# tsftbvl

lvr: 42
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>מדעתו. </span>לאו דוקא שלא מדעתו אלא כלומר שלא בראייתו של רועה דהשתא לא הוה ליה למידק:  שמא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>עשאן תרומה ומעשר על מקום אחר. </span>הקשה ר'ת וכי נחשדו חבירים לתרום שלא מן המוקף כדאמר בפרק כל הגט (גיטין דף ל:) ופ'ק דחולין (דף ז.) גבי ר'מ שאכל עלה של ירק ואור'ת דהכא גבי פקדון תולין בחששא מועטת שלא יגע בהם וחיישינן שמא בערב שבת תרם שלא מן המוקף דשרי כדאמרינן בהאשה רבה (יבמות דף צג.) אי נמי כדאמרינן פרק בכל מערבין (עירובין דף לב:)  ניחא ליה לחבר דליעביד איסורא זוטא דהיינו שלא מן המוקף אבל בחולין (דף ז.) ובפרק כל הגט  (גיטין דף ל:) לא חיישינן כיון שאינו פקדון וטפי אמרינן בפרק זה בורר  (סנהדרין דף ל.) ראו שאביהם הטמין מעות בשידה תיבה ומגדל ואמר של מעשר שני הם אם כמערים לא אמר כלום אלמא אזלינן בתר רוב מעות שהם חולין להקל ואע'פ שפירש שהם מעשר ובהאשה שהלכה (יבמות דף קטו:) גבי מצא כלי והיה כתוב עליו קו'ף קרבן תי'ו תרומה הא אין כתוב עליו לא חיישינן והא דאמרינן בהזהב (לקמן דף מט.) ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר לאביך בידי רשאי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר היינו נמי בשבתות וימים טובים וכן הא דקתני בסמוך לפיכך בעל הבית עושה אותו תרומה ומעשר על מקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחלוקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחלוקת </span>בכדי חסרונן. </span>פרש'י כדרך שאר תבואות והקשה ריב'ם וכי פליגי במשהו דבפחות מכדי חסרונן לכ'ע לא ימכור ועוד דא'כ מ'ט דרשב'ג וי'ל דפליגי שנתחסר בחדש או בחדשים יותר משרגילות להתחסר עד אותו הזמן ופליגי עד שיעלה החסרון בחדש או בשני חדשים תשעה חצאי קבין לכור שהוא בכדי חסרונן לשנה שלימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מזבנינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מזבנינן </span>לכהנים. </span>ולשמא יעשם אחר המכירה ליכא למיחש דיתר מכדי חסרונן לא שכיח וכי עביד להו בעה'ב תרומה ומעשר עביד להו מקמי דליהוו יותר מכדי חסרונן ופריך לרב נחמן נמי דלזבנינהו לכהנים בכדי חסרונן לא פריך דהא איכא למיחש לשמא יעשם אלא ביותר מכדי חסרונם פריך דלזבנינהו וכי תימא הכי נמי והא אמרת דרב נחמן ודאי פליג ומשני דלרב נחמן יותר מכדי חסרונן שכיח והקשה ריב'ם מי דחקו לומר דרב נחמן פליג לימא דביתר מכדי חסרונן לד'ה מוכרן וליכא למיחש לשמא יעשם דלא שכיח כמו לרב כהנא ותי' ר'ת דמתני' מיירי אפילו בפשתן או בפירות מתוקנים והתם מאי טעמא לא יגע בהם ע'כ משום דרב כהנא דרוצה אדם בקב שלו מבתשעה קבין של חבירו אם כן מאי אהני טעמא דשמא עשאן תרומה ומעשר על מקום אחר אי לאו לאשמועינן דאפי' ביתר מכדי חסרונן חיישינן א'כ סבר דאפילו יותר מכדי חסרונן שכיח:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span> כאן לא קאמר רשב'ג כו' אבל (א) הכא אין מורידין. וא'ת והא לקמן מייתי דאית ליה לרשב'ג מורידין וי'ל דמהא ליכא למשמע מינה אבל קשה דמאי מוכיח דחד טעמא הוא מדשמואל דסבר כרשב'ג וסבר מורידין לוכח כן מרשב'ג גופיה וצ'ל דלא שמיע ליה ברייתא דלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בששמעו </span>בו שמת כ'ע ל'פ דמורידין. </span>אין לפרש בששמעו בב' עדים דא'כ פשיטא דמורידין אלא ששמעו היינו בקול ועד אחד אע'ג דשמעו בו שמת דבפ' ב' דייני גזירות (כתובות דף קז.)  גבי אין פוסקין מזונות לאשת איש משמע סוגיא דהתם דהוי בעדות גמורה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא לירד ולמכור תנן. </span>וא'ת ואמאי לא פריך ממתניתין דהאשה שהלכה (יבמות דף קטז: ושם ד'ה שאין) דקתני מצינו שאין אחים נכנסין לנחלה על פיה ולשני נמי לירד ולמכור תנן וי'ל דמהכא אלימא ליה לאקשויי משום דדומיא דנשותיהם קתני דמשמע כלל כלל לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היורד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היורד </span>לנכסי שבוי אין מוציאין אותו מידו. </span> (ב) הוא הדין דאפי' מורידין אותו לכתחילה דהא נטושים מורידין לרשב'ג דאמר הנטושים כשבויין אלא אגב דתנא בסיפא בנטושים מוציאין תנא נמי בשבויין אין מוציאין וא'ת לימא רב הלכה כתנא קמא ושמואל הלכה כרשב'ג וי'ל דלא שמיע להו ברייתא אי נמי איכא דמפכי להו:  וכולם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכולם </span>שמין להם כאריס. </span>אנטושים דרשב'ג קאי כדמסיק פי' רש'י דבשבוי (א) ששמע שמתו אוכל כל הפירות ואם יבואו הבעלים קודם שיאכל הפירות יטול כשאר אריסין ויחזיר השאר ובנטושים דלא שמע שמת לא יאכל כל הפירות אלא שמין הפירות שיאכל כשאר אריסין למחצה לשליש ולרביע ולא יאכל כלום בחנם וקשה דאמאי משני לעיל לירד ולמכור תנן לישני לירד ולאכול תנן דהא אפילו לאכול בחנם אינו יורד ועוד מאי פריך בתר הכי אף בניהם כלל לא הא ודאי אין לו כלל אפילו למ'ד מורידין כיון שאין לו אלא כאריס נכרי ועוד מאי פריך מהמוציא הוצאות על נכסי אשתו דהתם יורד לאכול כל הפירות אבל הכא אינו יורד כי אם בתורת אריסות ותו דאמר שמואל לקמן שבוי שהניח קמה לקצור מעמידין אפוטרופוס וקוצר ובוצר ואח'כ מורידין קרוב לנכסיו ומעיקרא אמאי אין מורידין קרוב כיון שלא יאכל הפירות בחנם לכך נראה דודאי שכל הפירות אוכל בחנם ואם זבל וחרש וזרע ובעלים באו קודם שקצר יטול כאריס שכר טרחו ועמלו ולרב וכן לת'ק אית להו שאין שמין כאריס ולכך אין מורידין דלמא מפסיד להו לפי שירא שיבואו הבעלים קודם שיקצור ויאכל ולא יטול כלום ולא ישביח הקרקע אלא כל מה שימצא יאכל בחנם כדין קרוב היורד לנכסי שבוי והשתא פריך שפיר כיון שאוכל כל הפירות כשיבואו הבעלים קודם שילקט אמאי נוטל כאריס טפי מהמוציא הוצאות על נכסי אשתו כו' והא דקאמר ואילו התם זריז ונשכר פי' כששמע הבעלים ממשמשים ובאין מניחין אותו לקדם ולתלוש אע'פ שהפירות ישוו הרבה מעמלו כיון שאם לא יקדם אין משלמין טרחו אבל הכא בנטושים אם באו בעלים אין מניחין אותו לתלוש כיון דלא מפסיד מידי דשיימי' להו כאריס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל שבוי שנשבה מורידין. </span>וא'ת והאמרה שמואל חדא זימנא וי'ל דה'ק אף על גב דבשבוי מורידין יצא לדעת אין מורידין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 39
dfh: a
trm: לדעת.
txt:
<span class='five'>לדעת. </span>דמסתמא לא פליג אשמואל מדלא קאמר אף בורח או אף יוצא לדעת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>מדרב הונא אין מחזיקין בנכסי קטן ואפי' הגדיל. </span>פרש'י מדאמר רב הונא אין מורידין קרוב הא נכרי מורידין וקשה דבלא רב הונא כמה משניות יש שמעמידין אפוטרופוס לנכסי יתומים פרק הניזקין (גיטין דף נב.) מנהו ב'ד לא ישבע וע'ק היכי מוכח מדרב הונא דאין מחזיקין דלמא אי טוען שני חזקה מועיל והא דמורידין נכרי משום דליכא למיחש למידי דע'כ כיון דמורידין א'כ יש לו דעת לומר הבא עדים שלקחת מאבי והכי נמי יש לו לדעת ולמחות בסוף כל שלשה  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנא עביד עיטדא לא מחתינן. </span>וא'ת דבח'ה (ב'ב דף כט: ושם ד'ה אבל) אמרינן עטדא קלא אית לה וי'ל ביתומים החמירו יותר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>שכיבא סבתא. </span>וא'ת הא דתנן פרק כל הגט (גיטין דף כח. ושם ד'ה והניחו) המביא גט ממדינת הים והניחו זקן או חולה נותנין לה בחזקת שהוא קיים וי'ל דסבתא הגיעה לגבורות דהתם אמרינן כי הגיע לגבורות חיישינן אך קשה דבסמוך אמרינן הלכך פלגא יהבינן לאחתא תרי תלתי הוה לה למיתב דאפילו שכיבא סבתא מסתמא ברתא לא שכיבא דליכא למימר דברתא נמי הגיעה לגבורות דאם כן סבתא איתפלגא ותו ליכא למיחש דלמא שכיבא כדאמר בגיטין (שם) כיון דפלג פלג וי'ל דגבי גט דוקא אמרינן בחזקת שהוא קיים משום עיגונא וכן בשביל אכילת קרבן ותרומה אבל הכא אדרבה החמירו בנכסי יתומים להחזיק הסבתא וברתא במתה דאמרינן לעיל דאפי' בעביד עיטדא לא מחתינן אע'ג דאית לה קלא אי נמי הכא שנשבו חיישינן טפי דלמא מתו לפי שעשו להם יסורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מוקמינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוקמינן </span>ליה אפוטרופוס. </span>ואם תאמר והא אין מורידין קטן לנכסי שבוי ומסתמא אפי' על ידי אפוטרופוס דהא משמע דאי ודאי לא שכיבא סבתא הוה יהבינן כל נכסי לאחתא ואמאי נוקי פלגא לינוקא על ידי אפוטרופוס אלא ודאי בכל ענין אין מורידין קטן דכיון שהקטן אדון האפוטרופוס אולי ישמע לקטן שלא לחרוש ושלא לזרוע וי'ל דהא דקאמר פלגא מוקמינן ליה אפוטרופוס לינוקא לא לאכול כל הפירות כדין קרוב היורד לנכסי שבוי אלא שישמור האפוטרופוס כדין אריס בחזקת סבתא ויתפרנס הקטן מזה וזה טוב מלתתם לאחתא שתאכל כל הפירות חנם כדין קרוב היורד לנכסי שבוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיצא </span>בלא חתימת זקן. </span>הוא הדין אם יצא בחתימת זקן דאין נאמן לומר שהוא אחיו דא'כ לא שבקת חיי לכל בריה העשירים שכל אחד יאמר אני אחיך ועוד דהא תנן בפ' יש נוחלין (ב'ב דף קלד.) האומר זה אחי אינו נאמן אלא הכא מרי בר איסק לא היה טוען ברי אלא לא ידענא לך ולכך אם יצא בחתימת זקן אינו נאמן כיון שאינו מכחישו אלא אמר לא ידענא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>את אייתי סהדי דלאו אחוך הוא. </span>וא'ת וכי כל אדם עשיר אלם יצטרך להביא עדים שאין התובעו אחיו וי'ל דשאני הכא שאותו אמר שיש לו עדים ויראים להגיד א'ל רב חסדא שיעשה עמהם שיעידו ומרי בר איסק א'ל סוף סוף דהשתא נמי יעידו שקר מיראתי ויאמרו שאינו אחי או יאמרו שאינם יודעים אע'פ שיודעין ומשני תרתי לא עבדי חדא שישתקו מלהעיד וחדא שישקרו ויאמרו אין אנו יודעים או שיאמרו אינו אחיו:  וכן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>אמר רבה גרס. </span>רש'י גרס וכן אמר רב ופליג אמ'ד בפ' מי שמת (ב'ב דף קמג: ושם ד'ה לא) נכסים ששבחו מחמת עצמן של אחין השבח לעצמן וקאמר דאפי' שבחו מחמת טרחם של משביחין כי הכא דשתל פרדיסא השביחו לאמצע וזהו תימה שחולק רבא על רב דהתם רבא קאמר ולא מייתי התם מילתיה דרב ונראה דגרס רבה וכן בספר ר'ת ולא מדברי רב חסדא הוא (א) שהגמ' מביא שמעשה כיוצא בזה בא לפני רבה ופסק דהשביחו לאמצע כמו רב חסדא והביאו הגמרא משום קושית אביי דא'ל אביי לרבה מי דמי כו' ולא חשש רבה מקושיותיו ודן דהשביחו לאמצע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אגלגל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגלגל </span>מלתא. </span>פסק של רב חסדא ומטא לקמיה דרבי אמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מה אכפת להו לעכברים. </span>וטעמייהו דרבנן מפרש בירושלמי הני עכברי רשיעי נינהו כד חמיין עיבור לא מסתייהו דאכלי אלא קריין לחבריהון דאכלי עמהון והא דאמרינן בגמרא אמרו לו הרבה אובדות מהם הרבה מתפזרות מהם י'ל דלדבריו דרבי יוחנן קאמר אפילו לית לך טעמא דמפרש בירושלמי מ'מ הרבה אובדות מהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לכור בלבד. </span>וא'ת אם כן בפחות מכור נמי יוציא כמו לכור וי'ל דאין להם ריוח להטמן  בתוכה ומ'מ לפי חשבון הראוי להתחסר יוציא דאי אפשר שלא יתחסרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולאורז
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולאורז </span>שאינו קלוף ג' סאין לכור. </span>וא'ת ואמאי לא חשיב במתניתין אורז שאינו קלוף עם זרע פשתן כיון דאית להו חד שיעורא וי'ל דפשוט לו דבאורז תתחסר כל כך וברישא גבי אורז קלוף לא חשיב זרע פשתן קלוף דשמא דינם חלוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדה </span>מרובה י' כורין. </span>וא'ת אפי' ב' כורין או ג' מתנפחין לפי חשבון החסרונות העולה להם וי'ל דבי' כורין עולה להם הנפוח חסרון של כור אחד ולא יוציא להם חסרונות היינו כל החסרון דחסרון של כור אחד לא יוציא ולהכי נקט י' כורים לאפוקי פחות:  אל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אל </span>ישתכר יותר על שתות. </span>הא עד שתות משתכר ומסתמא רב יהודה היה מוצא שיתנו לו יותר ולמה הניח מלהרויח עד שתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במזופפין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במזופפין </span>שנו. </span>וא'ת כל שכן דבלע טפי כדאמרינן לעיל באתרא דמר חפו בכופרא דמייץ טפי וי'ל דהיינו חדש אבל ישן שכבר בלע אינו בולע יותר אי נמי התם ביין אבל הכא בשמן לא בלע כיון שהוא ישן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לחודיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לחודיה </span>לא מזדבן. </span>וא'ת ויתן לו מוכר ללוקח לוג ומחצה שמרים שיערב עדיין וימכור וי'ל דמיירי מתני' אפי' אין השמן בעין שלקחו מעט מעט ומכרו או אכלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>חכמים אסור לערב. </span>וא'ת ונימא משום דאית ליה מחילה ולעולם מותר לערב וי'ל דמתניתין נמי מיירי אפי' כשהשמן עדיין בעין והתם אין שייך מחילה כיון שיכול לתקן כי יאמר לו קח השמרים וערב בשמן ולרב פפא דאמר דטעמייהו משום מחילה סבר דהשמן אינו בעין דאילו הוה בעין לא שייך ביה מחילה אי נמי סבר דאף ע'פ שהוא בעין שייך ביה מחילה כיון דמדדו מזוקק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>ר'י אסור. </span>וא'ת ולימא מותר וטעמא דמקבל משום דלית ליה מחילה וי'ל דרב פפא סבר דצמד ובקר איכא הוכחה דלאו מחילה דמסתמא לא רצה ליתן מאתים זוז על הצמד בלא בקר אבל הכא לוג ומחצה שהוא דבר מועט מדלא עירב אחולי אחיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זבון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זבון </span>וזבין תגרא איקרי. </span>מיירי שלא היה מוצא למכור ביוקר יותר משלקחו לכך א'ל אדעתא דהכי קנית ממני שהיית יודע שאעכב לוג ומחצה כדי שארויח קצת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אמרו שמן עכור אלא למוכר. </span>פי' לא אמרו הפסד של עכירת פקטים אלא למוכר דכשנותן ללוקח שמן מזוקק אינו מחסר לו כלום ממאה לוג בשביל הפקטים כי אם לוג ומחצה בשביל השמרים מיהו עכירה לא שייכא כל כך בפקטים אלא בדבר המתערב כמו שמרים וי'ל דלא אמרינן הפסד של עכירת השמרים אלא למוכר שאם מוכר כשהוא מזוקק מקבל עליו לוקח בשביל השמרים לוג ומחצה והמוכר מרויח השמרים וכשהוא מוכר שמן עכור נותן מאה לוגין שלמים שמן עכור ומפסיד השמרים ע'י מה שמכר כשהוא עכור וכשמוכר מזוקק לא קרי הפסד לוקח אע'פ שמפסיד שמרים משום דבעה'ב ניחא ליה בצילא:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>רבי ישמעאל אפילו יחדו נמי. </span>וא'ת מנ'ל י'ל מדנקט טלה וסלע דסתם טלה לא יחד לו מקום אלא הולך ממרעה למרעה וסתם סלע יחדו לו מקום בכיס וגם כיס יחדו לו מקום בתיבה ולכך פריך נמי בסמוך לר'ע אפילו לא יחדו נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנטלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנטלה </span>והגביהה ע'מ לגוזלה כו'. </span>והיינו חסרון שהכל גוזל ונטל לצורך עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנטלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנטלה </span>ע'מ לשלוח בה יד. </span>פי' ליטול מקצת אע'פ שלא נטל אותה מקצת חייב בכולה כדאמר בשלהי פרקין (דף מד.) לא נטל נטל ממש אלא כיון שהגביה ליטול אע'פ שלא נטל אבל למ'ד ע'מ לגוזלה דבעי חסרון אם הגביה ליטול קצת אינו חייב עד שיטול המקצת כיון דבעי חסרון וקשה דבשלהי פרקין קאמר אפי' למ'ד בעי חסרון מודה בחבית אם הגביהה אע'פ שלא נטל חייב דניחא ליה דתיהוי כולה בסיס להאי רביעית ומתני' בחבית איירי ויש לומר דמתני' איירי אפילו בשמן דלא מנטר פורתא אגב האחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>זאב וטרף. </span>בשעת משלחת זאבים ורבי יהודה היא דאמר זאב אחד אונס בפ' הפועלים  (לקמן דף צג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>שקלינהו. </span>לרבי ישמעאל פריך דאמר לא בעינן דעת בעלים כפרש'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לא משכה. </span>דאע'ג דעודן עליה לא קיימא ברשותיה להתחייב באונסיה עד שימשוך כדאמר במתני' (לקמן דף מג:) הטה את החבית ונטל ממנה רביעית אינו חייב אלא דמי רביעית כיון דלא הגביה את החבית ומשני שהניח מקלו ותרמילו עליה כל כך בחוזק עד שרצתה לפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיקא </span>נמי דקתני שהכישה. </span>וא'ת בפ'ק דקדושין (דף כב:)  תניא או שהכישה במקל ורצתה לפניו דאקרי משיכה ולא הויא הכחשה וי'ל דהתם דאדם נכרי לקחה ואינה מכירתו בדבורו שייך למיתני הכישה אבל הכא דאיירי ברועה שהבהמה מכירתו ואזלה מחמת דבורו לא שייך למיתני שהכישה:  לומר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לומר </span>לך שליחות יד אינה צריכה חסרון. </span>וא'ת התינח שומר שכר דאייתר קרא להכי אלא בשומר חנם מנ'ל אי משומר שכר מה לשומר שכר שכן חייב בגנבה ואבדה וי'ל כיון דשליחות יד חייב בתרוייהו אין זה אלא גילוי מילתא למילף דין של זה בזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרנא </span>בלא שבועה. </span>וא'ת ורבי יוחנן ור' אלעזר דלית להו הך סברא מנ'ל דפ' ראשונה בשומר חנם ושניה בשומר שכר דבריש השואל (לקמן דף צד:) לא קים לן אלא מהך סברא דקרנא עדיפא ופי' רבינו שמואל דמסברא ידעינן דבפרשה ראשונה כתיב כסף או כלים ורגילות הוא לשמרם בחנם דליכא בהו טרחא ובפרשה שניה כתיב בהמה דאיכא טרחא ורגילות לשמרה בשכר אי נמי דלכ'ע אית להו דקרנא עדיפא מכפילא בשבועה ומ'מ סבירא להו לר' יוחנן ולרבי אלעזר דאין ללמוד שומר שכר משומר חנם הקל כיון שיש בו חומרא שמשלם כפל מה שאין כן בשומר שכר ואע'ג דשומר שכר ודאי חמור שחייב בגנבה ואבדה ומאן דלא פריך סבר דמכפל אפילו פירכא לא עבדינן משום דמה דמשלם כפל הוא מחמת קולא שהוא פוטר עצמו בגנבה כדמפרש בריש מכלתין  (דף ד. ושם) גבי תורת הזמה לא פריך והשתא אתי שפיר הא דריש השואל (לקמן דף צה.) גבי הא דגמר גנבה בשואל מק'ו דשומר שכר דפטור באונס וחייב בגנבה ואבדה שואל לא כל שכן ופריך מה לשומר שכר דחייב בכפל [בטוען טענת לסטים מזויין] והשתא תימה לפי מה דסבר דכפל הוי חומרא מאי פריך אדרבה כיון שהוא חמור הוה לו ליפטר מגנבה כדי שיתחייב כפל וע'ק ברייתא גופה שואל שחייב בשבורה ומתה כו' אדרבה היא הנותנת דמפני שהוא חמור פטר בו הגנבה כדי לחייבו בכפל ולפי מה דפרישית אתי שפיר וא'ת לר' יוחנן דסבר הכא דמכפל עבדינן פירכא וגם