרי יצחק אפילו היכא דלא הוחזק (יבמות דף קטו:) בגט שמצאו לאלתר לא חייש דהתם הוי כמו לזמן מרובה דלא שייך התם לאלתר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שהוחזקו. </span>תימה אמאי לא מוקי אידי ואידי שהשיירות מצויות ומתני' בלא הוחזקו דהשתא הוי דומיא דסיפא דכל מעשה ב'ד דמיירי בהכי וי'ל דעובדא דבסמוך דהוי בבי דינא דרב הונא הוי ברישא ואשמועינן דבלא הוחזקו יחזיר אפי' שיירות מצויות והכא אשמועינן דאם הוחזקו נמי יחזיר אם אין שיירות מצויות וא'ת ומאי טעמא יחזיר לאשה כיון שיש שני יוסף בן שמעון בעיר וי'ל כיון שאנו יודעים שזה אבד גט כאן אין לחוש שגם האחר איבד כיון שאין שיירות מצויות ושמעתין אתיא כר'א דלרבי מאיר כיון שהוחזקו שני יוסף בן שמעון אין הגט כשר עד שיהא מוכיח מתוכו שהוא של זה כדמוכח פרק כל הגט (גיטין דף כד:) דתנן כתב לגרש את הגדולה לא יגרש בו את הקטנה ודייק הא גדולה מצי לגרש מני ר'א היא ובעדי מסירה משמע דלר'מ אפילו גדולה לא מצי מגרש וההוא דהמגרש (שם דף פו:) דשני גיטין שוין שנתערבו ומוקי כר'מ מיירי במשולשים דמוכיח מתוכו: [וע'ע תוס' גיטין כד: ד'ה בעדי] :  חיישינן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>לשני שוירי. </span>וא'ת א'כ לרב הונא היאך יגרש כל אדם את אשתו לר'מ דאינו מוכיח מתוכו כיון דחיישינן לשני שוירי וי'ל כיון דלא הוחזקו הוי שפיר מוכיח מתוכו ומ'מ כשנפל חיישינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפק </span>דק ואשכח כל מעשה ב'ד הרי זה יחזיר. </span>פרש'י דההוא גיטא הוה כתיב ביה הנפק ופשיט שפיר ממתני' דמעשה ב'ד יחזיר אך מה שפירש כשנפל מן השליח קשה דא'כ מה מועיל ההנפק כיון שלא בא ליד האשה עדיין דאם יש לחוש לנמלך בלא הנפק הכי נמי יש לחוש להנפק ותו דבעל לא מקיים גיטא וי'ל דאי כתיב ביה הנפק מיירי שנפל מן האשה ושואלת אותו האשה ואומרת שהוא שלה וקא פשיט דיחזיר ולא חיישינן שמא משקרת ומאשה אחרת נפל אע'ג דהשיירות מצויות כיון דלא הוחזקו כמו במעשה ב'ד דיחזיר ואע'ג דאשתכח בב'ד שהשיירות מצויות ולא חיישינן שמא מאחר נפל כיון דלא הוחזקו ואי מיירי שהשליח שואלו לגרש את האשה י'ל דלא כתיב בו הנפק ומוכיח נמי שפיר כיון דבמעשה ב'ד יחזיר דלא חיישינן לנמלך דכיון שכתוב בו הנפק ודאי נעשה הלואה דלוה לא מקיים שטרא כדאמרינן לקמן בפרקין (דף כ:) ולא חיישינן נמי שמא מאחר נפל אע'ג דהשיירות מצויות כיון דלא הוחזקו בההיא גיטא נמי דאשתכח שהשליח שואל הגט ולא שייך למימר נמלך כיון שהגט ביד השליח דאין יכול לבטל הגט שלא בפני השליח ולא ניחוש כמו כן שמא מאחר נפל אף על גב דהשיירות מצויות כיון דלא הוחזקו וא'ת אביי דאמר פ' האשה שהלכה (יבמות דף קטו: ושם) דחיישינן לתרי יצחק אפי' לא הוחזקו תקשי ליה ממתניתין דכל מעשה ב'ד הרי זה יחזיר וי'ל דמוקי לה דאשתכח חוץ לב'ד שאין השיירות מצויות כר' זירא אבל לגבי תרי יצחק לא שייך לפלוגי בין מצויות לשאין מצויות דלעולם יש להסתפק ביצחק מעיר אחרת כמו מעיר זאת אי נמי מוקי מתני' דאשתכח בב'ד ואפי' הכי לא חיישינן לאחר כיון שזה האיש שואל גט וידעינן שאבד גט ואין אנו מכירין אחר אין לחוש שמאחר נפל ונפל ממנו כמו כן כאן אבל התם אין אנו יודעים איזה יצחק מת אם מעיר זאת או מעיר אחרת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>הבעל מודה לא יחזיר. </span>אע'ג דנאמנת לומר גרשתני (גיטין דף סד:) הכא אינה נאמנת דמעיזה פניה כיון דהגט מסייעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>לזמן מרובה. </span>תימה כיון שמודה שממנה נפל וכבר גירשה אמאי הוה לן למימר דלא יחזיר כיון דנאמן לומר גרשתיה כדאמר פרק יש נוחלין (ב'ב דף קלד:) אפילו נפל מאחר נחזיר לה לראיה בעלמא וי'ל דנאמן לומר גרשתיה ותהא מגורשת מכאן ולהבא הואיל ובידו לגרשה אבל הכא שאומר שכבר גרשה מזמן הכתוב בגט כמו שאינו נאמן למפרע כך אינו נאמן להבא ויחזיר לאשה דקתני היינו בעדים ותתגרש בו בחזרה זו ולא חיישינן שמא מאחר נפל ואפילו לזמן מרובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעולם </span>לא חתמנו אלא על גט אחד כו'. </span>ואומר הבעל שהוא אותו יוסף וא'ת והלא כשאין העדים אומרים כן אינו נאמן לומר שהוא שלו אלא אנו חוששין שמא מאחר נפל ועתה שעדים אומרים שלא חתמו אלא על גט אחד של יוסף בן שמעון למה יהא נאמן ליחוש שמא לאחר חתמו ולא לזה וי'ל דאף כי אין עדים מה שאינו נאמן אע'ג שאומר מכיר אני שהוא שלי לפי שמספק אומר שהוא שלו לפי שסבור שלא איבד אחר גט רק הוא לכך אומר שהוא שלו אע'פ שאינו מכיר אבל כשעדים אומרים שלא חתמו רק על גט אחד של יוסף בן שמעון במזיד לא ישקר אם חתמו לאחר לומר שלא חתמו דאינו חשוד לקלקלה כמו שנאמן לומר גרשתיה ואית ספרים דגרסי אלא על גט אחד של יוסף בן שמעון זה אתי שפיר טפי וצריך לומר שלא ראו עדים החתימה דאי ראו החתימה שהיא שלהם א'כ הוה ליה למימר מהו דתימא דלמא אתרמאי עדים כעדים וחתימה כחתימה:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>סימנין דאורייתא. </span>בגט נמי מהדרינן ואי סימנין דרבנן מה שמחזירין אבידה בסימן שאינו מובהק מדרבנן משום דהפקר בית דין הפקר אבל מדאורייתא צריך או עדים או סימן מובהק וגט נמי דאיסור הוא לא מהדרינן אלא בסימן מובהק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>איניש דעלמא לא. </span>מפרש ר'ת דעם הארץ נמי אית ליה טביעות עינא כדאמר בפ' גט פשוט (ב'ב דף קסח.) האי מאן דבעי לקדושי איתתא לידבר עם הארץ בהדיה והאי דלא מהדרינן ליה משום דלא מהימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחוש </span>דלמא כתב ליתן בניסן כו'. </span>ואפילו לאביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו הכא גבי אשה חוב הוא לה ואמתני' דדייקינן הא אמר תנו נותנין וכן אמתני' דהמביא גט ממדינת הים לא פריך ניחוש שמא כתב ליתן בניסן כו' כיון דעתה שבא לגרשה רואין שהזמן מוקדם ויש קול שלא נמסר ביום שנכתב ויזכרו לקוחות לומר אייתי ראיה אימת מטא גיטא לידך אבל הכא שהבעל מודה שממנה נפל וגירשה ביום הכתיבה פריך וניחוש שמא יסברו לקוחות שאמרה אמת ולא יאמרו בשעת טריפה אייתי ראייה אימת מטא גיטא לידך וא'ת ואמאי לא פריך אמתני' (ד) דכותבין גט לאיש אע'פ שאין אשתו עמו ליחוש שמא לא יתן עד שנה וכי תימא כיון דליכא ריעותא דנפילה י'ל יום שנכתב נמסר ואפי' נמסר נמי אחר זמן יש קול שלא נמסר ביום שנכתב כי רואים בשעת קבלת הגט שהוא מוקדם ויזכרו לקוחות לומר כשתטרף אייתי ראיה דהא לעיל (דף יב:) פריך גבי כותבין שטר ללוה ויש לומר דגבי כותבין שטר ללוה פריך שפיר משום דמאן דיזיף בצנעא יזיף  (ב'ב מב.) ויש לחוש שמא לאחר זמן ימסור לו בצנעא ויסברו לקוחות שנמסר לו משעת כתיבה אבל גט דיהבי בפרהסיא דצריך עדי מסירה אפילו לר'מ דאין דבר שבערוה פחות משנים כדפירש ר'ת ורשב'ם בגיטין  (ד. ד'ה דק'ל) ועוד דרגילות לגרש בפרהסיא לגלות שהיא פנויה יש קול שנתגרשה אחר זמן כתיבה ולא יטעו הלקוחות אבל אכתי קשה אמאי כותבין גט לאיש כו' ניחוש שמא תזנה אחר הכתיבה ויתן לה בצנעא כדי לחפות עליה וי'ל דמיד שנכתב הגט נותן לה דלא מקדים איניש פורענות לנפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימת </span>מטא גיטא לידך. </span>בשאר גיטין לא אמרינן כן דמסתמא ביום שנכתב נמסר אבל זה דנפל אתרע:  ברייתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברייתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברייתא </span>בבריא דלמא כתבה להאי ולא יהביה ליה. </span>היינו דלא כאביי דלדידיה אמאי לא נהדר כיון שהוא רוצה דעדיו בחתומיו זכין לו היכא דמטא שטרא לידיה ואביי יתרץ כדרב זביד דבסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אידי ואידי דייתיקאות קתני. </span>וא'ת ולפרוך נמי והא מתנות קתני ואור'ת דמיירי מתני' שפירש שנותן לו גוף ופירי מהיום אם לא יחזור עד לאחר מיתה דמצי הדר ביה ורש'י דחק לפרש דגבי מתנות אפי' אם אמר תנו אין נותנין וה'פ דמתניתין שאני אומר כתובין היו ונמלך עליהם שלא ליתנן ויהיב לאיניש אחרינא ועתה רוצה לחזור בו מן השני וליתנה לראשון לפיכך אפילו אם אמר תנו אין נותנין אבל דייתיקי אם אמר תנו נותנין דאפילו נמלך ונתן לאחר יכול לחזור וקשה לפירושו דא'כ פירוש דנמלך דמתני' יהיה בשני עניינים ותו לעיל גבי גט דדייק הא אמר תנו נותנין אפילו לזמן מרובה לפרש'י ז'ל מנ'ל לפרושי הכי דלמא ה'פ משום דנמלך איכא למיחש שמא לא ניתן הגט עדיין ולכך אפילו אם אמר תנו אין נותנין אלא לשון ונמלך משמע שעתה אינו רוצה כדפרישית לעיל (י'ח. ד'ה הא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובתר </span>אבוה כתבה איהו לאיניש אחרינא. </span>תימה אמאי לא אמרינן נמי שנתנה האב תחלה במתנת שכיב מרע ואח'כ האב עצמו כתבה להאי ולא יהבה ליה ומת האב ונתקיימה המתנה לראשון והבן רוצה שתהיה לשני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצא </span>שובר כו' וליחוש דלמא כתב ליתן בניסן כו'. </span>וא'ת לפרוך על מתני' דגט פשוט (ב'ב דף קסז.) דכותבין שובר לאשה וכ'ת לא חיישינן אלא היכא שנפל ואתרע הא פריך לעיל (יב:) גבי כותבין שטר ללוה אע'ג דליכא ריעותא וי'ל דמצי לדחויי בשטרי הקנאה אבל הכא אי בשטרי הקנאה מיירי כי אין האשה מודה נמי יחזיר לבעל דאין אשה מודה משמע אפילו אינה אומרת שהוא מזויף אלא אומרת שכתבה ליתן ולא נתנה ואומרת עתה אל תתנו לפי שנמלכה דומיא דמצא שוברין דמתניתין דלא יחזיר שאני אומר כתובים היו ונמלך כו':  ש'מ</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>איתא לדשמואל. </span>וא'ת וניחוש שמא מכרה במעמד שלשתן שאינה יכולה למחול כדמוכח פרק האיש מקדש (קדושין ד' מח. ושם ד'ה כי) גבי התקדשי לי בשטר חוב או במלוה שיש לי ביד אחרים דקאמר במלוה בשטר במאי פליגי בדשמואל דאמר שמואל המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול ואיבעית אימא כ'ע אית להו דשמואל ובאשה סמכה דעתה פליגי כו' ובמלוה על פה פליגי בדרב הונא דאמר במעמד שלשתן קנה ולא מסיק כ'ע אית להו דרב הונא ובאשה סמכה דעתה פליגי כדאמר לעיל ש'מ דאינו יכול למחול וי'ל דליכא למיחש שמא מכרה במעמד שלשתן דאי ליכא עדים שמכרה הבעל והאשה יכפרו המכירה ואי איכא עדים נשיילינהו היכי הוה אם אומרים שנתרצה הבעל או שתק א'כ מודה שהשובר שקר ואם מוחה שאמר כבר פרעתי לה א'כ השובר נעשה קודם המכירה ואינהו דאפסידו אנפשייהו ועוד י'ל דלא תקנו מעמד שלשתן אלא בדבר שראוי לגבות מיד אבל בכתובה דאינו חייב עתה עד אחר גרושין וגם שמא לא תתגרש לא תקנו מעמד שלשתן וכן צריך לומר בפרק החובל (ב'ק דף פט. ושם) גבי האשה שחבלה (בבעלה) לא הפסידה כתובתה ואמאי תזבין במעמד שלשתן אלא משום דלא תקנו בכתובה כדפרישית וזה אין לחוש שמא מכרה אחר גרושין במעמד שלשתן כי אחר גרושין מסתמא מכרה בדמים יקרים וכשיוציא הבעל שוברו שקדם היא צריכה לשלם ולא תרויח כלום בקנוניא ולא חיישינן אלא שמא מכרה בעודה תחתיו בטובת הנאה שהיא דבר מועט ואינה צריכה לשלם אלא מעט ומרווחת הרבה ומשני איתא לדשמואל ואם היתה מוחלת לבעלה לא תפרע ללקוחות אלא דבר שנתנו ותרויח הרבה ואע'ג דגבי ערב לאשה בכתובה ורוצה לגרשה תנן בפרק גט פשוט (ב'ב ד' קעג:) דידור הנאה אלמא חיישינן לקנוניא אע'פ שיתחייב לפרוע הכל לערב ולכך חיישינן לקנוניא לפי שאין לו במה לשלם לא דמי דהתם מפסיד הערב מיד וחיישינן לקנוניא אבל הכא דאינו אלא חששא בעלמא שמא לא מכרה ואפי' מכרה שמא לא יפסידו הלקוחות כי אינו מוציא מהם אלא חוב שהיה להם על הבעל יהיה להם על האשה וגבי חייב מודה דחיישינן לעיל לקנוניא לפי שיוציא מיד מן הלקוחות ועוד יש לחוש משום לקוחות שלא באחריות שיפסידו לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שובר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שובר </span>בזמנו טורף. </span>אע'פ ששטר מכירה נמסר ללקוחות תחילה אינו מועיל וטורף הבעל כדין וכן אמר לעיל גבי שחרורי עבדים ונראה שתקנת חכמים היא שזוכה משעת חתימה אע'פ שלא נמסר לו עד ימים רבים אחרי כן שאם לא כן לעולם לא יוכלו העדים לחתום אלא אם יראו המסירה משום חששא דכתב בניסן ולא נתן עד תשרי ומזבין ביני וביני ולענין איסור נראה דאם עבד בא על בת ישראל קודם שבא לידו גט שחרור שפסלה ושמא גם גבי איסור זכין לו משעת חתימה אע'פ דלא שייך טעמא דפרישית מ'מ לא פלוג רבנן ויש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה וא'ת והא אביי סבר כר'א דאמר עידי מסירה כרתי גבי מתנתא דחתימי עלה תרי גיסי ור'א סבר בפרק מי שהיה נשוי (כתובות דף צד:) כתב לזה ולא מסר לו לזה ומסר לו לזה שמסר לו תחילה קנה וי'ל דהיינו בשני שטרות שזמנן כתוב בשוה ביום אחד שאין ניכר מתוכו איזהו מהם קודם לכך אזלינן בתר מסירה אבל אין זמנן שוה החתום קודם זכה אע'פ שהמאוחר נמסר תחילה ובעובדא דהתם דכתבתינהו לרמי בר חמא בצפרא ולרב עוקבא בפניא ואוקמיה רב ששת בידיה דרמי בר חמא משום דקדים ורב נחמן אוקמיה לרב עוקבא בנכסיה משום שודא התם מיירי דלא ידעינן למי נמסר תחילה ורב ששת סבר כמו שנכתב תחילה לרמי מסתמא גם לו נמסר קודם ורב נחמן סבר כיון דאינו מוכיח מכח השטר שקדם אין לומר שנמסר לו תחילה אע'ג שנכתב קודם ולכך הוה דינא שודא אבל אם הוה ידעינן למי נמסר קודם היה זוכה כיון ששניהם כתובים ביום אחד וא'ת וניחוש דלמא זבנה כתובה ביום שנכתב השובר דהשתא ליכא למימר עדיו בחתומיו זכין לו וכשיוציאו הבעל והלקוחות שטרם יהא זמנם שוה ואין ידוע דמי קדם ויאמר הבעל ללקוחות תביאו ראיה שקדמתם לפי שהוא מוחזק שהנכסים שלו והלקוחות רוצין לטרוף בשביל האשה וי'ל דהא ליכא למיחש שתמכור ביום כתיבת השובר:  איסורא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איסורא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסורא </span>מממונא. </span>וא'ת טפי אנן מחמירין בממונא דהא אין אנו הולכים בממון אחר הרוב ובאיסורא אזלינן בתר רובא אפי' היכא דאיכא חזקה דאיסורא כנגד הרוב ולא חיישינן שמא במקום נקב קא שחיט וי'ל דמ'מ באשת איש החמירו דמים שאין להם סוף לא תנשא לכתחילה אע'פ שרובם מתים ועוד יש לומר דמדאורייתא לא חיישינן לשני יוסף בן שמעון אבל מדרבנן חיישינן משום לעז ובממונא לא שייך לעז לכך פריך שפיר היכי פשיט מר איסורא מממונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצא </span>בחפיסה או בדלוסקמא. </span>תימה בשלמא חפיסה הוי סימן כדאמר בפרק שני (דף כח.)  הוא אומר בחפיסה והיא אומרת בחפיסה ינתן לו דמידע ידעה דכל מאי דאית ליה בחפיסה מנח ליה משמע דלאיניש מעלמא הוי סימן אלא דלוסקמא היכי הוי סימן הלא דרך להניח שטרות בדלוסקמא כדתניא בתוספתא דשבועות עשרה דלוסקמאות מלאים שטרות מסרתי לך י'ל דמיירי הכא שנותן בדלוסקמא עצמה סימן שאינו מובהק ולא חיישינן לשאלה לשמא השאיל לאחר ואותו הניח בו שטרות דהכי תקון רבנן דלא חיישינן כמו שתקנו להחזיר אבידה בסימן שאינו מובהק אפילו סימנין לאו דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סמפון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמפון </span>שיש עליו עדים יתקיים בחותמיו. </span>נראה דמשמע ליה שהוא ביד המלוה מדקרי ליה סמפון דביד הלוה קרי ליה שובר ולשון סמפון לשון ביטול ועוד דביד הלוה פשיטא דכשר ע'י קיום:  הדרך עלך שנים אוחזין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>מציאות שלו: כריכות ברה'ר. </span>בכריכות דוקא מפליג בין רה'ר לרה'י משום דלמ'ד (לקמן כב:) סימן העשוי לידרס הוי סימן ומקום הוי סימן מיירי הכא דליכא סימן ומקום נמי לא הוי סימן ברה'ר משום דמנשתפי וברה'י הוי מקום סימן וחייב להכריז ומיירי דאשכח דרך הינוח וככרות של נחתום ועיגולי דבילה אין בהם סימן והוי שלו אף ברה'י ומיירי דמצא דרך נפילה ולכך לא הוי מקום סימן וא'ת אמאי נקט כריכות דאשכח דרך הינוח טפי משאר דאיירי דרך נפילה וי'ל דכריכות איידי דיקירי אינון לא הוה שיפלו שלא מדעת אלא כשעומד לפוש מניח לארץ ושכחם שם וככרות של בעה'ב יש להן סימן דבעלי בתים רגילים לעשות סימן בככרותיהן ולכך אפילו ברשות הרבים חייב להכריז דסימן העשוי לידרס הוי סימן וציבורי מעות ופירות דהוי מקום סימן אף ברה'ר כדאמר לקמן משום דלא שייך בהו מנשתפי ואם תאמר כריכות ברה'ר דמיירי דרך הינוח היאך לוקחם הא אמרינן לקמן ספק הינוח לא יטול וכל שכן ודאי הינוח וי'ל דה'מ כשמצא במקום מוצנע ומשתמר דלא יטול (א) אם אין בו סימן ואם יש בו סימן נוטל ומכריז ולמ'ד  (לקמן כב:) סימן העשוי לידרס לא הוי סימן ומקום נמי לא הוי סימן מיירי בכריכות שיש בהם סימן ולכך ברה'י מכריז וככרות של נחתום ושאר דמתניתין לית בהו סימן ולכך אף ברה'י הם שלו וככרות של בעה'ב שיש בהם סימן חייב להכריז אף ברה'ר דאין עשוי לידרס משום דאין מעבירין על האוכלין וכולה מתני' מיירי בין דרך נפילה בין דרך הינוח וא'ת כריכות אי דרך נפילה היא אם כן אינו יודע היכן נפלו וברשות היחיד אמאי צריך להכריז הא מתייאש שסבור ברה'ר נפיל וי'ל דאע'פ שאינו יודע לכוין המקום יודע הוא אם נפל ברשות הרבים או ברשות היחיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכמה </span>א'ר יצחק קב בארבע אמות. </span>צריך לומר דרבי יצחק גופיה בעי וכמה דאי גמרא בעי מאי בעי וכמה לוקי דרך נפילה ואפילו טובא כדפריך גמ' בתר הכי אלא מדברי רבי יצחק הוא ורבי יצחק לא בעי לאוקמי דרך נפילה ואפילו טובא משום דסבר כאביי דיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש אלא מוקי לה במכנשתא דבי דרי שהניחם שם מדעת וכה'ג איכא בפירקין (דף ל:)  דבעי ולעולם אמר רב יהודה כו' דצריך לומר דרב יהודה אמר ולעולם וכן בפרק לא יחפור (ב'ב דף כב: ושם ד'ה וכמה) גבי מרחיקין מן החלונות דקאמר וכמה אמר רב ייבא כמלוא רוחב חלון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חצי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חצי </span>קב בשתי אמות מהו. </span>תימה הלא קב בארבע אמות הוי נמי חצי קב בשתי אמות ומאי קמבעיא ליה וי'ל כיון דליכא אלא חצי קב ילקוט כיון שאין לו טורח לגמור אבל קב בארבע אמות יש לו טורח ללקוט הכל ואין מלקט כלל אי נמי קב בארבע אמות מרובעין הוי חצי קב בשתי אמות רוחב וארבע אמות אורך והכא בעי חצי קב בב' אמות על ב' אמות:  דלכי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלכי </span>נפל מיניה לא מיאש. </span>ואע'ג דהשתא מיאש אקראי בעלמא הוא ומתחילה לא היה עומד ליאש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ש </span>המוצא מעות כו'. </span>תימה כיון דכבר הקשה ממתני' דמעות מפוזרות אמאי פריך תו מהך ברייתא ורבי יצחק נמי אמאי לא אמר למלתיה אמתני' וי'ל דברייתא אלימא ליה לאקשויי דמשמע דבכל ענין הרי אלו שלו אע'ג דאיכא סימן מדמוקי טעמא (ג) שהרבים מצויין שם ומשמע נמי אע'ג דכשזה הגביה עדיין היה בעל אבידה בבית המדרש ולא ידע שנפל מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופטורות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופטורות </span>ממעשר. </span>במס' פאה  (פ'א מ'ו) מוכח דוקא בהפקיר קודם גמר מלאכה פטור מן המעשר אבל אם הפקיר לאחר גמר מלאכה שנתחייב כבר במעשר אין בכך כלום וה'נ מיירי קודם גמר מלאכה שלא נתייבשו עדיין כדמוכח בביצה פרק המביא (דף לד:) דתאנים העומדין לשוטחן בשדה ולעשות מהן קציעות לא נגמר מלאכתן למעשר עד שיתייבשו ואפילו זכה בהן המוצא קודם שיתייבשו פטורות מן המעשר כדאמרינן בב'ק (דף כח.) המפקיר כרמו והשכים בבקר ובצרו פטור מן המעשר וגבי הקדש אינו כן שאם הקדיש קודם גמר מלאכה ונפדה קודם גמר מלאכה חייב במעשר כדמוכח קצת בפרק האומר (סב: ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תאנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תאנה </span>נמי מידע ידיע דנתרא. </span>פירוש בשלמא לאביי תאנה מותרת כיון דרגילות היא דנתרא מעיקרא מתיאש לפי שסבור שהמוצא יקחנה כי הוא לא ידע שנפלה מן האילן אלא סבור הוא מעוברי דרכים נפלה ובזיתים ובחרובין אסור דלא עבידי דנתרי אע'ג דאם היה יודע דנפלו היה מתיאש לפי שעוברי דרכים יקחו כי יתלו דנפל מעוברי דרכים השתא דלא ידע סבור שלא נפלו אסורה דהוה ליה יאוש שלא מדעת אבל לרבא דהוי יאוש אמאי אסור וא'ת אם דין הוא לתלות בעוברי דרכים ולא באילן שאצלו אמאי אסור בזיתים ובחרובין וי'ל דבדין ודאי אין לתלות בעוברי דרכים אלא באילן אלא שהבעלים מתיאשים לפי שסבורין שעוברי דרכים דלא מעלי יורו היתירא בפירות שמוצאים ויתלום בעוברי דרכים וא'ת אם כן מאי פריך לרבא נימא דזיתים וחרובין אסירי משום דאף לאחר שידעו הבעלים שנפלו לא נתיאשו לפי שיודעין שהמוצא לא יקחם שיתלה שנפלו מן האילן כאשר הוא האמת שאין לתלות בעוברי דרכים וי'ל דאם אינן מתיאשים בתאנה אמאי מותרים מיהו אית ספרים דגרסינן שאני זית הואיל וזיתו מוכיח עליו דבזה מתורץ מה שהקשינו כלומר לפי שהם תחת הזית יחשבו הבעלים שהמוצא לא יקחם לתלות בעוברי דרכים אבל תאנה עם נפילתה נמאסת פירוש מתלכלכת ונמאסת בעיניו ומפקירה אבל ברוב ספרים גרסינן הואיל וחזותו מוכיח עליו ואע'ג דמנתרא מידע ידעי דוכתא דאיניש איניש פירוש זיתים שנפלו דומין לזיתים שעומדין באילן ולפיכך אף כשידעו הבעלים שנפלו לא יתיאשו דיודעין שהמוצאם לא יקחם אבל תאנה עם נפילתה נמסת כן גרסינן בערוך נמסת בלא אל'ף ואין דומין לאותן שבאילן אי נמי גרסינן נמאסת ומחמת שמתלכלכת אינה דומה לתאנה שבאילן:  מה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שנתן נתן. </span> אתיא כר' דאמר בפרק הגוזל [בתרא] (ב'ק דף קיד.) סתם גנב וגזלן הוי יאוש בעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שטף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שטף </span>נהר קוריו עציו ואבניו. </span>ה'ג אם נתיאשו הבעלים הרי אלו שלו וצ'ל דמיירי ביכול להציל בקל אם רודף בשעת שטיפה דאי לאו הכי הוה כזוטו של ים שאבוד ממנו ומכל אדם ועל זה לא היה אומר הא סתם לא אלא איירי ביכול להציל בקל בשעת שטיפה ואפילו אין בהן סימן ולפי שיעכבן עקולי ופשורי ויקחם שם ואפי' יקדמו אחרים ויקחו יחזירום לו לפי שניכר שהוא בעליו לפי שרדף מיד וס'ד דמיירי דאם לא רדף מיד בשעת שטיפה שלא יכול עוד כלל להציל כדמוכח בסיפא לפי שיקחום אחרים כשיעכבום עקולי ופשורי ולא יחזירו לפי שאין בהן סימן וה'פ אם נתיאשו הבעלים דהיינו שהיו שם בשעת שטיפה ולא רדפו ואפילו אומרים שאין מתיאשים אין בכך כלום דודאי הן מתיאשים בלבן הא סתמא שלא היו בעלים בשעת שטיפה ולא נתיאשו עד שידעו הבעלים ששטפה נהר ואז כבר אינו יכול להציל לפי שאין בו סימן לא דכשמצאן באיסורא אתא לידיה שהבעלים לא ידעו עדיין אלמא יאוש שלא מדעת לא הוי יאוש ומשני ביכול להציל אפי' אחר שטיפה כגון שיש באבידה סימן שהבעלים אינן מתיאשין כשידעו ופריך אי הכי אימא סיפא ואם היו הבעלים מרדפין כו' מאי אריא מרדפין אפילו היו בעלים שם בשעת שטיפה ולא רדפו נמי יחזיר ומשני ביכול להציל אחר שטיפה ע'י הדחק דאע'פ שיש בו סימן בטורח יכול להציל לפי שיתרחקו הרבה שהנהר מוליכן ברחוק ולכך אם היה בשעת שטיפה ואינו מרדף ודאי מתיאש כיון שעתה יכול להציל בלא דוחק ואינו מציל אבל אין הבעלים בשעת שטיפה יחזיר דכשידעו הבעלים לא יתיאשו ויצילו על ידי הדחק וא'ת מנלן הא סתמא חייב להחזיר דלמא נתיאשו אתא לאפוקי שהיו שם ורדפו דחייב להחזיר וי'ל דא'כ לא ליתני אם נתיאשו אלא לתני סתמא שטף נהר קוריו עציו ואבניו הרי אלו שלו דפשיטא דלא מיירי ברדפו בשעת שטיפה דהא קתני סיפא דאם היו הבעלים מרדפים חייב ואין להקשות דמצי דייק מסיפא טעמא דמרדפין הא סתמא הרי אלו שלו דלעולם נימא דהוא הדין סתמא דיחזיר ולא נקט מרדפין אלא לאפוקי שהיו הבעלים בשעת שטיפה ולא רדפו וע'י סיפא ידעינן דמיירי באין יכול להציל אבל רש'י דגרס מפני שנתיאשו הבעלים משמע לישנא דפשיט ליה דנתיאשו א'כ מרישא גופיה מצי לאוכוחי דמיירי באין יכול להציל ולא היה צריך להביא סיפא ותו מנלן דהא סתמא לא דאפילו סתמא נמי מצי מיירי: 


lvr: 42
pgn: 22
dfh: a
trm: הכי
txt:
<span class='five'>הכי </span>גרסינן ה'נ מסתברא דאי לא שוייה שליח ולא גרסינן ותסברא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יש יפות מהן תרומתו תרומה. </span>דמסתמא גם מתחילה היה דעתו כן וא'ת ונימא דהשתא ודאי ניחא ליה ביפות אבל מתחילה בשעה שתרם אי הוה ידע לא הוה ניחא ליה דאין דרך לתרום מן היפות כדאמרינן לעיל (דף כא:) גבי דבר שיש בו סימן דאפילו לרבא חייב להכריז דאע'ג דהשתא מתיאש אין בכך כלום וי'ל דשאני הכא דכיון דחזינן ביה דניחא ליה השתא אמרינן נמי ניחא ליה מעיקרא משום מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>לאו אין תרומתו תרומה. </span>וא'ת דבפרק אלמנה ניזונית (כתובות דף צט: ושם ד'ה פיחת) אמרינן דסתמיה דבעל הבית הוי אחד מחמשים ואם השליח פיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה דמצי א'ל בהכי אמדתיך ה'נ נימא הכי וי'ל דהתם הוי כולה שיעור תרומה ויש שתורם כך ויש שתורם כך לכך מצי א'ל כיון שלא פירשת לי בהכי אמדתיך אבל מיפות אין רגילות לתרום ולכך לא היה לו לתרום בשום ענין מהם בלא רשותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>זוטרא לא אכל. </span>וא'ת ואמאי לא אכל האמר רבא פרק הגוזל בתרא (ב'ק דף קיט.) אריסא מדנפשיה קא זבן ויש לומר דהתם שהביא האריס מבית דמסתמא ממה שהגיע לחלקו מביא אבל הכא שהביא מן הפרדס היה חושש מר זוטרא שמא בשעת חלוקה לא יאמר לבעל הפרדס תטול כנגד מה שנתתי להם ורב אשי לא היה חושש לזה ולכך אכל קודם שבא מרי בר איסק משום דאריס מדנפשיה קא יהיב דאין לומר שהיה סומך שיתרצה מרי בר איסק כשידע דהלכה כאביי ואע'ג דהשתא ניחא ליה מעיקרא לא הוה ניחא ליה:  איסורא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איסורא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסורא </span>דומיא דהתירא. </span>מה שמתיר אבודה ממנו ומכל אדם ע'כ לא איצטריך קרא בידע ומתיאש דהא אפילו במצויין אצל כל אדם מותרת ביאוש אלא לא אצטריך אלא כי לא ידע ואע'ג דלכי ידע לא מתיאש אפי' אם יש בו סימן כיון שהיא אבודה מכל אדם ה'נ איסורא דהיינו מצוייה אצל כל אדם דאסור כה'ג דלא (ב) ידעינן דמיאש בין יש בו סימן בין שאין בו סימן ואין להתיר אלא דמיאש קודם דאתא לידיה דשריא רחמנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאחר </span>דאיתותב רבא כו'. </span>בשלמא לרבא אע'ג דאותם שתחת האילן או בסמוך לאילן אסירי דחזותו מוכיח עליו אבל תמרי שהרוח מוליכן ברחוק דלא שייך חזותו מוכיח עליו אע'פ שבעלים סבורין שיפלו תחת האילן מ'מ אם היו יודעין שהרוח מוליכן מרחוק היו מתיאשין אלא לאביי הא הוי יאוש שלא מדעת שהבעלים סבורים שיפלו תחת האילן ולא יקחום עוברי דרכים משום דחזותו מוכיח עליו ומשני דאפילו אותן שתחת האילן שרו אפילו לאביי  באתרא דשכיחי שקצים ורמשים דמיאש וצ'ל דעבידי דנתרי כמו תאנים דאל'כ היו אסורים לאביי דהוי יאוש שלא מדעת דאינו סובר שיפלו כיון דלא עבידי דנתרי כמו זתים וחרובים דאסור כיון דלא עבידי דנתרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלאו </span>בני מחילה נינהו מאי. </span>בשלמא לרבא כיון דלכי גדלי מיאשי השתא נמי מיקרי יאוש:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תיובתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיובתא </span>דרבא. </span>רבא ידע שפיר הך ברייתא כדמשמע קצת לעיל (דף כא:) דקאמר בזוטו של ים כ'ע לא פליגי דשרי כדבעינן למימר לקמן אלא דלא דייק איסורא דומיא דהתירא:  [ב] </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כרכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרכתא </span>מאי. </span>אם יש גדר סביב האילן מי שרו אותם שהרוח מוליך אותן חוץ לגדר דרך עליו הלא הבעלים סבורין שכולן יפלו תחת האילן ושם ישתמרו משקצים ורמשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דליכא סימן מאי מכריז. </span>פירוש למה צריך להכריז המוצא מאחר שהאבוד אין בו סימן ליתן ומשני דזה מכריז שאותו שאבד יתן סימן מקום וכן לקמן (דף כח.) דקאמר כדי שילך שלשה ויחזור שלשה ויכריז יום אחד היינו נמי שהמוצא מכריז והאובד יתן סימן אך קשה דבפרק אלו עוברין (דף מט: ושם ד'ה ויש)  אמרינן ע'ה אין מכריזין על אבידתו והיאך אנו יודעין זה אם הוא של ע'ה ויש לומר דמיירי במוצא במקום דשכיח ע'ה ורש'י שפירש דהמוצא מכריז מקום שיאמר מצאתי חפץ במקום פלוני והוא יאמר חפץ פלוני ויקחנה ק'ק דהא תנן בפירקין (דף כח:) אמר אבידה ולא אמר סימנין לא אמר כלום אלמא במה שמכוין החפץ אינו סימן וי'ל דהתם נמי לאו משום שהוא חשוד לשקר שהפסיד חפץ אלא משום דא'ל כי היכי דאת אבדת חפץ ה'נ אימר אדם אחר הפסיד אבל הכא מהדרינן דאין רגילות ששני בני אדם אבדו חפץ זה כזה ובמקום אחד ולפרש'י הוה מכריז מקום דהכא פירושו ממש דומיא דמכריז מנין דשלהי פרק קמא  (דף כ:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבה </span>אמר מקום לא הוי סימן. </span>ולפי דסבירא ליה לרבה מקום לא הוי סימן הוצרך לומר דסי' העשוי לידרס לא הוי סימן:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מעבירין על האוכלין. </span>פי' אינו רשאי לעבור מעליהן כדפירש רש'י אלא צריך להגביהן אבל אין לפרש דאין מעבירין היינו אין דורסין