סבר רב יוסף בפרק הכונס (ב'ק דף נז. ושם) גבי שומר אבדה לר' יוחנן דלסטים מזויין גנב הוא אם כן גנבה ואבדה בשואל מנ'ל דכי פריך בהשואל מה לשומר שכר שכן משלם כפל בלסטים מזויין ומשני לסטים מזויין גזלן הוא איבעית אימא קרנא בלא שבועה עדיפא וי'ל דלר' יוחנן נפקא ליה מוכי ישאל וי'ו מוסיף על ענין ראשון וכה'ג יליף התם לעניין פטור בבעלים ואע'ג דרבי יוסי ברבי נהוראי הוא תנא וסבר דקרנא עדיפא וכן ברייתא דהשואל (לקמן דף צה.) סבר דקרנא עדיפא או לסטים מזויין גזלן הוא ור' יוחנן פליג בתרוייהו הא לא קשיא דר' יוחנן סבר כתנא דהכונס (ב'ק דף נז:) דקאמר לא אם אמרת בשומר חנם שכן משלם כפל לכך שלח בה יד חייב דקאי אמילתיה דרבי יוסי בר' נהוראי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר לא תימא שליחות יד כו'. </span>פרש'י דסבר אפילו כרבי אלעזר ואין להקשות לפירושו הא דקאמר ואידך שלא תאמר דיו והא תרוייהו צריכי לאינה צריכה חסרון לר' אלעזר דהא לא יליף שומר שכר משומר חנם דהא בתר הכי פריך ולמ'ד [שליחות יד] צריכה חסרון תרתי למה לי ולדידיה לא ילפינן חד מחבריה אפילו הכי לא מוקמינן תרוייהו לדיו והיינו משום כדפ'ל דכיון דשליחות יד חייב בתרוייהו גלוי מלתא בעלמא למילף דין של זה בזה ועוד יש לומר דרבא בא לפרש דהא דאמר ר'א דא ודא אחת היא לא ששניהם צריכי לגופייהו כדאמרינן אלא ששניהם מיותרין דגמר להו משואל וסבר רבא קרנא עדיפא ושפיר גמר שומר שכר משומר חנם לכולי עלמא זה מזה מיהו ברייתא דהכונס (שם) סברה דלא ילפינן זה מזה דקתני לא אם אמרת בשומר חנם כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>לומר [לך שליחות יד] אין צריכה חסרון. </span>וא'ת ונילף משואל דאינה צריכה חסרון דמשעת משיכה חייב באונסיה אע'ג דלא נשתמש כדאמר בפ' השואל (לקמן דף צט.) גבי שואל קורדום מחבירו כ'ש שומרין שמושכין להשתמש שלא מדעת בעלים שחייבים וי'ל בשואל דין הוא כיון דמושך לדעת בעלים חשיב כאילו נשתמש בה דלדעת כן שאלה ולאו לאוקמה בכילתא אבל שלא לדעת אינו חשיב כאילו כבר נשתמש בשביל משיכה לבדה לכך לא ילפינן משואל אלא משיכה שיש בה חסרון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>לדיו וחדא לכדתניא. </span>ולמ'ד נמי אינה צריכה חסרון דצריכי תרוייהו יליף שפיר ג'ש לכדתניא לפי שיש כל כך תיבות בזה כמו בזה אם לא שלח ידו במלאכת רעהו:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל כספים אין להם שמירה כו'. </span>צריך עיון אם שמרם בקרקע (א) ונגנבו משם אם שומר שכר חייב ובפרק הכונס  (ב'ק דף נז. ושם ד'ה כגון) משמע דחייב דפריך אביי לרב יוסף והאמר ר' יוחנן הטוען טענת גנב באבידה משלם תשלומי כפל ואי שומר אבידה שומר שכר הוי קרנא בעי לשלומי ומאי פריך דלוקמא בטוען שנגנבה באונס כגון שהעמיק בקרקע ק' אמות או שתקפתו שינה או חולי אלמא כל גניבה לא הויא אונס אלא לסטים מזויין וכן בתר הכי דמייתי לא אי אמרת בשומר חנם שכן משלם כפל ואי לסטים מזויין גנב הוא שומר שכר נמי משלם כפל משמע דמשום גניבה לא מפטר שומר שכר אם לא בטענת גניבת ליסטים מזויין מיהו הנהו יש לדחות דה'מ למימר וליטעמיך דבלאו הכי נמי מצי למימר וליטעמיך אפי' גזלן הוא תמצא שומר שכר משלם כפל בבעלים ויש להביא ראיה מפ' השואל  (לקמן דף צה. ושם) דכי יליף גניבה ואבידה בשואל משומר שכר פריך מה לשומר שכר שכן משלם כפל בטענת ליסטין מזויין ומשני אי בעית אימא גזלן הוא משמע שאין שום גניבה שיפטר בה שומר שכר אך תמהון גדול הוא למה לא יהא אונס אם העמיק בקרקע ק' אמות דמאי ה'ל תו למיעבד או אם תקפתו שינה או חולי גדול ואיך יתכן ששום גניבה לא נמצא שתהא אונס גמור כליסטין מזויין ולרבה אית ליה בסוף הפועלים  (לקמן דף צג:) דאי על בעידנא דעיילי אינשי פטור א'כ תמצא גניבת אונס בשומר שכר ומיהו יש לדחות דרבה יסבור כאידך שינויא דקרנא עדיף כרב יוסף בהכונס (ב'ק דף נז:) ומ'מ אין סברא כלל שלא נמצא גניבת אונס שיפטר בה שומר שכר ואין לתרץ דהואיל וחייב רחמנא שומר שכר בגניבה אע'פ שהיא קרובה לאונס כדאמר בהשואל (לקמן ד' צד:)  חייב אף בכל גניבת אונס דהא בליסטין מזויין הוא פטור אע'ג דגנב הוא לרב יוסף א'כ מאי משני בהשואל (דף צה.) לסטין מזויין גזלן הוא אכתי איכא למיפרך מה לשומר שכר שכן משלם כפל בטענת גניבת אונס תאמר בשואל דכי נילף שחייב בגניבה ואבידה לא ישלם כפל אפילו בטענת גניבת אונס דמסתמא הוא חייב קרן בכל אונסין  דכעין זה פריך פ'ק דמנחות (דף ה:) גבי הצאן להוציא הטרפה ובפרק שור שנגח ד' וה' (ב'ק דף מ:) גבי שור האצטדין מהו לגבי מזבח ונראה דכיון דאתי שואל מק'ו דשומר שכר אין לחייבו בגניבת אונס בקרן ודיו לבא מן הדין להיות כנדון דשומר שכר פטור מגניבת אונס אף שואל כן וא'ת וגניבת אונס בשואל לפי האמת מנ'ל דלא מצינו ששואל פטור אלא במתה מחמת מלאכה דמשומר שכר לא אתי כדפי' וי'ל דנפקא לן מוכי ישאל איש וי'ו מוסיף על עניין ראשון והוי כאילו כתיב גניבה ואבידה להדיא בשואל וכיון דכתיב ביה גניבה ואבידה ואונסין ליכא למפטריה בגניבת אונס והא דיליף בברייתא מק'ו היינו אילו לא נאמר קרא הייתי אומר ק'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>הכלב יכול לחפש אחריו. </span>ואם תאמר והלא פטור לבדוק חור מפני סכנת עקרב וי'ל דהכא יכול לפנות המפולת א'נ הכא שיש שם חמץ בודאי אינו פטור משום חששת עקרב דהא מבעיא לן בפסחים (דף י:) ככר בפי נחש צריך חבר להוציאו או לאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>ר'ח הילכתא תחלתו בפשיעה וסופו באונס חייב. </span> וכן מוכח בשלהי הפועלים (לקמן דף צג:) דהלכתא דחייב דפריך אביי אי הכי תחלתו בפשיעה וסופו באונס הוא וחייב וכן מוכח ריש פרק הכונס (ב'ק דף נו.) ודוקא היכא שיכול להיות שהאונס לא היה נארע אם לא פשע בתחלה אבל פשע בה ויצאת לאגם ומתה פטור דמלאך המות מה לי וכו' וצריך לומר דצריפא דאורבני הוי שמירה מעליא לזוזי לענין גנבי כמו קרקע להכי קרי ליה לענין גנבי אונס:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד. </span>אומר ר'ת דהיינו לענין שאינו יכול לומר את מהמנת לי בשבועה ולא האיך אבל אם פשעו אפי' אין להם מה לשלם ישלם הנפקד דאם לא כן כל מה שהופקד אצל בעה'ב תבא אשתו ותאכל ותפטר ולכך נמי הכא משתבעא אמיה דהנהו זוזי אותבינהו בקרטליתא שלא פשעה והא דקאמר נימא לה לאימי' דלישלמא לאו משום דאם לא היה לה מה לשלם שיפטר הנפקד אלא תשלם לבנה כשיהיה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נימא </span>ליה לאפוטרופוס זיל שלים אמר [אנא] לבקרא מסרתיה. </span>משמע דאם לא היתה זאת הטענה הוי פושע וחייב וקשה דבפ' ד' וה'  (ב'ק דף לט. ושם ד'ה דאי) אמרינן מעליית מאן מעליית יתומים דאי אמרת מעליית אפוטרופוס ממנעי ולא עבדי אלמא פטורים מן הפשיעה וממתני' דהנזקין (גיטין דף נב.)  דקתני מינהו ב'ד לא ישבע מינהו אבי יתומים ישבע אבא שאול אומר חילוף הדברים אין להוכיח דחייב בפשיעה די'ל דהשבועה לא הויא שלא פשע אלא שלא עכב כלום משלהם משום דמורי היתירא דטרח קמייהו וי'ל דודאי אפוטרופוס חייב בפשיעה כדמשמע הכא ולא ממנע כיון שהחזיקוהו בנאמן אבל התם שלא מנוהו לצורך היתומים אלא לתקנת העולם שלא יזוקו משורם התם דוקא חיישינן דלמא ממנעי והכי איתא בירושלמי פרק הנזקין דקאמר אתיא דר' יוחנן כרבנן בתמיה פירוש כרבנן דאמרי מנוהו ב'ד לא ישבע אפילו סבר כאבא שאול בעי ההוא בר נש מיתן בגין דמתקרי מהימן פי' רוצה ליתן אם יפשע ולא ימנע כיון שנקרא נאמן אבל הכא שלא הועמד אלא לתקנת העולם חיישינן דלמא ממנע אתיא דרבי יוסי בר חנינא כאבא שאול בתמיה אפילו סבר כרבנן אדם מבריח עצמו מן השבועה ואין מבריח עצמו מן התשלומין פירוש כשיודע שפשע רוצה לשלם אבל אם נאבד אינו חפץ לשבע שלא פשע דא'כ חושדין אותו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>בספסירא דזבן מהכא וזבן להכא. </span>ומספקא ליה בהא דינא אליבא דר' יוסי דאמר תחזור פרה לבעלים הראשונים אלמא משכיר במקום שוכר קאי ואית ליה דינא בהדי שואל והכא נמי ספסירא במקום יתמי קאי ואית ליה דינא בהדי בקרא כאילו הוי שומר שלו או דלמא לא דמי דהתם ודאי קאי משכיר במקום שוכר דשוכר שייך בגוף הפרה שהרי שכרה אבל גבי יתמי כיון דמקח טעות הוא אין להם בגוף השור מאומה איך יעמוד הספסירא במקומם ומיהו אי לאו דטעין בקרא אנא בהדי תוראי אוקימתיה הוה פשיטא ליה דמיחייב בקרא אע'ג דמקח טעות הוא ולית ליה דינא בהדי ספסירא כיון דפשע חייב דספסירא תובע ליתמי שורו שמת בפשיעה והם שומרים חנם עליו והיתומים יחזרו על הבקרא שיפטרם מן הספסירא כי פושע הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמי </span>בשר בזול. </span>פרש'י הטיל פשרה ביניהם ורבינו תם פירש דדין גמור הוא דאם היה מודיעו היה הספסירא שוחטו מיד ומוכרו בזול ולא היה יכול להשהותו עד יום השוק שהיה מת קודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אמר לי מהאי רמי מהאי לא תרמי. </span>ואם תאמר דבפ' התקבל  (גיטין דף סה: ושם ד'ה הא) תני חדא ערב לי בתמרים ועירב לו בגרוגרות עירובו עירוב ותניא אידך אין עירובו עירוב כאן בשלו כאן בשל חבירו וקמפרש דשלו הוי קפידא ואע'ג דלא אמר ליה מהא לא תערב ויש לומר דבשני מינין הוי קפידא אע'ג דלא א'ל מהאי לא תערב וגבי הבא לי מן החלון והביא מן הדלוסקמא (מעילה כא.) דשליח מעל אע'ג דמין אחד הוא התם מיירי שלא היו במקום אחד והכא מיירי שהיו בבית אחד ולא היה לו לידע שאמר דוקא מהאי רמי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בכיסי. </span>פרש'י שהיה הכשות מלא קוצים ולא השביח בשכר כ'א מעט וא'ת פשיטא שלא יתן יותר אלא כמו ששוה להטיל בשכר וי'ל דאע'פ שהיו שוים יותר למאכל בהמה לא ישלם אלא מה ששוה לשכר דראוין הם לבהמה כדאמר בהמוציא [יין] (שבת דף עז:) דגמלא זוטרא גנובתיה משום דאכלה כיסי כי היכי דלא לישתרבו בה ור'ח פירש כיסי הוא שם כשות שצריך ריכוך ובלא ריכוך אין שוה להטיל בשכר ולכך לא היה שכר טוב וקמ'ל שלא ישלם אלא כמו ששוה השכר אע'פ שהיו שוים הרבה יותר שבדבר מועט היה נעשה הריכוך:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא הוציא כי לא הוציא נמי. </span>כיון דהיתר תשמיש מחייב באונסין וא'ת הא דתנן לקמן בהזהב (דף מד. מז: מח.)  נתן לו מעות ולא משך ממנו פירות יכול לחזור בו לרב הונא דאית ליה דהיתר תשמיש מחייב באונסין וכן לרב יוסף בפרק אלו מציאות (לעיל דף כט.) המוכר אסור להשתמש במעות שקבל שאם היה מותר להשתמש תקשה להו הך ברייתא  (ב) דמייתי אפלוגתא דרבי יוחנן ור'ל נתן לבלן מעל דוקא בלן דלא מחסרא משיכה כדקתני סיפא הרי מרחץ לפניך הכנס ורחוץ אבל ספר לא מעל עד דמשיך ולדידהו כי נתנה לספר נמי למעול אע'ג דלא משיך כיון דספר מותר להשתמש בהן בין מיירי בספר נכרי כר' יוחנן בין בספר ישראל כר'ל וכמו שאסור להשתמש בהם לרב הונא ולרב יוסף ה'נ לר'ל ולר' יוחנן דבהא לא פליגי ולא הוה המוכר על אותם מעות כי אם שומר חנם לכ'ע וא'כ לרבי יוחנן מה הועילו במה שתקנו דאין מעות קונות דאי מעות קונות יאמר מוכר נשרפו חטיך בעליה השתא דלא קני יאמר נשרפו מעותיך בעליה ועוד דרב הונא גופיה סבר בפ' הזהב (לקמן דף מו:) דבר תורה מעות קונות כרבי יוחנן דאמר רב הונא מכור לי באלו קנה וי'ל דאע'ג דלא הוי על המעות כי אם שומר חנם לא מצי א'ל נשרפו מעותיך בעליה דכספים אין להם שמירה אלא בקרקע וא'ת כיון דהיכא שלא משך אסור להשתמש במעות א'כ הא דאמר (ג) פוסק עמו על הגדיש או על שער שבשוק מה מרויח בהקדמת מעות וי'ל כגון שפירש ע'מ להשתמש בהם א'נ אפילו בסתמ' כיון שהוא פוסק ומקדים לו מעות חצי שנה מן הגדיש עד ימות הקיץ אדעתא דהכי נותן שישתמש בהן ועוד י'ל דלרבי יוחנן ולרב הונא דאית להו דבר תורה מעות קונות לא הפקיעו כח שיש לו למוכר במעות שיכול להשתמש בהם כיון דקונות מן התורה והוי שואל עלייהו ולא מצי א'ל נשרפו מעותיך בעליה ולא תקנו משיכה אלא כדי שלא יאמר לו נשרפו חטיך בעליה אבל לר'ל ודאי כיון דמעות אינם קונות אסור להשתמש במעות ולא הוי שואל עלייהו ולכך נתנה לספר לא מעל עד שימשוך וכן לרבי יוחנן ולרב הונא בספר נכרי לא מעל עד שימשוך דמעות בנכרי אינם קונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>כל הגזלנים משלמין כשעת הגזלה. </span>ואע'ג דבפ' הגוזל [קמא] (ב'ק דף צו:) אמרי' זה הכלל כל הגזלנים משלמין כשעת הגזלה לאתויי דרבי אלעאי דאמר גנב טלה ונעשה איל עגל ונעשה שור נעשה שינוי בידו וקנאה משמע דלא מיירי ביוקרא וזולא אלא בשינוי כדמיירי ברישא דמתני' הגוזל עצים ועשה כלים צמר ועשה בגדים היינו דוקא יתורא דזה הכלל אבל פשטא דמתניתין דמשלמין כשעת הגזלה מיירי ביוקרא וזולא והתם בהגוזל  (דף קג.) נמי מייתי לענין יוקרא וזולא גבי אייקר כתנא דרב כהנא ובפרק כל שעה (פסחים דף לב.) גבי לפי דמים משלם וא'ת רב דאמר במרובה (ב'ק דף סה. ושם ד'ה גופא) קרן כעין שגנב [כפל וכו'] ואוקמה כגון דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא מאי קמ'ל מתני' היא ועוד מאי בעי התם מאי טעמא דרב ליבעי מאי טעמא דמתניתין וי'ל דרב קמ'ל דאע'ג דקרן כעין שגנב כפל לא הוי כמו קרן אלא כשעת העמדה בדין ובעינן מאי טעמא דרב דמחלק כפל מדין קרן ומשני גנבה וחיים אחייה לקרן כעין שגנב דוקא קרן ולא כפל:  לימא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>רבה דאמר כב'ש. </span>וא'ת לוקי פלוגתייהו באתבר ממילא ורבה כב'ה וי'ל דא'כ לא הוו פליגי בית שמאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>שמאי סברי שליחות יד אינה צריכה חסרון. </span>וא'ת א'כ תרי בבי הך דהכא וסיפא דהחושב לשלוח יד למה לי וי'ל דסיפא אשמועי' דלב'ש אפילו דבור בלא משיכה חייב והך דהכא אשמועינן דלב'ה צריכה חסרון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הא דאמר רבא שואל שלא מדעת גזלן הוי. </span>אומר ר'ת דגרסינן בכל הני רבא דהך דשואל ע'כ רבא הוי דקאמר בתר רבה ורב יוסף בהמוכר הספינה (ב'ב דף פח.)  ומדהאי רבא כולהו נמי רבא דאי לאו הכי לא פריך מידי דמצי לאוקומה פלוגתיה כחד מהנך פלוגתי' דלעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משלם </span>אותה ואת גיזותיה ואת ולדותיה דברי ר'מ רבי יהודה אומר גזלה חוזרת בעיניה. </span>וא'ת הא דתנן בפרק הגוזל קמא  (ב'ק דף ק:) הנותן צמר לצבע לצבוע לו אדום וצבעו שחור אם השבח יתר על הוצאה נותן לו היציאה ואם הוצאה יתירה על השבח נותן לו השבח דברי רבי יהודה ר'מ אומר אין נותן לו אלא דמי צמרו בלבד אלמא סברתם הפוכות ותירץ ר'ת דהכא גבי גזילה סבר ר'מ שינוי אינו קונה משום דקנסא קניס במזיד אבל בלצבוע לו אדום דשוגג לא קניס והכי איתא בהגוזל ור' יהודה דסבר הכא דשינוי קונה היינו משום דמתכוין לקנות בשינוי אבל צבעו שחור אין מתכוין לקנותו בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ר'ע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ר'ע </span>אומר כשעת התביעה. </span>תימה מאי קסבר אי קסבר שינוי קונה למה ישלם השבח כשעת התביעה הלא בשעת גזיזה קנאה ואם הגדילה רחל או הגזיזה ונתייקרה לא ישלם אלא כמו ששוה רחל בשעת גזיזה ואי קסבר שינוי אינו קונה א'כ כשגזזה אחר התביעה נמי יהא הכל לנגזל דבמאי קנה ועוד דקאמר ומודה ר'ע במקום שיש עדים בשעת שליחות יד שישלם כאותה שעה במאי קנה והלא אכתי אפילו שינוי ליכא וגם כי יגזזנה שינוי לא יקנה ועוד למאן מודה הלא בין לב'ש בין לב'ה לא קנאה בשעת שליחות יד עד שעת שינוי ועוד דשמואל ור' יוחנן פסקו כר'ע בשמעתין ובהגוזל קמא (ב'ק דף צד:) אית להו דשינוי קונה לכך נראה לב'ש דאמרי ילקה בחסר ויתר מיירי אף ביוקרא וזולא דאם הוקרה משלם כשעת הוצאה מן העולם ואם הוזלה משלם כשעת הגזלה וב'ה לא פליגי נמי בהא והיינו כרבה אלא ב'ש מיירי נמי בשינוי כדקאמר דיקא נמי מדלא קתני בזול וביוקר ובהא פליגי ב'ה דשינוי קונה ור'ע פליג אזול ויוקר דאמר משלם כשעת התביעה בין הוזל ובין הוקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החושב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החושב </span>לשלוח יד. </span> הך מחשבה הוי דבור כדיליף מעל כל דבר וכן מחשבת פגול נמי הוי בדבור ולא בלב כדמוכח בפרק ב' דזבחים (דף ל.) ובפ'ק דמנחות  (דף ג:) ובפרק תמיד נשחט (פסחים דף סג.) ובפרק הנזקין (גיטין דף נד:) ובמקומות אחרים פירשתי :  הדרן עלך המפקיד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הזהב.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזהב. </span>הנחושת קונה את הכסף. </span>האי איצטריך דאע'ג דבאתרא דמסגי פריטי חריפין טפי [מכספא] הוו פירא משום דאיכא אתרא דלא מסגי כדאמר בגמרא (עמוד ב) אך תימה אמאי איצטריך למיתני דמעות הרעות שנפסלו דמקרו פירי השתא נחשת דסגי טובא הוי פירי כל שכן מעות שנפסלו ותו דכל המטלטלים קונין זה את זה מוקי בגמ' במעות חד פסלתו מלכות וחד פסלתו מדינה כל שכן דמעות שנפסלו דמקרו פירי לגבי כסף לכך נראה דמעות הרעות היינו שיוצאות קצת ואסימון אצטריך לפרש'י דמפרש אסימון הוי שעשוי כתקון המטבע היוצאת בעיר ואין חסר רק צורה אשמועינן דאפילו הכי הוי פירי אע'ג דאינו חסר כ'א מעט דבדבר מועט יטביעו הרבה מהם ולרבינו תם דמפרש אסימון שיש עליו צורה ואינה יוצאה בהוצאה צ'ל שיוצאת בדוחק אך לא כל כך בדוחק כמו מעות הרעות ומטלטלין קונין מטבע אשמועינן דקונין אפילו מטבע כמו מעות הרעות ואסימון דמקרי פירי לגבי כספא ולגבי מטלטלין מקרי טבעא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אסימון. </span>פרש'י שאין בו צורה כלל וקשה לרבינו תם דבפרק במה אשה (שבת דף סה. ושם ד'ה ליעבד) אמרו יוצאין בסלע שעל גבי הצינית אי משום צורתא ליעביד ליה פולסא משמע דפולסא יש עליו צורה ובגמרא מפרש לקמן מאי אסימון פולסא וי'ל לפרש'י דכל דבר שאינו כתקונו קרי אסימון או שאין בו צורה או שיש בו צורה שאינה חשובה וא'ת מה בין אסימון שאין עליו צורה למעות הניתנין לסימן בבית המרחץ דאמרי' בגמ' (שם) ושוין רבי דוסא דאמר מחללין על אסימון מודה שאין מחללין על מעות הניתנין כו' ויש לומר דאסימון הם מעות שנעשו ברוחב ובעובי ובמשקל המטבע היוצא בעיר ובדבר מועט יטביעו הרבה מהם ולכך מחללין על אסימון ור'ת מפרש דאסימון יש בה צורה ואינה יוצאה בהוצאה וא'ת בגמרא קאמר רבי דוסא דאמר מחללין על אסימון ורבי ישמעאל אמרו דבר אחד דתניא וצרת הכסף לרבות כל דבר הנצרר ביד דברי רבי ישמעאל ר'ע אומר לרבות דבר שיש בו צורה משמע דרבי ישמעאל לא בעי צורה ואסימון יש בו צורה וא'כ היאך אמרו דבר אחד ויש לומר לרבות כל דבר הנצרר ביד אע'פ שאינו יוצא בהוצאה אך שיהיה בו צורה כל דהו ור'ע בעי צורה חשובה שתצא בהוצאה אך יוצאה לגמרי לא בעי מדאיצטריך לרבויי ולפי' רש'י אתי שפיר:  נעשה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 44
dfh: b
trm: כא'ל עד שאמצא מפתח.