עליהם כדאמר בפרק הדר (עירובין דף סד:) דא'ל ר'ג לרבי אלעאי טול גלוסקא משום דאין מעבירין הרי משמע שצריך להגביהם ועוד דקאמר התם אבל בדורות אחרונים שפרוצות בכשפים מעבירין ואי אין מעבירין היינו אין דורסין א'כ האי דקאמר נמי שפרוצות בכשפים היינו דורסים והכא משמע  דבאתרא דחיישי לכשפים אין דורסין אלא ודאי צריך לומר כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא נכרים דלא איכפת להו. </span>פירוש שידרסו הנכרים קודם שיבא שם שום ישראל ויגביה וא'ת ולפרוך והלא נכרים שקלי ליה וי'ל דדריסה שכיח אי לאו משום כשפים לפי שדורסין דרך הילוכן אבל נטילה לא שכיח שיראים שבעל הככר רואה שסבורים שלדעת הניחו שם אבל קשה דהיכי פריך שניחוש שידרסוהו נכרים קודם שיבא שם שום ישראל ויפטר מהכרזה אדרבה ניחוש לרוב ישראל שרואין הככר ויגביהוהו וניחוש לחומרא לחייבו הכרזה דהא בציבורי מעות מכריז אע'פ שאם יראו אותם הנכרים קודם ודאי שקלי להו ועוד דבעי למימר דאפילו ברוב נכרים פליגי רבנן ומחייבי להכריז ואע'ג דאיכא למיחש דלמא שקלי להו ומסתמא נתייאש ועוד דהוה ליה למימר דמנכרים נפול וניזיל בתר רובא אפילו לשמואל דאמר בממון אין הולכין אחר הרוב היכא דליכא חזקה מודה כדמוכח בפרק לא יחפור  (ב'ב דף כג: ושם ד'ה חוץ) גבי ניפול הנמצא (א) אבל כל היכא דאפשר לתקן להשיב ממון לבעלים ע'י הכרזה מתקנינן וא'כ מאי פריך הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא בהמה וכלבים. </span>וא'ת לרבא נמי יקשה והא איכא בהמה וכלבים דאכלי להו כדאמר לעיל דאיכא שקצים ורמשים דאכלי וי'ל דהכא מיירי בככרות גדולות שאי אפשר שיאכלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סימן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סימן </span>הבא מאיליו הוי סימן. </span>פרש'י דלשם סימן נתנו שם ולא נפל מאיליו וקשה דאין דרך לתת מעות בככר לסימן אלא י'ל דאימור ידע שנפלו לו שם ומ'ד לא הוי סימן כיון דרגילות לבא מאיליו מסתמא לא ידע כיון שאין ניכר בחוץ אבל סימני בהמה שהן מאיליהן הוי סימן כיון שניכר (ב) וכן דבר שאין ניכר בחוץ אם אין רגילות לבא מאיליו הוי סימן:  מחרוזות</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחרוזות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחרוזות </span>של דגים הרי אלו שלו. </span>וה'ה מחרוזות של בשר כדאמר בתוספתא (פ'ב) וא'ת והא אמר בפ' גיד הנשה  (חולין דף צה: ושם ד'ה בחרוזים) אל תהא שוטה בשר בחרוזים הוי סימן וי'ל גבי בשר שנתעלם מן העין הקילו טפי דאין הלכה כרב מדפריך (שם) ורב היכי אכל בשרא משמע דאנן שפיר אכלינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדמשקל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדמשקל </span>הוי סימן מדה ומנין נמי הוי סימן. </span>משמע דמדה עדיפא וא'ת והא אמרי' (לקמן דף כח.) ינתן לאומר משקלותיו ולא לאומר מדת ארכו ורחבו משמע דמשקל הוי סימן טפי וי'ל דה'מ בבגד דאין דרך לשקול התם ודאי משקל עדיף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חביות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חביות </span>של יין ושל גרוגרות הרי אלו שלו. </span>אע'ג דתנן  (לקמן דף כד:) מצא פירות בכלי חייב להכריז משום סימן של הכלי הכא רגילות הוא דכל החביות שוין וא'ת מדת היין להוי סימן וי'ל שהחבית מלאה וכל החביות שוין אבל אם אין החבית מלאה יהא סימן לומר כמה יין יש בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתלתא </span>קרנתא. </span>וא'ת דרב אמר בפ' אין מעמידין  (ע'ז דף לט: ושם) חבי'ת אסור בחותם אחד ושמואל נמי לא פליג עליה אלא בחלב אבל בשר יין ותכלת מודה ומפרש ר'ת דהתם מיירי בישראל חשוד וכן משמע דמיירי התם לעיל בחבר ועם הארץ וישראל חשוד לא מרתת כמו נכרי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברשום.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברשום. </span>שכל בעל הבית עושה רשימתו משונה משל חבירו והוי סימן ברייתא בלא רשימה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר. </span>אפילו רשום לא הוי סימן אחר שנפתחו האוצרות שבעל הבית אחד מוכר להרבה חנוונים וכולם רשומים בענין אחד ופרש'י אינו נראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>במסכת. </span>וא'ת והאמר (קדושין דף ל.) ושננתם שיהו דברי תורה מחודדין בפיך שאם ישאלך אדם אל תגמגם ותאמר לו אלא אמור לו מיד וי'ל דהיינו דוקא באדם הבא לשאול דין או הוראה או להתלמד אבל הכא שבא לנסותו אם יודע מותר לשנות ולומר לא למדתי זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בפוריא. </span>אין רגילות שישאלוהו כפירוש רש'י אם שימש מטתו אלא אם בעל קרי היה ולא בא לבית המדרש ושאלוהו למה לא בא ישנה ויאמר שחולה היה או שאר אונס אירע לו אי נמי שאלוהו שכבת על מטה זו לא יאמר לו כן פן יראה בה קרי ויתגנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>באושפיזא. </span>אם שאלוהו אם קבלוהו בסבר פנים יפות יאמר לא כדפירש רש'י דאמרינן בערכין (דף טז.) מברך רעהו בקול גדול בבקר השכם בערב קללה תחשב לו וא'ת והא אמרינן בברכות (דף נח.) אורח טוב אומר כל מה שטרח בעל הבית לא טרח אלא בשבילי וי'ל דהתם מיירי בין בני אדם מהוגנים והכא בין בני אדם שאינם מהוגנים והא דלא חשיב הכא מותר לשנות מפני דרכי שלום כדאמרינן פרק הבא על יבמתו (יבמות דף סה:) משום דהני נמי משום דרכי שלום הן ורגילין יותר מאחרים להכי נקט הני:  ומודה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>ר'ש בכלים ששבעתן העין כו'. </span>מדקאמר ומודה משמע דלרבנן אפילו לא שבעתן העין חייב להכריז וכן מצינו ברבה בר בר חנה דאמר בפ'ק (לעיל דף יט.) אי טביעות עינא אית לי בגויה וגט לא שבעתו העין דלא משהה איניש גיטא בידיה וקשה דלא מצינו דאמרו רבנן זה בפירוש וי'ל דמדנקט במתני' כריכות ועיגולי דבילה ומחרוזות וככרות הרי אלו שלו ואלו דברים אין דרכן להיות בהן טביעות העין משמע דדברים שדרכן להיות בהן טביעות עין בכל ענין חייב להכריז אפילו לא שבעתן העין אי מצא במקום דשכיחי רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שנים חייב להכריז. </span>דמנין הוי סימן ומתניתין דקתני מחרוזות וככרות הרי אלו שלו אי מיירי דרך נפילה אתי שפיר דאז לא היה מנין סימן שאינו יודע שנפלו בבת אחת א'נ מיירי דרך הינוח וליכא אלא מחרוזה אחת וכן עיגול וככר והא דקאמר מחרוזות היינו מחרוזות דעלמא ולקמן (דף כה.) גבי צבורי פירות וגבי צבורי מעות דפריך ש'מ מנין הוי סימן ולא משני צבורי דעלמא דומיא דרישא מחרוזות ועיגול וככרות וכריכות היינו משום דלא הוה ליה למתני אלא מעות צבורות ופירות צבורות כדקתני מעות מפוזרות ופירות מפוזרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קאמר ר'ש ברוב כנענים. </span>וא'ת א'כ מה צריך טעם מפני שהבעלים מתיאשים ת'ל דיש לתלות דמכנענים נפל דהוו רובא וי'ל דאיצטריך דאפילו יודע ודאי שמישראל נפל קאמר הרי אלו שלו  דהמפסיד מתיאש ואומר דכנענים שקלי ליה ואפילו אם ישראל ימצאם לא יכריז דתולה דמן הכנענים נפל דהן רובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>ברוב ישראל נמי. </span>הוי שלו וטעמא משום דאיכא אינשי דלא מעלי ושקלי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>תמצי לומר פליגי פליגי ברוב כנענים או לא. </span>להך גירסא מספקא אי פליגי אפילו ברוב ישראל ואית ספרים דלא גרסי הכי אלא גרסי את'ל אפילו ברוב ישראל פליגי רבנן עליה ברוב כנענים או לא ולהך גירסא פשיטא ליה דרבנן פליגי עליה ברוב ישראל וחייב להכריז ולא חיישינן לאינשי דלא מעלי וכן נראה דהא תנן אלו שחייב להכריז מצא פירות בכלי וכן כולהו דאית בהו סימן ומשמע דאפילו ברה'ר דרבים מצוים שם חייב להכריז דלא מדכר רה'י אלא גבי כריכות ודוחק הוא להעמיד בסמטא וכן לקמן אמר לעולם רבנן כו' ומי קתני הרי אלו שלו אינו חייב להכריז קתני ויניח והשתא מ'מ תפשוט דפליגי רבנן ברוב ישראל דקתני אם רוב ישראל חייב להכריז אלא ודאי הא לא מספקא ליה אם פליגי ברוב ישראל ופשיטא ליה דפליגי מכח מתני' כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>שמעת ליה דאזיל בתר רובא. </span>פירוש גבי מציאה ולא שייך הא לפלוגתא דחיישינן למיעוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותפשוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותפשוט </span>מינה דמודו רבנן לר'ש כו'. </span>וא'ת אי בעי למפשט דמודו רבנן נימא ר'ש היא וי'ל דמ'מ תפשוט דלא מצינו למימר דלר'ש אפילו ברוב ישראל הרי אלו שלו ולרבנן אפילו ברוב כנענים חייב להכריז דאי כר'ש אתיא אם כן ברוב ישראל חייב [להכריז] לר'ש ואי כרבנן אתיא א'כ ברוב כנענים הרי אלו שלו: 


lvr: 42
pgn: 24
dfh: a
trm: בטמון.
txt:
<span class='five'>בטמון. </span>ולא בעי לאוקמה שאין רבים מצויין שם מדמפליג בין רוב העיר כנענים לרוב העיר ישראל משמע שמצא במקום שרוב בני העיר מצויים שם דאי מצא במקום שאין רבים מצויין לא הוה ליה למנקט רוב העיר אלא אם רוב כנענים או ישראל שכיחי במקום שמצא וא'ת ובטמון למה יגע בו אי משום שיפנה אותה המפנה יקחנה ויכריז וי'ל דשמא המפנה יהיה כנעני או שמא לא ימצאנה המפנה וישליכנה לחוץ עם הזבל וא'ת ואמאי יכריז יקחנה לעצמו דכשלא ימצאנה בעליה יתייאש ויאמר שאדם שאינו הגון לקחה ואע'ג דאיכא רובא ישראל דהיינו טעמא דר'ש דשרי ברוב ישראל וי'ל דהוי יאוש שלא מדעת דבשעה שלוקחה עדיין לא ידע האובד שנלקחה וברוב כנענים הוי שלו דתלינן דכנענים הטמינוה דהוו רובא:  סבר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סבר </span>כוותיה בחדא. </span>ולא בעי למימר דסבר כרבנן דא'כ תפשוט דמודו רבנן ברוב כנענים ומכל מקום יש לפשוט דהלכה כמותו ברוב כנענים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לבתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לבתר </span>תריסר ירחי שתא כו'. </span>פי' הן עצמן החזיר אע'ג דלא היה צריך ליתן רק דמיהם כדתנן בפרקין  (דף כח:) כל דבר שעושה ואוכל מטפל בו י'ב חדש מכאן ואילך שם דמיהן ומניחן אבל רש'י פירש שמצאן אחר י'ב חדש שנאבדו קשה דמנלן  שיהא בשביל כך למוצא דהאובד אינו מתיאש שסבור שהמוצא יסבור שמקרוב נאבדו ויכריז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפנים </span>משורת הדין. </span>מאשר יעשון נפקא לן לקמן בפרקין (דף ל:) תימה דלא מייתי קרא הכא כדמייתי לקמן בעובדא דר' ישמעאל ובהגוזל קמא (ב'ק דף ק. ושם ד'ה לפנים) בעובדא דרבי חייא במראה דינר לשולחני ונמצא רע ולקמן בסוף פרק האומנין (דף פג.) מייתי קרא אחרינא למען תלך בדרך טובים שהוא מדברי קבלה ושביק קרא דאשר יעשון שהוא מדברי תורה וי'ל דלא מייתי קרא דאשר יעשון אלא במקום שאחרים חייבין והוא פטור כמו במראה דינר דאחרים דבעו למילף חייבים ור' חייא דלא בעי למילף פטור ולפנים משורת הדין שילם כמו אחרים וכן בעובדא דרבי ישמעאל דזקן ואינו לפי כבודו הוה ועשה לפנים משורת הדין כמו אחרים והכא בשמעתין דהדרינהו בתר תריסר ירחי שתא כ'ע פטורים לכך לא מייתי קרא הכא ומ'מ משום לפנים משורת הדין בעי ליה לאהדורי כיון שאינו מתחסר ממונא אבל בסוף האומנין (שם) בהנהו שקולאי ששברו לו החבית ועשו לו הפסד גדול משום לפנים משורת הדין אין לו להפסיד לכך מייתי קרא למען תלך בדרך טובים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>לקמיה דרב </span>גרסי' כדמשמע בירושלמי פרק אין מעמידין ואפילו לספרים דגרסי אביי פריך שפיר מבשר שנתעלם מן העין דאף ע'ג דלא קיימא לן כרב כדפרישית לעיל (דף כג: ד'ה מחרוזות) מדפריך בפרק גיד הנשה (חולין דף צה: ושם)  ורב היכי אכיל בשרא מ'מ פריך שפיר דכיון דחזי המוצא שהעוף השליכם שם אפילו מאן דפליג ארב מודה הכא דאסור דאימור נטלה מעיר שרובה כנענים ומשני בעומד ורואהו שנטלה מעיר שרובה טבחי ישראל ולרב מיירי בעומד ורואה שנטלה לפני טבחי ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>שאבדו כו'. </span>ה'ה נגנבו ואע'ג דעבר על לא תגנוב לא עבר על לאו דנבילה ובתוספתא  (פ'ב דחולין) תניא בהדיא הרי שאבדו או נגנבו והכא נקט אבדו אורחא דמילתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמצאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמצאן </span>באשפה. </span>בפ'ק דחולין (ד' יב:) מפרש נראין דברי רבי יהודה לרבי חנניא כשמצאן באשפה שבשוק שאף רבי חנניא לא פליג עליה אלא באשפה שבבית ובעובדא דהכא שמצאן בדרך בלא אשפה הוי כאשפה שבבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>לקמיה דרבי אסי </span>גרסי' אע'ג דבכל דוכתי חשיב רבי אמי ברישא כדאמר (גיטין דף נט:) רבי אמי ורבי אסי כהני חשיבי דארעא דישראל אף על גב שגדול ממנו אין תימה שבא לפניו לישאל לפי שחבירו היה אבל אי גרסינן רבי אבא קשה דרבי אבא היה תלמידו של רבי אמי כדמוכח גבי נסכא דרבי אבא (שבועות דף מז.) ואיך היה בא לפניו (לעולם):  הא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בכובא וכיתנא. </span>פי' רש'י דמתני' בכובא וכיתנא וקשה דקתני מצא פירות וי'א דכיתנא אקרי פירי כדאמרינן  (בבראשית רבה) ויבא קין מפרי האדמה זרע פשתן הביא ודוחק ונראה דמתני' בצנא ופירי דכיון דאין הפירות מחוברים יחד אילו מן הכלי נפלו היה קצת נשאר מהם בכלי אבל פשתן שקשור ביחד יכול להיות שבכלי היה ונפל ור'ח פי' דפריך אמאי דקאמר מקצתן על גבי קרקע חייב להכריז ורמינהו מצא דבר כו' בא בעל סימן ונטל את שלו זכה המוצא במה שבידו היינו מה שבחוץ אע'פ שיש בפנים קצת פירות ואפילו בעל כלי אומר שכולן שלו ולפי זה גרס בסמוך הא והא דאשתיירי ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמעת </span>מינה מנין הוי סימן. </span>אע'ג דפשיטא ליה לעיל מדמשקל הוי סימן מדה ומנין נמי הוי סימן בעי לאוכוחי הכא ממתני' ולעיל (דף כד.) נמי דקתני אבל מצא שנים חייב לא קאמר ש'מ מנין הוי סימן (דלא אלימא ליה ברייתא למפשט מינה) אי נמי דמצי למדחי דמנין וחרוזא הוי סימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שעשויין כמגדלין. </span>אי מנין הוי סימן במה שעשויין כמגדלין ידעינן דדרך הינוח הוה ובתרי לא סגי דטבעא מכריז אבל אם מקום הוי סימן אפילו בתרי ועשויין כמגדלין ידעינן דדרך הינוח הוה דאי בתרי אפי' עשויין כמגדלין לא ידעינן דדרך הינוח הוה דאימור דרך נפילה הוה דאתרמי הכי א'כ לקמן מאי פריך (אר' יוחנן) מאי אריא תלתא אפי' בתרי סגי וי'ל דשפיר משני טבעא מכריז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הא </span> 


lvr: 42
pgn: 25
dfh: a
trm: גופא קשיא.
txt:
<span class='five'>גופא קשיא. </span>אמתני' לא פריך דמצינן למימר דג' מטבעות היינו פירוש דצבורי מעות:  כאבני</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאבני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאבני </span>בית קוליס. </span>מכאן אר'ת דאין שם ע'ז מרקוליס אלא קוליס כדאמרינן הכא והא דקרי ליה בעלמא מרקוליס היינו חילוף קילוס דהם קורים קילוס לשון שבח וחכמים החליפו לגנאי לשון לעג וקלס (תהלים מד) ומר הוא חילוף כמו מר דשחוטה דפרק גיד הנשה (חולין דף צד.) ומר דפרזלא דהגוזל בתרא (ב'ק קיג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחר </span>הגפה. </span>מקום שמשתמרות קצת אבל מצא במקום שאין משתמר כלל ודאי אבידה היא ונתייאשו הבעלים כיון שאין בה סימן ולא מיירי הכא במשתמר לגמרי מדפריך בגמרא ולהוי קשר סימן כלומר ויטול ויכריז ובמקום המשתמר אפי' יש בו סימן לא יגע בו דהא תנן מצא כלי טמון באשפה לא יגע בו וביש בו סימן מיירי מדקאמר ואם מגולה נוטל ומכריז וכן לעיל (דף כד.) אמר מצא אבידה אם רוב ישראל חייב להכריז א'כ ביש בה סימן מיירי ומוקי לה בטמון באשפה ונמלך עליה לפנותה אבל אם לא נמלך לא יגע בה ולרבא דאמר מקום הוי סימן נקט דוקא גוזלות דמדדין אבל דבר אחר לא דהוי מקום סימן ויטול ויכריז כיון דאינו משתמר לגמרי ולרבה דאמר מקום לא הוי סימן נקט גוזלות לאשמועינן דאע'ג דהוי ספק הינוח דאיכא למימר דמעלמא אתו לא יגע בהן:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ר' אבא בר זבדא אמר רב ספק הינוח לכתחילה לא יטול. </span>כדמפרש לעיל דלמא איניש אצנעינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>נטל לא יחזיר. </span>יש מפרש דהיינו דוקא כשנטלהו והוליכו לביתו דיש לחוש שמא באו בעלים בתוך כך ולא מצאו מה שהניחו שם ושוב לא יחזרו לבקשה לכך לא יחזיר למקום שנטל אבל אם נטלו ולא זז משם וראה שלא באו בעלים בתוך כך יחזיר וכן יש בירושלמי עובדא ברבי אבא בר זבדא גופיה דקאמר רבי אבא בר זבדא אשכח חמרא מכוסה בחפיסה ונסביה אתא ושאיל בבי רב אמרו ליה לאו יאות עבדת אמר להו אהדריה א'ל לא דלמא אתא מריה ולא אשכחיה ומיאש מיניה ומיהו אם נטל לא יחזיר משמע רק שנטלה ואע'ג דלא הוליכה לשום מקום לא יחזיר ויש לפרש דמיירי הכא בספק אבידה דאפי' הניחה בעלים שם מדעת דומה ששכחוהו דבלא משתמר כ'א קצת מיירי דומיא דמתני' דעל מתני' קאי רבי אבא ולכך אם נטל לא יחזיר דהשתא אבידה היא ושכחוה הבעלים וכיון שאם היה יודע שהיא אבידה היה מחויב בהשבתה בלא שום הגבהה אם הוא יודע של מי הוא דכיון שהוא משתמר קצת לא יתייאשו הבעלים היכא דהגביה הוי מחויב בשמירתה מספק לרבה הוי שומר חנם ולרב יוסף שומר שכר עד שתבא ליד הבעלים ולא דמי לזקן ואינה לפי כבודו דאמר רבה בפרקין הכישה נתחייב בה ואמרינן בהמוכר את הספינה  (ב'ב דף פח.) אימור דאמר רבה בבעלי חיים דאנקטינהו נגרי ברייתא אבל בשאר דברים לא היינו משום דזקן לא מיחייב בהשבה כלל ולכך כי יחזיר למקומה אינו חייב בשמירתה וכן צלוחית דפרק הספינה (שם דף פז:) לא מיחייב כלל בנטילה דאבידה מדעת היא ואינו חייב כלל בהשבתה אבל הכא אם היה יודע שהיא אבידה היה חייב ליקחנה ולהשיבה לבעלים אם היה יודע של מי (ג) הם עתה שהוא ספק אם הגביה חייב בשמירתה כדין אבידה ממש וכן משמע בפרק הספינה (שם) דקאמר צלוחית אבידה מדעת היא משמע דאם לא היתה אבידה מדעת א'ש דמחייב בנטילתה ועובדא דירושלמי דקאמר דאימור אתא מריה ולא אשכחיה מיירי שמצאו במקום שמשתמר לגמרי שלא היתה אבידה ואינה בת השבה ולכך אי לא הוה לן למיחש לאתא מריה יחזיר שפיר וכן משמע דסתם חפיסה יש בו סימן ואי לא הוה משתמר לגמרי א'כ שפיר עשה שנטלה ואמאי אמר דלאו יאות עבד וכן הא דתניא לקמן  (דף לא.) מצא טלית או קורדום בצד גדר אין זו אבידה ולא יגע בו אפילו יש בו סימן מיירי במקום המשתמר אי נמי התם לדעת הונח שם ולא יגע בו אפילו יש בו סימן דדרך פועלים שמניחים טליתן או קורדומם בצד גדר של אותה שדה ולפירוש רש'י דפירש דלא יחזיר דליכא איניש דיהיב סימנא קשה דפשיטא דלא יחזירנו לשום אדם שאינו יודע מי הם הבעלים כיון שאין בו סימן:  דשתיך</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דשתיך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דשתיך. </span>וא'ת וליקני ליה חצירו לבעל הגל או לבעל הכותל  [ב] וי'ל דאין חצר קונה בדבר שיכול להיות שלא ימצאנו לעולם כמו הכא שהוא מוצנע בעובי הכותל וכן מוכח לקמן  (עמוד ב) דתנן מצא בחנות ובשולחנות הרי אלו שלו ואין חצירו קונה לחנוני או לשולחני לפי שהמעות הם דבר קטן ואין סופו הוה לימצא וכן לקמן (דף כז.) דקאמר לא שנו אלא בלוקח מן התגר דאז הוי שלו ולא אמרי' דקנה אותם תגר כשהיה ברשותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בכותל </span>חדש מחציו ולחוץ שלו. </span>וא'ת והא אמרינן ספק הינוח לא יטול ועוד דהכא כי נמי נטל להוי מקום סימן ויכריז ועוד דמשמע דמתני' מיירי אפילו ביש בו סימן דבגמרא הוה בעי לאוקמי מתני' בסכין וכיס אלא מחמת פירכא אחריתי מוקי לה באודרא ונסכא וי'ל דאיירי בשתיך דומיא דכותל ישן ומסתמא כבר בקשו בעלים ולא מצאו ונתייאשו אבל מחציו ולפנים של בעל הבית דאינו שוכח חפציו ימים רבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתוך </span>הבית הרי אלו שלו. </span>מיירי שמצא בזה הענין שנראה שהוא אבידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וניזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניזל </span>בתר בתרא. </span>דהיינו בעל הבית דמסתמא לעולם הוא דר בביתו עם השוכרים וטרם שהלכו חפשו חפציהם וכבדו הבית ולא שכחו דבר ואין לתלות המציאה שהיא שלהם אלא בבעל הבית שעדיין נשאר בביתו באחרונה כגון מעות דתלינן בתר בתרא לפי שמכבדין השווקים בכל יום ואפילו אין בו סימן דאין בעל הבית מתיאש מה שמפסיד בביתו כסבור שימצאנו היום או למחר כיון שאין נכרים עמו דרים בביתו וכי משני שעשה פונדק לשלשה בני אדם אפילו כי יש סימן מתיאש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>מעשר. </span>ואין לתלות דמן המוכרין נפלו וכבר מעות חולין הן שנתחללו על הבהמה דאזלינן בתר לוקחין דהוו רובא דמוכר אחד מוכר לכמה בני אדם ועוד דמוקמינן להו אחזקה דהוי מעשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בהר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהר </span>הבית לעולם חולין. </span>וא'ת והא אמרינן פרק הרואה (ברכות דף סב:) לא יכנס אדם בהר הבית במעות הצרורים לו בסדינו א'כ מסתמא של הקדש הם ונפלו מן המביאין ללשכה בניסן וי'ל דאין אסור ליכנס אלא במעות הצרורים לו בסדינו בפרהסיא דנראה שנושא אותם לסחורה וגנאי הוא וכענין זה אפילו של הקדש אסור אבל בידו אפילו הם של חולין מותר ליכנס [ועיין תוס' פסחים ז.] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשויין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשויין </span>להתכבד בכל יום. </span>וא'ת והלא אין מתכבדות אלא בשביל שרצים שלא יטמאו הטהרות ולא בשביל המעות ובנדה (דף נו: ושם ד'ה ש'מ) מוכח דמבוי דאינה בחזקת בדוקה משרצים אע'פ שכבדוהו אינו מועיל כיון שלא בדקו משרצים בשעת כיבוד וי'ל כיון שבודקין משרצים שלא יהא אפילו עצם בכעדשה אי אפשר שלא ימצא מעות אם היו שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי קמא קמא אזיל ליה. </span>וא'ת ולוקי מתני' כגון שנמצא בגומא שלא נמצא ע'י כיבוד כדמוכח פ'ק דפסחים (דף ז. ושם) גבי תיבה שנשתמשו בה מעות מעשר וחולין דאע'ג שכיבד התיבה אזלינן בתר רוב מעות שנשתמשו שם ולא בתר בתרא כשנמצאו בגומא ויש לומר שיש גומא שנבדקת על ידי כיבוד כדאמר פרק דם נדה (נדה נו: ושם ד'ה בגומא) ויש גומא שהיא עמוקה או סדק שהוא עמוק שאינו נבדק ע'י כיבוד כי ההיא דפסחים ומתני' דקתני מצא בתוך הבית לא משמע שמצא בסדק עמוק או בגומא עמוקה כל כך שלא יוכל לו למצוא בשעת כיבוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לשלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשלשה </span>עובדי כוכבים. </span>בפחות משלשה לא מקרי רוב ומיירי שעדיין ישנם בבית דאי לאו הכי הוי דבעל הבית שהוא בתרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>תימא לשלשה ישראל. </span>מלתיה דבר קפרא מפרש דאמר לשלשה בני אדם מיירי אפי' בשלשה ישראל ואפילו רבנן דאמרי ברוב ישראל חייב להכריז הכא הוי שלו כדמפ' דמתיאש וא'ת ולמה לי שלשה בתרי ובעל הבית סגי דכל אחד יאמר חבירו לקחה כדאמר בסמוך גבי ראה סלע שנפלה משלשה וי'ל דלא סגי בפחות משלשה דאימר דמאחד מן השוכרים אבד והם אינם חושדים את בעל הבית ולכך אין האובד מתיאש דסבור ודאי חבירו לקחה ויחזירנו לו (ועי'ל דבעי לאוקמי אפילו אין בעל הבית עמהם):  שנפל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנפל </span>משנים חייב להחזיר. </span>אפילו אין בו סימן דאינו מתיאש לעולם ומיירי ששניהם בקשוה יחד קודם שבא זה ומצאה ולכך סבור ודאי שחבירו לקחה כשבקשה עמו ואינו מתיאש לעולם שמחשב יחזירנה לי כשאביישנו ברבים ואוכיח לו שמצאו ולכך נמי אמרינן בסמוך אימור שותפי נינהו כיון שראינום מחפשין יחד ומה שפרש'י מטעם יאוש שלא מדעת אין נראה דהא רבא סבר דהוי יאוש ומפרש בסמוך מילתיה דרב נחמן ואין סברא לומר דהדר ביה בתר דאיתותב ומה שפירש נמי שישביענו שבועת היסת קשה וכי ישביענו בטענת ספק ומיהו י'ל דטוען ברי לפי שלא היה שם אחר כי אם הוא אך קשה דבימי בר קפרא עדיין לא נתקנה שבועת היסת ונראה לפרש שבלא שבועה אינו מתיאש לעולם כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אמרן אלא כי לית ביה שוה פרוטה לכל חד וחד. </span>דהיינו כי ליכא שלש פרוטות אלא ב' דמה נפשך אין צריך להחזיר אם שלשתן שותפין אין כאן כדי השבה לכל אחד ואם אינן שותפין האובד יתיאש כי השנים ידחוהו כל אחד על חבירו וא'ת וניחוש שמא שנים הם שותפין דאין חושדים זה את זה ולא מתיאשי ששניהם יטענו בטענת ברי לשלישי וכן באיכא דאמרי אמאי קאמר הני שותפי נינהו וחד מינייהו אחיל מנתיה גבי חבריה נימא אימור שנים מהם הם שותפין ואין חושדין זה את זה ויאמרו ודאי שהשלישי לקחה וי'ל דודאי כי ליכא אלא שנים האחד יטען ברי לחבירו אבל כשיש שלשה לא יטענו טענת ברי לשלישי אפי' יהיו שנים מהן שותפין דנהי דאין חושדים זה את זה מ'מ סבור שהשותף לקחה לצערו עד זמן מרובה כדאמר בסמוך דאי איכא שלש פרוטות דאינם מתיאשים שסבורים שחבריהם מצאם ומעלים מהם להקניט ולצער עד זמן מרובה ולבסוף יחזירנה ועי'ל דכיון ששלשה הולכין יחד אין לומר שותפין שנים מהם אלא או כולם שותפין או כל אחד ואחד לבדו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתנה </span>בעלמא הוא דיהיב ליה. </span>וא'ת והלא לאו דלא תגזול מקרי ניתק לעשה בפ' שילוח הקן  (חולין דף קמא.) א'כ כיון דלענין גזילה לא מקרי מתנה גם השב תשיבם למה לא תיקן וי'ל דלא קאי אלא על לאו דלא תוכל להתעלם שעבר שלא החזיר קודם יאוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>עובר אלא משום השב תשיבם. </span>ובפ'ק דקדושין (דף לד. ושם ד'ה מעקה)  דחשיב השבת אבידה עשה שאין הזמן גרמא היינו בענין שבכאן וא'ת ואמאי ליכא לאו דלא תגזול אי משום דבהתירא אתא לידיה הלא בכובש שכר שכיר איכא לאו כדאמר בפרק איזהו נשך (לקמן דף סא. ושם) וי'ל דהתם כשמתכוין לגזול לא נתיאשו הבעלים והכא כבר נתיאשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>צרורין. </span>רש'י ל'ג צרורין דאם היה בו סימן מכריז וי'ל דגריס ליה ומיירי דאיכא רוב עכו'ם מצויים שם והם שלו ואע'ג דאיכא סימן דהלכה כר' שמעון בן אלעזר בהא:  בלוקח</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בלוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלוקח </span>מן התגר. </span>פרש'י שלקח מאנשים הרבה ועירב פירות יחד ואינו יודע של מי הן ובאין בו סימן מיירי וא'ת אמאי לא מוקי בלוקח שהוא תגר וי'ל דלא פסיקא ליה דאם מצא קודם ששהא כדי לערבו בפירות אחרים חייב להחזיר אבל בלוקח מן התגר כבר עירב התגר ועי'ל בלא טעם דמערב עם שאר הפירות לא שנו אלא בלוקח מן התגר שאינו יודע למי להחזיר או לתגר או לבעה'ב אפי' אם אינו (ג) הוה ליפול בתבואה כ'א בשעת דישה ואין להסתפק בתגר מ'מ אינו יודע מאיזה בעל הבית קנה התגר ולזה הפי' הו'מ למימר בלוקח שהוא תגר ומתייאש בעל הבית שסבר שכבר מכר התגר ואין הקונה יודע למי יחזיר אלא כמו כן משום דלא פסיקא ליה דאם התגר מצאה קודם ששהה כדי למכור לאחר לא נתייאש בעה'ב וחייב להחזיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שמלה מיוחדת שיש לה סימני' ויש לה תובעין. </span>במרובה  (ב'ק דף סו. ושם ד'ה מוצא) אמרינן בגניבה ילפינן יאוש מאבידה וא'ת ואבידה גופה מנלן וי'ל דמהכא נפקא לן דמה שמלה מיוחדת שיש בה סימן ואין הבעלים מתייאשין אלא תובעין שיחזירוה להם בסימנין אפי' אי סימנין לאו דאורייתא ואין מחזירין אלא בעדים מ'מ ילפינן משמלה דדווקא דבר שיש בו סימן חייב  להחזיר דע'י שיש בו סימן ימצא עדים שיאמר להם מכירים אתם שמלה שלי שהיו בה סימנין כך וכך וגם המוצא לא יוציא השמלה להראותה לכל אדם אלא למי שיתן בה סימנים אע'פ שאינו מחזירה לו בכך מ'מ דומה שהיא שלו ומראה אותה לעדים אבל דברים שאין בהן סימן הוי שלו לפי שהבעלים נתייאשו והא דקאמר בגמרא סימנין כדי נסבה אע'ג דצריך הסימנין דע'י זה יש לה תובעין מ'מ כדי נסבה דאפילו אי לא תני אלא שיש לה תובעין מ'מ ידעינן דע'י סימנין יש לה תובעין ואין הבעלים מתייאשים כדפרישית ומיהו בירושלמי יליף מניין ליאוש מן התורה אמר רבי יוחנן אשר תאבד ממנו מי שאבודה ממנו ומצויה אצל כל אדם יצאה זו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעדי </span>אוכף. </span>פי' אי סימנין לאו דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לגיזת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לגיזת </span>זנבו. </span>וא'ת אם יש בה שוה פרוטה פשיטא ואם אין בה שוה פרוטה הא ממעטינן לקמן מהשבה וי'ל דאצטריך שחייב לגוזזה בעתה אע'פ שאין בה שוה פרוטה בשעה שגזזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמור </span>דבור לרבי יהודה. </span>הא דלא קאמר גם לב'ה  קשה דלא חשיב אלא בהמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושה </span>דאבידה לדברי הכל קשיא. </span>מקשינן ונימא מלתא דאתיא בק'ו טרח וכתב לה קרא ותירץ הר'י כהן דכיון דנכתב שור לגיזת זנבו הוי גיזת שה בכלל כל אבידת אחיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרט </span>לשאין בו שוה פרוטה. </span>דס'ד דחייב מכלל כל אבידת אחיך:  ת'ש</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ש </span>חמור בסימני אוכף. </span>ברייתא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרשהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרשהו </span>אם הוא רמאי מאי לאו בסימנין. </span>וא'ת דבמתני' (לקמן כח:) דריש מהאי קרא דלא יחזיר אף בסימנין וי'ל דאסמכתא היא כדקתני עלה בברייתא משרבו הרמאים התקינו אבל הכא משמע ליה שהיא דרשה גמורה מדקאמר וכי תעלה על דעתך לומר כו' (ג) ועי'ל דבמתני' מיירי בידוע שהוא רמאי לכך צריך עדים אבל הכא מיירי בסתם בני אדם:  (ד) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצאו.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצאו. </span> גט קשור בכיס יחזיר המוצא לשליח או לבעל השואלו בסימני הכיס:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>(וניחוש </span>לשאלה). </span>וא'ת ולוכח מהכא דסימנין דאורייתא ובפרק בתרא דיבמות  (ה) (דף קכ. ושם ד'ה מצאו) פריך מהכא דסימנין דאורייתא וי'ל דמצי לאוקמה כגון שאותו שאבדו מצאו ומכיר הכיס בטביעות עין דכיון שבעצמו מצאו נאמן וה'נ הוה מצי למדחי התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיס </span>וארנקי משום דמסמני. </span>וא'ת והכתיב לא תנחשו וי'ל בשלהי במה אשה (שבת דף סז.)  אמרינן כל דבר שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואנא </span>יהיבנא סימנים מובהקין דידה. </span>לא מובהקין ממש קאמר אלא מובהקים מסימני חבירו כמו זה אומר מדת ארכו וזה אומר מדת רחבו ולקמן (דף כח:) נמי דקאמר לעולם גלימא מכריז ולא אמר סימנין מובהקין התם נמי לאו מובהקים ממש קאמר אלא שלא אמר סימנים טובים שיש בו כי אם כסימנין דסומקי וחיורי:  מצא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 28
dfh: a
trm: תכריך של שטרות מי ניחא ליה ללוה כו'.