txt:
<span class='five'>כא'ל עד שאמצא מפתח. </span>ורב דבעי מר' חייא אע'ג דמתני' היא בפרק איזהו נשך (לקמן דף עה.) משום דשמא הלכה כהלל דפליגי התם אי הלכתא כהלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אחד </span>משמונה באיסר. </span>וא'ת דהכא משמע דאיסר הוי טבעא טפי מפרוטה מדמצריך פרוטה להיות ח' באיסר ובפ'ק דקדושין (דף יב.) קאמר הא דאייקור איסרי הא דזול הא דתניא פרוטה אחד מו' באיסר דזול איסרי וקם ל'ב בזוזא ועוד היכי פריך בסמוך משער תנא במידי דאוקיר וזול הא משער הכא תנא באיסר דאוקיר וזול כדאמר בקדושין וגם מדמשערת ליה בדינר של כסף אלמא לא קיץ ליה איסר וי'ל דהכי פירושו פרוטה אחד משמונה באיסר ובאיזה איסר שיש בדינר כסף כ'ד איסר ושיש כ'ה דינר בדינר של זהב והשתא כולהו משער בדינר של זהב לכך פריך מיניה אבל באיסר ודינר כסף לא משער מידי והוה מצי למימר בכולהו נ'מ לקדושי אשה אלא דמזכיר נפקותא בכל חד דה'נ הוי מצי למימר בכולהו נ'מ למקח וממכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לקדושי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקדושי </span>אשה. </span>הוה מצי למימר דנ'מ לחמש פרוטות דמתניתין (לקמן דף נה.) אלא חדא מינייהו נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למקח </span>וממכר. </span>פרש'י שאם מכר לו דינר ביותר מכ'ד איסרין נתאנה לוקח ואם יש שתות יחזיר וקשה דהא זימנין דזול איסרי כדאמרי' בקדושין (שם) לכן נראה לפרש שאם מכר לו חפץ בכ'ד איסרין כשהיו כ'ד בדינר ואח'כ זול והיה ל'ב בדינר אינו יכול לפטור עצמו בכ'ד איסרין ולומר הדינר הוא דאייקר ואיסרין עמדו במקומן אלא יתן לו דינר כסף או ל'ב איסרין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>מכ'ה בדינר זהב. </span>קשה לר'ת איך היה בימיהם שהיה זהב יקר כל כך שדינר זהב היה שוה כ'ה דינר של כסף ועתה בזמן הזה זקוק זהב שוה לכל היותר י'ב זקוקין כסף ואור'ת דדינר זהב היה שוקל ב' דינרי כסף לפי שהזהב כבד מכסף וגם דינר זהב היה עב משל כסף דאמר באלו טריפות (חולין דף נה:)  נשתייר הימנו כעובי דינר זהב וכן פרק עושין פסין (עירובין דף יט.)  ופרק בתרא דחגיגה (דף כז.) מה מזבח שאין בעוביו אלא דינר זהב משמע דדינר זהב לא היה עוביו שוה לשל כסף והיה בעוביו ובמשקלו שוה כ'ה דינר של כסף ואין להאריך כאן יותר בזה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וטבעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטבעא </span>אפירי לא מחללינן. </span>אע'ג דבהגוזל קמא  (ב'ק דף צז:) גבי מעות של בבל והם בבבל פריך אי מלכות מקפדת היכי ממטי להו דזבין בהו בהמה אלמא מחללינן טבעא אפירי התם שאני שהפירות הם כבדים להוליך ולקנות מעות ירושלים מלכיות מקפידות ולא אפשר אלא לקנות בהמה:  לגבי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לגבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לגבי </span>נפשיה מי איכא למ'ד לאו טבעא הוי. </span>וא'ת א'כ היכי מוכח לעיל (דף מד:) דרבי חייא סבר דהבא הוי טבעא דלמא היינו דוקא לגבי נפשיה ולא לגבי כספא וי'ל דלעיל סבר כמסקנא דהכא דאי לענין מקח וממכר פירא הוי לגבי הלואה נמי פירא הוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לב'ש. </span>ולא שיסבור כמותו אלא אליבייהו קאמר אי נמי ר' יוחנן סבר לה כמתני' דהזהב קונה את הכסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושאני </span>הלואה. </span>השתא מצי מיירי בדינר כסף וכבית הלל וא'ת היכי מוכח בסמוך ה'נ מסתברא דר' יוחנן דאמר מחללין מדאמר ר' יוחנן אע'פ שאמרו אסור ללוות דינר בדינר אבל מחללין מעשר שני עליו מנ'ל דאיירי בדינר זהב וכבית שמאי דלמא בדינר כסף וכב'ה וי'ל דעל כרחך בדינר זהב איירי דאי בשל כסף ולבית הלל פשיטא דמחללין דמתניתין היא (מע'ש פ'ב מ'ז) לא יעשה סלעין דינרי זהב א'כ אותן סלעין חילל פירות עליהן ולב'ש דוקא אסור ללוות דסברי דהבא פירא הוי אבל לב'ה מותר ללוות דדהבא טבעא הוי דהא מחללין סלעין עליו ולב'ש נמי הוי טבעא לחלל פירות עליו וכן לקמן (דף מח.)  ר'ש אומר אין דינר זהב קונה טלית אלמא לגבי פירא טבעא הוי ואפילו לגבי כספא מקרי טבעא דשמא כילדותו מסתברא ומיהו ר'ח פירש דהכי אמר רב האי גאון דדהבא פירא הוי לכל מילי ושמא בימי האמוראים היה זהב יוצא בהוצאה והוה טבעא ובימי הגאון לא היה יוצא כלל ולכך אמר דהבא פירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכל </span>הסלע מעות. </span>רש'י פי' טעם בדברי ב'ה ובדברי ב'ש לא נתן טעם משמע לב'ש יכול לעשות מה שירצה וכן לקמן בהפורט סלע בירושלים וקשה דבמסכת עדיות  (פ'א מ'ט) תני להו בהדי דברים דב'ש לחומרא והוי ליה למתנינהו בהדי קולי ב'ש לכך נראה דב'ש דוקא בכל הסלע קאמרי ולא יחליף ב' וג' פעמים שבכל פעם משתכר  (א) החנוני ונמצא מפסיד מעשר שני ועי'ל דהכא דוקא יתן בכל הסלע מעות שלא יתעפשו בדרך קודם שיגיע שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפלגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפלגי </span>בסלעים על סלעים. </span>ריב'ן ל'ג ליה דאמאי יחלל על סלעין אחרים מיהו הא לא קשיא שהראשונים אינם חריפים להוציאם בירושלים כמו השניים שהם מטבע אחר והא דאמר בהגוזל [קמא]  (ב'ק דף צז:) התקינו שיהו כל המעות יוצאות בירושלים מ'מ אלו חריפין מאלו אך קשה דלקמן (דף נה:)  אמרי' ותנן לה במסכת מעשר שני (פ'ב מ'ו) סלע של חולין ושל מעשר שני שנתערבו מביא בסלע מעות ומחלל עליהם מפני שאמרו מחללין כסף על נחשת מדוחק ופרש'י אבל לא יקח אחד מהסלעין ויאמר אם מעשר הוא מוטב ואם לאו חבירו יהא מחולל עליו משום דאין מחללין כסף על כסף אפילו מדוחק וי'ל דהתם הסלעים שוין זה כזה ולכך אין מחללין אבל מטבע שאינו חריף על החריף מחללין אי נמי אתיא כר' מאיר דתנן (שם מ'ח) בתר בבא דהפורט סלע אין מחללין כסף על כסף דברי ר' מאיר וחכמים מתירין [לפנינו שם במס' מעשר שני לא נמצא כך וע'ש בתוי'ט שכתב דנוסחא אחרת היתה לפניהם] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>כספא לגבי פריטי מחללין. </span>הא פשיטא ליה שיש חלוק בין ירושלים לחוץ לירושלים דחוץ לירושלים עיקר חלול הוא פירות על פריטי או על סלעים כדי להקל משאו ובירושלים עיקר החלול הוא כסף על פירות כדי לאכלם או על פריטי כדי לקנות בהם צורך אכילה ולכך לא פריך מינה ללישנא קמא ולא למ'ד אף בפירות על דינרין מחלוקת ופליגי אי דהבא פירא הוי אי לאו ולא פריך אלא למ'ד דטעמייהו דב'ש משום כסף ראשון ולא כסף שני דלענין ראשון ושני סבור שאין לחלק בין תוך ירושלים לחוצה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכל </span>אשר תאוה נפשך. </span>ואם תאמר והא בעינן פרי מפרי וגדולי קרקע וי'ל דלא ממעטין אלא מים ומלח אבל לא פרוטה דבפרוטה קונה בקר וצאן דהוו פרי מפרי:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מטבע נעשה חליפין. </span>אפילו לרב ששת דלא בעי כלי פסל הכא מטבע כפרש'י משום דדעתיה אצורתא דעבידא דבטלה וא'ת ולרב נחמן דאמר לקמן (דף מז.) דכלי דוקא בעי וכי פליג ארב ולוי וי'ל דמטבע מיקרי שפיר כלי שראוי לשקול בו משקולת ועוד דראוי לתלותו בצואר בתו ובלאו הכי צ'ל דמקרי כלי דאי לא מקרי כלי אם כן אמאי נעשה חליפין הלא אפילו לרב ששת דלא בעי כלי מ'מ פירא מיהא בעי ומטבע לא מקרי פירי כדאמר בסמוך אפי' למ'ד אין מטבע כו' מידי דהוה אפירא לרב נחמן ולקמן (דף מו:) נמי אמרינן ולמאי דס'ד מטבע מאי כיצד ה'ק ופירי נמי עבדי חליפין ועוד אמרי' לקמן (דף מז.) במנא למעוטי פירות ביה למעוטי מטבע אלמא לא מקרי פירי ואי גם כלי לא הוי אמאי נעשה חליפין אלא ודאי כלי מקרי וי'א שחשוב כלי לפי שיוצא בהוצאה וקונין בו כל דבר ואין נראה דלקמן (דף מו.) משני בפרוטטות דליכא עלייהו טבעא וכן מתני' דכל המטלטלין קונין זה את זה מוקי לקמן (דף מו:) אניקא ואניגרא אלמא אפילו היכא שאין יוצאין בהוצאה נעשה ונקנה בחליפין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בחליפין. </span>וא'ת וכי לא ידע סיפא דהכסף אין קונה את הזהב ועוד מאי מייתי בתר הכי ועוד תניא מי אלימא ממתני' שזאת הפרכא גופה כבר הביא ממתניתין ויש לומר דה'פ מאי לאו אף בחליפין דהזהב קונה את הכסף בכל ענין בין בחליפין בין בדמים והכסף אינו קונה את הזהב בדמים וקתני אינו קונה ולא אינו מחייב משום דתנא רישא הזהב קונה דמיירי גם בחליפין ומשני דאף רישא לא מיירי אלא בדמים ומשני תני מחייב אינו מגיה המשנה אלא קונה פי' מחייב ומייתי ועוד תניא לא קנה עד שימשוך משמע דאי אפשר לקנות אלא במשיכת הזהב אבל מתני' מצי למימר דאינו קונה בדמים:  ונקנינהו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונקנינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונקנינהו </span>נהליה אגב קרקע. </span> א] אברייתא פריך כדפיר' רש'י וי'ל דאדרב פפא פריך אי אמרת בשלמא דאין מטבע נקנה בחליפין מיירי שיש לו סודר ואין לו קרקע דהשתא לא הוי ערטילאי אלא אי מטבע נקנה בחליפין ומיירי שאין לו סודר וגם צ'ל דמיירי בגורן שאינו שלו אכפל תנא כולי האי והדאמר והא עומד בגורן קתני לאו פרכא היא אלא מסיק למילתיה דמיירי דלית ליה קרקע וקשה דלקני ליה המעות בהודאה כמו שקנה רב מרי מרבא על ידי הודאתו של איסור בפרק מי שמת (ב'ב דף קמט.) אע'פ שהיינו יודעין שלא היו שלו תחלה וה'ה בבריא מדקננהו רב מרי אע'ג דלא הוי בר ירושה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ש'מ דאין מטבע נקנה בחליפין. </span>ומ'ד נעשה חליפין נמי איתותב דמדאינו נקנה כ'ש שלא נעשה ונטר עד הכא כדי להקשות לתרוייהו ולכך המתין נמי עד הכא לומר וכן אמר עולא וכן  אמר ר' אמי אמר רבי יוחנן משום דהך ברייתא מסייע להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אידי </span>ואידי בפרוטטות. </span>פירוש שולחני נתן לו פרוטטות ובעל הבית משלם לו פרוטטות דליכא עלייהו צורתא ולכך נעשה ונקנה בחליפין וא'ת ולימא שהשולחני נתן לו מעות ולא פרוטטות וכן נראה שהרי צריך ליתן לפועלים ובעל הבית הקנה לו בקנין סודר הפרוטטות שבביתו וי'ל דתן לי מעות משמע דבנתינה זאת אתחייב לך דינר וטריסית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>תני דינר יפה. </span>דמשמע דינר טוב וא'ת והיכי ס'ד דינר טוב והא ממעות שיש לי בביתי קתני וי'ל דמעות לאו היינו שמו של המטבע אלא כלומר ממטבעות שיש לי בבית ואית ספרים דלא גרסי בברייתא ממעות שיש לי בביתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>כאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח. </span>וא'ת נהי דשרי סאה בסאה בעד שיבא בני כו' סאה בסאתים כי הכא שנותן לו טריסית יותר אסור והוי רבית גמור וי'ל דהכא אינו נותן לו אותו מטבע עצמו שלקח אלא מין אחר דדמי למקח וממכר וה'ק כמו שמותר סאה בסאה דרך הלואה באומר עד שיבא בני משום דסאה בסאה רבית דרבנן ה'נ דרך מקח וממכר אפילו סאה בסאתים מותר באומר עד שיבא בני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הנעשה דמים באחר כיון שזכה זה נתחייב זה בחליפין. </span>לרב דאמר בכליו של קונה ה'פ כיון שזכה זה בעל החפץ במטבע נתחייב זה הלוקח באונסי חליפין דכל היכא דאיתיה דיליה הוא ואי ל'ג זה שני הכי פירושו כיון שזכה זה המוכר במטבע נתחייב איהו לשלם ללוקח החפץ שהוא חליפי המטבע וללוי דאמר בכליו של מקנה הוי פירושו אפכא דאי גרסינן זה שני הכי קאמר כיון שזכה זה הלוקח במטבע נתחייב המוכר ליתן לו חליפין ואי לא גרסינן זה שני הכי קאמר כיון שזכה הלוקח במטבע נתחייב הוא באונסי החפץ אי נמי ללוי הוי פי' זה כמו לרב וכיון שזכה זה פי' המוכר בהנאה שקבל ממנו הלוקח מטבע והדתנן (לקמן דף ק.) המחליף פרה ללוי הוי פירושו המחליף פרה בהנאת קבלת חמור וכן החליף שור בפרה דבסמוך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה מטבע נעשה חליפין. </span>ואע'ג דמעות אינם קונות ה'מ סתמא אבל אי מפרש בתורת חליפין קני א'נ אפי' בסתמא כיון דמחזיר לו המטבע כדרך להחזיר הסודר קנו החליפין וא'ת והלא יאמר נשרפו חטיך בעלייה י'ל דלא שכיח מילתא שיקנה המעות דרך חליפין דלא שכיח שיתן המוכר חפצו בחליפין מעות שאינם שוות המקח דדרך חליפין שאינם שוים מעות המקח ולא גזור רבנן כדאמר בסמוך גבי החליף דמי שור בפרה ובקנין סודר דשכיחא ליכא למיחש שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה דכיון דלא קיבל המוכר המעות טרח ומציל פן יסרב הלוקח ליתן לו המעות:  ופירי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופירי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופירי </span>נמי עבדי חליפין כיצד החליף בשר שור בפרה. </span>רש'י ל'ג בשר דשור ופרה חיים מיקרו נמי פירי ופריך לרב נחמן בין למאי דס'ד מעיקרא בין למאי דמשני כל הנישום וקשה דא'כ הכי נמי מסתברא לא קאי לפי המסקנא לרב נחמן שצריך לומר יש דמים שהם כחליפין ועוד קשה לרש'י דפסק לקמן כר'ל לא מתוקמא כלל מתני' דקיימא לן דפירי לא עבדי חליפין כרב נחמן וליכא לשנויי ופירי נמי עבדי חליפין ולא יש דמים שהם כחליפין לדברי רש'י דפסיק כר'ל ועוד דר'ח ורב אלפס וספרים קדמונים גרסי ופירי נמי עבדי חליפין כיצד החליף בשר שור בפרה ובשנויא דכל הנישום לא קאמר בשר שור ועוד דתניא לקמן פרתך בכמה בכך וכך תקשה לרב נחמן דאמר פירי לא עבדי חליפין דלא מצי מיירי בדמים ומיהו לפר'ת דחליפין שוה בשוה קני לכ'ע אפילו פירי אתי שפיר ברייתא דבסמוך ונראה דשור ופרה חיים הוי כלי חשוב לפי שמשתמש בהם לטעון משוי ולחרוש ולמאי דשני כל הנישום אתי שפיר אפילו לרב נחמן ולא פריך לר'נ אלא לפי מאי דס'ד מעיקרא דאמר ופירי נמי עבדי חליפין וא'ת לישני דר'נ יתרץ כל הנישום כמו שהוא לפי האמת ויש לומר דמסתמא לא יחלוק ר'נ על רב ולוי שהיו קדמונים דמ'ד מטבע נעשה חליפין צריך לשנות כל הנעשה דכל הנישום משמע למעוטי מטבע וצריך לומר לדידיה ופירי נמי עבדי חליפין ומ'ד אינו נעשה אינו חולק כי אם במטבע אבל בפירי יסבור זה כזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרב </span>נחמן דאמר פרי לא עבדי חליפין מאי כיצד. </span>וא'ת ולפר'ת לוקמיה בחליפין שוה בשוה גם ר'ל אמאי ע'כ כרב ששת ס'ל ולוקמא בפירי ובשוה בשוה וי'ל דומיא דרישא דכל הנישום דמיירי בחליפין כלי בכלי או כל הנעשה למאן דאמר  (ב) נעשה חליפין דמיירי באינן שוה בשוה ה'ה סיפא דהחליף שור בפרה מיירי באינן שוה ומיהו למאן דאמר אין מטבע נעשה חליפין לא מצי למימר דבשוה בשוה יועיל דא'כ מאי פריך מכל הנעשה דמים באחר וממתני' דמטלטלין קונים זה את זה דמייתי בסמוך דמטבע נעשה חליפין דלמא איירי שוה בשוה ולעיל נמי אמאי הוצרך לשנויי בפרוטטות הא שוה בשוה הוא דמשום טריסית היתר לא מקרי אינו שוה בשוה אלא היכא שהמקח שוה כפלים מן המעות דאז דומה לחליפין אלא ודאי קרא דמייתר לשוה בשוה לפירי אתי ולא למטבע וא'ת למ'ד בין פירי בין מטבע עושה חליפין קרא למאי אתא י'ל דאתא לרבות מרוקא או דבר שאינו מסוים היכא דהוי שוה בשוה דממעטינן להו לקמן מתורת חליפין א'נ ללוי דאמר לקמן בכליו של מקנה אתי קרא למימר דאם הוא שוה בשוה אפי' בכליו של קונה מועיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>דמים שהם כחליפין. </span> [א] ומקני להו במחילת הדמים אף על גב דאמר בקדושין (דף ו:) המקדש במלוה אינה מקודשת ובמכר לא קנה היינו כי קדשה או קנה החפץ במעות שחייב לו אבל קדשה או קנה בהנאת מחילת מלוה מועיל כמו ארוח לה זמנא ואדבר עליך לשלטון:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>חליפין מיקפד קפדי. </span>שיהו שוין קצת ולפעמים שיהו שוין כמו החפץ גופיה ואפילו כשאינו שוה כחפץ שכנגדו קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא סבר כר' יוחנן. </span>ומיירי בתורת דמים ולעיל ה'פ והני דמים כיון דלא שכיחי כחליפין דמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכליו </span>של מקנה. </span> דוקא בכליו של מקנה ולא בכליו של קונה א] דהא מקרא יליף לקמן ואי לוי סבר אין מטבע נעשה חליפין וכן פירי היינו טעמא דבעי הנאת קבלת דבר חשוב דומיא דנעל ולא מטבע ופירי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גאולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גאולה </span>זו מכירה וכן הוא אומר אם לא יגאל ונמכר. </span>וקשה לר'ת דאדרבה פסוק זה מוכיח דגאולה אינה מכירה אלא גרס לא יגאל דכתיב במעשר בהמה ואמרינן בפ' כל פסולי המוקדשין (בכורות דף לב.)  