txt:
<span class='five'>תכריך של שטרות מי ניחא ליה ללוה כו'. </span>וא'ת אין ניחא ליה דכי ילוה לאחר דליהדרו ליה לדידיה וי'ל דאינו רוצה להפסיד עתה כדי להיות בספק ריוח פעם אחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>חמשה </span>עשר יום. </span>וא'ת והלא א'י היא ארבע מאות פרסה על ארבע מאות פרסה ומהלך אדם  (א) עשרה פרסאות ביום הוי ארבעים יום באורך וירושלים מן הירדן שהוא תחום א'י מהלך יום אחד כדאיתא בביצה (דף ה.) נשאר מצד אחד ל'ט ימים וי'ל דעם כרמים ויערים היה ארבע מאות פרסה אבל מישוב לא היה כל כך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בעינן כולי האי. </span>וסגי בתלתא יומי וא'ת דז' ימים ומחצה צריך דהיינו חצי של ט'ו יום וי'ל דכי לא שכיחי שיירתא ואין הולך בלילה גם כל היום אינו הולך לפי שלא ימצא מלון בערב:  אבן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבן </span>טוען. </span>מפרש בירושלמי כשם שהאבן אינה יכולה למחות כך אין יכולים להתפלל על רוב טובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שם </span>דמיהן. </span>לקמן גבי עסקא דרב ספרא אפרש בע'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>כאן לא פליגי אלא בנשתמש בהן. </span>לאו דוקא נשתמש דאם נשתמש לר'ע נמי חייב באחריותן כיון דלדידיה אסור להשתמש א'כ הוי שולח יד בפקדון ואפילו החזיר אין בכך כלום דהא ר'ע סבר בפרק המפקיד (לקמן דף מג:) דבעינן דעת בעלים אלא ודאי נשתמש לאו דוקא כדפרישית אלא בשכר שמוש שמותר להשתמש קאמר דלרבי טרפון דאית ליה דמותר להשתמש חייב באחריותן דבההוא הנאה דאי מיתרמי ליה זבינא שקיל להו וזבין בהו הוי עלייהו שומר שכר ולר'ע דאסור להשתמש בהן פטור אבל אם לא היה מותר להשתמש היה פטור לכ'ע והיינו כרבה:  והוי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוי </span>שואל עלייהו. </span>תימה דהוה ליה למימר והוה לוה עלייהו ואם נאמר דאם באו בעלים קודם שהוציאם חייב להחזיר אותם מעות עצמם ולא אחרים הוה א'ש דקרי ליה שואל אך אי אפשר לומר כן דבפרק המפקיד (לקמן דף מג.) פריך אי נאנסו חייב מאי אריא הוציא כי לא הוציא נמי והשתא אי חייב להחזיר הן עצמן כשיתבע הגזבר אם כן לא קנאם השולחני בשלא הוציאם ולא מעל כדאמר פרק השואל (לקמן דף צט.)  לא בקע בו לא מעל כיון שהמשאיל יכול לחזור בו וא'כ מאי פריך כי לא הוציא נמי אלא ודאי אפילו אם אותן המעות עדיין בעין אין צריך להחזיר הן עצמן וי'ל דנקט שואל משום דנקט אונסין דכתיב בקרא גבי שואל וגם לפי שמזכיר שומר חנם ושומר שכר. ר'ח וה'ג פסקו דהלכה כרב יוסף מההיא דאין בין המודר (נדרים דף לג:) דקאמר ומחזיר לו אבידתו חד אמר דוקא מדיר למודר אבל מודר למדיר לא משום דקא מתהני פרוטה דרב יוסף וחד אמר פרוטה דרב יוסף לא שכיחא ש'מ דכולהו אית להו דרב יוסף ואין זו ראיה דגם רבה מודה דבשעה שמתעסק באבידה שפטור מלמיתב רפתא לעניים אלא דס'ל דלא שכיחא שיבא עני בשעה שמתעסק בה לצורכה ואין סברא שיהא שומר שכר בעבור זה כיון דלא שכיח דבשעה שהאבידה בביתו ואינו מתעסק בה פשיטא דאף לרב יוסף אינו פטור מלמיתב רפתא לעני שהרי אדם שלבוש ציצית או שיש לו תפילין בראשו וכי יפטר מכל המצות והא דלקמן (דף לא.) מוקי רבא קרא (א) דוהשב תשיבם לגינתו המשתמרת וקמ'ל דלא בעינן דעת בעלים כדמוקי רב יוסף בפרק הכונס (ב'ק דף נז. ושם) דרבה מוקי לה בשאינה משתמרת שמירה מעולה כמו בביתו ומייתי ראיה מינה דשומר אבידה כשומר חנם הוי אין ראיה דהלכה כרב יוסף דרבה גופיה הדר ביה כשתירץ לו רב יוסף דקמ'ל דלא בעינן דעת בעלים ומוקי לה בגינתו המשתמרת דהא בקרא שור ושה כתיב ומודה רבה בבעלי חיים דהוי עלייהו שומר שכר דאנקטינהו נגרי ברייתא וכשרוצה להביא ראיה לדבריו ולא ידע שינויא דרב יוסף היה צריך לדחוק ולהעמיד בכפותים ועוד דוחק אחר דהוי מוקי קרא לגינתו שאינה משתמרת ואשמועינן קרא דהוי שומר חנם ולרבה אית ליה מסברא דהוי שומר חנם דלא מטי הנאה לידו ועוד י'ל דלקמן ה'פ היכי דמי אי דלא מינטרא למר כדאית ליה מפשיעה ולמר כדאית ליה מגניבה ואבידה אמאי פטור ואי דמנטרא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה וכו' ושלהי האומנין (לקמן דף פא: ושם) דאמר ר'א ישבע שאבד המשכון ויטול מעותיו ר'ע אומר אבד המשכון אבדו מעותיו ומוקי מתני' דהלוהו על המשכון שומר שכר דלא כר'א ומסיק דפליגי בשומר אבידה וקאמר לימא דרב יוסף תנאי היא ופרש'י דרבה ודאי תנאי היא דלא מצי סבר כר'ע אם כן משמע דאין הלכה כרבה דהוי כר'א דשמותי הוא וגם דמתניתי' לא אתיא כוותיה וי'ל דרבה ודאי לאו תנאי היא ואפילו לר'ע משום מצוה לא הוי שומר שכר וטעמא דר'ע דאמר אבדו מעותיו כדשמואל דאפילו בדלא שוי שיעור זוזי אבדו כל מעותיו דהוי כאילו פי' שאם יאבד המשכון שיאבדו מעותיו ור'א לית ליה דשמואל ואפילו שוי שיעור זוזי לא אבדו מעותיו אלא לרב יוסף כי נמי מוקי פלוגתייהו בדשמואל לא קאי ר' אליעזר כוותיה לפי מה שמדמה עתה במסקנא מלוה על המשכון לשומר אבידה שהוא פוטר את המלוה באבידה אלמא לא הוי שומר שכר ומשני דאתי מלתיה דרב יוסף אפי' כר'א ותדע דלא מצינו למימר דרבה לא מצי סבר כר'ע דהא בשמעתין משמע דכולהו סברי דרבה ולר'ע נמי הוי שומר חנם והא דתנן פרק שבועת הדיינין (שבועות דף מד. ושם) המלוה על המשכון ואבד המשכון שחייב באבידה מה שהמשכון יתר על החוב אליבא דרבה מבעיא לן לאוקמה באבדה בפשיעה דלא הוי ביה אלא שומר חנם דמה שכנגד החוב מפסיד אפילו לא אבד בפשיעה מטעמא דשמואל ואין זה דוחק דה'נ כי בעי גמרא מעיקרא לאוקמה פלוגתא דר'א ור' עקיבא בדשמואל או בדר' יצחק ולא היה מדמה לשומר אבידה צריך נמי לאוקמה מתני' דשבועות דמיחייב לשלם באבדה מה שהמשכון יתר על החוב באבדה בפשיעה דמטעם דשמואל או דר' יצחק אין לחייב המלוה באבידת המשכון אלא במה שכנגד החוב ואדרבה מפ' האומנין (לקמן דף פב. ושם) יש להוכיח דהלכה כרבה דאי הלכה כרב יוסף אמאי מוקי גמרא אלא מחוורתא מתניתין דלא כר'א לוקמה באין מלוה צריך למשכון דהוי שומר שכר אפי' לר'א ופלוגתייהו במלוה צריך למשכון אלא ודאי משום דהלכה כרבה ואין הלכה כרב יוסף ולדידיה לא מצי לאוקמא מתניתין כר'א ועוד ראיה מפרק המפקיד  (לקמן דף מג. ושם) דרב נחמן סבר נאנסו לא אלמא ס'ל דבהנאה שמותר להשתמש לא הוי אלא שומר שכר והיינו כרבה דלרב יוסף הוי שואל ואין לומר דהכא דהוי שומר אבידה דבלא היתר תשמיש הוי שומר שכר השתא דשרו ליה לאשתמושי בהו הוי שואל אבל התם דלא מיירי באבידה משום הנאת היתר תשמיש לבד לא הוי אלא שומר שכר לא היא כיון דבשביל היתר תשמיש לבד לא הוי אלא שומר שכר כרב נחמן א'כ בשביל שיש לו עוד פרוטה דרב יוסף משום שמירת אבידה אין סברא שיהא לו דין שואל דאטו אם מוסיפין שכר לשומר יהיה לו דין שואל ועוד דקי'ל כרבה בר משדה ענין ומחצה וליכא למימר דוקא במילי דבבא בתרא כדמפרש בתשובות דרב צמח דהא אמר פרק מי שאחזו (גיטין דף עד: ושם ד'ה הא) והא קי'ל כרבה ולא קאמר בהא דהוה משמע בהא ולא במילי אחרינא כדקאמר על רשב'ג ובפרק מי שהוציאוהו (עירובין דף נב:) בשמעתין דהחזיק בדרך מתיישבת ההלכה יותר במה שהלכה כרבה לגבי דרב יוסף כדפי' שם רש'י ובסדר תנאים ואמוראים פוסק דרבה ורב יוסף הלכה כרבה בר משדה ענין ומחצה וכל רבותינו שוין דבשאר דברים סתמא הלכה כרבה אי ליכא הוכחה כרב יוסף : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפיכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפיכך </span>דרבי טרפון למה לי. </span>בשלמא לרבה דלפיכך דר'ע אשמועינן לאפוקי דרב יוסף מצינו למימר דלפיכך דרבי טרפון משום לפיכך דר'ע אי נמי גם לפיכך דר'ט אתי למידק נמי דדוקא משום דמותר להשתמש חייב אבל אסור להשתמש פטור לאפוקי דרב יוסף אבל לרב יוסף מאי לפיכך וקשה דמאי בעי מאי לפיכך הלא חדוש גדול השמיענו דמעיקרא אמרינן דבמה שמותר להשתמש לא הוי אלא שומר שכר ולא כשואל דהא אבדו קתני דמשמע סתם אבידה בלא אונס והשתא מבעי לן למימר דמחמת היתר תשמיש הוי כשואל ואבדו היינו שטבע ספינתו בים ועוד דבפרק המפקיד (לקמן דף מג. ושם) אצטריך מתני' לאשמועינן דמחמת היתר תשמיש הוי שומר שכר לרב נחמן דאמר נאנסו לא גבי מפקיד מעות אצל (ב) חנווני דקתני צרורים לא ישתמש בהן לפיכך אם אבדו אינו חייב והא מלתא דפשיטא היא דאינו חייב באבידה כיון דשומר חנם הוא אלא סיפא איצטריכא ליה לאשמועינן דמותרין להשתמש בהן לפיכך אם אבדו חייב באחריותן והוי שומר שכר לרב נחמן דאמר נאנסו לא וכיון דאפילו למיהוי שומר שכר מחמת היתר תשמיש אצטריך לאשמועינן כ'ש הכא דאמר דהוי שואל דלאו מלתא דפשיטא הוא דאצטריך שפיר לאשמועינן אלא י'ל דלאו קושיא הוא אלא פירושא בעלמא הוא:  בזכוכית</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזכוכית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזכוכית </span>לבנה. </span>וא'ת והא אמרינן פרק עגלה ערופה (סוטה דף מח.) דמשחרב בית המקדש בטלה זכוכית לבנה וי'ל דלא בטלה לגמרי קאמר אלא דלא שכיחא דהא רב הונא תבר זכוכית חיורתא בחופת בנו פ'  אין עומדין (ברכות דף לא. ע'ש) :  בתורי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 30
dfh: a
trm: דנפיש פסידייהו.