דהאי לא יגאל לא ימכר הוא דאינו נמכר לא חי ולא שחוט ומפרש ר'ת גאולה זו מכירה ולרבי יוחנן גאולה בכסף ולר'ל במשיכה תמורה זו חליפין של שוה בשוה דמהני לכ'ע אפי' בפירי לקיים כל דבר לרבות אינו שוה בשוה למר אף במטבע ופירי ולמר דוקא בכלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קונים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קונים </span>בכלי אף על פי שאין בו שוה פרוטה. </span>וא'ת בפ' כל שעה (פסחים דף לב: ושם ד'ה ואין)  אמרינן גבי ונתן לכהן את הקדש דאין נתינה פחות משוה פרוטה וה'נ כתיב ונתן לרעהו וי'ל דהתם הוי תשלומין שגזל ההקדש הלכך ליתנהו פחות משוה פרוטה כמו גבי מעילה דהוי תשלומין אבל נתינת מנעל הוא לרעהו ולא נתינת ממון וכן ונתן בידה דגט הוי נתינת גט ולא נתינת ממון כדאמר פ' שני דגיטין (דף כ. ושם ד'ה דלמא) כתבו על איסורי הנאה כשר וכן (חולין דף קלז:) נתינת תרומה דחטה אחת פוטרת את הכרי וגבי סיכה דכתיב ואשר יתן ואיכא למ'ד  (כריתות דף ו:) דהוי בכל שהוא אע'ג דמעילה היא היינו משום דכתיב סיכה דמשמע בכל שהוא ומ'ד בכזית סבר כרבנן דאבא שאול דאמרי נתינה בכזית כזר שאכל תרומה וגבי לבונה דבעינן כזית בפרק כל המנחות (מנחות דף נט: ושם ס. ד'ה מי)  משום דשני מלשון שימה דאתחיל ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>חצי רמון וחצי אגוז דלא. </span>וסודר דג' על ג' דאמר לעיל פ'ק (דף ז.) דכמאן דפסיק דמי חשיב דבר מסוים:  מרוקא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מרוקא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרוקא. </span>פירוש גרעיני תמרה שמחליקין בהם את הקלף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>מדלוי דאמר בכליו של מקנה. </span>משמע דהלכה כרב ואמרינן נמי פרק השולח (גיטין דף לט: ושם ד'ה משום)  גבי ההיא אמתא דאמר לה קני הא וקני נפשך אתא לקמיה דרב נחמן אמר ליה לא עשה ולא כלום דהוה ליה כליו של מקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא פרושי קמפרש. </span>ולא תגרוס וי'ו דועל מעות הניתנות במרחץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נשרפו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשרפו </span>חטיך בעלייה. </span>הקשה ריב'ן אמאי הפקיעו חכמים קנין מעות שהוא מדאורייתא ליתקנו שיצטרך שניהם מעות ומשיכה ותירץ אי משיכה לבדה לא תקנה דיאמר לוקח למוכר נשרפו חטיך בעלייה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמרת בשלמא מעות קונות משום הכי מוכר הדר ביה ולא לוקח. </span>פרש'י דטרח מוכר ומציל משום שיכול לחזור בו אם יוקירו ולוקח לא יחזור אם יוזלו וא'ת וכי תקנו משיכה בשביל שאינם מהוגנים דטרח ומציל לפי שאם יוקירו יחזור ויקבל עליו מי שפרע שצדיקים לא יחזרו לעולם אפילו אם יוקירו וי'ל דודאי לא תקנו אלא משום שאינם מהוגנים שיניחו פירות חבריהם לשרוף ור'ת מפרש דאם נשרפו יכול הלוקח לחזור אפילו לר' שמעון דלקמן (דף מט:) אמתניתין דר'ש אומר כל שהכסף בידו מייתי עובדא דההוא גברא דיהב זוזא אחמרא ובעו למנסבי' דבי פרזוק רופילא אמר רב חסדא כדרך שתקנו משיכה במוכרים כך תקנו בלקוחות משמע דאף לר'ש אית ליה דרב חסדא ואפי' מי שפרע ליכא כיון דאיכא הפסד לגמרי מדלא א'ל זיל קבל עלך מי שפרע כדאמר ר' יוחנן לרבי חייא בר יוסף דזבין מלחא ואייקר כו' ולכך טרח מוכר ומציל שלא יחזור בו לוקח ולא יעמוד אפילו במי שפרע ואפילו משום יוקרא וזולא יכול לחזור בו לוקח אף לר'ש כדמוכח פרק איזהו נשך (לקמן דף עד:)  דקאמר כי קאמר ר'ש מוכר חוזר ולא לוקח בחד תרעא שעמד השער במקומו בתרי תרעי מי אמר לשם יודה דאף לוקח יכול לחזור דאי לא תימא הכי מי שפרע בלוקח לית ליה והא דקאמר בשמעתין דר'ש לית ליה דרב חסדא היינו היכא דלא הוזל ולא הוקר דלרבנן ורב חסדא שניהם חוזרים ולר'ש מוכר יכול לחזור בו מפני שהכסף בידו ולא לוקח:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' שמעון אע'פ שאמרו. </span>לא גרסינן ר' שמעון בן אלעזר דבפרק איזהו נשך (לקמן דף עד:) מוכח דהיינו ר' שמעון בן יוחאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבא אנו אין לנו אלא אין רוח חכמים נוחה הימנו. </span>ואם תאמר מאי קמ'ל רבא בברייתא נמי הכי קתני החוזר בו אין רוח חכמים נוחה הימנו וי'ל דאשמועינן דאין רוח חכמים נוחה הימנו לאו היינו מי שפרע דקתני ברישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דברים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברים </span>ואיכא בהדייהו מעות קאי באבל. </span>ואם תאמר ודקארי לה מאי קארי לה וי'ל דהך ברייתא ר' שמעון היא דסבר מעות קונות אפילו לריש לקיש ולכך לדידיה כי איכא מעות קאי באבל והמקשה מדמה לריש לקיש דאין מעות קונות לרבנן לדברים בלא מעות לר' שמעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תשומת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תשומת </span>יד לא אהדריה קרא. </span>הכי נמי לא היה צריך להחזיר עושק ובשביל שום דרשה אהדריה וא'ת בפ' נערה שנתפתתה  (כתובות דף מב. ושם: ד'ה מאי) דאמר אמר ליה אנסת בתי ר' שמעון פוטר מקרבן שבועה אפילו עמד בדין מקרא דוכחש כו' יצאו אלו שהן קנס בשלמא לר' יוחנן דלא בעי משיכה אלא יחוד אתי שפיר דגבי קנס לא יועיל יחוד אלא לריש לקיש דבעי נטלו וחזר והפקידו אצלו כיון שנטלו ממונא הוא ומה שייך לקנס וי'ל דלא קשה כלל דהתם ר' שמעון היא דאית ליה מעות קונות אפילו לריש לקיש ולא בעי אלא יחוד אבל קשה בהפלת שנו וסימת עינו מה צריך קרא למעט הא התם אינו פוטר אלא מטעם קנס דמאי יחוד שייך הלא יוצא לחרות וליכא למימר דתבע ליה שניהם הפלת שנו וסימת עינו ויחד לו כלי על דמי עינו כדאמר במרובה (ב'ק דף עד. ושם) שיוצא בשן ונותן לו דמי עינו דהא מוקי לה התם כמ'ד דאין צריך גט שחרור ור' שמעון סבר בפרק השולח (גיטין דף מב:) דצריך גט שחרור ויש לומר דשפיר מקרי יחוד ששואל גופו שכובש בשעבודו ואינו משחררו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלן </span>דלא מחסרא משיכה. </span>ואם תאמר והא מחוסר חזקה ויש לומר דשכירות קרקע נקנה בכסף כדאמר במרובה  (ב'ק דף עט. ושם) ואם תאמר ומנ'ל דדוקא בלן ויש לומר מדקאמר בסיפא משום שא'ל הכנס ורחוץ שהרי מרחץ פתוחה לפניך ואם תאמר וכי אתותב ר' יוחנן ממתני' וי'ל דר' יוחנן מוקי לה בבלן נכרי אבל ספר נכרי בעי משיכה וריש לקיש ורבא סבירא להו דמיירי בבלן ישראל דומיא דרישא דקתני נתנה לחבירו הוא מעל וחבירו לא מעל דאיירי בנתנו לחבירו ישראל דבנכרי לא שייך מעילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בעי לממשך תספורת. </span>מכאן אומר ר'ת דהסופר שהשכיר עצמו אם משכו ממנו קולמוס או תער שלו אין יכולין שוב לחזור בהם ואם תאמר מ'ש מפועל דיכול לחזור בו ויש לומר דפועל דוקא דכתיב ביה עבדי הם ולא עבדים לעבדים יכול לחזור בו ולא קבלן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בספר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בספר </span>נכרי. </span>ה'מ לשנויי הא מני ר'ש היא כדבסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתנה </span>לסיטון מעל. </span>ואם תאמר ולוקמה בסיטון נכרי ויש לומר דסיטון הוא מוכר דבר לח דהיינו יין ושמן כדתנן בפרק הספינה (ב'ב דף פח.) הסיטון מקנח מדותיו ויין ושמן של נכרים אסור דהא ברייתא מתניא קודם שהתיר ר'י נשיאה השמן ור'ת פוסק הלכה כר' יוחנן אע'ג דרבא קאמר קרא ומתניתא מסייע ליה לר'ל היינו לכאורה אבל אפשר לשנויי כר' יוחנן ומתני' נמי מוקים לה בבלן נכרי כדפרי' ואין ראיה מדלא חשיב לה רבא בפ' החולץ (יבמות דף לו. ושם) בהדי ג' מילי דהלכה כריש לקיש משום דר'ל לאו משמיה דנפשיה אמרה דבפ'ב דבכורות (דף יג.) משמיה דר' אושעיא קאמר דמשיכה קונה ולא מעות ולא חשיב אלא הנהו דאמר משמיה דנפשיה דלא חשיב נמי הא דאמר ריש לקיש משמיה דלוי סבא אינה לשחיטה אלא לבסוף אע'ג דרבא גופי' ס'ל הכי בתמיד נשחט (פסחים דף סג.) ובפרק ב' דזבחים (דף ל. ושם) אבל יש לדקדק דהלכה כר'י דרב נחמן  דהלכתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעושה </span>מעשה עמך. </span>לא מקרי האי אינו עושה מעשה עמך לענין שיהיה מותר לקללו בחנם כי אם לקללו על המקח הזה במי שפרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>חייא ברבי יוסף בר אודועי הוא. </span>דהיה יודע מתניתין אלא היה רוצה לקבל לטותא קודם שיפסיד היוקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אכפול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכפול </span>לך ערבונך. </span>אינו אומר שיחזיר לו כפלים במעות דא'כ למה יקנה המקח לר'י כנגד ערבונו אלא אומר אכפול לך במקח שיתן לו כפלים מן המקח כנגד המעות שנתן לו ר'י אומר דיו אם קונה המקח על כרחו של מוכר כנגד מעות שנתן אבל הלוקח אם ירצה לא יקח כי אם מעות כי יאמר איני חפץ במעט מקח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזמן </span>שא'ל ערבוני יקון. </span>רשב'ג מפרש דפליגי ר'י ורבי יוסי שלא נתן לו אותם מעות בתורת פריעה אבל אם נתן לו אותם מעות בתורת תחילת פריעה קנה ומחזיר השאר לכ'ע היינו דלא כרב ופרש'י ערבוני יקון שאמר שיקנה לו ערבונו כנגד כל המקח תימה דהא עדיף מנתן לו בתורת פריעה דקנה הכל כיון שפירש בהדיא שיקנה הכל ואם נפרש ערבוני יקון כנגד ערבונו לבד יקנה לו מן המקח א'כ לר' יוסי אמאי כופל לו ערבונו לכן י'ל שלשון ערבוני יקון משמע שערבוני יהיה קנוי לך אם אחזור בי וגם משמע יקון שיהא קונה לו במקח שויו יותר מכדי הערבון אם תחזור בך דהיינו כאילו א'ל בהדיא תכפול לי ערבוני:  מודה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>רבי יוחנן במתנה מועטת. </span>ויוקר נמי הוי כמו מתנה מועטת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזר </span>והפקידו אצלו. </span>ה'מ למפרך אי הכי מאי למימרא אלא דבלאו הכי פריך שפיר מסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אפי' שומר חנם נמי לא הוי. </span> והא דאמר בפרק האומנין (לקמן דף פ:) טול שלך והבא מעות שומר חנם היינו משום דמעיקרא היה שומר שכר וכשא'ל טול שלך לא לסלק עצמו לגמרי משמירה קאמר אלא שלא יהיה שומר שכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הא ביתא קמך לא מבעיא כו'. </span>והא דאמר בפרק הפרה (ב'ק דף מז: ושם) הכניס ברשות בעל החצר חייב ר' אומר עד שיקבל עליו בעל החצר שמירה י'ל דשמעתין אתיא כרבי דשמואל התם פסיק הלכתא כרבי ואע'ג דרב התם פסיק הלכתא כתנא קמא קיימא לן כשמואל בדיני לגבי רב ועוד דאפילו לרבנן דמחייבי היינו לפי שאמר ליה כנוס שורך דמשמע ואשמרנו אבל הא ביתא קמך סלק עצמו משמירה לגמרי :  בכדי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכדי </span>שיראה לתגר או לקרובו. </span>וא'ת א'כ נתת דבריך לשיעורים דפעמים שהם רחוקים ממנו ופעמים שהם קרובים וי'ל דלעולם יש שיעור אחד לפי מה שמצוי רוב פעמים שיוכל להראות לתגר או לקרובו ואם הם קרובים או רחוקים בשביל כך לא יתנו לו שהות לא פחות ולא יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתות </span>מעות נמי שנינו. </span>אפילו למאן דאמר שתות מעות נראה יותר לילך אחר שתות מקח שהאונאה והטעות תלויה במקח אבל מעות אין אונאה וטעות תלויה בהם שאין צריכין שומא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שוי </span>חמשא בשיתא בטול מקח הוי. </span>וא'ת מנא לן הא דלמא הא הוי נמי שתות מקח דהוי שתות מלבר ויש לומר דמסתמא אית לן למיזל בתר שתות שוה המקח שהאונאה והטעות תלויה בו ועוד דכשנתאנה מוכר לא תמצא שתות מלבר דשוי שיתא בחמשא היינו שתות מלגיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>שתות מעות נמי שנינו. </span>וא'ת אם כן מאי שתות למקח דקתני מתניתין וי'ל דמפרש היינו אונאה שתות שנהיה במקח ותימה דלשתוק משתות למקח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>הורה רבי טרפון בלוד. </span>תימה מה הוסיף להקשות מסיפא ממה שהקשה כבר ברישא:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמרת בשלמא פחות משתות לרבנן בכדי שיראה כו'. </span>מעיקרא שמחו בר' טרפון משום דשתות לרבנן ידו על העליונה ויתר משתות נמי יכול לחזור בו בכדי שיראה (א) ולר' טרפון כל פחות משליש קנה בע'כ ותגרי לוד לא היו חפצים שיתבטל המקח וכ'ש אי בטול מקח לרבנן לעולם חוזר דניחא להו טפי בר' טרפון דלאחר כדי שיראה הוי לדידיה מחילה וכי אמר להו כל היום חזרו דניחא להו בדרבנן דאמרי בפחות משתות ושתות ויתר על שתות הוי מחילה לאחר כדי שיראה ולר' טרפון עד לאחר כל היום ואי משום דלרבנן הוי שתות ויתר על שתות חזרה בכדי שיראה ולרבי טרפון קנה בע'כ נוח להם שתהא חזרה בכדי שיראה ואם לא בא תוך כדי שיראה תהא מחילה ממה שקנה בע'כ ויחזיר לו אונאה כל היום ומיהו אי בטול מקח לרבנן לעולם חוזר לא חזרו אלא משום פחות משתות ושתות אע'ג דביתר משתות ניחא להו בר' טרפון דקנה בע'כ ולאחר כל היום הויא מחילה ולרבנן לעולם חוזר מ'מ ברווחא דפחות משתות ושתות ניחא להו טפי דבטול מקח לא שכיחא כולי האי ואפי' שכיחא יותר מרויחים בשתות ופחות משתות שהוא מחילה לאחר כדי שיראה ולר' טרפון עד לאחר כל היום ממה שמפסידין ביתר משתות דריוח מועט הוא בין קנה ומחזיר אונאה לחזרה והא דלאחר כל היום הוי לר' טרפון מחילה ולרבנן לעולם חוזר ליכא נפקותא נמי כל כך דרוב פעמים מי שחוזר חוזר בו ביום ומי שאינו חוזר בכל היום אינו חוזר לעולם אלא אי אמרת לאלתר הויא מחילה אמאי חזרו הא בדר' טרפון ניחא להו טפי דהא כל היום דר'ט בשליש הוא דקאמר ואע'ג דאי בטול מקח לרבנן בכדי שיראה ניחא להו בשליש ויתר משליש בדרבנן טפי דלרבנן לאחר שיראה הויא מחילה ולר'ט עד לאחר כל היום הא ודאי לא שכיח כלל ויזהרו מאונאת שליש ויהיה הכל מחילה לאלתר מי סברת כו' לא משתות ועד שליש פירוש ושתות בכלל כשתות עצמה לרבנן דמי ואין חולק על חכמים אלא דבטול מקח דידהו משוי ליה אונאה אי הכי דרבי טרפון אבטול מקח לחודיה פליג במאי שמחו מעיקרא תפשוט מדשמחו דלרבנן לעולם חוזר ולהכי שמחו דלר' טרפון הויא מחילה לאחר כדי שיראה ובשתות ופחות משתות הם שוים וכי אמר להו כל היום חזרו דשתות הויא מחילה בכדי שיראה לרבנן ולר' טרפון לאחר כל היום גם ביתר משתות נמי ניחא להו בדרבנן דשניהם כחם שוה לחזור ולר' טרפון ידו על העליונה כדין שתות ואע'ג דלרבנן לעולם חוזר ולר' טרפון כל היום ותו לא ליכא נפקותא בין חזרה דכל היום ולעולם דאי ס'ד בכדי שיראה במאי שמחו הלא לכ'ע פחות משתות מחילה לאלתר ושתות ויתר משתות לכ'ע מחילה לאחר שיראה ואדרבה בדרבנן ניחא להו טפי דאמרי ביתר על שתות שניהם חוזרים מר' טרפון דאמר ידו על העליונה ומשני שמחו בשתות עצמה פירוש לא נאמר דשתות עצמה הויא אונאה לר' טרפון כמו לרבנן כדאמר עד השתא אלא משתות ואילך לרבי טרפון כשתות לרבנן אבל שתות עצמה לר' טרפון הויא כפחות משתות והויא מחילה לאלתר ולכך שמחו דלרבנן בכדי שיראה וגם ידו על העליונה וזה הריוח ניחא להו טפי מריוח דיתר על שתות דשניהם חוזרים לרבנן ולר' טרפון ידו על העליונה וכי אמר כל היום חזרו דריוח של יתר משתות דהויא מחילה בכדי שיראה ולר' טרפון אחר כל היום ניחא להו טפי מריוח דשתות עצמה דהוי מחילה לאלתר לר' טרפון לפי שהוא דבר מצומצם ולפי שיטה זו נראה דגרס דאיבעיא להו (ב) דקאי אמסקנא דאוקימנא משתות עד שליש לר' טרפון כשתות עצמה לרבנן ושתות עצמה כפחות משתות וקא מבעיא ליה בטול מקח לעולם חוזר או בכדי שיראה ת'ש חזרו אי אמרת בשלמא בטול מקח בכדי שיראה להכי חזרו דמעיקרא שמחו משום שתות עצמה דהויא לר' טרפון מחילה לאלתר וכי אמר כל היום חזרו משום יותר משתות דהויא מחילה לרבנן לאחר כדי שיראה כדמפרש בשמחו משום שתות עצמה אלא אי אמרת בטול מקח לעולם חוזר אמאי חזרו הלא שתות לר' טרפון מחילה לאלתר וגם יותר משתות מחילה לאחר כל היום ולרבנן לעולם חוזר ורש'י פי' דכי אמר בטול מקח לעולם חוזר שתות עצמה הוי אונאה לר' טרפון כמו לרבנן ואפ'ה פריך אמאי חזרו כדפרש'י ודוחק דלעיל כי אמר דבטול מקח לרבנן לעולם חוזר הוה ניחא ליה חזרו לכן נראה כדפרישי' ומשני בטול מקח לא שכיח פירוש שתות עצמה דאמר לר' טרפון דהויא כפחות משתות שנויא דחיקא היא אלא שתות ויתר משתות כשתות עצמה לרבנן ולכך מעיקרא שמחו משום יתר משתות דלר' טרפון הויא מחילה לאלתר לאחר כדי שיראה ולרבנן לעולם חוזר וכי אמר כל היום חזרו משום שתות עצמה דלר' טרפון כל היום ולרבנן בכדי שיראה וביתר משתות נמי לרבנן שניהם חוזרים ולר' טרפון ידו על העליונה ואע'ג דלרבנן לעולם חוזר ולר' טרפון כל היום ותו לא בטול מקח לא שכיח ואפי' שכיח אין נפקותא בין חזרה דכל היום ולעולם כן נראה הסוגיא לפי שיטת רש'י וקשה דמעיקרא כי אמר מי סברת כו' הוי שתות לר' טרפון כמו לרבנן וכי אמר שמחו בשתות עצמה חוזר מסברתו וסובר דשתות לר' טרפון כפחות משתות וכן סוברת בעיא שניה ובמסקנא כי משני בטול מקח לא שכיח חוזר לסברתו הראשונה דשתות לר' טרפון כמו לרבנן והיה לו לגמרא לפרש מי סברת שתות לר' טרפון כמו לרבנן לא שתות כפחות משתות לכן נראה דמעיקרא נמי כי אמר מי סברת כו' הוי פירוש משתות עד שליש ולא שתות עצמה כשתות לרבנן אבל שתות הויא מחילה לאלתר ולא חשש הגמ' לפרש דכיון דמה שהוא בטול מקח לרבנן עד שליש הויא אונאה לר' טרפון סברא הוא דאין לו אונאה אלא דוקא במקום בטול מקח לרבנן ולא בשתות א'ה במאי שמחו תפשוט דבטול מקח לעולם חוזר ולהכי שמחו מעיקרא דשתות הויא מחילה לאלתר לר' טרפון ויתר משתות מחילה לאחר כדי שיראה ולרבנן שתות בכדי שיראה ויתר משתות לעולם חוזר וכי אמר כל היום חזרו דשתות עצמה דהויא מחילה לאלתר לר' טרפון דבר מצומצם הוא ולא שכיח ויתר משתות דלרבנן לעולם חוזר ולר' טרפון כל היום ותו לא אין נפקותא בין חזרה דכל היום ולעולם וניחא להו בדרבנן דאמרו ביתר על שתות שניהם כחם שוה לחזור מדר' טרפון דאמר ידו על העליונה דאי בטול מקח בכדי שיראה במאי שמחו הלא ביתר משתות ניחא להו בדרבנן טפי דאמרו שניהם חוזרים מדר' טרפון דאמר ידו על העליונה דבשתות עצמה שהוא דבר מצומצם אין ריוח כל כך במה שהוא מחילה לאלתר לר' טרפון ומשני שמחו בשתות עצמה דהויא מחילה לאלתר לר' טרפון ובהא ניחא להו טפי אע'ג דדבר מצומצם הוא מריוח דיתר על שתות דשניהם חוזרים לרבנן איבעיא להו בטול מקח לרבנן לעולם חוזר ת'ש חזרו לדברי חכמים והשתא סבר דפחות משליש לר' טרפון כפחות משתות לרבנן וסבר נמי דפחות משתות לרבנן ופחות משליש לר' טרפון בכדי שיראה ולא הויא מחילה לאלתר דהכי משמע ליה פשטא דמתני' טפי  ועוד אי משתות ועד שליש לר' טרפון הויא אונאה אתי שפיר שמחו וחזרו בין אי בטול מקח לרבנן לעולם חוזר בין בכדי שיראה כדאמר לעיל ומשום קושיא זו דחק לפרש בקונט' דמעיקרא דקאמר משתות ועד שליש לר' טרפון כו' ושתות בכלל דלפי זה לא פירשנו המשנה אלא את'ל בטול מקח בכדי שיראה אבל אם לעולם חוזר לפי זה לא דקדק אמאי חזרו ולהכי פשיט שפיר ממתניתין אי אמרת בשלמא בטול מקח בכדי שיראה להכי חזרו ומעיקרא שמחו דשתות ויתר משתות עד שליש קנה המקח לר' טרפון ולרבנן יכול לחזור בו וכי אמר כל היום חזרו דלר' טרפון עד שליש לא הויא מחילה עד לאחר כל היום ולרבנן עד לאחר כדי שיראה אלא אי  בטול</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואילו </span>יתר על שתות שניהם חוזרי'. </span>וא'ת דבפרק הספינה (ב'ב דף פג: ושם פד. ד'ה אי לא) אמר רב חסדא מכר לו שוה ה' בו' והוקר ועמד על ח' לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר דאמר ליה לוקח אי לאו דאוניתני לא מצית הדר בך כו' וה'נ אמאי מאנה יכול לחזור נימא ליה נמי המתאנה אי לאו דאוניתני כו' וי'ל דהכא כיון שהוא יותר משתות ה'ל רחוק מן המקח יותר מדאי וכאילו לא מכר כלל דה'ל כיין ונמצא חומץ חומץ ונמצא יין דשניהם חוזרין (שם דף פג:) וה'ר יצחק בר' מרדכי תירץ דהתם כשאין הלוקח תובע אונאתו לכך אין המוכר יכול לחזור בו אבל הכא מיירי כשמתאנה תובע אונאתו ולכך המאנה יכול לבטל המקח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא הלכתא שתות קנה ומחזיר אונאה. </span>פ'ה קנה בע'כ כר' נתן דבסמוך לפי זה פחות משתות לאלתר הויא מחילה וזה יש בין שתות לפחות משתות וכן משמע לקמן (דף נא.) גבי ההוא גברא דנקט ורשכי לזבוני אמר אי יהיבנא ליה חמשא ופלגא הויא מחילה משמע דלאלתר הוי מחילה ודקאמר זה וזה בכדי שיראה איתר משתות ושתות קאי ולא אפחות משתות ורבא אית ליה שפיר דרב חסדא דקאמר בפ' הספינה (ב'ב דף פג:) מכר לו שוה