txt:
<span class='five'>דנפיש פסידייהו. </span>ר'ח גרס בתוורי פירוש פועלים שמוליכים השוורים לחרישה ואין מעמיקין המחרישה שלשה טפחים ואין הזרע נקלט היטב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לצורכו </span>ולצורכה מאי. </span>דוקא בשיטוח כסות מבעיא ליה וכל דדמי ליה דשמא יניחנה שטוחה יותר מכדי צורכה עד שיתקלקל אבל בספר אמרינן דקורא בהן אף ע'ג דצורכו הוא כמו צורכה ולא גזרינן דליכא למיחש למידי כיון שקבעו לו זמן אחד לשלשים יום או אחד לי'ב חדש ולא ילמוד בו בתחלה גם לא יקרא וישנה וכלי נחשת דתניא לקמן דמשתמש אפי' בחמין וכלי כסף בצונן אפי' לצורכו מותר כיון שעל ידי אותו תשמיש אינו יכול לבא לידי קלקול ותדע דאי דוקא לצורך הכלי מאי פריך פקדון מאי עבידתיה גביה כיון שהוא שומר יש לו לעיין שלא יתקלקל אע'פ שהבעלים אינם אומרים לו להשתמש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכניסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכניסה </span>לרבקה ודשה. </span>בתוספת' (דפרה) תני לה גבי פרה אדומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשביל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשביל </span>שתינק ותדוש פסולה. </span>ובסיפא (דתוספתא ) קתני לצורכו פסולה לצורכה כשירה ולכך פריך אלמא לצורכו ולצורכה חשיב כמו צורכו ואסור ומשני דהתם דאורייתא פסולה כמו בא עלי' זכר דפסולה מדרב פפא וא'ת ואמאי מייתי ההיא דשכן עליה עוף ואי משום דרב פפא אמר למלתיה עלה אמאי לא אמר אהך דהכניסה לרבק' וי'ל משום דברייתא היא אבל הך דשכן עליה עוף היא מתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>עובד דניחא ליה. </span>וא'ת ובפרה אדומה מנלן דבעינן דניחא ליה דבשלמא למאן דיליף (סוטה דף מו.) עבודות בפרה מג'ש דעול עול ניחא אלא למאן דלית ליה ג'ש ומשכח עבודות בפרה גופיה מנלן דבעינן דניחא ליה וי'ל דכיון דשוין בפסול עול ועבודות גם לענין דניחא ליה יש להשוותן וא'ת ועלה עליה זכר אמאי פסולה הא ודאי לא ניחא ליה להפסיל פרה שדמיה יקרים בשביל דבר מועט וי'ל דאם היתה כשירה הוה ניחא ליה ולכך אין להכשיר וא'ת הכניסה לרבקה ודשה אמאי כשירה מאי שנא מעלה עליה זכר דפסולה וי'ל דהתם לא ניחא ליה בדישתה שאינו מרויח כ'כ דבלאו הכי נדושת התבואה וא'ת אי לא ידע בשעת עליית הזכר אמאי פסולה מאי שנא מהכשר דאמרינן לעיל  (דף כב.) נגבו אינן בכי יותן ואם נאמר דלא מיפסלא אלא כשידע בשעת עלייתו א'ש ואתי נמי שפיר הא דתנן (פרה פ'ב מ'א) פרה מעוברת ר'א מכשיר וקשה וכי לית ליה עלה עליה זכר פסולה ולמאי דפרישית אתי שפיר אי נמי סבר כר'י דאמר דוקא העלה עליה זכר אבל עלה מאיליו כשירה וה'ר יצחק מסימפון פירש דלא פליגי בפרה עצמה אלא בבתה וטעמא דרבנן דפסולה כדדרשינן בספרי ויקחו אליך פרה בעינן שתהא בשעת לקיחה פרה ור'א לית ליה ההיא דרשה וה'ה דמצו פליגי בלקחו פרה קטנה וא'ת העושה מלאכה בפרת חטאת דאמר בפ' הכונס (ב'ק דף נו. ושם) דחייב בדיני שמים אמאי מיפסלא הא ודאי לא ניחא להו לבעלים וי'ל כגון שהיה שותף אי נמי לא בעינן ניחותא דבעלים רק ניחותא דעושה מלאכה וא'ת בפרק אין מעמידין (ע'ז דף כג:) דפוסל ר'א פרה הניקחת מן הנכרים דחייש לרביעה ודייק ש'מ קדשי מזבח היא דאי קדשי בדק הבית היא אמאי פסולה משום רביעה לימא דפסולה משום עול וי'ל דמשמע ליה דלאו מטעם עול פוסל דקתני בסיפא וכן היה ר'א פוסל בשאר קרבנות לכך קאמר דקדשי מזבח היא דממעטינן נרבע מקרא דמן הבהמה: [וע'ע תוס' ע'ז כג: ד'ה ש'מ] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אין עשה דוחה לא תעשה ועשה. </span>וא'ת דבפ'ב דיבמות (דף כא.) ובפ' כ'ג (סנהדרין דף יט.) לא חשיב אלמנה לכהן גדול אלא לא תעשה גרידא ואמאי והא איכא עשה דקדושים יהיו וי'ל דלא קאי עשה דקדושים יהיו אלא אמאי דכתיב בההיא פרשה וא'ת והא כי אמרינן דאין עשה דוחה את לא תעשה ועשה  ה'מ</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לזקן ואינו לפי כבודו. </span>וא'ת תיפוק ליה מולאחותו דכבוד הבריות דוחה מילת בנו ושחיטת פסחו וי'ל כבוד הבריות דמת מצוה חמיר טפי שמוטל בבזיון פן יסריח או יאכלוהו כלבים אע'ג דבפ' מי שמתו (ברכות דף כ. ושם ד'ה שב)  מוכח דאי הוה כלאים שב ואל תעשה היה נדחה מפני כבוד הבריות היינו משום דערום הוי גנות ובזיון גדול כדאמר (יבמות דף סג:) אין לך משוקץ יותר מאותו שהוא מהלך ערום ומהכא לא ידעי' דדחי אלא ממונא אבל איסורא כמו פסח ומילה וגם כרת לא: [וע' תוס' שבועות ל: ד'ה אבל] : 


lvr: 42
pgn: 30
dfh: b
trm: אפקרה.
txt:
<span class='five'>אפקרה. </span>שלא יכשלו בני אדם בלא תגזול וא'ת הא אמר בפ' אין בין המודר (נדרים דף מה.) אין הפקר אלא בפני שלשה וי'ל דהכא נמי הוו שלשה אי נמי דאורייתא בלא שלשה נמי הוי הפקר והא דאמר שלהי פ'ק דשבת (דף יח: ושם ד'ה דמפקרא) גיגית נר וקדירה אפקורי מפקר להו אע'ג דליכא שלשה התם אנן סהדי דמפקר להו בלבו שלא יעשה איסור שביתת כלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>חרבה כו'. </span>ואם תאמר דביומא (דף ט:) אמר מפני שנאת חנם וי'ל דהא והא גרמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזוהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזוהי </span>אבידה. </span>שיבין שאין הבעלים יודעין שהיא שם:  קורדום</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קורדום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קורדום </span>בצד גדר. </span>פירשתי לעיל (כה: סד'ה ואם נטל) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>לי למכתב רחמנא פריקה כו'. </span>אין לפרש למה לי דכתב כוליה קרא דפריקה או דטעינה דא'כ היכי קאמר אי אשמועינן טעינה דבשכר הא משמע לקמן (דף לב.)  דטעינה לא הוי בשכר אלא משום דנכתב פריקה ועוד דלא שייכא הך צריכותא אלא לקמן אלא י'ל למה לי דכתב רחמנא יתורא דמרבינן אין בעליו עמו בפריקה ולמה לי דכתב בטעינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>שמעון לא מסיימי קראי. </span>תימה דלקמן (דף לב.) משמע דקרא דנופלים בדרך לא מסיים לר'ש דהוי בטעינה דטעונייהו עלייהו משמע ואי לא כתב אלא חד הוה מוקמי ליה בפריקה אבל קרא דרובץ תחת משאו לא משמע לכ'ע אלא בפריקה וכשנכתבו שניהם ע'כ גם לר'ש קרא דנופלים בדרך הוי בטעינה וא'כ לר'ש לא יכתוב אלא חד יתורא לאין בעליו עמו בקרא דנופלים בדרך וי'ל דרובץ תחת משאו נמי לא מסיים לר'ש דאפשר למשמע בטעינה דע'י שאין הרבה בני אדם לטעון מכביד המשוי על הבהמה ורובצת ולקמן לא אצטריך למימר דלא מסיימי אלא אקרא דנופלים בדרך והא דפריך לקמן (דף לב:) והא וחדלת בפריקה הוא דכתיב לא הוי אלא אליבא דרבנן דלר'ש מצי למהוי בטעינה:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 31
dfh: b
trm: הני תרתי דאיתנהו למרייהו בהדייהו.
txt:
<span class='five'>הני תרתי דאיתנהו למרייהו בהדייהו. </span>ואע'ג דמרבינן לעיל אין בעלים עמו היינו שהוא זקן או חולה ונהי דאין יכול לעזור יכול לשכור פועלין ואימא לא קא משמע לן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אין </span>לי אלא משכנו. </span>פרשתי בהמקבל (לקמן דף קיג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דברה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברה </span>תורה כלשון בני אדם. </span>וא'ת וכי לית להו כל הני דרשות דלעיל ואליבא דר'ש משנינן נמי לעיל דלא מסיימי קראי ובר'ה  (דף ח.) דריש נמי ר'ש עשר תעשר אחד מעשר דגן ואחד מעשר בהמה וי'ל דדוקא הכא בהני תרי קראי אמרינן דברה תורה כלשון בני אדם  משום דמוכחי קראי דכתיב די מחסורו ובאידך כתיב אשר ברכך ובריש השואל (לקמן דף צד: ושם ד'ה אלא) דאמר אם גנב אין לי אלא גניבה אבידה מנין ת'ל יגנב ופריך למ'ד דברה תורה כלשון בני אדם מאי איכא למימר התם נמי איכא הוכחה דגניבה משמע דוקא גניבה ולא אבידה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יש שם ב'ד יתנה בפניהם. </span>שישלם לו כל מה שישתכר במלאכה שהוא עושה ואם אין ב'ד לא ישיב כיון שאם ישיב לא יהא לו אלא כפועל בטל אבל אם אינו עושה מלאכה ישיב בחנם וא'ת לעיל דנקט או שהיתה שלו מרובה היכי דמי אי ליכא ב'ד אפילו מועטת נמי מן האבידה לא ישיב ואי בפני ב'ד כי נמי אין מרובה אלא שוה לאבידה למה יתנו ב'ד ליתן לו כל שכרו א'כ מה ירויחו הבעלים וי'ל דנ'מ לכושרא דחיותא או לטרחא יתירא וכה'ג משני בסוף השוכר את הפועלים (לקמן דף צג:) וא'ת דהכא משלם לכל הפחות השכירות כפועל בטל וכן משני לקמן בסוף השוכר את הפועלים (שם) גבי רועה שהיה יכול לקדם ברועים ובמקלות ש'ש בשכר וש'ח בחנם חייב וש'ש שקדם בשכר חוזר ונוטל מבעל הבית ומסתמא ש'ח נמי שקדם בשכר חוזר ונוטל מבעה'ב ואילו בפרק הגוזל בתרא (ב'ק דף קטו:) תנן שטף נהר את חמורו וחמור חבירו הניח את שלו והציל את של חבירו אין לו אלא שכרו ואין משלם לו דמי חמורו שטבע וי'ל דהתם מיירי כשהיה יכול להציל ע'י הדחק דאי לאו הכי מצי אמר ליה מהפקירא קזכינא כדאיתא התם ועי'ל כיון שבעל החמור שם יכול לומר הייתי שוכר פועלים להצילו וא'ת הכא אמאי נוטל שכר וכן לקמן ש'ח שאין צריך לקדם בשכר אם קידם אמאי נוטלו מבעה'ב האמרי' פר' הכונס (שם דף נח. ושם ד'ה אי) דמבריח ארי מנכסי חבירו פטור וללישנא בתרא דהכונס דמבריח ארי פטור משום דלית ליה פסידא אתי שפיר דהכא אית ליה פסידא אבל ללישנא קמא דקאמר דמבריח ארי מדעתו משמע אפילו אית ליה פסידא פטור כיון דמדעתו הוא קשה ואור'י דמבריח ארי פטור היינו דוקא שמצילו מפחד הארי שירא שיבא וקידם ברועים והבריחו דלא ברי הזיקא דבלא הצלתו יכול להיות שלא היה בא אבל מציל מפי הארי ושטף נהר חמורו ומחזיר אבידה דברי הזיקא ובא זה והציל נוטל שכרו וא'ת דפורע חובו דשרי למודר הנאה בפרק אין בין המודר (נדרים דף לג.) ופרק בתרא דכתובות (דף קח. ושם) מחשבין ליה מבריח ארי אע'ג דברי הזיקא ואית ליה פסידא וי'ל דהתם נמי אין מצילו מן ההפסד דמה שמלוה טורף ממנו אין זה הפסד שהרי נתחייב לו ולכך חשיב ליה כמבריח ארי א'נ כדמפרש טעמא בירושלמי דנדרים הוינא מפייס ליה ומחיל לי ואפי' במשכון מפייס הוינא ליה ויהיב לי משכוני ואפילו בב'ח דוחק מסיק בירושלמי והטעם נראה משום שיכול לומר הייתי מוצא אוהבים הרבה שיפרעו עבורי דהיינו מעין אותם הטעמים והא דקרי ליה בפ' ח'ה (ב'ב דף נג.) מבריח ארי נתן צרור ונטל צרור דסכר מינה מיא ואפיק מינה מיא אע'פ שמצילו מן ההפסד שהיה נהר שוטפה התם לא נקט לשון מבריח לענין שיפטר משכר הברחה אלא כלומר אין זו חזקה כיון שאין מתקן השדה אלא מגין עליה בעלמא שלא תבא לידי קלקול ונראה שגם ר'ת סובר דלא חשיב מבריח ארי במקום שמצילו מן ההפסד שהיה מעמיד ההיא דפורע חובו דוקא במזונות אשתו כדמפרש בפ' בתרא דכתובות (דף קח. ושם) משום דאפשר שתהא עושה ואוכלת או תתפרנס מן הצדקה או מקרוביה שיתנו לה בחנם אבל שאר פריעת חוב אור'ת דאין זה מבריח ארי אלא מהנה גמור וירושלמי פליג אגמרא שלנו ולפ'ז אם השר גזל ביתו של ישראל ובא חבירו ישראל ופייס אותו בדמים מועטים אם ירצה בעה'ב ליקח ביתו ישלם דמים לחבירו וכן פסק רבינו גרשום אבל רש'י פסק שיחזיר לו ביתו חנם בפ' הנזקין (גיטין דף נח:) ונראה דלא מבעיא אם קנאה בדמים שמציל הבעלים מן ההפסד שישלמו הבעלים אלא אפי' קנאן בשויו ולא דמי למבריח ארי דאם היה משתקע בידו לא היה הבית חוזר לו לעולם ואפי' בשויו ודמי למקדים ברועים ובמקלות בשכר דאמרי' שנותן שכרו עד כדי דמיהם ונ'מ לכושרא דחיותא או לטרחא יתירא ועוד נר' אפי' ידוע בודאי שאפילו לא מיהר לקנותו היה חוזר לבעלים בדמים הללו כל שעה שירצו בין קנאן בדמים מרובים בין קנאן בדמים מועטים לא דמי למבריח ארי כיון שיצא הבית מחזקת ישראל ובא לידי נכרי וזה מוציאו מחזקת נכרי ומחזירו ליד ישראל נוטל מה שההנהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כפועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כפועל </span>בטל. </span>פירשנו באיזהו נשך (לקמן דף סח. ושם ד'ה ונותן) :  אלמנה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>מוכרת שלא בב'ד. </span>וא'ת התם משום חינא או משום שלא תתבזה בב'ד כדמפרש באלמנה ניזונת (כתובות דף צז. ושם) וי'ל דס'ל כיון דאלמנה מוכרת אע'ג דאינה שלה שלא בב'ד משום חינא ה'נ שותף יטול את שלו שלא בב'ד אע'ג דליכא טעם דחינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>דין הדיוטות. </span>וא'ת והאמרינן התם (דף צח. ושם)  אלמנה ששמה לעצמה לא עשתה ולא כלום דאמרינן לה מאן שם לך הלא מכרה ע'פ ב'ד הדיוטות וי'ל כיון שלוקחת לעצמה נראה לעולם שמעכבת מנכסי יתומים בידה אע'פ שיש ב'ד הדיוטות כיון דליכא מומחין אבל כשמוכרת לאחרים אין נראה שמעכבת משלהם שהרי לא עכבה כלום וא'ת ומ'ש דאלמנה מוכרת לאחרים שלא בב'ד ובב'ד יכולה לעכב אפי' לעצמה מדאמרינן התם דא'ל מאן שם לך משמע דבב'ד יכולה לשום וקאמר נמי התם ההוא גברא דאפקידו גביה כסתא דיתמי אזל שמה לנפשיה בת' זוזי לסוף אייקור כו' אתא לקמיה דרבי א'ל מאן שם לך משמע דבב'ד יכול לשום ולקמן בפרק המפקיד (דף לח.)  תנן המפקיד פירות אצל חבירו והרקיבו כו' עושה להם תקנה ומוכרן בב'ד וכשהוא מוכרן מוכרן לאחרים ואין מוכרן לעצמו כיוצא בו גבאי צדקה פורטין לאחרים ואין פורטין לעצמם דאפילו בב'ד מוכרין לאחרים ואין מוכרין לעצמם ושלא בב'ד אין מוכרין אפילו לאחרים וליכא למימר הא דאמר ומוכרים לאחרים בב'ד היינו ברשות ב'ד אבל אי ידעי ב'ד השומא יכול לעכב לעצמו דבירושלמי מסיק על ההוא מעשה דרבי יוחנן חקוקאה דמייתי פ'ק דפסחים (דף יג. ושם) א'ל לך ומוכרם בב'ד אלמא אע'פ שנתן לו רשות היה צריך למוכרם בב'ד וי'ל דמוכרת שלא בב'ד משום חינא וגבי כסתא דיתמי נמי דיכול לעכב לעצמו בב'ד מצינן למימר דהיינו דוקא בדיעבד דמשום חשד לא מהדרינן עובדא א'נ דגבי יתמי ב'ד עצמם הם מפקידין ולכך יכול לעכב לעצמו על פיהם אבל פקדון של אחרים אינו יכול לעכב לעצמו על פי ב'ד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבד </span>את ה' מהונך. </span>הא דנקט קרא דדברי קבלה ולא נקט קרא דאיש אמו ואביו תיראו וכתיב את ה' אלהיך תירא משום דניחא ליה לאתויי קרא דכבוד:  מדברי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדברי </span>שניהם נלמד צער בעלי חיים דאורייתא. </span>וא'ת א'כ אמאי עוקרים על המלכים ולא מדרכי האמורי (ע'ז דף יא.) וי'ל משום דכבוד מלך ונשיא עדיף כמו בל תשחית דנדחה מפני כבודם דאונקלוס (ג) שרף על ר'ג ע' מנה צורי פ'ק דע'ז  (שם) ועוד דכיון דכתיב את סוסיהם תעקר קל לדחות מפני המלך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא עסקינן דאדהכי והכי בטיל משוקיה. </span>וא'ת מ'מ נדרוש ק'ו מטעינה דלית בה חסרון כיס וי'ל כיון דטעינה שיש בה חסרון כיס לא הוי בשכר דמ'ש מפריקה א'כ אף טעינה דלית בה חסרון כיס נמי הוי בחנם ופריקה נכתבה לדרוש שום דרשה אחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דת'ק סבר דזקוק לו. </span>המקשה סבור דת'ק נמי ידרוש משאו שהוא יכול לעמוד בו ושאינו יכול לעמוד בו נהי דאין חייב לסייע בחנם משום דלית ביה מצות פריקה מ'מ בשכר חייב לסייעו משום צער בעלי חיים וא'ת ולרבי יוסי הגלילי דסבר צער בעלי חיים לאו דאורייתא ואית ליה לקמן (דף לג.) דטעינה בשכר מ'ש טעינה מפריקה וי'ל דדריש ק'ו מחסרון כיס דלכתוב טעינה גרידא דיש טעינה שאין בו חסרון כיס וכ'ש פריקה אלא כתב פריקה לאגמורי דטעינה בשכר וכיון דטעינה שאין בה חסרון כיס הויא בשכר היכא דאית בה חסרון כיס נמי דהיינו היכא דבטיל משוקיה הוי בשכר דילפי' מטעינה דלית בה חסרון כיס והשתא לא בא להוכיח רק דצער בעלי חיים דאורייתא ולא לקיים שמכח ק'ו יש להוכיח דצער בעלי חיים דאורייתא דאפשר שק'ו הוי מחסרון כיס כדפרישית לר' יוסי וא'ת ודלמא זקוק לו מדרבנן וי'ל דכל הסוגיא מוכחת דאי צער בעלי חיים לאו דאורייתא אינו חייב לסייעו אפי' בשכר כדאמרינן בסמוך וכי ליתיה למריה בהדיה ליעבד גביה בשכר ולעולם צער בעלי חיים דאורייתא אבל אי הוי דרבנן פטור היה אפילו בשכר וכן בתר הכי דקאמר ואי אמרת לאו דאורייתא אמאי מטפל ביה ולישני מדרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לאו דאורייתא אמאי מטפל בה. </span>וא'ת והלא בספרי דורש שונאך אפילו שונא עובד כוכבים וי'ל דאסמכתא בעלמא היא דבערבי פסחים (פסחים דף קיג: ושם) מוקי בשונא ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולהטעינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולהטעינה </span>יין אסור אין זקוק לה. </span>אבל שאר דברים זקוק ואפילו לטעון משום איבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>וחדלת. </span>וא'ת ולישני בחנם אבל בשכר חייב ולעולם צער בעלי חיים דאורייתא וי'ל דוחדלת משמע לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: בטעינה אמאי עזוב.