ה' בו' לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר כיון שהוקר בכדי שיראה שזהו זמן שלוקח יכול לתבוע אונאתו והוקר על בטול מקח לכך לוקח יכול לחזור בו ולכך קאמר ועמדו על ח' ולא קאמר ועמדו על ז' שאין זה בטול מקח וק' לר'ת וכי חולק רבא על סתם מתניתין (לקמן נא.) דקתני מי שהוטל עליו ידו על העליונה ועוד דהלכה כרבי מחבירו ועוד דרבא גופיה מוקי מתני' כר' יהודה הנשיא ולא כר' נתן א'כ משמע דסבר ליה כוותיה ועוד מה שייך למימר תניא כוותיה בדבר שיש מחלוקת תנאים כתוב באותה ברייתא ומפ' ר'ת דרבא דאמר שתות קנה היינו אם רצה כר' יהודה ולא חש לפרש בהדיא רצה משום דקאי אמתני' ותניא כוותיה מייתי משום דקתני בברייתא זה וזה בכדי שיראה כדרבא אבל מרבי יהודה הנשיא לא מייתי דאמר רצה אמר לו כו' דאדרבה ה'ל לאתויי מתניתין ולקמן (דף נא.) פריך שפיר אי ר' נתן מתניתין קתני רצה ברייתא לא קתני רצה משום דר' נתן לא קאי אמתניתין וה'ל לפרושי אבל רבא דקאי אמתני' לא חש לפרש ואע'ג דרבא נקיט לישנא דמילתא דרבי נתן אין פי' קנה דהכא כקנה דרבי נתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמרת בשלמא מוכר לעולם חוזר משום הכי חזרו. </span>אע'פ שגם תגרי לוד היו לוקחים ולא היה להם לחזור מ'מ חזרו משום דתגרי לוד היו מוכרים תמיד במעט מעט והיו לוקחים בבת אחת:  והתנן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>כשם שאונאה להדיוט כך אונאה לתגר. </span>פירוש לאפוקי מר' יהודה דאמר תגר אין לו אונאה כשמכר בזול לפי שהוא בקי ואחולי אחיל ליה והאי דזבני' הכי משום דאתרמי ליה זבינתא אחריתי כדאמרי' בסמוך והשתא פריך שפיר דע'כ מיירי בהדיוט מוכר מדתלי תגר בהדיוט דטעמא דידע ומחיל לא שייך אלא במוכר וא'ת ומנ'ל דמיירי בהדיוט שמוכר ביוקר ונתאנה לוקח דילמא מיירי בהדיוט שמכר בזול ונתאנה דהשתא הוי דומיא דתגר וי'ל דאונאה משמע בכל ענין בין שהוא מאנה בין שהוא מתאנה:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>מי ידע דמחיל. </span>ובפ' הכותב (כתובות דף פד. ושם ד'ה וסבר)  דפסיק רב אם מתה אינו יורשה ופריך וסבר רב תנאו קיים והאמר רב יש לו עליו אונאה התם נמי לא ידע שתמות אשתו קודם שימות וא'ת בפ' אע'פ (שם דף נו. ושם) דפריך טעמא דבכתב הא על פה אינה יכולה למחול לכתובה והא סבר ר' יהודה דבממון תנאו קיים ולישני דכתובה לא ידע דמחלה דאימור היא תמות קודם וי'ל דהתם פריך לשמואל דלא מפליג א'נ פריך לאביי דאמר בסמוך מחוורתא רב דאמר כר'מ א'נ כיון דקלה בעיניו להוציאה ידעה ומחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא מי יימר דקעקר. </span>ובפ'ק דמכות (דף ג: ושם ד'ה ושמואל) דפריך לשמואל מאונאה לשביעית התם בשביעית נמי לא ידע דקעקר דאימר יפרע לו קודם שביעית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שאין כו'. </span>פי' רש'י אני מבטיחך שאין בו אונאה ויש בו אונאה והוי גם מקח טעות וקשה דבפ'ק דמכות (שם) מדמהו לעל מנת שלא תשמטהו שביעית דמשמטתו שביעית והתם לא שייך האי טעמא אלא הוי טעמא שאין לו כח להתנות שלא תחול שביעית על המלוה וי'ל דלא מדמי אלא כי היכי דגבי אונאה יש חילוק בין לשון שאין עליו לשאין בו ה'נ גבי שביעית יש חילוק בין לשון זה ללשון זה ורבינו שמואל מפרש דע'מ שאין בו אונאה משמע על מנת שלא יחול איסור דלא תונו על המקח וע'כ הוא חל והשתא הוי ממש דומיא דשביעית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנושא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנושא </span>ונותן באמנה. </span>פי' רש'י שמאמינו שימכרנו כמו שיוכל אין לו עליו אונאה והריוח וההפסד למשלחו וקשה דאין שייך לשון אונאה על זה ועוד אי שליח לא קבל עליו אחריות פשיטא שהריוח וההפסד למשלח ואי קבל השליח עליו אחריות וההפסד א'כ יש לו עליו אונאה ונראה דנושא ונותן באמנה היינו שמאמינו בכמה קנה ונותן לו כך ויותר מעט והשתא שייך שפיר אין עליו אונאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במה </span>דברים אמורים בסתם. </span>ר'ח פסק כרב דהלכתא כרב באיסורי תימה דהא לא פליגי אם מותר לעשות כן אלא פליגי אם חייב להחזיר האונאה והלכה כשמואל בדיני ובשאילתות דרב אחאי פרשת בהר סיני פוסק כרב משום דהך ברייתא קאי כוותיה דמפליג בין סתם למפרש ואתיא לדידיה שפיר כר' יהודה אבל לשמואל לא מתוקמא לא כר'מ ולא כרבי יהודה וריב'ן פי' דלשמואל הכי פירושא דברייתא בד'א בסתם פי' שלא אמר ע'מ אבל מפרש ע'מ שאין לך עלי אונאה נעשה כאומר יודע אני שאינו שוה כו' ואתיא כרבי יהודה אי נמי י'ל אורחא דמילתא נקט דאותו שאמר ע'מ שאין לך עלי אונאה רגיל לומר איני יודע שאינו שוה כו' אע'פ שאינו יודע אם אמר אמת ואתיא אפילו כר'מ דלא ידע דקעקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יחשב את הרע באמנה. </span>פי' רש'י שנותן לו את הרע ומאמין לו כשימכרנו בחנות כמו שיוכל שישלם לו את היפה בשוה כמו ששוה עכשיו למכרו מיד וממתין לו מעות היפה עד שימכור הרע בשביל שטורח לו למכור הרע בחנות במעט מעט וזהו רבית וקשה דבפ' איזהו נשך (לקמן דף סה.) ה'ל לאתויי ולא הכא ותו דבתוספתא (פ'ג) מתניא לגבי אונאה ועוד שכבר נתן לו שכרו משמע שמקודם כבר היה לו שכרו ונראה כפי' ר'ח שקנה י' דברים בי' דינרים ה' היפין שוה כל אחד דינר וחצי וחמשה הרעים אינן שוים כל אחד כ'א חצי דינר וזה א'ל אני מאמינך כמה נתת עליהם ואתן לך מעט יותר להרויח ולא יחשב לו הרע דינר דינר כמו שקנה והיפה דינר וחצי כמו ששוה שהרי לא נתן לו על הרע דינר אלא בשביל שגם היפים נתן לו בדינר דינר והוי אונאה אלא או זה וזה באמנה פירוש אם ימכרם כולם יחד יחשב כולם דינר דינר או זה וזה בשוים אם ימכור רעים לבדם יחשב כל אחד ואחד בחצי דינר ואם ימכור יפים לבדם יחשב כל אחד בדינר וחצי וגם יחשב שכר כתף כו' שכר עצמו אינו נוטל שכבר נתן לו שכרו פי' המוכר הראשון שקנאם תחלה ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסר </span>לדינר. </span>וא'ת והאמר רבא (לקמן דף נו:) כל דבר שבמדה ושבמנין ושבמשקל אפי' פחות מכדי אונאה חוזר וי'ל דהכא בתורת מטבע נתנו ולא בתורת משקל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>פונדיונים לדינר. </span>והא דלא אמר מעה לדינר משום דרבי יהודה נקט פונדיון קאמר איהו שני פונדיונים וא'ת תקשה לרב דאמר שתות מקח שנינו ולא שתות מעות דהכא לר' שמעון אם מכר סלע שוה כ' מעות בכ'ד הוי אונאה והיינו שוה ה' בו' דהוי לרב ביטול מקח ובגמ' מוקי מתני' דלעיל כר' שמעון ואפי' לשמואל דאמר שתות מעות שנינו תקשה דבשתות מקח מודה דהוי נמי אונאה וה'ק ב' פונדיונות לדינר הוי אונאה אבל ב' פונדיונות פחות פרוטה הוי מחילה אע'ג דאכתי הוי שתות מקח וי'ל דמיירי שמכר לו טלית שוה כ'ד מעות בסלע ונתן לו סלע שחסר ד' מעות דהיינו שתות מקח מיהו לעיל פי' טעם דמ'ד שתות מקח לפי שהאונאה והטעות תלוי בחפץ שצריך שומא ולא במעות והכא הטעות והאונאה הוי בסלע:  תנא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>דידן קחשיב מלמטה למעלה. </span>דאין אונאה עד ד' איסרין ולא עד בכלל דבד' איסרין יש אונאה דבגמרא אמרינן מאן תנא טלית ר'ש היא דאמר ח' פונדיונין הויין אונאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>ברא קחשיב מלמעלה למטה. </span>אי גרסינן בברייתא עד כמה אתי שפיר דחשיב מלמעלה למטה וסבר עד ועד בכלל אבל אי לא גרסינן עד לא הוה צריך למימר דחשיב מלמעלה למטה אלא כמשמעו כמה יהא אונאה ד' איסרין ואגב דקאמר לתנא דידן מלמטה למעלה נקט לתנא ברא מלמעלה למטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשיק </span>לגביך. </span>וא'ת התינח נתאנה לוקח נתאנה מוכר מאי איכא למימר והתינח כסות פירות מאי איכא למימר וי'ל דלא פלוג רבנן ועי'ל דעיקר הטעם הוי סלע כיון דלא סגי לא מחיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>קתני עד רביע. </span>ואע'ג דרובע מצי למהוי נמי רובע דינר כדתנן בפ'ק דכריתות (דף ח.) בו ביום עמדו ברבעתיים והיינו רובע דינר כדפי' התם וכן אמרינן התם גר שנתגייר צריך שיפריש רובע לקינו מ'מ אי מיירי הכא ברובע דינר ה'ל למיתני רביע דלא נטעי ברובע שקל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי פחתה סלע יותר מכדי אונאה איסר אסור להוציאה. </span>פרש'י ביפה וא'ת פשיטא ורבא נמי שהקשה אפילו משהו נמי היה לו להקשות אפי' כדי אונאה נמי וי'ל דמיירי אפי' בדעתו להחזיר האונאה אסור כיון דהמקח טעות הוא אבל כדי אונאה מותר להוציאה ביפה ובלבד שיחזיר האונאה אם יתבענו הלה קודם שיראה לשולחני ומותר כיון שהמקח מתקיים ופחות מכדי אונאה מוכרה ביפה אפילו אם אין דעתו להחזיר אונאה משום דהוי לאלתר מחילה רבא אמר פחתה איסר לדינר אסור להוציאה ביפה אם אין דעתו להחזיר משום דהוי אונאה כר'מ ועוד יש לפרש אמר אביי כו' אסור להוציאה אפילו בשויה וסבר כמ'ד בסמוך יתר על כן יקוץ אבל פחות מאיסר שרי דלהפסד מרובה חששו ולא להפסד מועט ורבא דקאמר אפי' משהו נמי לית ליה האי סברא ומצי נמי סבר רבא בין כמ'ד יקוץ בין כמ'ד יקיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתר </span>על כן יקוץ. </span>ולא ימכרנו לתגר מצי נמי קאי אפחתה יתר מכדי אונאתה וה'פ אפילו ע'מ לנוקבה לא ימכרנו לתגר ולחרם אבל לאחרים ימכור על מנת לנוקבה ולמ'ד יתר על כן יקיים לא ימכרנה לתגר לא קאי אלא אבסלע עד שקל דאמר פחתה יותר משקל אפילו פרוטה אסור לקיימה ואהא קאי לא ימכרנה לתגר כו':  והתקינה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתקינה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתקינה. </span>אם צריכה מעשה כמו חיתוך אתי שפיר דנקט התקינה דמידי דמחוסר מלאכה אין טמא במחשבה כדאמרינן במרובה (ב'ק דף סו:) ואי אינה צריכה חיתוך הוי התקינה לאו דוקא דכל הכלים יורדים לידי טומאתם במחשבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שיהא </span>שוקל בה משקלות. </span>וא'ת דהכא משמע שעושי' משקל בשל מתכת ובהמוכר את הספינה  (ב'ב דף פט: ושם ד'ה ולא) אמרינן אין עושין משקלות משל מתכת וי'ל דדוקא לשקול בשר ושמן שהלחלוחית נדבק בהם ומתיבש ומכביד אסור אבל לשקול בהם כסף וזהב שרי אלא צריך לחופן בעור שלא ישחקו כדאיתא פ' המביא תניין (גיטין כב. ושם) שלשה עורות הן כו' כדי לצור בו משקולת קטנה והיינו של מתכת דמחפים אותה בעור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נותנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותנה </span>למעשר שני. </span>אחסרה כדי אונאה קאי ונותנה למעשר שני בשויה ואינו חושש משום אסימון דשם מטבע יש עליה דמי שאינו לוקחה בשויה בתורת מטבע כי אם כמו נסכא אינו אלא נפש רעה ורב פפא בא להוסיף אפילו שאר מטבעות מסייע ליה לחזקיה דאמר מחללה ביפה פי' כאילו מתחילה היתה כן ולא חסרה דהיינו בשויה דאי ממתני' ה'א נותנה למעשר שני בפחות משויה משום דנפש רעה אינו מקבלה בשויה בתורת מטבע וקמ'ל דלא מיקרי אסימון משום דמי שאינו לוקחה אינו אלא נפש רעה קמ'ל חזקיה דמחללה ביפה כאילו היתה מתחילה כך דכ'ע הכי שקלי לה והיינו בשויה ממש ופריך דאין לצמצם ולחלל בשויה ומשני בתורת יפה כלומר שמחלל בפחות מעט משום דאין יכול לצמצם כמו ביפה שמחלל כמו כן בפחות מעט והרב רבי יצחק בן הרב ר' מאיר מפרש דקאי אפחות מכדי אונאה ונותנה למעשר שני בסלע שלם שאינו אלא נפש רעה מי שאינו מקבלה בסלע שלם מסייע ליה לחזקיה דאמר אע'פ שפורטה לשולחני בשויה ולא בסלע שלם לפי שהוא מדקדק יותר אפי' הכי מחלל ביפה בסלע שלם דאזלינן בתר שאר בני אדם שאינם מדקדקים ומקבלין אותה בסלע שלם והשתא הוי ביפה כמשמעו ופריך והא אמר חזקיה לפי שאי אפשר לצמצם ומשני בתורת יפה כלומר פחות מעט מסלע שלם כמו אם לא חסרה כלל היה מחלל עליה פחות מעט וקא משמע לן חזקיה דמחללה ביפה דאי ממתני' ה'א נותנה למעשר שני בשויה כמו שיתן עליה שולחני לפי שאינו אלא נפש רעה למי שאינו מקבלה בשלם א'כ לא הוי אסימון והריב'ן פי' נותנה למעשר שני בסלע שלם אותה שחסרה כדי אונאה וקשה דאמאי הוי נפש רעה אותו שאינו מקבלה הלא חייב להחזיר האונאה:  ואסורים</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואסורים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסורים </span>לזרים. </span>פרש'י דמשום מעשר קתני לה לאשמעי' דאפי' איסורא ליכא ומיהו במסכת חלה (פ'א מ'ט) לא מצינו לפרשו הכי דתנן התם החלה והביכורים חייבין עליהם מיתה וחומש ואסורים לזרים ולא קתני מה שאין כן במעשר וי'ל כדמפרש בירושלמי ואסורים לזרים אפילו חצי שיעור או דאורייתא או דרבנן דפליגי רבי יוחנן ור'ל בפרק בתרא דיומא (דף עד.) ואין לפרש דאסורה לזרים אפי' על ידי פדיון דבפרק הערל (יבמות דף עד.) אמר אין לה פדיון שייריה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועולה </span>באחד ומאה. </span>בספרי דריש ממקדשו ממנו דתרומה עולה באחד ומאה וערלה וכלאי הכרם באחד ומאתים דמתוך שכפל איסורו כפל עלייתו ואסמכתא בעלמא הוא דמדאורייתא תרומה וערלה וכלאי הכרם בטלים ברוב ביבש ובלח בס' כשאר איסורין דבפרק הנזקין (גיטין דף נד:) גבי נפלו ונתפצעו קאמר והא הכא דמדאורייתא בטל ברוב ובפ' כל הבשר (חולין דף קטו: ושם ד'ה ומה)  ובפ' כל שעה (פסחים דף כד: ושם)  יליף איסור הנאה בבשר בחלב מק'ו דערלה ולא פריך מה לערלה שכן צריכה אחד ומאתים להתבטל ובפרק הערל (יבמות ד' עד:) דחשיב מחפ'ז דהוי בתרומה ולא במעשר ולא חשיב אחד ומאה והתם נמי אמר ר' יוחנן והוא שרבו חולין על התרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באחד </span>ומאה עולין. </span>מאיסור להיתר ולוקחים מדה אחת ונותנים לכהן כדתנן במסכת ערלה (פ'ב מ'א) תרומה ותרומת מעשר עולין בק'א וצריך להרים הערלה וכלאי הכרם במאתי' ואחד ואין צריך להרים וטעמא דצריך להרים טפי בתרומה מבשאר איסורים מפרש בירושלמי משום גזל השבט פירוש כהן: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והן </span>נכסי כהן. </span>שילהי ביכורים תנן למה אמרו נכסי כהן ליקח בהן עבדים וקרקעות ובהמה טמאה משא'כ במעשר דתנן בפרק קמא דמ'ש (מ'ז) אין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה ממעות מעשר שני ותימה דבפ' בתרא דמעשר שני (מי'ב) תנן לא נתתי ממנו למת לא לקחתי ממנו ארון ותכריכים למת משמע הא לחי דומיא דמת שרי אלמא שרי ליקח בגדים וי'ל דההיא דבפרק בתרא דמ'ש (מי'ב) אתיא כר' יהודה דאמר  ממון הדיוט הוא אי נמי תרוייהו כר' יהודה ובגדים דוקא שהגוף נהנה מהם שרי אבל עבדים אסורים מיתורא דקרא אי נמי תרוייהו כר'מ ומן התורה שרי לקנות כל מילי ומדרבנן הוא דאסור והא דאמר בירושלמי לא נתתי ממנו למת למאי אי ליקח ארון ותכריכין הא לחי נתתי בתמיה אלא לסיכה ההיא דרשה אסמכתא בעלמא היא למאי דאסירא מדרבנן ומוקי לה בסיכה אבל אמת הוא דאתא למעוטי ארון ותכריכין כדתנן בשילהי פירקין דמעשר שני והא דאמר פרק הערל (יבמות דף עד. ושם) מנין למעשר שני שנטמא שמותר לסוך ממנו שנאמר לא נתתי איזהו דבר ששוה לחיים כו' ואימא לארון ותכריכין ה'פ להא לחודיה אבל סיכה אסורה שמבערו בטומאה הוי כמו אכילה ומשני ממנו מגופו של מעשר משמע  [וע'ע תוס' יבמות עג. ד'ה נכסי] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטעונין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטעונין </span>רחיצת ידים. </span>אפילו למגע דאילו לאכילה אף למעשר טעון כדאמר בפ' השוחט (חולין דף לג:) כל הטעון ביאת מים מדברי סופרים אסור בתרומה ומותר במעשר דברי ר'מ וחכמים אוסרין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>ליה דבר שיש לו מתירין. </span>וא'ת תרומה נמי יש לו מתירין בשאלה כדאמר בפ' הנודר (נדרים דף נט.) וי'ל כדאמר התם מי הוי מצוה לאתשולי עלה אי נמי שנתנה לכהן שאינו יכול לשאול עליה עוד שאינה ברשותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אתי לאתויי ודאי. </span>וא'ת בהקומץ רבה (מנחות דף לא.) קאמר רבי שמעון שזורי פעם אחת נתערב לי טבל בחולין ואמר לי רבי טרפון לך וקח בשוק ועשר עליו ולא גזרינן דלמא אתי לאתויי ודאי וי'ל דהתם ליכא למגזר דלמא אתי לאתויי ודאי דידע שפיר דאין מפרישין מן החיוב על הפטור אבל הכא לא אסיק אדעתיה דלא מצטרפי דאורייתא ודרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אתי לאתויי פרוטות. </span>וא'ת והא דתנן (מ'ש פ'ב מ'ח) הפורט סלע ממעות מ'ש אלמא מחללין מעשר על פרוטות וא'א לצמצם שישוה מעשר לפרוטות שלימות וא'כ אותו פחות משוה פרוטה אוכל בלא חלול וי'ל דמייתי איסר בהדייהו וא'ת דלמא מייתי פרוטות לבד כדגזר הכא וי'ל דהתם לא טעי דידע דחצי פרוטה לא תפסה אבל הכא טעי דלא מסיק אדעתיה דאורייתא ודרבנן לא מצטרפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליהדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליהדר </span>ולעייליה. </span>לעיל גבי אין בו שוה פרוטה לא פריך הכי דאיירי ברחוק מירושלים הרבה ומקרי בהכי אין לו מתירין אבל הכא דקתני משנכנס לירושלים ויצא משמע אפי' לא יצא אלא פסיעה אחת ואמאי ולעייליה:  כרבי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרבי </span>יהודה דאמר יקבר. </span>בספרי מפיק טעמא משום דכתיב הכסף כסף ראשון ולא כסף שני וא'ת דבריש פירקין (דף מה.) אמרינן כסף ראשון ואפי' כסף שני וי'ל דה'מ כסף על כסף אבל לחלל ב' פעמים פירות על כסף לא וא'ת דבפרק שלישי דמעשר שני (מ'י) תנן אמרו לו לר' יהודה ומה מעשר שנטמא נפדה לקוח לא כל שכן אמר להם לא אם אמרתם במעשר שנפדה טהור ברחוק מקום תאמרו בלקוח שאינו נפדה כו' אם כן טעמא אחרינא אית ליה ולמה לי קרא בספרי וי'ל דאסמכתא בעלמא הוא אי נמי טרח וכתב לה קרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>לא יצא נמי. </span>מעיקרא דשני בשנטמא ה'מ למפרך הכי אלא דעדיפא מיניה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>פלוג רבנן. </span>תימה דבסוף פרק חלק (סנהדרין ד' קיג.) משני כי גזרו רבנן כי איתנהו למחיצות ולא קאמר דלא פלוג רבנן כדקאמר הכא ולא קשה מידי דהתם קאי אמאי דקאמר אלא דעיר הנדחת ואסקוה לירושלים והיה שם בשעת גמר דין ליתאכיל דהא קלטוהו מחיצות וה'ל שלל ירושלים בשעת גמר דין כו' ומסיק לעולם בטהור ואסקיה לירושלים ונגמר הדין דעיר הנדחת ודקא קשיא לך ליתאכיל כגון דנפול מחיצות אחר גמר דין וכדרבא דאמר מחיצה לקלוט דרבנן שלא לפדות אפילו נפול מחיצה דלא פלוג רבנן כדקאמר בשמעתין דכיון דלקלוט לא הוי אלא מדרבנן מן התורה חל עליו גמר דין אפילו לא נפול מחיצה כלל כיון שיכול לאוכלו אם ירצה ולא מיקרי נמי שלל ירושלי' כיון שיכול להוציאו ולפדותו אלא דרבנן אמור מחיצה לקלוט אפילו לקרות שלל ירושלים ולאכול דהעמידו דבריהם על דין תורה אהא מסיים כי גזרו רבנן היכא דאיתנהו למחיצות פירוש לא העמידו דבריהם על דין תורה למיקרי שלל ירושלים ולאכול אלא כי איתנהו למחיצות ולא נפול כלל אבל נפול מחיצות אחר גמר דין לא גזור רבנן להעמיד דבריהם על דין תורה לקרות שלל ירושלים ולאכול אע'ג דבשעת גמר דין קלטוהו מחיצות כיון דנפול מחיצות אחר גמר דין אבל אי נפול מחיצות קודם גמר דין אע'ג דלא הוי שלל ירושלים מ'מ לא חל עליו גמר דין דה'ל כגבולים וה'ל שלל שמים כיון שאינו ראוי לאכול ולא לפדות כדאמר בשמעתין דלא פלוג רבנן ויעלוהו כשיעשו מחיצות א'נ דוקא מיירי בנפול מחיצות קודם גמר דין ולא הוי כמו בגבולים דכיון שהיה ראוי לאכלו שעה אחת הוה ליה ממון הדיוט ושלל ירושלים לא הוי כיון דנפול מחיצות בשעת גמר דין אבל נפול מחיצות אחר גמר דין כיון דהוי שלל ירושלים בשעת גמר דין תו לא פקע והשתא אתי שפיר טפי בפשיטות כי איתנהו בשעת גמר דין גזור למיהוי שלל ירושלים כי ליתנהו בשעת גמר דין לא גזור ואם תאמר דמשמע דיגנזו משום דחל עלייהו גמר דין אבל היכא דלא חל עלייהו גמר דין יאכלו אם תבנה החומה והא אמרינן בפרק קדשי קדשים (זבחים דף נט.)  כשהיה מזבח שלם ונפגם ונבנה אין חוזרין ונראין וי'ל דדוקא זבחים שעושין מהם עבודות אבל מעשר או בשר זבח לאחר העבודה או שירי מנחה חוזרין ונראין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דנפול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנפול </span>מחיצות. </span>פי' רוב מחיצות דאי נפול מקצתם אע'ג דאסור לטלטל בשבת מ'מ מקרי מחיצה לענין אכילת מעשר וקדשים קלים כדאמרינן ריש פרק אלו דברים (פסחים דף סו. ושם ד'ה תוחב ודף סז) דההיא שמעתתא דהלל צריך להעמיד אחר שנפרצו בה פרצות לכך לא היו יכולין להוליך סכיניהם בשבת לעזרה לשחוט פסחיהם דקודם שנפרצו היו מותרים לטלטל כדאמר רבי יוחנן (עירובין דף ו:) ירושלים אלמלא דלתותיה נעולות בלילה חייבין עליה משום רה'ר ואעפ'כ בלילה היו אוכלין פסחיהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בו שוה פרוטה. </span>אין תופס פדיון ולא בעי למדרש אין בו שוה פרוטה אין מוסיף חומש אבל פדיון תופס דסברא לאוקמא מיעוטא בגופה ולא בחומש דפחות משוה פרוטה לא חשיב ממון לתפוס פדיון אבל למ'ד אין בחומשו קשה דטפי הוה ליה למדרש דאינו מוסיף חומש:  או</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא ד' בה' פריק וחומש מעכב. </span>וא'ת והלא בהקדש שוה מנה שחללו על שוה פרוטה מחולל ומסתמא הוא הדין במעשר וי'ל דודאי אם אמר הוא וחומשו מחולל על פרוטה (פחות) מועיל אבל כי לא מזכיר בהדיא החומש לא מהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי נראין כו'. </span>סבר חומש לא מעכב ולכך בשבת חילל אבל בחול לא חילל דחיישינן לפשיעה ובשבת לא חיישינן משום עונג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דפליג אפילו בהקדש. </span>תימה לישני דה'ק נראין דברי ר' אליעזר לר' יהושע בהקדש שאף ר' יהושע לא פליג אלא במעשר דהכי משני בפ'ק דחולין (דף יב.)  ואי גרסינן הכא תרי זימנין נראין ונראין אתי שפיר ולספרים דגרסינן נתן לו מוכח בהדיא דמיירי בהקדש דנתן לו משמע לגזבר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדש </span>אינו מתחלל על הקרקע. </span>הא דאמר שמואל לקמן  (דף נז:) בונין בחול ואח'כ מקדישין למ'ד (חולין דף טז.) תלוש ולבסוף חיברו הוי תלוש אתי שפיר ואפי' למ'ד חשוב כמחובר מ'מ כיון דאם לא היה קדוש סופו ליעקר מקרי תלוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתן </span>הכסף וקם לו. </span>וא'ת אי כסף דוקא מטלטלין נמי לא ואי גמרי' מנזקין ועבד דכתיב בהן (שמות כא) ישיב לרבות שוה כסף ככסף א'כ קרקע נמי וי'ל דדרשינן בכלל ופרט ויסף חמישית כלל כסף פרט והיה לו חזר וכלל וכן משמע פ' יש בכור  (בכורות ד' נא.) דתנן אין פודין את הבכור בקרקעות כו' ולא בהקדשות ומפרש בגמ' ולא הקדשות בכל אלו והתם גבי בכור דריש בכלל ופרט וכלל וא'ת דאי לא הוה כתב אלא כסף לחודיה ה'א שוה כסף ככסף והשתא דכתיבי כללי ממעטינן קרקעות וי'ל דהכא כסף מיותר דה'מ למכתב חמישית ערכך וגבי בכור נמי ופדויו מבן חדש תפדה בערכך ה' שקלים ומדכתיב כסף למדרשיה לפרטא הוא דאתא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עליו </span>לרבות שחומשו כמותו. </span>וא'ת והלא אין חומש מעכב א'כ אין חומש כמותו ובסמוך גבי מעשר נמי אמרינן דאין מוסיף חומש על החומש וי'ל דעליו לא מיירי אלא בדבר שמשלם קרן משלם חומש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>אנן נמי תנינא. </span>ה'מ לאתויי מתני' דמייתי בסמוך דמשלם חומשא דחומשא וכיון שנעשה החומש תרומה א'כ משתלם מדבר הראוי להיות קודש ומיהו יש לדחות דמצי לשלם בכל דבר וכי משלם דבר הראוי להיות קודש אז נעשה תרומה אי נמי מהך דהכא עדיפא ליה לאתויי דקתני בהדיא חומש מן החולין:  מוסיף</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מוסיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוסיף </span>חומש על חומש. </span>וא'ת והא לעיל בריש פירקין (דף מח.)  בעינן יחד לו כלי או נטל וחזר והפקידו אצלו וי'ל דמ'מ ס'ד כיון שבא מתורת חומש לא מייתי עליה קרבן ואין מוסיף עליה חומש אחר קמ'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>מיתנא תנא. </span>לא הן ולא לאו וא'ת והתנן במסכת מעשר שני  (פ'ב מ'ו) סלע של חולין ומעשר שנתערבו מביא בסלע מעות ולא קתני בסלע וחומש מעות אלמא תנן דאין מוסיף חומש על חומש וי'ל דלא חשש להזכיר אותו חומש תדע שהרי על קרן שני מוסיף חומש כדתני בהתודה (מנחות דף פב. ושם)  המתפיס מעות מעשר שני בשלמים כשהוא פודה מוסיף ב' חומשין אחד למעשר ואחד לקדש ואפ'ה לא קתני מביא בסלע וחומשו של קרן מעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>כסף ערכו כו'. </span>ומעליו לא מצי דריש כדפרישית לעיל ומכסף ערכו נמי לא מצי מפיק שלא יתחלל על הקרקע דלא אתא אלא לאורויי דכי איתיה לחומש בעולם הוי דינו כמו קרן להוסיף עליו חומש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדש </span>ומעשר. </span>הפוכים זה מזה דמעשר אין מוסיף חומש על חומש ועל חלול שני מוסיף חומש כדאמר בהתודה (שם) והקדש הוי איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>כולה לשמים למעוטי כו'. </span>דלית בהו מעילה ה'מ למפרך הא קרא במעילה לא משתעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>לענין חומש קאמר. </span>וא'ת הא כבר ממעטינן הקדש שני מן המקדיש ולא מן המתפיס וי'ל דקרא דלעיל מיירי במקדיש ביתו והכא מיירי בבהמה טמאה דהוי מטלטלין וצריכי ומשום הכי לעיל נמי איצטריך כסף ערכו להוסיף חומש על חומש משום דלא כתיב חמישיתו גבי מקדיש ביתו אע'ג דבקרא דמקדיש בהמה טמאה כתיב ויסף חמישיתו (ותרוייהו באם בחוקותי): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>חומש קאמרת. </span>פרש'י ומועלי' בה היינו ומוסיף חומש ותימה והלא שלמים אינה כולה לשמים ומוסיף חומש כדאמר בהתודה (שם) וי'ל דבמסקנא דתורת כהנים מרבה אף קדשים קלים והכי  איתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נדמייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נדמייה </span>לתחילת הקדש. </span>וא'ת אם כן קרא למה לי אי למעוטי סוף הקדש הא אין חומש שייך בו כיון שאין נפדה עוד וי'ל כגון שלקח אבנים כדי לשקען בבנין ונמלך עליהם לפדותם ומקרי אפ'ה סוף הקדש כיון שמתחילה היה דעתו לשקען אי נמי כגון שנפל הבנין ורוצה לפדות האבנים אי נמי הכי פריך מנ'ל למעוטי אמצע הקדש דלמא קרא לא אתא אלא למעוטי אין כולה לשמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העולה </span>עולה ראשונה. </span>הכתובה ראשונה בקרבנות בפרשת פינחס והיינו תמיד של שחר וכן פי' רש'י פרק תמיד נשחט (פסחים דף נח: ושם) אי נמי ראשונה שהקריבו ישראל במדבר [למאן] דאמר דעולת תמיד הואי אי נמי ראשונה לחינוך המזבח כדאמר בהתכלת (מנחות דף מט. ושם) אין מחנכין את המזבח אלא בתמיד השחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>זו תחת פרה של הקדש הקדשו פדוי. </span>וא'ת והכתיב  (ויקרא כז) והיה הוא ותמורתו יהיה קדש י'ל דהכא מיירי בקדשי בדק הבית ואפילו בתמימים דאמר בריש תמורה (ד' ה:) המתפיס תמימים לבדק הבית אע'פ שעובר בלא תעשה מה שעשה עשוי והא דאמרי' התם כל הראוי לגבי המזבח אינו יוצא מידי מזבח לעולם היינו דכשפודין אותו מוכרין אותו לצרכי עולות אי נמי מיירי אפילו בקדשי מזבח וכגון שקדם המום להקדש דאינו עושה תמורה אבל אין לפרש דמיירי אפילו קדם הקדשו למומו וכגון דידו אקודש  דלא עביד תמורה אלא היכא דאנח ידו אחולין דפרה זו תחת פרה של הקדש משמע דידו אחולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טלית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טלית </span>זו בחמש סלעים הקדשו פדוי. </span>הכא לא גרסינן יד הקדש על העליונה דכיון שנתכוון לחלל הקדש אפילו שוה הרבה על דבר מועט מחולל כדקאמר שמואל לקמן אבל ברישא שלא הזכיר שום שוה לא היה בדעתו לקנות ההקדש אלא לחללו שוה בשוה לכך ישלים ואם הותיר יד הקדש על העליונה ולכך לא עירב לשנות הבבות יחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>דידן מאי טעמא לא תני ישיבת הדיינין. </span>תימה לישני דאית ליה דרב קטינא דנזקקין אפילו לפחות משוה פרוטה דבסמוך אמר דלוי דתני ישיבת הדיינין לא איצטריך אלא לאפוקי דרב קטינא וי'ל דמסקינן דבתחילת דין מודה רב קטינא דבעינן שוה פרוטה להכי פריך ותנא דידן ליתני ישיבת הדיינין דמשמע תחילת ישיבה וכי משני אלוי לאפוקי דרב קטינא (סבר דרב קטינא אית ליה דנזקקין אפילו להתחיל ולישב):  כמאן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>דאמר אין בחומשו. </span>ולמ'ד אין בו קשה וכן נמי איתותב לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>עשו דבריהם כשל תורה. </span>אע'ג דבכמה מקומות עשו אפי' יותר משל תורה היינו היכא דשייך לקנוס כדי לעשות סייג אבל הכא אפילו בתרומת מעשר ודאי לא הוה שייך למקנס חומש אם לא שאמרה תורה ולכך לא היה לקנוס בשל דמאי ומשני דה'נ עשו הולד ממזר אע'פ שאין סברא אלא משום דבאשת איש הולד ממזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>אמר בפני נכתב ונחתם. </span>נכתב לא נקט אלא משום רבנן דלר'מ אין צריך לומר נכתב  דא'ר יהודה אומר היה ר'מ אפי' מצאו באשפה כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים אין הולד ממזר. </span>מדלא קאמרי רבנן לא תצא דעדיפא טפי מכלל דסבירא להו דתצא אע'ג דאין הולד ממזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיצד </span>יעשה. </span>פירוש לרבנן כיצד יעשה אם ניסת שלא יצטרך להוציא אי נמי לר'מ כיצד יעשה קודם שניסת ולא יצטרך גט אחר אבל אחר שניסת אין נראה לר'מ שיהיה שום תקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יטלנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יטלנו </span>הימנה. </span>וא'ת ויאמר בפני נכתב ונחתם בעודנו בידה וכי תימא צריך לומר קודם נתינה האמר בפרק קמא דגיטין (דף ה. ושם) כגון שנתנו לה ולא הספיק לומר עד שנתחרש ויש לומר דצריך לומר אחר נתינה מיד שנתגרשה בעודם עסוקים באותו ענין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כסף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסף </span>על נחשת. </span>וא'ת כיון דתנא דמחללים כסף על כסף אע'ג דאסור בודאי אפילו מדוחק כ'ש כסף על נחשת דשרי דאפי' בודאי מדוחק שרי כדאמר בסמוך וי'ל איידי דתנא נחשת על פירות דפליגי בה רבי מאיר ורבנן תנא נמי כסף על נחשת דהוי נמי טבעא אפירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויחזור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויחזור </span>ויפדה. </span>פרש'י כן צריך לעשות דבעינן וצרת הכסף בידך וחכמים אומרים אם ירצה יעלה הפירות עצמן ופריך דבודאי אסור כסף על נחשת שלא מדוחק והכא גבי דמאי שרי וקשה לפירושו דמכמה מקומות ה'מ לאתויי דמצינו דמאי קל מודאי דבמסכת דמאי (פ'א מ'ב) תנן הדמאי אין לו חומש ואין לו ביעור ובמתני' תנן נמי מעשר שני מוסיף חומש ולא קתני של דמאי כדקתני גבי האוכל תרומת מעשר ועל חנם הביא מתני' דדמאי ודמעשר שני ותו מדקאמר מדוחק אין שלא מדוחק לא משמע דשאר המשנה אתיא ליה שפיר והלא עדיפא ה'מ למפרך דכסף על כסף אסור בודאי אפי' מדוחק מדלא מתנה על אחד מן הסלעין ובדמאי שרי ותו מה שפירש דלפדות הפירות עדיף מלעלות אפכא משמע בכמה דוכתי בפ'ג דמעשר שני (מ'י) גבי לקוח בכסף מעשר שני שנטמא כו' אמר להם לא אם אמרתם כו' תאמר בלקוח שאינו נפדה טהור ברחוק מקום אלמא לקוח צריך להעלותו וכן בכמה דוכתי לכן נראה לפרש דלר'מ אם ירצה יחזור ויפדה הפירות וחכ'א דצריך להעלותו ופריך אמאי דשני שמואל דר'מ מחמיר בדמאי יותר מחכמים והכא מיקל טפי מחכמים אבל הא לא קשיא ליה אמאי מוסיף חומש בתרומת מעשר של דמאי כודאי ובפדיון לא מחמיר דדוקא באכילה שעושה עבירה מחמיר בדמאי כמו בודאי אבל בפדיון שאינו עושה עבירה לא החמירו והוצרך להביא מתניתין דמחללין כסף על נחשת מדוחק דלא תימא כמו כן מיקל ר'מ בודאי וא'כ משוה הוא דמאי לודאי כמו בתרומת מעשר לכך מייתי דגבי ודאי אין מחללין כסף על נחשת שלא מדוחק וא'כ קשה דהא מיקל בדמאי לגבי ודאי יותר מחכמים ואביי ס'ל בסמוך דשמא ר'מ מחמיר גבי מיתה בדמאי כודאי יותר מחכמים וגבי לאו לא מחמיר כמו בודאי ורבנן אע'ג דמחמרי גבי לאו גבי מיתה דתרומת מעשר של דמאי אין נראה להם לקנוס חומש כדפ'ל דאפילו בודאי לא היה לקנוס אם לא שצותה תורה ומיהו קשה דגרסינן במשנה במלתיה דר'מ ובלבד שיפדה הפירות וי'ל כך מחללין כסף על כסף אפילו לחזור ולפדות אותו הכסף על דבר אחר וכן נחשת על הפירות דומיא כמו שפירש כסף על כסף ובלבד שיפדה פירוש בלבד שיהא דעתו מתחילה כשחלל נחשת על הפירות לחזור ולפדות הפירות אז מותר אבל אם היה אז דעתו להעלותם ונמלך לפדותן צריך להעלותן:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>התירו למכור דמאי אלא לסיטון בלבד. </span>וא'ת דבפרק הספינה  (ב'ב דף פח. ושם) אמרינן הלוקח ירק מן השוק כו' גמר בלבו לקנות קנה ונתחייב במעשר ואי אפשר להחזירו אלא א'כ יעשר אלמא אין מוכרין דמאי לעם הארץ וי'ל דהכא איירי למכור לחבר ותו י'ל כמו שהתירו להאכיל לעניים ולאכסנאים דמאי כך התירו למכור לסיטון ולבעל הבית כשמוכרה במדה גסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלוקח </span>מן הנחתום. </span>הכי איתא מתני' דדמאי פ'ה הלוקח מן הנחתום מעשר מן החמה על הצוננת ומן הצוננת על החמה ואפי' מדפוסים הרבה דברי ר'מ רבי יהודה אוסר שאני אומר חטים של אמש היו משל אחד ושל היום משל אחר הלוקח מן הפלטר מעשר מן כל דפוס ודפוס דברי רבי מאיר רבי יהודה אומר מאחד על הכל והשתא קשה מאי קאמר בשלמא מן הצוננת כו' אלא מדפוסים הרבה אמאי אדרבה מן הצוננת על החמה קשה טפי דמיקל מרבי יהודה דרבי יהודה אוסר אבל אדפוסים הרבה לא פליג כדקתני שאני אומר חטים של אמש היו משל אחר משמע דלא פליג אלא אצוננת ועוד דאפילו בפלטר דאסר ר' מאיר שרי ר' יהודה מאחד על הכל כ'ש בנחתום וי'ל דה'פ דמתניתין הלוקח מן הנחתום מעשר מן החמה על הצוננת אפילו הן החמה והצוננת מדפוסים הרבה דברי ר'מ ר' יהודה אוסר בצוננת על החמה היכא שהם מדפוסים הרבה שאני אומר של אמש דהיינו הצונן משל אחר כיון דאיכא נמי דפוס משונה משל היום והשתא פריך שפיר בשלמא צונן וחמה מדפוס אחד כדרבי אילעאי דשרי בדיעבד בודאי ולכך בדמאי מעשר אף לכתחילה אלא כשהחמה וצוננת בדפוסים הרבה אמאי שרי הלא רבי יהודה אוסר שם אלמא רבי מאיר מיקל טפי מרבנן ורבינא ידע שפיר דאסר ר'מ בפלטר משום דמתרי ותלת זבין אלא דמ'מ פריך מכח דמיקל ר' מאיר מרבנן ואביי משני דלאו בקולא וחומרא תלי טעמא דר'מ אלא ברגילות ומנהג דנחתום מחד גברא זבין ולוקח פעמים ב' מיני תבואות והכל דאחד ועושה אותם בשני דפוסין כדי לידע איזו מתבואה רעה ואיזו מטובה ורבי יהודה סבר כיון שהיא חמה וצוננת וגם הדפוסים משונים מוכח מילתא דמשני בני אדם לקח אבל בשינוי של דפוסים לחוד אפי' בפלטר לא חייש רבי יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשיאות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשיאות </span>חטא למה. </span>ואם תאמר דלמא נשיאות חטא משום דאוכלו בלא הפרשה אחרת וי'ל דמשמע קרא דאהפרשה גרידא הוי נשיאות חטא :  יצאו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצאו </span>שטרות. </span>מדממעט להו מאונאה משמע דחל המכר מדאוריית' בשטרות וא'ת פרק מי שמת (ב'ב דף קמז:) אמרינן מתנת שכיב מרע מדרבנן ופריך והאמר רב נחמן המוכר שטר חוב לחברו וחזר ומחלו מחול ואפי' יורש מוחל ומודה רב נחמן שאם נתנו במתנת שכיב מרע שאינו יכול למחול אי אמרת בשלמא מתנת שכיב מרע דאורייתא משום הכי אינו יכול למחול כו' והשתא והלא מכר שטר חוב דאורייתא ואפי' הכי יכול למחול ומפרש ר'י דה'פ אי אמרת בשלמא דאורייתא היינו מוהעברתם א'כ עשאו הכתוב יורש וא'כ אמאי יורש מוחל מאי אולמיה דהאי יורש מהאי אי נמי אפי' הוי מכר שטר חוב דרבנן משכחת ביה אונאה מדאורייתא כגון שהלוהו על פה ונתן לו יותר מדאי כדי לעשות שטר שיעבוד או הלוהו בשטר ונתן לו הלוה יותר מדאי שיחזיר לו השטר ויהיה מלוה על פה ולרבינו חיים נראה דקנה מן התורה אם יש ללוה קרקעות שמוכר לו שיעבוד שיש לו בקרקעות ובמרובה (ב'ק דף סב:) כתבתי באריכות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאי </span>ביומיה מכירה הוא. </span>תימה דבפ' קמא דע'ז (דף טו. ושם ד'ה והשתא) מוכח דשכירות לא קני מישראל ששכר פרה מכהן ומלא לבית דירה אמרו וי'ל דהכא גבי אונאה כתיב ממכר מיותר לרבות שכירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>דבר שבמדה כו' אפילו פחות מכדי אונאה חוזר. </span>הכא משמע דרבא מיירי אף בקרקעות וכן נמי פרק האיש מקדש  (קדושין דף מב: ושם ד'ה ה'ג) דקאמר ובמקרקעי נמי לא אמרינן אלא דפליג באומדנא אבל פליג במשחתא אפילו פחות מכדי אונאה חוזר דאמר רבא כל דבר שבמדה חוזר וחוזר דקאמר היינו שהמקח בטל לגמרי כדמוכח ריש התודה (מנחות דף עז.)  