txt:
<span class='five'>בטעינה אמאי עזוב. </span>וליכא למימר דבטיל משוקיה דאם כן רישא נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לכוף </span>יצרו. </span>וא'ת כיון דבערבי פסחים (שם) מוקי לה בישראל שמותר לשנאותו כגון שראה בו דבר ערוה מה שייך בו לכוף יצרו וי'ל [א] דלא מיירי בשונא דקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לי שונא עובד כוכבים. </span>ה'מ לשנויי ישראל בחנם ולעובד כוכבים בשכר:  מה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לי רבצן. </span>וא'ת ולישני רובץ בחנם רבצן בשכר דה'נ משני ולא מפורק בחנם אלא בשכר וי'ל דניחא ליה לשנויי דאתי כרבי יוסי הגלילי כדמוכח דאתיא כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונוטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונוטל </span>שכר. </span>במה שמדדה ובפריקה מיירי שירא פן ירבץ דאי בטעינה פשיטא דהא טעינה גופה בשכר וכל שכן מה שמדדה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וזהו </span>ריס. </span>אית דגרסי רוס דשבע ומחצה רוס עולה אלפים דהוי שיעור מיל כדמוכח בפרק שני שעירי  (יומא דף סז.) גבי סוכות דשעיר המשתלח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבדתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבדתו </span>קודמת. </span>וא'ת אבדתו ואבדת רבו וכבוד אביו איזהו קודם אי אבדתו הלא כבוד אביו עדיף למאן דאמר בפ'ק דקדושין  (דף לב. ושם) משל בן ואם כבוד אביו הלא אבדת רבו קודמת כדאמר לעיל  אני ה' ויש לומר אבדתו קודמת דהיכא דאביו נהנה מגוף הבהמה חייב לכבדו כגון שחוט לי בהמתך אבל הניחה ליאבד ותביא לי לאכול שגם לאב קשה האבדה אלא שרוצה לאכול : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומקרעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומקרעין </span>זה על זה. </span>אף על פי שאינו יודע יותר לפי שלומדין זה מזה ואם תאמר דאמרינן בפרק האורג (שבת דף קה: ושם) חייב לקרוע על אדם כשר אפילו לא היה בשעת יציאת נשמה [ג] ויש לומר דהכא מיירי בקרע שאינו מתאחה כדין תלמיד על רבו וכן פירש רש'י:  אחיכם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחיכם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחיכם </span>אלו בעלי מקרא. </span>שאינם יודעים דינים והוראות כי אם על פי בעלי גמרא שונאיכם אלו בעלי משנה שסבורים לידע כמו בעלי גמרא ואינם יודעים בירור הדבר מנדיכם אלו ע'ה ששונאים ת'ח ושמא תאמר אבד סברן ת'ל ונראה בשמחתכם ישראל ישמחו ועובדי כוכבים יבושו:  הדרן עלך אלו מציאות </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המפקיד.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המפקיד. </span>אית דלא גרסי או שאבדו משום דבאבידה ליכא כפל ויש ליישב שכך טוען הנפקד ואחר כך נמצא הגנב אי נמי אנו יודעים שנגנבו מתוך ביתו אך אין אנו יודעים אם פשע או שאבדו שאנו יודעין שנאבד ממנו אך לא ידעינן אם על ידי גניבה או על ידי דבר אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>נגנבו. </span>ה'ה אם אמר פשעתי שהכפל שלו כדאמר בגמרא מגו דאי בעי פטר נפשיה בגניבה אלא אורחא דמילתא נקט נגנבו שהוא רגילות לטעון דבר שהוא פטור אע'פ שהוא רוצה לשלם וריב'ן פי' דמתני' נמי ה'פ דהנפקד אומר שנגנבו בפשיעה ולא רצה לישבע היינו ולא רצה לישבע לשקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כגון </span>פירות דקל דעבידי דאתו. </span>וא'ת והכא אפילו אי עבידי דאתו היאך יקנה הכפל במעות ששילם והלא מעות אינן קונות אלא למיקם עליה במי שפרע ועוד מאי קפריך בסמוך מי יימר דמיגנבא והלא כששילם כבר נגנבה והול'ל מי יימר דנגנבה פירוש שכבר נגנבה שמא נאבדה ויש לומר דהמקשה סבר דבשעת משיכה הקנה לו הפרה לקנות הכפל כשיבא ואע'ג דבפרק מי שמת (ב'ב דף קמז:) אמרי' דבדקל לפירות אפילו רבנן מודו דקני היינו משום דעבידי דאתו אבל הכא דלא עבידו דאתא אפילו לר' מאיר לא קני וקשה דבפ' השולח (גיטין מב: ושם)  מיבעיא לן בעבד שמכרו רבו לקנס דדילמא אפילו לר' מאיר לא יועיל משום דלא עבידא דאתי דמנגח או דילמא אפילו לרבנן יועיל משום דהא קאי עבדא והוי כדקל לפירותיו והכא פשיטא ליה דלא מהני פרה לכפילא ואפילו לר'מ וי'ל דשמא התם שכיח טפי מהכא אי נמי הכא פריך אם תימצי לומר בעבד שמכרו רבו לקנס דלא מהני לר'מ ומשני נעשה כאומר לו לכשתגנב ותשלמני הרי פרתי קנויה לך מעכשיו שגוף הפרה מכר לו דהשתא הכפל שלו ממילא :  דילמא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>מודה ומפטר. </span>פי' דלמא ימהר להודות קודם שיבאו עדים והיינו כרב דאמר מודה בקנס ואח'כ באו עדים פטור ואע'ג דממתני' דמרובה (ב'ק דף עה:) דייקי' דלא כרב על פי עצמו דומיא דעל פי עד אחד לפי מסקנא דהתם דאמר מסתברא מלתיה דרב בשחייב עצמו בקרן אבל היכא דפטר עצמו מכלום לא אמר לא מפקא מדרב וכן הלכה ולא כשמואל דמחייב דר' יוחנן סבר נמי התם דפטור ושמואל ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן כדאמר פ' מי שהוציאוהו  (עירובין דף מז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי דקיימא באגם. </span>תימה דנימא נעשה כאמר לו לכשתגנב ותשלמני הרי פרתי קנויה לך מעכשיו סמוך לגניבה דהשתא קני אפילו עומדת באגם כדאמר ר' יוחנן בפ' האשה שנפלו (כתובות ד' פב. ושם) משוך פרה זו ותקנה לך מעכשיו ולאחר שלשים יום קנה אפי' עומדת באגם וגיזותיה וולדותיה לא קנה אע'פ שאומר מעכשיו שאין הקנין נגמר עד סמוך לגניבתה כדאמר ר' יוחנן בפ' האומר (קידושין דף ס.) בא אחד וקדשה מעכשיו ולאחר שלשים יום בא אחר וקדשה מעכשיו ולאחר כ' יום בא אחר וקדשה מעכשיו ולאחר עשרה ימים בא אחר וקדשה מעכשיו אפי' הן מאה כולם תופסים בה דכל חד וחד רווחא לחבריה שבק ושמא י'ל דקדושין אלימי וכיון דאשכחו רווחא תו לא פקעי אבל הכא גיזות וולדות לכל הפחות הנהו דאיתנהו בשעת מסירה אהני מעכשיו לקנותה סמוך לגניבתה למפרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מהא ליכא למשמע מינה. </span>תימה כיון דקשיא ליה רישא לסיפא נימא נעשה כדאמרינן בפרק קמא דקידושין (דף ה:) ותקשה לר' יוחנן וי'ל דשילם נקט לאביי דפרק הגוזל קמא (ב'ק ד' קח.) לאורויי דאם נשבע ושילם דאין הכפל שלו ולרבא לאורויי שילם אע'פ שנשבע תחלה שהכפל שלו ולא רצה לישבע היינו לא רצה לעמוד בשבועה אבל אם אמר הריני משלם אם נשבע תחלה אין הכפל שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שואל </span>עד שישלם. </span>הואיל וכל הנאה שלו ולהאי טעמא אפי' אם התנה להיות כש'ח לא קנה עד שישלם ולטעמא דלעיל דמשום לא שכיחא אם התנה להיות כש'ח קנה כפל במגו דפטר נפשיה בגניבה ואבידה דשכיחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ללישנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ללישנא </span>קמא דרב פפא ודאי לא הויא תיובתא. </span>דאמר הריני משלם לא קנה כפל אבל שילם קנה כפל ור'ח גרס ודאי הויא תיובתא דכיון דרב פפא מפרש טעמא משום דלא שכיח האי טעמא שייך אפילו בשילם והא דנקט ואמר הריני משלם משום דנקט גבי ש'ח וש'ש נקט נמי גבי שואל:  וחזר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזר </span>ואמר איני משלם [מאי] מי אמרינן מהדר קהדר ביה. </span>מכאן מוכיח ר'ת דאם אמר לחברו השבע וטול קודם שנשבע יכול לחזור בו ולומר אשבע ולא אשלם ובפרק יש נוחלין  (ב'ב דף קכח. ושם) דאמר עבדי גנבת והלה אומר אתה מכרתו לי רצונך השבע וטול ונשבע אינו יכול לחזור בו לא גרס נשבע בלא וא'ו דמשמע שבע'כ ישבע ובריש שבועת הדיינים (שבועות דף לט. ושם ד'ה אם)  דאמר אם אמר איני נשבע פוטרין אותו מיד לא כפרש'י שפוטרין אותו לפי שאינו יכול לחזור בו אלא יש לומר מסלקין אותו מב'ד כדי שיתבייש לחזור ולומר אשבע מיהו שוב פירש ר'ת בתשובה אחת דשפיר גרסינן נשבע בלא וא'ו וישבע בע'כ והא דאמרינן בפרק זה בורר (סנהדרין דף כד. ושם: ד'ה שלח) גבי נאמן עלי אבא ואביך מחלוקת לאחר גמר דין אבל קודם גמר דין דברי הכל יכול לחזור בו הכא אפילו קודם שנשבע אינו יכול לחזור בו דכיון שקבל עליו לשלם אם ישבע זה שכנגדו הוי כמו לאחר גמר דין והכא דקאמר מהדר קהדר ביה לא שיוכל לחזור אלא רוצה הוא לחזור אף על פי שאינו יכול ולא מקני ליה כפילא משום דאטרחיה לב'ד כדאמר בסמוך גבי ההוא דאפקיד כיפי וכה'ג איכא בפ' יש נוחלין (ב'ב דף קלח.) מדאשתיק קננהו וכשצוח לבסוף מהדר קהדר ביה פירוש רוצה לחזור ואינו יכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הריני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הריני </span>משלם ומת כו'. </span>תימה היאך ישלם לבני הנפקד כפל הא אין אדם מוריש קנס לבניו כדתנן בריש פרק נערה שנתפתתה (כתובות דף מא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאל </span>מן האשה. </span>פי' רש'י פרה מנכסי מלוג שהקרן שלה ופירות לבעל וקשה דמאי קבעי דכי שאל פרה מן האשה כאילו שאל הפירות מן הבעל וכששילם הפרה לבעל כאילו שילם הקרן לאשה ויש ליישב ששילם לבעל חלקו כמו שהיתה שוה לפירותיה ולא שילם הקרן וגרע משילם לאחד משותפים חלקו דהתם שילם קרן ודוחק ויש לפרש שאל מן האשה כשהיתה פנויה שהיו שלה הקרן והפירות וניסת דהשתא שילם הפירות לבעל אפילו נתן הכל לאשה דכיון דניסת יש לו פירות כדין נכסי מלוג וכן אשה ששאלה כשהיא פנויה וניסת ושלמה דהשתא שילם הבעל דהוו הפירות שלו והריב'ן פי' שאל מן האשה ומתה ושילם לבעל מהו דאפילו אם תמצא לומר דשילם לבנים קנה כפילא משום ניחותא דאבוהון אבל בעל לא חייש לניחותא דאשה וללישנא דמעכשיו אשה אינה חסה על בעלה וכן אשה ששאלה ומתה ושילם בעל אפי' אם מפקיד מקני כפילא לבני נפקד משום דרחים להו משום אבוהון אבל לא מקני להו לבעל משום אשתו שמתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יוציא הלה הפקדון. </span>פירש רש'י ויפסלנו לעדות ולשבועה וקשה לר'ת דכל שכן שישבע הלוה שהוא ידקדק יותר לישבע באמת כדי שלא יפסלנו המלוה וכי עבדינן תקנה לרמאי וכי תימא דחיישינן שמא המשכון יתקלקל אחרי כן ויוציא עליו לעז אע'פ שנשבע באמת א'כ מאי פריך בסמוך כי משתבע מלוה נמי לטרח לוה ולייתי והשתא אי שוה יותר אם כן נשבע לשקר וכל שכן שיזהר בשבועתו ונראה לרבינו תם כפירוש רבינו חננאל דנראה כמו שבועה לבטלה וגנאי הוא לישבע היכא שהדבר מתברר אחרי כן שהמלוה יוציא את הפקדון אבל כי רמינן לה על המלוה לא ישבע עד שידע שלא יוכל למצאה וא'ת אמאי לא חשיב הא בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מד: ושם ד'ה ואלו) עם הנשבעין ונוטלין דליכא למימר תנא ושייר דאלו קתני כדדייק בפ'ק דקידושין (דף טז: ושם) גבי אלו מעניקין להם ויש לומר דלא חשיב התם אלא אותם שאין יכולין לישבע כגון גזלן וחובל דניכרים הדברים כיון שנכנס שלם בביתו ונתקוטטו ויצא חבול שהוא חבלו וכן בחנוני אינו יכול לישבע בעה'ב שאינו יודע אם נתן חנוני לפועלים וכן שכיר שאין בעה'ב יכול לישבע לפי שהוא טרוד בפועליו ומהאי טעמא נמי במוציא הוצאות על נכסי אשתו אמרי' בפרק האשה שנפלו לה כו' (כתובות דף פ. ושם ד'ה ישבע) ישבע כמה הוציא ויטול דאין האשה יודעת כמה הוציא בעלה ולא חשיב לה פ' כל הנשבעים דהוי בכלל שכיר אבל הכא הלוה יכול לישבע דקים ליה טפי ממלוה אך שלא רצו חכמים גזירה שמא יוציא הלה כו': [וע'ע תוס' כתובות פ. ד'ה ישבע ועוד שם פז: ד'ה ואלו] :  מגו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מגו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגו </span>דמשתבע מלוה שאינו ברשותו כו'. </span> לרבה ולרב יוסף לא פריך אלא לאביי ורב אשי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תהא </span>במאמינו. </span>ברישא לא מצי לאוקמי הכי משום דהתם לא ירצה להאמינו כיון שע'י כן לא יוכל לישבע אבל הכא אין כאן שבועה ואע'פ שמפסיד במה שמאמינו שבועה שהיה יכול לגלגל עליו אינו חושש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואותביניה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואותביניה </span>שילם. </span>וצ'ל דיוקרא דכיפי הוי שבחא דעלמא כמו כפילא ולא דמי לגיזות וולדות דאותו שבח ניכר בגוף הבהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטרחיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטרחיה </span>לב'ד. </span>דלא דמי לאטרחיה לשבועה דקני כפילא לרבא כששילם אחרי כן (בב'ק דף קח.)  