ושלהי הספינה (ב'ב דף צ.) וקשה דבפרק בית כור (שם דף קד. ושם ד'ה פחות) תנן בית כור עפר אני מוכר לך מדה בחבל פיחת כל שהוא ינכה הותיר כל שהוא יחזור ופירש רשב'ם התם דהא דאמר רבא דחוזר מילתיה לא הוי בקרקעות וקשה לפירושו מהכא וי'ל דהתם אינו אומר המוכר מדדתי שיש בה בית כור דאז ודאי היה חוזר כדרבא אלא סתמא אומר כך וסבור היה המוכר שיש כך ולכך המקח קיים וא'ת לימא דידע דשדא שיתא ומוכרו יותר משויו וכיון דזרעינהו דלמא בטל אגב קרקע וי'ל בענין זה פשיטא דיש אונאה שהמכר אינו תלוי בקרקע אלא בחטי שבשוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דאמר שדאי בה כדבעי לה. </span>וא'ת היינו מקח טעות דבעי ליה ו' והוא לא שדא אלא ה' וי'ל דהמוכר מודה דלא שדא אלא ה' ואמר דלא בעי אלא ה' וקרקע זו אם זרעה כדבעי לה שוה אותם דמים ואגלאי מילתא דבעי שיתא וא'ת למה לא תחשב זו אונאת קרקע כיון שלא טעה לא במדת מנין החטין ולא בשומא לא טעה אלא במה שלא הושבח הקרקע כדבעי לה וי'ל כיון דאי הוה שדא בה כדבעי לה כמו שאמר היו שוה אותם דמים נמצא שהאונאה מן החטין ולא מן הקרקע:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר'נ הדר א'ר חסא אונאה אין להן ביטול מקח יש להם. </span>משמע דרב נחמן לא פליג ארב חסא רבו וקשה לר'ת דבפ' המקבל  (לקמן דף קח. ושם) אמרינן זבן בר' ושוה ק' סבור מינה כו' אמר רב נחמן אין אונאה לקרקעות אלמא אפי' ביטול מקח אין להם ותירץ ר'ת דאין אונאה עד פלגא אבל מפלגא ואילך מיקרי ביטול מקח ויש להם ואתי שפיר הא דתנן (לעיל דף נו:)  רבי יהודה אומר אף המוכר בהמה ומרגלית אין להם אונאה ומפרש בגמרא עד כדי דמיהם מדקאמר אף משמע דקרקעות נמי אית להו האי שיעורא ובפרק אלמנה נזונית  (כתובות דף צט:) תנן שום הדיינין שפחתו שתות או הותירו שתות מכרם בטל רשב'ג אומר מכרם קיים ומפרש התם דמכרם קיים עד פלגא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>לחולין כו'. </span>למ'ד צריך לעשות לו דמים מדבריהם יצא לחולין הכל אבל מדרבנן צריך לשלם להקדש אונאתו ולמ'ד צריך לעשות לו דמים דבר תורה דיש להקדש ביטול מקח יצא לחולין כנגד המעות שנתן והשאר יתחלל בדמים שישלם וקמ'ל דלא אמרינן כיון שיש להקדש ביטול מקח יבטל הפדיון ולא יצא לחולין כלל כמו בהדיוט דהמקח בטל והיינו טעמו משום דבהדיוט המאנה חוזר משום שאינו רוצה להחזיר האונאה  ואפילו אם המתאנה פוטרו מלהחזיר מ'מ שניהם חוזרים כיון שהמתאנה היה יכול לבא לידי הפסד אם לא ירגיש ויחזור בכדי שיראה אבל הקדש המתאנה אינו יכול לבא לידי הפסד כשידע המחלל שאינה הקדש לא יוכל ליהנות עד שיוסיף על דמיו כדי שוייו וע'כ צריך להוסיף ולא יוכל לחזור דאפי' מתחייב להקדש בטעות מפסיד כדאמרינן ביש נוחלין (ב'ב דף קלג: ושם ד'ה ולא) לא תשיימיה את דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט כ'ש כאן שיתחייב להוסיף אע'פ שטעה והיה סבור שיתחלל בכך כל ההקדש ולא יצטרך להוסיף כי מ'מ נתרצה לשוה בשוה ולא נתכוון מסתמא לאנות ההקדש ואינו יכול לחזור ולכך אין שניהם חוזרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבי יונה אהקדשות. </span>ביטול מקח יש להם ולא היה יכול לתרץ דביטול מקח יש להם מדרבנן דאם כן מאי איכא בין אונאה דהקדש לביטול מקח דבאונאה נמי צריך להוסיף דמים מדרבנן מדפריך אי באונאה בהא לימא ר'ל דבר תורה אבל לרבי יוחנן דאמר מדבריהם אתי ליה שפיר ולעיל נמי אמר יד הקדש על העליונה אפילו באונאה ועוד אי ביטול מקח דקאמר ר' יונה מדבריהם א'כ נצטרך לומר דלמ'ד אין להם ביטול מקח היינו אפילו מדרבנן א'צ להשלים דמים ובהדיא קתני דצריך לעשות לו דמים ולעיל יד הקדש על העליונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר אפי' לכתחילה. </span>תימה דבפ' המקדיש שדהו (ערכין דף כט.) אומר כי אמר שמואל שחללו לכתחילה מי אמר ובפ'ק דסנהדרין (דף יד:) אמר דבשומת הקדש בעינן ט' וכהן ולעולם הבעלים קודמין שמוסיפין חומש אלמא מחזירין אחר ריוח הקדש וי'ל דה'פ שחללו אין שנתכוון לחללו פחות מדמיו שדבר זה אסור לעשות ואין צריך להשלים אלא מדרבנן אבל לכתחילה שעשה דבר שמותר שנתכוון לחללו שוה בשוה וטעה ונמצא שהקדש שוה יותר ישלים מן התורה ומר סבר אפילו לכתחילה לא ישלים אלא מדרבנן אף על פי שנתכוון שוה בשוה אבל במזיד לכ'ע אסור לאנות ההקדש :  דאפילו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפילו </span>כל שהוא חוזר. </span>ודוקא הקדשות אבל קרקעות עד פלגא אינו חוזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span> בהדיוט (א) זה חומר ותו לא. פי' זהו חדוש שהדיוט חומר אבל בהקדש זה חומר בתמיה פי' מה חידוש הוא שמצאנו חומר בהקדש מבהדיוט ולא גרסינן תו לא שהרי אף בהדיוט איכא טובא שומר חנם אינו נשבע וכל הנך דמתניתין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כיון </span>דמעל הגזבר נפקא להו לחולין. </span>ולא מצי למימר דאוזפיה במזיד דלא נפקא לחולין דא'כ ליכא אגר נטר כיון שהלוה אסור להשתמש בהם דלא זכה בהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לספק </span>סלתות מארבע ועמדו משלש. </span>תימה היכי מיירי אי יצא השער או לא יצא השער ויש לו א'כ בהדיוט נמי שרי ואי דלא יצא השער וגם אין לו על מה מחלל מעות הקדש וליכא למימר שיחלל על פרוטה דהא אע'ג שזהו ריוח הקדש שמתנה לתת ארבע סאין בסלע להקדש כל השנה כיון דבשעת חלול מחלל על דבר שאינו שוה זהו זילותא דאם לא כן אמאי הדר ביה ממאי דאוקי דאוזיף במאה כו' ומזה הטעם נמי אין לומר לב ב'ד מתנה עליהם להתחלל בשביל ריוח הקדש דא'כ בחנם חזר בו משנויא קמא וי'ל כגון שהתנדב אדם לתת ק' סלעים ולא הקדישם עדיין ונתנם לנחתום כדי לתת להקדש ארבע סאין בכל סלע ויצא השער של לקוטות אבל לא יצא השער כלל אסור דלמא אתי לאחלופי בהדיוט ולכך נקט ועמדו אחר כך משלש וכן בזוזי אם נתן ק' זוזי לאדם שיחזיר להקדש מאה ועשרים אסור דאפילו מדאורייתא נראה דאסור דחשיב כאילו מקבל מלוה עצמו כמו (קדושין דף ז.) תן מנה לפלוני ואקדש אני לך דמקודשת מדין ערב דחשוב כאילו קבלה ממנו והא דשרי בסמוך דאוזיף אבנים במאה ועשרים היינו שהגזבר עצמו נותנן וגם אבנים הם דמוכחא מילתא שהם של הקדש אבל דרך מקח וממכר שנתן על הסלתות וגם יצא השער של לקוטות שרי להקדש:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומר </span>חנם אינו נשבע. </span>נראה דהוא הדין דאינו משלם דאפילו שומר שכר אם פשע נראה דלא משלם מדפריך לקמן (דף נח.)  מהשוכר פועל לשמור כו' ולא משני כשפשע והיינו טעמא דמכל דין הפרשה אמעיטו והא דלא קתני אינו משלם דהוי רבותא טפי משום דעיקרה בשבועות פרק הדיינים (דף מב:)  ונסבה אגררה דהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רעהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רעהו </span>ולא של הקדש. </span> ובריש מרובה (ב'ק דף עו.) ממעט מוגונב מבית האיש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>יתן איש אל רעהו כלל. </span>בריש ג' מינים (נזיר ד' לה.) דריש בפרט וכלל ופרט ובת'כ דריש בכלל ופרט לחודא ונראה דכל הני כללי ופרטי אסמכתא דבמרובה  דרשינן מעל חמור שור ושה חד למעוטי עבדים וחד למעוטי קרקעות וחד לשטרות בין מכפל בין משבועה והשתא אתי שפיר דכסף או כלים דרשינן פרק שבועת הדיינין (שבועות דף לט: ושם ד'ה מה) מה כלים שנים אף כסף שנים מה כסף דבר חשוב כו':  נשבעין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשבעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשבעין </span>לגזברים. </span>פרש'י אם משנתרמה התרומה באו לדין נשבעים לגזברים דתנן תורמין על האבוד משמע שרוצה לפרש תורמין על האבוד שאבדו שליח קודם שנתרמה אך לא באו לדין אלא אחר שתרמו וקשה לפירושו דהוה ליה זו ואין צ'ל זו דכ'ש על הגבוי שלא נאבד שתורמין עליו וגם הפשט לא מיירי בבואם לדין ויש לפרש תורמין על האבוד שבא ליד הגזבר ונאבד קודם שתרמו כיון שהגיע ליד הגזבר ועל הגבוי ועודנו ביד השליח בדרך תורמין אע'ג שנאבד אחר שתרמו ועל העתיד לגבות אחר זמן ולשולחו לגזבר אע'פ שבשעת הרמה לא נתנה עדיין לשליח ובפרק בתרא דכתובות  (ד' קח. ושם ד'ה ועל) גבי מודר הנאה דפריך בשלמא שוקל שקלו דתנן תורמין על האבוד כו' פירוש אותו שנאבד משליח אחר שתרמו דאין זה הנאה כיון שהוא פטור ולא כפרש'י דהתם דפי' דמעתיד לגבות מוכיח דתורמין אע'פ שלא יגבה לעולם ואין משמע כן בשמעתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנן </span>תורמין על כו'. </span>דתניא גרסינן דאין זו משנה בשקלים ותימה אמאי לא מוכח מגופא דאינו חייב באחריות מדקאמר נשבעין לגזברין ולא לבני העיר:  (א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי יוחנן בשקנו מידו. </span>וא'ת דבפ' הפועלים (לקמן ד' צד. ע'ש) תנא מתנה שומר חנם להיות כשואל להתחייב באונסין ופריך במאי מתנה בדברים ומשני אמר שמואל בשקנו מידו ור' יוחנן אמר אפילו תימא לא קנו מידו בההוא הנאה דקא מהימן ליה גמר ומשעבד נפשיה א'כ מאי בעי קנין וי'ל דהכא דפטור אפי' משבועה לא משעבד נפשיה בלא קנין אי נמי התם כיון שמתחייב כשואל סבורים העולם שהשאיל לו ובההיא הנאה משעבד נפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לשמור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשמור </span>הזרעים. </span>וא'ת והיאך מותר לעומר כיון ששומר הא כתיב (יחזקאל מה) ממשקה ישראל מן המותר לישראל ודרשינן (ת'כ פ' בהר) ואת ענבי נזיריך לא תבצור מן המשומר אי אתה בוצר אבל אתה בוצר מן ההפקר משמע דאסור אם ליקט מן המשומר וכי תימא אינו אסור כי אם לבצור אבל אם עבר ובצר שרי לאכול הא אפילו מן ההפקר אסור לבצור דבצירה תולדה דקצירה כדאמרינן בריש מועד קטן (ד' ג.)  וי'ל שלא היה מוחה לעולם מליקח רק שהיה מודיען שיחדום לעומר ומעצמן היו נמנעין מליקח :  הא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מה אני מקיים לא תונו באונאת דברים. </span>דכל היכא דאיכא למדרש דרשינן ולא מוקמינן בלאוי יתירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>הוא בן גרים כו'. </span>היינו זו אף זו דאפילו מעשה אבותיו אין לו להזכיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלא </span>יראתך כסלתך. </span>פירוש לשון בטחון כמו שמתי זהב כסלי  (איוב לא) וכמו אשר יקוט כסלו וגו' (שם ח) כלומר היה לך לירא מהקב'ה וזה היה בטחונך ותום דרכיך היא תקותך זכר נא מי הוא נקי ואבד אם היית נקי לא היית אובד וסוף פרק הנחנקין (סנהדרין ד' פט:) יש לפרש כמו כן לשון בטחון ולא לשון סכלות דא'ל (א)  לאברהם הלא יראתך כסלתך כלומר מה שאתה ירא מהקב'ה היה לך להיות בטחונך והרי אתה מפסיד בדבר שאתה שוחט בנך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>בגופו וזה בממונו. </span>והא דאמרי' פרק הגוזל בתרא (ב'ק ד' קיט.)  הגוזל לחבירו שוה פרוטה כאילו גזל נשמתו היינו משום דפעמים רעב כבד ואין לו במה לקנות אבל יש הרבה בני אדם שאינם חסרים כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאזיל </span>סומקא ואתי חיורא. </span>ומה שמאדים בתחילה לפי שהדמים מתאספין לברוח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מג' שיורדין ואין עולין. </span>אין לפרש דאין עולין לעולם דהא אמרינן בסמוך הבא על אשת איש יש לו חלק לעולם הבא אלא ה'פ כל היורדין עולין מיד ואין אור של גיהנם שולט בהן כדאמרינן בפרק עושין פסין (עירובין ד' יט.) ק'ו ממזבח הזהב ובפרק בתרא דחגיגה  (ד' כז.) עביד ק'ו מסלמנדרא חוץ מג' דאין עולין מיד אבל יש מהם נדונין לעולם (ב) המלבין פני חבירו ברבים דאמר בסמוך אין לו חלק לעולם הבא ויש שעולין לאחר י'ב חדש כגון הבא על אשת איש דמשפט רשעי ישראל בגיהנם י'ב חדש אי נמי מלבין נמי נהי דאין לו חלק לעולם הבא אינם נדונין יותר מי'ב חדש אלא לאחר י'ב חדש לא חיין ולא נדונין ושרוים בלא טובה ובלא רעה וניחא השתא דלא חשיב מינים ואפיקורסים שאותם נדונין לדורי דורות כדאמר בפ'ק דר'ה (ד' יז. ושם. ד'ה כי) דגיהנם כלה והם אינם כלים ומיהו תימה דלא חשיב פושעי ישראל בגופם כגון קרקפתא דלא מנח תפילין דאמרינן בר'ה (שם)  שיורדין ונדונין בה י'ב חדש ואח'כ גופן ונשמתן נשרפת ונעשים אפר תחת כפות רגליהם של צדיקים ונראה דלא רצה למנות אותם ששנויים בברייתא דלא היה משמיענו שום חדוש והא דחשיב מלבין אע'ג דתנא ליה במס' אבות (פ'ג מי'ב) אגב מכנה נקיט ליה ומכנה איצטריך לאשמועינן אע'ג דדש ביה בשמיה והא דלא חשיב הבא על הכותית דאמר בעושין פסין (עירובין ד' יט. ושם ד'ה בר) דלא מסיק ליה אברהם אבינו דממשכה עורלתיה ולא מבשקר ליה דלא חשיב אלא הני דבשביל עבירה זו לבדה אין עולים (ג) כדתניא אע'פ שיש בידו תורה ומעשים טובים אבל הבא על הכותית בשביל עבירה זו לבדה אינו נענש אם לא שיש בידו עבירות אחרות שראוי בשבילם לירד לגיהנם אלא שעבירה זו גורמת לו דאין אברהם אבינו מעלהו מיד אלא שיהא שם י'ב חדש וכולהו בשלא עשה תשובה דתשובה מועלת לכל דבר ואיכא למאן דאמר (ברכות ד' לד:) דבעלי תשובה גדולים מאותן שהיו צדיקים לעולם:  נוח</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נוח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נוח </span>לו לאדם שיבא על ספק אשת איש כו'. </span>נקט הכי משום דבת שבע ספק אשת איש הויא ופי' בקונטרס משום דכל היוצא למלחמת בית דוד כותב גט לאשתו ע'מ שאם ימות יגרשנה ולא תיזקק ליבם וכל אותם הימים היא ספק מגורשת וק' לר'ת דא'כ אין זה כל היוצא אלא דוקא שיש להם אחין ואין להם בנים מיהו בקונטרס לאו דוקא נקט יבם אלא שלא תתעגן ועוד קשה לר'ת דאמר במסכת שבת (ד' נו. ושם ד'ה גט)  כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה אמאי והא חזר אוריה מן המלחמה אח'כ ומיהו יש לדחות שהיו מתנין אם לא יחזור בסוף המלחמה ועוד קשה דתניא בפ' מי שאחזו (גיטין דף עג. ושם: ד'ה אמר) מה היא באותן הימים רבי יהודה אומר הרי היא כאשת איש לכל דבריה ר' יוסי אומר מגורשת ואינה מגורשת ואפילו לרבי יוסי חטא דוד דאינה מגורשת ודאי וכ'ת דהתם בלא אמר מעכשיו דמוקי לה בגמרא באומר מעת שאני בעולם כלומר שעה אחת קודם מיתתי ובמלחמת [בית] דוד היו כותבים מהיום הא קתני בהדיא בתוספתא  מהיום אם מתי הימים שבינתים רבי יהודה אומר היא כאשת איש ומתני' דמי שאחזו (שם) נמי מוכח דאמר מהיום דאדלעיל מיניה קאי והא דאמר בגמרא באומר מעת שאני בעולם מפ' ר'ת ור'ח דפירושו נעשה כאומר מעת שהוא בעולם משום כיון דאמר אם מתי מתכוין לרחק הגרושין כמו שיוכל ואינו רוצה שתתגרש עד סמוך למיתתו והא דקאמר מהיום להראות שהוא רוצה שיחולו גרושין (מהיום) ומפ' ר'ת דבמלחמת בית דוד היו מגרשין לגמרי בלא שום תנאי אלא היו עושין הדבר בצנעה כדי שלא יהו קופצין על נשותיהן לנושאן לכך קרו להו ספק אשת איש ולכל הפי' קשה דאפילו בא על אשת איש ודאי טוב ממלבין מדקאמר דוד הבא על אשת איש מיתתו בחנק ויש לו חלק לעולם הבא אבל מלבין כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>עוד אלא בשעה שעוסקין בנגעים ואהלות. </span>כלומר לא מבעיא בשעה שהם בטלים אלא אפי' עסוקים בהלכות חמורות וגם אין עניינם לאשת איש ויש ספרים דגרסי בשעה שעוסקין בארבע מיתות ב'ד : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>היא מוצת. </span>בלא אל'ף כמו (איכה ד) ויצת אש בציון שהיתה קרובה לאש כבר ולא שלחה לו אלא ברמז אם לא היה מודה לא היתה מפרסמתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואל </span>דמעתי אל תחרש. </span>אינו אומר שמע אל בכיי או ראה דמעתי אלא אל תחרש כלומר בטוח אני שלא תחרש דשערי דמעות לא ננעלו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חתכו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חתכו </span>חוליות ונתן חול בין חוליא לחוליא. </span>אם לא היה חול בינתים היה מודה רבי אליעזר דכלי חשוב הוא שהטפלה סביב לתנור מחברת החוליות ומעמידתן זו אצל זו ומשום דנתן חול בינתים להפריד החוליות זו מזו מטהר ר'א והכי תנן במסכת כלים (פרק ה משנה ח)  חתכו לרוחבו פחות פחות מארבעה טפחים טהור מרחו בטיט טמא משיסיקנו לאפות בו סופגנים הרחיק את הטפלה ונתן חול או צרור בינתים בזה אמרו הנדה (א) והטמאה והטהורה אופות בו והוא טהור קתני חול דומיא דצרור שהוא יבש:  זה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>תנור של עכנאי. </span>יש דגרס חכנאי וכן בירושלמי וחכן זה נחש ושמא בעל התנור שהיה עושה שמו כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בשמים היא. </span>והא דאמר בפ'ק דיבמות (ד' יד. ושם ד'ה רבי) דהלכה כב'ה משום דיצאה בת קול שאני הכא שבא לחלוק על דברי תורה דכתיב אחרי רבים להטות אבל התם אדרבה ב'ה רובא אי לאו דהוה מספקא לן אי אזלינן בתר רובא משום דב'ש הוו חריפי טובא ועוד דכאן לא יצאה בת קול אלא משום כבודו דר'א שאמר מן השמים יוכיחו והא דאמר התם רבי יהושע היא דאמר אין משגיחין בבת קול ולא שמעינן ליה לר' יהושע אלא על ב'ק דהאי מעשה דר'א דהכא התם דייק מדקאמר לא בשמים היא כבר ניתנה לנו תורה מסיני משמע דבשום מקום אין משגיחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קחייך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קחייך </span>ואמר נצחוני בני. </span>והא דאמר בריש ע'ז (ד' ג:)  מיום שחרב בהמ'ק אין שחוק לפני הקב'ה היינו קבוע והכא מילתא דבדיחותא בעלמא הוא דאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקרע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקרע </span>בגדיו וחלץ מנעליו. </span>אין להוכיח מכאן הא דמבעיא ליה במועד קטן (ד' טו: ושם ד'ה לא)  אם מנודה צריך קריעת בגדים וחלוץ מנעל דדלמא הכא לצערא בעלמא הוא דעבד הכי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מבית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מבית </span>אבי אבא. </span>פי' בקונטרס מבית דוד אבי משפחה שבת נשיאים היתה והם מבית דוד:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>משערי אונאה. </span>לפי שצער הלב היא וקרוב להוריד דמעות משמע משום דנפקא לעיל מקרא דתהלים דשערי דמעה לא ננעלו ובחנם דחק כן דהא דריש לעיל רב חסדא בהדיא מדכתיב הנה ה' נצב על חומת אנך ושמא מבית רבן גמליאל היתה מקובלת שהיה אבי המשפחה ולאו אדוד קאמר כדאשכחן נמי (ר'ה ד' כה.) דאמר רבן גמליאל מקובלני מבית אבי אבא שפעמים בא בארוכה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואמרי </span> 


lvr: 42
pgn: 59
dfh: b
trm: לה במ'ו.