דהתם משלם ברצונו אבל רב נחמן הוצרך לגבות אפדנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זבנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זבנה </span>כו'. </span>וא'ת ואמאי לא מהדר  (ד) מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו וי'ל דהראשון מן הדין נמי אין מחזיר שמכורה היא לו שהרי אוכל פירות בלא נכייתא אלא משום ועשית הישר והטוב מהדר ולכך שני לא מהדר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לוקח </span>הוי. </span>אפי' אי הוי יורש לא מהדר כדאמר זבנה אורתה כו' אלא משום לא מהדרינן ליה נקטיה דאי יורש הוי מהדרינן ליה שהבן פודה קרקע של אביו ואע'ג דבפרק יש נוחלין (ב'ב דף קלט: ושם ד'ה התם) מסיק דטבא ליה עבדו ליה או יורש או לוקח הא אמרינן התם בר היכא דאיכא פסידא לאחריני לא עבדי ליה טבא ולכך הכא לא הוי כיורש משום פסידא דמלוה ולא מהדר ממה נפשך דאפי' יורש הוי לא מהדר ודר' יוסי בר חנינא מפרש התם דלקוחות אפסדו אנפשייהו:  רבא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר מכי שלמו ימי אכרזתא. </span>וא'ת שלהי הנושא (כתובות דף קד: ושם ד'ה ה'ג) דאמר רבא אחוי אדרכתיך והתם רבא גרסינן מדאמר והא מר הוא דאמר אחריות טעות סופר הוא והיינו רבא דפסיק כן לעיל בפ'ק (דף טו: ושם) וי'ל אחוי לי אדרכתיך דאי שפיר כתיבא הוה גבי מיומא דאכרזתא ואית דגרסי בשמעתין רבא אמר מכי מטא אדרכתא לידיה ובתר הכי רבה ולפי זה אתי טפי בפשיטות ההיא דהנושא והקדים רבא לאביי ורבה משום דאדרכתא קודם לאכרזתא ודברי אביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו מיושב טפי לשנות בתר דברי רבא מקודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תחזור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תחזור </span>פרה לבעלים הראשונים. </span>אין לפרש משום דא'ל משכיר לשוכר פרתי גבך דהשואל שילם דמיה דבפ' השואל (לקמן דף צו: ושם) בעי רמי בר חמא בעל בנכסי אשתו שוכר הוי או שואל הוי היכא דאגרה פרה מעלמא ואינסיבא אליבא דרבנן ודאי בעלה פטור משום דאשתו עמו במלאכתו והויא שאלה בבעלים (ואשה חייבת כדין שוכר) כי תבעי לך אליבא דר' יוסי שואל הוי להתחייב לבעלים הראשונים במתה כדרכה או שוכר הוי ופטור והשתא התם כיון דלרבנן הבעל פטור מן האשה משום דהוי שאלה בבעלים לא יתחייב נמי לר' יוסי לבעלים הראשונים אלא טעמא דרבי יוסי הוי משום דסבר דשוכר לא קני אלא בשבועה ומשכיר יאמר לו דל אנת ודל שבועתך ומשתעינא דינא בהדי שואל ואפילו אם יש עדים שמתה כדרכה דאין השוכר צריך לישבע מ'מ לא קני לה אלא בהבאת עדים ויאמר לו אני פוטרך מהבאת עדים ורבנן סברי דשוכר קני לה במיתה ופליגי בדברי המקשה והמתרץ שבגמ' ונראה אם המשכיר עצמו היה שם בשעת שמתה ביד שואל שר' יוסי יודה לדברי רבנן דהתם ודאי קני לה במיתה גרידא דהשתא אין השוכר צריך לעשות כלום:  (א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אגרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגרה </span>ק' יום ושיילה צ' יום. </span>השתא אם מתה חייב שתי פרות לשוכר אחת שתהא שלו ואחת שיעשה בה מלאכה י' ימים ויחזירנה למשכיר אבל אי שיילוה ק' יום לא יתחייב לו רק אחת של שאלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אגרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגרה </span>פ' יום. </span>ה'מ למימר אגרה צ' יום אלא לפי שבשאלה הוצרך לפחות פוחת גם בשכירות ועי'ל דאי אגרה צ' יום דהיינו כל ימי השאלה הוי כאילו נתן לו מעות לבטל השאלה כיון שאינה חוזרת לו לאחר השכירות להשלים ימי השאלה ואי הדר שייליה ע' יום לא יתחייב רק אחת דשאלה ודשכירות ק' יום וכן י'ל ברישא דאי שייליה ק' יום בימי השכירות כאילו ביקש שיתבטל השכירות ולא יתחייב כלום ומתני' דהשוכר הוי בעלים דשואל לרבנן אי מיירי שלא שאל כל ימי השכירות אתי שפיר דלאחר ימי השאלה תחזור לשוכר ואפילו אם השאילה כל ימי השכירות מ'מ כיון שהיא באחריות השוכר מגניבה ואבידה ופשיעה אם היה עם השואל במלאכתו דאז השואל פטור והשוכר חייב מקרי בעלים אבל הכא אי שייליה ק' יום השוכר פטור מכל דבר:  שוכר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שוכר </span>דמיחייב בגניבה ואבידה. </span>מכאן יש להוכיח דהלכה כמ'ד דשוכר כשומר שכר דמי וכן מוכח בריש אלמנה לכ'ג  (יבמות סו:) וכן פרק השואל (לקמן דף צז. ושם) גבי מרימר בר חנינא אוגר כודנייתא לבי חוזאי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>מדר' אמי. </span>ה'ה דהוה מצי למימר לאפוקי מדשמואל דאמר פ'ג דשבועות (דף כה.) דשבועת ביטוי ליתא אלא ביכול להיות להבא אבל שבועה שזרק פלוני צרור לים פטור שאין יכול לומר שבועה שיזרוק והכא מיחייב שבועה כי נשבע שנאנסה אע'ג דליתא בלהבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר פטור. </span>וא'ת והא תנן פ'ג דגיטין (דף כט.) אם אמר טול הימנה חפץ פלוני לא ישלחנו ביד אחר וי'ל דאע'ג דאסור להפקידו ביד אחר מ'מ בשביל כך אינו חייב לפרוע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>רצוני שיהא פקדוני ביד אחר. </span>אין לפרש דטעמא דחייב לר' יוחנן אליבא דאביי משום דשינה מדעת המפקיד ולכך יתחייב בכל האונסין אפי' באונסין שהיו ראוין לבא ברשות שומר הראשון דא'כ מאי פריך אביי לרבא לקמן לימא ליה ר' אמי לר' אבא מלאך המות מה לי הכא מה לי התם כו' והלא כיון דשינה מדעת בעל הפרה הוא חייב אפילו באונסין שהיו באין אפי' אם היתה ברשותו לכך הוצרך לתרץ שהשאיל מדעת בעלים אלא י'ל דהטעם הוא דחשיב כאילו פירש לו שאם ישנה מדעתו כגון שימסרנה לאחר שיהיה כאילו פשע בה וכל אונסין שיארעו לה שנוכל לתלות שאם לא מסרה לאחר שלא היו נארעים חייב בה כגון אם מתה בבית שומר שני דיש לתלות דהבלא דאותו בית קטלה ושמא אם היתה בבית שומר הראשון לא היתה מתה שבריא בית אחד יותר מאחר והוי כפשע בה ויצאה לאגם שהוא מרעה שמן וטוב ומתה דחייב לאביי דאמר דהבלא דאגמא קטלה וכן לרב אם מסרה לחש'ו ומתה ברשותן חייב מהאי טעמא והיכא שלא פשע בה כגון לרב כשמסרה לבן דעת או שנעל בפניה כראוי ויצאה לאגם או שהוליכה בעצמו לאגם ומתה שם פטור אבל אם נעל בפניה שלא כראוי אע'פ שפשע אם מתה שם פטור כיון דאפילו נעל בפניה כראוי היתה מתה שם ואפילו למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב היינו דוקא כמו צריפא דאורבני דאפשר אם לא פשע מתחילה לא היה נארע אונס של גניבה וכן מוכח פרק האומנין (לקמן דף עח. ושם ד'ה הוחמה) דתנן השוכר את הפרה להוליכה בהר והוליכה בבקעה והוחלקה פטור הוחמה חייב והשתא למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב כי נמי הוחלקה אמאי פטור הלא תחילתה בפשיעה לענין הוחמה וסופה באונס לענין הוחלקה אלא משום דאפילו הוליכה בהר כל שכן דהוחלקה לכך פריך לקמן אביי לרבא שפיר ואפי' למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור הכא כשמסר לשומר אחר חייב דהתם בצריפא דאורבני לא היה האונס ראוי להיות נארע עד שבאו גנבים אבל הכא אגלאי מילתא שאותו הבל ואותו מקום היה מסוכן יותר להמית בהמה זו דמיד שבאת שם התחיל החולי וכן קאמר אביי לקמן דאפי' למ'ד פטור הכא חייב:  דאם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאם </span>כן ליתני קטנים סתמא. </span>וא'ת תקשה לרב וי'ל דבניו נקט לרבותא דסד'א דעל דעת בניו הקטנים נמי מפקיד דרגילות הוא שלפעמים מוסר חפציו לבניו קטנים קמ'ל אי נמי לכך נקט בניו ולא נקט קטנים סתמא משום דבעי למידק הא גדולים הוי כדרך השומרים ומותר משום דעל דעת בניו הגדולים מפקיד אבל גדולים דעלמא אסור למסור אע'פ שאינו מתחייב בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את </span>מהימנת לי בשבועה. </span>ולכך היכא שהשומר הראשון יכול לישבע על האונס או שהיו עדים בדבר פטור ואפי' מסר לחש'ו ומתה ברשותם כיון דאף בבית שומר הראשון היתה מתה דמלאך המות מה לי הכא מ'ל התם כו' וסובר רבא שזהו טעמו של רבי יוחנן ולא כאביי דאמר משום דאין רצוני כו' וכן הלכה כרבא ולא כר'ח דפסיק כאביי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהעלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהעלה </span>למרעה שמן וטוב. </span>דהשתא לא הוי פשיעה בהעלאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי עלתה נמי. </span>בשלמא לרבא דאמר מלאך המות כו' לא יצטרך להעמיד במרעה שמן וטוב ולכך העלה לראשי צוקין ונפלה חייב משום העלאה אע'פ שנפלה בע'כ שתקפתו וירדה ורישא דקתני אי עלתה פטור מיירי שתקפתו ועלתה וכן הנפילה היתה בתקפתו וירדה כמו בסיפא אבל לאביי דאוקמה במרעה שמן וטוב ולא פשע בהעלאה וחייב משום שפשע בנפילתה דמיירי שהיה יכול לתקפה ולא תקפה א'כ רישא נמי אפי' תקפתו ועלתה אמאי פטור ליחייב משום נפילה שהיה לו לו לשומרה שלא תפול דמסתמא נפלה דרישא הוי כמו נפלה דסיפא שהיה יכול לתקפה ומשני נפלה דרישא מיירי שתקפתו וירדה דומיא דעלתה דמיירי דתקפתו ועלתה ולא דמיא לנפילה דסיפא וא'ת אמאי נקט ברישא עלתה ובסיפא העלה והלא אין חילוק בין העלה מדעתו לעלתה בעל כרחו ובנפילה לבד הוה ליה לפלוגי דתקפתו וירדה הוה אונס לא תקפתו חייב וי'ל דרישא נקט עלתה לגלויי דנפלה הוי בע'כ וסיפא נקט העלה לגלויי דנפלה הוי שהיה בידו לתקפה ולא תקפה דומיא דהעלה שהיה בידו וא'ת וסיפא כיון דמיירי שהיה יכול לתקפה אמאי אוקמה במרעה שמן וטוב אפילו לא היה מרעה שמן וטוב לא פשע בהעלאה כיון שהיה יכול לשומרה מנפילה וי'ל כיון דאין צורך הבהמה בהעלאה זו פושע הוא שיש לו לחוש שמא ישכח ולא ישמרנה מליפול ולכך אם מתה היה חייב:  גזל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזל </span>מחמשה. </span>לא שייך הך פלוגתא לפלוגתא דרבי יוחנן ורב הונא דפ' השואל (לקמן דף צז:) בברי ושמא דאפי' לר'ט דאמר מניח גזילה ביניהם היינו משום דיודע בודאי שלא גזל לכולם רק לאחד אבל ברי ושמא יודה דברי עדיף ואפי' לר'ע דאמר ישלם לכל אחד ואחד היינו משום שיודע בודאי שהוא חייב לאחד מהם אבל גבי ברי ושמא יודה דפטור שאינו יודע שהוא חייב כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקתני </span>עלה ומודה ר'ט. </span> ה'ה דה'מ למפרך מברייתא אמאי מודה אלא ניחא ליה למפרך ממתניתין דיבמות אמתניתין (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דקא תבעי ליה הכא בבא לצאת ידי שמים. </span>לכאורה נראה דהשתא לא צריך לשינויי קמאי דאין חילוק בין כרך אחד לב' כריכות ורישא דנותן מנה לזה ומנה לזה בבא לצאת ידי שמים וסיפא דקתבעי ליה יהא מונח אך מדלא קאמר אלא התם דקא תבעי ליה משמע דלא הדר משנוייא קמא וכן לקמן  (ע'ב) דפריך נמי ומי אמר רבא בב' כריכות ה'ל למידק משמע דלא הדר ביה לכך נראה דכולה מתני' איירי בבא לצאת ידי שמים ולכך ברישא דהוה ליה למידק נותן לזה מנה ולזה מנה בבא לצאת ידי שמים וסיפא דבכרך אחד כיון דלא ה'ל למידק אפילו בבא לצאת ידי שמים אינו חייב ולרבי טרפון נקט ברישא אביו של אחד מכם ולא נקט אחד מכם לרבותא דאפילו שמא ושמא נותן לכל אחד ואחד בבא לצאת ידי שמים ולר'ע נקט אביו דמשמע שמא ושמא לכך אינו חייב אלא לצאת ידי שמים כדאמר לקמן (שם)  דבשמא ושמא אינו חייב לכל אחד ואחד לר'ע מדינא ונקט אביו דאי הם עצמן הפקידו אם כן מסתמא תבעי ליה וה'ל ברי ושמא ואפילו מדינא חייבין לר'ע דמתניתין אתיא כר'ע נמי דקאמר לקמן (שם) ממאי דמתני' דהכא ר'ע היא ועוד דהלכה כר'ע מחבירו ובסיפא דלא נקט שני אבותיכם הפקידו לרבותא לא תני הכי דאע'ג דטענו ברי פטור אפילו לצאת ידי שמים ואפי' לר'ע כיון דלא פשע דלא הוה ליה למידק ולא מחייב ר'ע מדינא אלא בברי ושמא והיכא דהוה ליה למידק אבל בשמא ושמא אפי' בשני כריכות אינו חייב אלא לצאת ידי שמים והיכא דלא הוי ליה למידק פטור אפי' לצאת ידי שמים ואפילו בברי ושמא וא'ת דבפרק הגוזל קמא (ב'ק דף קג: ושם קד. ד'ה שכבר) קאמר מעשה בחסיד אחד שבא לפני ר'ט ואמר ליה הנח דמי מקחך ביניהם וכי לא בעי חסיד לצאת ידי שמים וי'ל דר'ט אמר ליה שכך הדין וא'ת התם דפריך אמתניתין דקתני הגוזל מחבירו שוה פרוטה ונשבע לו יוליכנו אחריו אפילו למדי ומוקי כר'ט כו' ומאי איריא נשבע אפי' הודה נמי דתניא מודה ר'ט כו' ומאי פריך והא אוקמי' ברייתא דמודה ר'ט בבא לצאת ידי שמים ומתני' דהתם מיירי מדינא וי'ל דמתני' דהתם מיירי לצאת ידי שמים להביא קרבן וקא אמר אם רוצה להביא קרבן צריך להביא גזלו למדי דתנן הביא אשמו עד שלא הביא גזלו לא יצא לכך פריך דבלא שבועה ולא קרבן צריך להביא גזלו למדי אם רוצה לצאת ידי שמים:  מודה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>אני בזה. </span>אע'ג דקאמר מודה אני לאו משום דליהוי מתלמידי ב'ש דבפ'ק דיבמות (דף טו.) בצרת הבת סבר כב'ה דקאמר  (א) תמיה אני מתי תבא צרת הבת לידי ואשיאנה והיינו כב'ה אלא אגב דשנה לעיל אלו ואלו מודים תנא הכא מודה אני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וממאי </span>דר'ע היא. </span>וא'ת ואלא כמאן דאי כר'ט כ'ש דלר'ע נותן לזה מנה ולזה מנה וי'ל דהכי פי' ממאי דר'ע היא ומדינא דלמא לצאת ידי שמים ומשני מדקאמר מודה ר'ט למאן מודה לאו לר'ע דאמר מדינא משלם לכל אחד ואחד ואמר ר'ט מדינא מניח ביניהם ומסתלק אבל לצאת ידי שמים מודינא דמשלם לכל אחד ואחד וקאמר הא אוקימנא בבא לצאת ידי שמים ומודה דקאמר ר'ט ה'פ כי היכי דאמרת בשמא ושמא משלם לכל אחד ואחד לצאת ידי שמים הכי מודינא לך הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>אמר רבא כל בשתי כריכות ה'ל למידק והא אמר רבא כו'. </span>וא'ת והא מתני' איירי לצאת ידי שמים וי'ל מדנקט במתני' דאתי נמי כר'ע אביו של אחד מכם משמע משום דהוי שמא ושמא אינו חייב אלא לצאת ידי שמים דוקא כדמשמע לשון הודה (ב) הא הפקידו הן עצמן דמסתמא תבעי ליה והוה ליה ברי ושמא חייב אפי' מדינא אע'ג דלא עבד איסורא כיון דה'ל למידק דאי לאו הכי אמאי נקט אביו דאי לאורויי דאפי' בשמא ושמא חייב לצאת ידי שמים זה אין נראה שום חידוש לר'ע ועוד דר'ע נמי אית לי' בהגוזל קמא  (ב'ק דף קג: ושם) בלקח מחמשה בני אדם שמשלם לכל אחד ואחד ואע'ג דלא עבד איסורא ומדינא משלם דלצאת ידי שמים אפילו ר'ט מודה שמשלם לכל אחד ואחד אע'ג דלא עבד איסורא דהא מתני' אוקמינן נמי כר'ט וקתני אביו של אחד מכם הפקיד לי מנה נותן לכל אחד ולהכי פריך והאמר רבא הכל מודים כו' דאפי' לר'ע מניח ביניהם אע'ג דה'ל למידק כמו שאפרש משום דלא עביד איסורא וה'ה דבלא רבא ה'מ למיפרך מר'ע דאמר גבי מקח אע'ג דלא עבד איסורא משלם לכל אחד ואחד והתם אמר רבא דאפי' לר'ע מניח רועה ביניהם ומסתלק אלא דניחא ליה למיפרך דרבא אדרבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבא הכל מודים בשנים שהפקידו אצל רועה. </span>פרש'י זה טלה אחד וזה שני טלאים שמניח ביניהם ומסתלק והתם כשני כריכות נינהו אפי' הפקידו זה בפני זה דדבר הנראה מי הביא אחד ומי הביא שנים אבל במעות לא היה לו להבחין בין צרור גדול לצרור קטן וקשה דמתני' מסתמא מיירי אפילו זה הפקיד מאתים בב' כיסין וזה מנה בכיס אחד ותו דלמא מיירי רבא בב' שהפקידו שני טלאים זה כחוש וזה שמן דהוי כמעות דלא הוה ליה למידק אי נמי בשנים שהפקידו שני טלאים ומת אחד מהם וכל אחד אומר שהמת של חבירו דכי האי גוונא מיירי מתניתין דהתם בפרק שני דבכורות (דף יז: ושם) אלא יש לומר דאפי' הפקידו טלאים זה בפני זה הוה ליה למידק דלא שייך למימר אתון לא קפדיתון משום דלא יוכלו לתקן דאפי' הפקידו זה שלא בפני זה יראה חבירו הטלאים כשהולכים במרעה ושואל של מי הם אבל במעות שהיה יכול להפקיד שלא בפני חבירו יכול הנפקד לומר אתון לא קפדיתון כל שכן דלא הוה לי למידק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