txt:
<span class='five'>לה במ'ו. </span>יש מפרש משום דחשיב כי גרים הייתם וכיוצא בה:  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>צ'ל חדשים בישנים. </span>משום דאמר בפ' המוכר את הספינה  (ב'ב דף צא:) דכל מילי עתיקי מעלו בר מתמרי שיכרא והרסנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>[מאי]
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>[מאי] </span>(אבל) נותן לו שמריו דקמודע ליה. </span>דס'ד דאפ'ה אסור שלא ירמה בו אחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אייתו ליה חמרא. </span>רבא גרסינן דאשכחן שהיתה מזיגתו משונה כדאמרינן בנדרים (דף נה.)  ובכיצד מעברין (עירובין דף נד.) דמיא האי מזיגא למזגא דרבא בריה דרב יוסף בר (חייא) והשתא ניחא הא דאמר רבא בפרק המוציא יין (שבת דף עז. ושם ד'ה דאמר) כל חמרא דלא דרי על חד תלת מיא לאו חמרא הוא ובפרק אחד דיני ממונות  (סנהדרין לז.) אמרינן אל יחסר המזג שאם הוצרכו מהם לצאת אם יש שם כ'ג כנגד סנהדרי קטנה יוצאים ואם לאו אין יוצאים משמע דמזיגה על חד תרי דקרא [איירי] במזיגת סתם בני אדם ומיהו קשה דמשמע התם דס'ל לרבא דעיקר מזיגה כך דינה דמוקי מתני' דבמזוג ב' חלקים מים ואחד יין ביין השרוני דוקא דרפי ונראה דרבא מוקי מזיגה דקרא דאל יחסר המזג ביין השרוני והרב מנחם מיוני פירש דאל יחסר המזג שלא יחסרו נ' מסנהדרי גדולה דמזג בגימ' נ' אבל אם יחסר מ'ט ישארו כ'ב ואין ב'ד שקול מוסיפין עליהם אחד הרי כ'ג ומיהו בירושלמי משמע דאיירי במזיגת יין ממש:  הדרן עלך הזהב</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזהו </span>נשך. מאה בדנקא. </span>פרש'י ק' פרוטות במעה שהוא שתות דינר וקשה היאך הוזלו הפרוטו' כל כך דבשער בינוני אין כי אם שנים ושלשים במעה דמעה שני פונדיון פונדיון ב' איסרים איסר ח' פרוטות היינו ל'ב פרוטות ונראה כפירוש ריב'ן דפירש ק' מעות בשתות מנה שהוא ארבע סלעים וארבע מעות א'נ ק' איסרים בשתות דינר זהב שהוא ארבע דינרי כסף ומעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>חלקם הכתוב לעבור עליו בשני לאוין. </span>וא'ת ולמה שינה בלשון לכתוב כספך לא תתן בנשך ובנשך לא תתן אכלך ויש לומר כיון שהוצרך שני לאוין אורחא דקרא לכתוב לשון משונה שהוא נאה יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נשך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשך </span>באוכל מנין. </span>ואם תאמר תחילה הוה ליה למדרש ריבית בכסף דמפיק ליה מנשך כסף הכתוב ברישא ויש לומר משום דנשך אוכל כתיב בהדיא וריבית כסף לא נפיק אלא באם אינו ענין:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>אינו ענין לנשך כסף שכבר נאמר לא תשיך. </span>פי' אפילו אי לא כתב אלא לא תשיך לאחיך כסף אוכל הוי ידעינן נשך בכסף ואוכל ואי כתב לא תשיך לאחיך נשך כסף אוכל הוי ידעינן נמי רבית כסף ואוכל באם אינו ענין ונשך אוכל אתי לג'ש ונשך כל דבר אתי לאוקמי נשך במלוה באם אינו ענין ללוה והויא ג'ש מופנה משני צדדים והיינו דקאמר בסמוך מה לוה לא חלקת כו' דהכל כתב בלוה וכי קאמר נשך באוכל מנין ת'ל נשך אוכל לאו מנשך מפיק אלא מאוכל גרידא דקאי אלא תשיך וה'ק ת'ל נשך אוכל בלוה ובג'ש מפיק ליה במלוה וא'ת כיון דכתיב כל דבר אפילו לרבות עצים ואבנים א'כ כסף אוכל למה לי [א] וי'ל למדרש כלל ופרט וכלל לא תשיך כלל כסף אוכל פרט כל דבר חזר וכלל מה הפרט מפורש דבר המטלטל וגופו ממון כו' יצאו קרקעות שאין מטלטלין ויצא פחות מש'פ שאינו ממון וכן משמע פרק נערה (כתובות דף מו. ושם ד'ה אתיא) דקתני רבי יהודה אומר אינו חייב עד שישכור דאתיא  (שומא שומא) בעי ר' ירמיה שכרם בקרקע מהו או בפחות מש'פ מהו ואי שייך רבית בקרקע או בפחות מש'פ מאי בעי אלא ודאי פטור ובעי כיון דגמר מרבית מה להלן פטור אף כאן פטור א'ד לא והדאמר בערכין (דף לא. ושם) גבי בתי ערי חומה רבית גמורה היא והתורה התירה התם הלוה מעות על הקרקע אבל קרקע בקרקע אפשר דשרי מן התורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרי </span>ביה כספך לא תתן בנשך ובמרבית. </span>וה'נ בפ'ק דע'ז  (דף כ. ושם ד'ה אחד) ופרק כל שעה  (פסחים דף כא: ושם ד'ה ליכתב) ופרק כל הבשר (חולין דף קיד: ושם ד'ה או)  לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה או מכור לנכרי ודריש לגר תתננה ומכור תתננה ומכור לנכרי ואפילו מאן דפליג היינו משום דכתיב או לחלק וא'ת בפ'ק דקדושין (דף לב: ושם)  לא בעו רבנן למדרש כר' יוסי הגלילי מפני שיבה תקום והדרת תקום והדרת פני זקן וי'ל משום דאין מפני מיושב אוהדרת ולא תקום אפני זקן והא דאמר התם ורבנן אי כתיב מפני שיבה תקום והדרת תקום והדרת פני זקן כדאמרת היינו משום דאז על כרחך אמרת הכי והא דאמר בפרק הוציאו לו (יומא דף נב. ושם: ד'ה שאת) ה' מקראות אין להם הכרע שאת ארור מחר משוקדים וקם ולא אמר דקאי אלעיל ואלרע היינו משום דהכא כיון דקאי על כרחך נשך אכספך אמרת ה'ה ארבית וכיון דקאי רבית אאוכל כמו כן נשך קאי אאוכל וכן תתננה כן אבל הנך חמש דלמא לא קיימי אלא אלעיל לבד או אלרע וא'ת התניא פרק שני דזבחים  (דף כד.) ולקח הכהן מן הדם באצבעו ונתן קבל או זרק בשמאל פסול ור'ש סבר קבל בשמאל כשר ואמר אביי טעם דר'ש דסבר דקרא דאצבעו דמשמע ימין לא קאי אלא אונתן דלאחריו ולא אולקח דלפניו ולתנא קמא קאי אתרוייהו והשתא מאי שנא מהנך ה' דאין להם הכרע וי'ל דהתם פשטיה דקרא משמע דקאי אולקח מ'מ סבר תנא קמא דקאי נמי אונתן דכתיב קרא אחרינא ולקח מדם הפר ונתן על קרנות המזבח באצבעו דהתם קאי אצבע אנתינה וילמד סתום מן המפורש והיינו נמי טעמא דר'ש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>שוה לא צריך. </span> וא'ת קרא למה לי וי'ל דאין שום אריכות לשון בפסוק אלא שסמך נשך ומרבית זה לזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרי </span>הכי נמי. </span>וא'ת והא אין מזהירין מן הדין וי'ל דגזל לאו הניתק לעשה הוא כדאמרינן פרק שילוח הקן (חולין קמא.) ומטעם דאין מזהירין מן הדין הוה מצי למימר לעיל דלא ילפי מהדדי אלא דעדיפא קאמר דאפילו מדינא לא אתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו דגזל למה לי לכובש שכר שכיר. </span>וא'ת ולוקמיה בגזל גופיה ובגזל עבדים דלא אתי מרבית ואונאה דאין אונאה לעבדים כדקאמר לעיל (דף נו:) דהא קרקע אינה נגזלת אינו מן המקרא אלא משום דאי אפשר לזוזה ממקומה אבל עבדי דניידי אע'ג דהוקשו לקרקעות יעבור בלא תגזול : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעבור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעבור </span>עליו בשני לאוין. </span>וא'ת ולוקמיה בגזל גופיה ולעבור עליו בשני לאוין וי'ל משום דלא לקי אלאו דגזל משום דניתק לעשה אבל כי מוקמינן אכובש שכר שכיר באם אינו ענין לקי שפיר וא'ת לקמן בהמקבל (דף קיא:) אמרינן דגזל הכנעני מותר ודריש רעך ולא כנעני וצריכי דאי כתב גזל דלא טרח פירוש דשמא נפלו בירושה או מציאה או מתנה אבל שכר שכיר דטרח כנעני נמי אסור והשתא הא מוקמינן הכא האי לא תעשוק את רעך ולא תגזול כולה קרא בעושק שכר שכיר וי'ל דדריש מדסמיך רעך ללא תגזול ואפקה בלשון גזילה למימר דגזל הכנעני שרי וא'ת והיכי ס'ד למימר דגזל הכנעני אסור דאיצטריך קרא למעוטי הלא בישראל גופיה לא ידענא גזל אלא מרבית ואונאה ורבית שרי בכנעני דכתיב לנכרי תשיך ואונאה נמי דכתיב עמיתך ודרשינן לעיל (דף נט.) עם שאתך בתורה [ובמצות] וי'ל דהוה אסרינן גזל הכנעני מואכלת את כל העמים דדרשינן מהתם בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיג:) שגזל הכנעני אסור דדוקא בזמן שהם מסורים בידך שרי קרא:  שתולה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתולה </span>מעותיו בנכרי. </span>וא'ת והלא אפילו יהא אמת שהם של נכרי אסור כיון שאין ללוה עם הנכרי כלום ומיהו לפי מה שנביא ראיה לקמן ישראל שיש בידו מעות נכרי והם באחריות הנכרי מותר להלותם ברבית לישראל אתי שפיר אי נמי י'ל דאיירי כגון שאמר ליה חבירו הלויני מעות מן הנכרי ואמור לו שיסמוך עלי או כגון שנתן לו משכנותיו ליתנם לנכרי והוא הלוה לו משל עצמו ואומר שעשה כדבריו:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתולה </span>קלא אילן בבגדו ואומר תכלת הוא. </span>ואע'ג דעובר על מצות ציצית מ'מ איצטריך קרא לעבור עליו משעת תלייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכין </span>רשע וילבש צדיק. </span>אפי' למ'ד רשות יורש לאו כרשות לוקח וליכא שנוי רשות ואפי' הניח קרקעות ומלוה על פה גובה מן היורשין אפ'ה ילבש צדיק כדאמר רבא בריש הגוזל בתרא (ב'ק ד' קיב.) וחי אחיך לדידיה אזהר רחמנא דנהדר לבריה לא אזהר רחמנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר מגופיה דקרא. </span>אע'ג דרבא משני ריש הגוזל בתרא (שם) אפילו תימא רשות יורש לאו כרשות לוקח ושאני הכא דכתיב וחי אחיך עמך לאו משום דס'ל כר' אלעזר דהא הכא דריש כרבי יוחנן אלא לא בא אלא ליישב הברייתא דהתם למ'ד לאו כרשות לוקח ולכך בסמוך דקאמר רב נחמן מ'ט דר'א לא קבעו הגמרא כמו כן בשם רבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מות </span>יומת דמיו בו יהיה הוקשו מלוי ברבית לשופכי דמים. </span>תימה היכי משמע דמיו בו עבירה דשפיכות דמים הלא באוב וידעוני וכמה עבירות דלא שייכי לשפיכות דמים כתיב דמיהם בם וי'ל דמיתורא דדמיו בו דריש דאי לאו הכי למאי כתביה דאי למגמר סקילה ברבית מאוב וידעוני חדא דברי תורה מדברי קבלה לא ילפינן ותו לא מצינו מיתה גבי ממון ובפרק קמא דתמורה (ד' ו:) יש בספרים וכתב בתריה והוליד בן פריץ שופך דם לפי זה אתי שפיר דהוקשו בהדיא :  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>עשה תשובה מאי בעי גביה. </span>למ'ד רבית קצוצה יוצאה בדיינין פריך שפיר דהיה לו להחזיר ואפילו למאן דאמר אינה יוצאה מ'מ הוה לו להחזיר משום לעז ובושת וכיון דלא חשש גם בניו אין להם לחוש לכבודו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזלן </span>מאי אע'פ שגבו איכא. </span>וא'ת דאף על פי שגבו משום מלוה ברבית נקטי' וי'ל דא'כ גזלנין למאי תננהו פשיטא דמחזיר להכי איצטריך ליה לשנויי הגזלנין מאי ניהו מלוי ברבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנאי </span>היא. </span>וא'ת דבהגוזל  (ב'ק דף צד:) משני דמחזירין לצאת ידי שמים ואמאי לא משני נמי הכא הכי והתם נמי אמאי לא משני תנאי היא כדמשני הכא וי'ל דהכא קאמר אליבא דר' יוחנן ולדידיה דאמר אינה יוצאה בדיינין אף לצאת ידי שמים אינו צריך להחזיר ולכך לא מצי לשנויי הכא אלא תנאי היא וסוגיא דהתם אתי כההוא תנא דאית ליה יוצאה בדיינין דפריך אההיא ברייתא דסברה דמן התורה מחזירין אלא משום מעשה שהיה תקנו דאין מחזירין ופריך מהך ברייתא דהויא לאחר התקנה ותנאי דהכא נחלקו אם יוצאה בדיינין מן התורה ודלא  [א] כפי' ריב'ן דפירש לעיל למורא ניתן שיש לו להחזיר מיראת שמים ולא להשבון על פי בית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מאי קום עשה לקרועי שטרא. </span>פרש'י וכולהו סבירא להו כוותיה דר' יוחנן דאי גבו אין מחזירין דתו ליכא קום עשה לאהדורי רבית ופלוגתייהו בלא גבו וקשה דמעיקרא פריך אדר' יוחנן ומשני תנאי היא ופלוגתייהו ברבי יוחנן ודחי דכולהו סבירא להו כוותיה כל שכן דאמר ליה שפיר טפי וי'ל דמעיקרא ודאי סבר דפליגי בלאו דואל תקח מאתו נשך ופליגי ברבי יוחנן ורבי אלעזר ומסיק דכולהו אית להו דר' אלעזר ולא לקי אלאו דאל תקח משום דניתק לעשה הוא בהשבה אבל פליגי בלאו דלא תשימון והיכא דלא גבה עדיין הרבית דת'ק סבר מיד כשנכתב השטר נגמרה השומא והוי כאילו גבה כבר ואין עוד תקנה לתקן הלאו דלא תשימון ור' נחמיה ורבי אלעזר [ב'י] סברי לאו דשומא מתלא תלי וקאי שאם יקרע השטר קודם שיגבה פטור והמקשה לא הבין יפה טעמו ופריך אי כגבוי דמי כו' ואי לאו כגבוי דמי אמאי חייב לרבנן ומשני לאו כגבוי דמי וטעמייהו דרבנן דסברי משעת כתיבה נגמרה השומא וא'ת והיכי ס'ד מעיקרא דפליגי באל תקח הא אמרינן לקמן  (דף עה:) דערב אינו עובר אלא משום לא תשימון בלבד וי'ל דהיינו כשהערב לא קבל רבית מן הלוה אבל הכא שהערב קבל רבית מן הלוה ונתנו למלוה לכך חייב גם משום אל תקח לת'ק ואם תאמר ואמאי לא דחי דכולהו סבירא להו כר' אלעזר ופליגי אי חייב על לאו הניתק לעשה אי לאו וי'ל (דהכא) הלכה דפטור ועוד דבריש תמורה (דף ד:) פי' דלכ'ע פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינהו </span>בתורת פקדון אתא לידיה. </span>דאמר (לקמן דף סג:) מי קדחו חטין באכלבאי כמו כן הייתי שומרם בבית ומוכרם ביוקר:  לקח</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקח </span>הימנו חטין בדינר זהב הכור. </span>רש'י פירש דמקח חטין הוי היתר אע'פ שאין לו חטים כיון שנתן לו מעות ולא קאי אסור אלא איין ונקט רישא לרבותא דסיפא דיין אסור אע'ג שבא מכח פיסוק הראשון של חטים שהיה דרך מקח וממכר ולא דרך הלואה וקשה לפירושו חדא שצריך למחוק הספרים לקמן (דף סג.) בגמרא דגרס והא לקח קתני מאי לקח לקח בהלואתו כי לפי זה אתי שפיר לקח דקאי אחטים דשרו ועוד כיון דאסור לא קאי אלא איין מאי פריך בגמרא וכי אין לו יין מאי הוי והתנן יצא השער פוסקין אע'פ שאין לזה יש לזה וכי לא ידע דאסור לפסוק יין מחמת חוב ולא נתן לו אז שום דמים ועוד מדמשני בבא לחוב בדמיהם מכלל דמעיקרא סבר שהיה נותן לו דמים ותו אדפריך מיצא השער פוסקין לפרוך מרישא דשרי גבי חטים מיהו זה יש לתרץ דהוה משני דאסור קאי גם ארישא או הוה מוקמינן רישא דשרי ביש לו חטים דוקא לכך נראה דאיזהו תרבית דאסור קאי אכולה מתני' וכי קתני בסיפא יין אין לו הוא הדין דגם חטין אין לו לכך פריך בגמרא וכי אין לו יין וגם חטים מאי הוי ועיקר קושייתו מכח חטים דאסור כי אין לו אע'פ שנותן דינר זהב ומשני בבא לחוב בדמיהן שכבר היה חייב לו דינר זהב ובשעת קנין אינו נותן לו כלום ומיד הוי ליה למפרך והא לקח קתני אלא דפריך ליה השתא עדיפא מינה וא'ת אמאי תני גבי יין אין לו כי נמי יש לו אסור ליתן שוה ל' דינר הלא אפילו חטים הוה איסורא ליקח בל' דינר כיון שלא היה לו חטים בפסק הראשון וי'ל דנקט לאשמועינן דאף ברישא אין לו חטים ואסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>אין פוסקין. </span>אית דגרסי והתניא משום דלא גרסינן במתניתין יצא השער פוסקין וכן לקמן (דף עב:) אית ספרים דגרסי אלא מתני' דאין פוסקין וכו' הא יצא השער פוסקין היכי משכחת לה באכלבאי וארבי ולספרים דגרסי הכא והתנן גרסי במתני' יצא השער פוסקין ולא גרסי' לקמן הא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאין לזה יש לזה. </span>דאע'ג דלא משך חטין אין זה רבית כיון שאם היה בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע ולכך חשיבי כנתיקרו ברשות לוקח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>שנושה כו' ועמד על גורנו. </span> [ב] תימה והלא מעות קונות הכא אפילו מדרבנן דמילתא דלא שכיח היא כדאמרינן בהזהב  (לעיל דף מו:) גבי החליף דמי שור בפרה וי'ל דהכא מיירי שלא פטרו ממנו עד שיתן לו החטין:  דאמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבי ינאי מה לי הן. </span>החטין מה לי דמיהן כגון יין אם יש לו כך פי' רבינו שמואל ור'ל דוקא יין אבל מעות אסור ואין נראה לר'ת דבפרק הגוזל [קמא] (ב'ק דף קג. ושם ד'ה התם)  גבי רב כהנא זבין כתנא ואייקר זבנוה מרוותא קמאי א'ל לרב אשקול זוזי אמר ליה אי כי מזבני אמרי כתנא דכהנא הוא שרי ואם לאו אסור רב לטעמיה דאמר אין עושין אמנה בדמים משמע דלר' ינאי שרי למשקל זוזי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשמשך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשמשך. </span>ואפילו אכלן המוכר מותר לשלם חטים אחרים אם יוקירו ולא דמי לסאה בסאה דאסור (לעיל דף סב.) משום דהתם הלואה והכא זביני ומשיכה דהכא לא הויא אלא לענין היתר פיסוק ולא לקנות ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>צד </span>אחד ברבית מותר. </span>ואע'ג דבשעת הפרעון הוי רבית כיון שבשעת הפסק הוי צד אחד של היתר שרי וא'ת א'כ סאה בסאה נמי יהא מותר ללות לרבי יהודה דצד אחד הוא דשמא לא יוקירו דבהלואה נמי שרי רבי יהודה צד אחד ברבית כדאמרינן לקמן (דף סה:) גבי משכן לו בית משכן לו שדה הא דלא כר' יהודה ויש לומר דלא חשיב צד אחד ברבית אלא דבר שיש ביד מלוה או ביד לוה לעשות צד אחד שלא יהא רבית ולא דמי לסאה בסאה שתלוי בשער וע'כ יהא רבית אם יוקירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבית </span>על מנת להחזיר איכא בינייהו. </span>ואם תאמר מאי טעמא דרבנן דאסרי דאיזה רבית הוא זה והלא כשיבא לפדות מנכה לו תחילה פירות שאכל וי'ל ודאי אם הוא עושה כן לא הוי רבית אלא מצריכו לפרוע תחילה הכל קודם שינכה לו כלום ואם לא יוכל לפרוע לו הכל תהא משוקעת בידו ואם תאמר דתנן בערכין (דף לא. ושם ד'ה והתניא) המוכר בית בבתי ערי חומה גואל מיד וגואל עד שנים עשר חדש הרי זו כמו רבית ואינו רבית ופריך בגמ' והתניא רבית גמורה היא אלא התורה התירה ומשני הא ר' יהודה והא רבנן והשתא לרבא דלכולי עלמא צד אחד ברבית אסור היכי משני ויש לומר דמדאורייתא מודה רבא דבצד אחד ברבית פליגי אבל מדרבנן נראה לרבא דליכא למאן דשרי ורבי יהודה שרי הכא אפילו מדרבנן כדמוכח בעובדא דמייתי לכך מוקי רבא דאיירי ברבית על מנת להחזיר ואם תאמר בפרק בתרא דמגילה (דף כז: ושם ד'ה רבי) תנא אין מוכרין בית הכנסת אלא על תנאי אימתי שירצה שיחזור דברי רבי מאיר ופריך בגמרא ולרבי מאיר היכי דיירי ביה הא הוה ליה רבית ומשני סבר לה כרבי יהודה דאמר צד אחד ברבית מותר וי'ל לרבא איירי התם כגון שהתנו עמו שאם יפדו יתן השכר על שדר בו:  ופוסקין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופוסקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופוסקין </span>על שער שבשוק אע'פ שאין לו. </span>פ'ה וא'ת מתני' היא יצא השער פוסקין איכא למ'ד אין פוסקין על שער שבשוק ומוקי לה למתני' באכלבאי וארבי ולא היה לו לפרש כן דאפילו לר' יוחנן דאמר לקמן אין פוסקין על שער שבשוק מודה דלא בעינן תרעא דמשיך כולי האי כמו אכלבאי וארבי ולא בעי אלא כדורמוס ולא אמר ר' יוחנן דאין פוסקין אלא בשוק של עיירות וא'ת והיכי שמעינן מר' ינאי דפוסק על שוק של עיירות ולא בעינן דורמוס וי'ל דהכי דייק מדאמר רבי ינאי מה לי הן מה לי דמיהן ויכול לפרוע לו דמים כמו שיכול לפרוע לו חטין משום דמן החטין יכול למצוא דמים ה'נ פוסקין אפילו על שוק של עיירות דיותר יזדמן לבעל המעות לקנות חטין אפי' בשוק של עיירות ממה שיזדמן לבעל חטין למכור אפילו בשוק של אכלבאי וארבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ליה יהיבנא לך חמשה בזוזא. </span>פי' לזמן פלוני איתנהו שרי ליתנהו אסור אבל ד' בזוזא שרי לפסוק כיון שכן השער דפוסקין על שער שבשוק וא'ת אמאי אסור לפסוק חמשה בזוזא מאי שנא מטרשא דרב נחמן גופיה אמר לקמן  (דף סה.) טרשא שרי למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש [לו] אם מעכשיו בפחות וי'ל כיון דאזלי הכא ד' בזוזא הוי כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני ביותר ולפי זה לא שרי ר'נ לקמן טרשא אלא בדבר שאין שומתו ידוע כגון פרה או טלית אבל פירות אם יצא השער אסור לעשות מהן טרשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא כעד שיבא בני דמי קמ'ל. </span>וא'ת והא רב נחמן פסק לקמן בשילהי פירקין (דף עה.)  כהלל דאסר עד שיבא בני וי'ל דודאי דרך הלואה אסור אפילו סאה בסאה אבל דרך מקח וממכר כי הכא שרי אפי' ה' בארבע דאי לאו הכי תקשה דאפילו רבנן לקמן לא שרו אלא סאה בסאה אבל סאה בסאתים לא אלא כדפרישית דדרך מקח וממכר שרי טפי חמש בארבע מדרך הלואה אפילו סאה בסאה דהכי שרי לכ'ע וא'ת דטפי ה'ל לאתויי הכא דפוסק על הגדיש דדמיא טפי דהוי מקח וממכר וי'ל דפוסק עמו על הגדיש לא שרינן אלא לפסוק עמו בשער לקוטות אבל לפסוק שוי שיתא בחמשא לא כיון דאכתי לית ליה שעדיין צריך תיקון ואי מוזיל גביה כולי האי מחזי כאגר נטר אבל כשיש לו מזומן בעין אלא שמחוסר ביאת בנו או הבאת מפתח מותר אפילו שוי חמשא בארבע וה'ק נעשה כעד שיבא בני ושרי הכא לכ'ע כדשרי התם לרבנן:  בעישורייתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעישורייתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעישורייתא </span>וחומשייתא. </span>הם היו רגילין בחמשה כדרך שאנו מונין אחד אחד ולדידן הוי בכל ענין בכדי שהדעת טועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שעזי חולבות מכור לך מותר. </span>הך ברייתא לא קשיא לרב דאסר לקמן פרדיסא בסוף פירקין  (דף עג.) דהכא אין רגילות לזלזל בשביל המתנת יום או יומים לכך מותר שמקבל עליו הפסד ושכר וכך יכול להפסיד כמו להשתכר הלכך אפילו ימצא יותר מן הדמים שנתן לא הוי אגר נטר אבל פרדיסא אסר רב דקא אוזיל גביה טובא שרגיל לקנות בעוד שהוא בוסר ומשום הקדמת מעות עד זמן הבציר אוזיל גביה והוי אגר נטר ואע'ג דהתם נמי זימנין דאית בהו תיוהא כדקאמר שמואל כגון ברד או קרח או גשמים ומפסיד הכל רב לא חייש להכי דלא שכיח הוא וא'ת לרב דאסר פרדיסא מ'ש ממשכנתא דסורא דמשמע לקמן  (דף סז:) דשריא לכ'ע דכתבי הכי במשלם שניא אילין תיפוק ארעא דא בלא כסף דשרי אפילו לכמה שנים לאוזולי גביה כ'ש לשנה אחת ויש לומר דשאני משכנתא דסורא שקונה קרקע מעכשיו במעות ושטר לפירותיה אי לא יפדנה הלוה אבל פרדיסא אינו זוכה בשום דבר והוי זוזי הלואה גביה עד הבצירה ועוד דמשכנתא דסורא קנוי לו קרקע לכל דבר אפי' למשטח בה פרי ולהעמיד שם בהמותיו וכל תשמיש שירצה אבל בפרדיסא אינו מוכר אלא יין בלבד  [א] ועוד י'ל דרב לא אסר פרדיס' אלא דוקא כשאמר ליה כך וכך הינין מכור לך אבל אם מכר לו הן רב הן מעט מה שיגדל מודה רב דשרי ואפ'ה שרי שמואל משום תיוהא שהיין יהיה רע ולא ישוה הדמים שנתן והכא בקרי ועזי חולבו' דאסור מודה שמואל דלא שייך ביה תיוהא ולאיכא דאמרי נמי דשרי רבא כיון דממילא קא רבו אתיא אפי' אליבא דרב ואע'ג דהתם נמי ממילא קרבי [ב] איכא לאוקמי דהתם מיירי בפרדיסא כשלא יצא עדיין הפרי כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>תקפה ברשותך. </span>תימה דהיכי מיירי דאי בשמשך א'כ אפילו אמר ליה אי תקפה אי זילא ברשותך ואי יקרי ברשותי הוה שרי שהרי מתנה עמו שאם יוקיר יהא המקח קיים מעכשיו ואין המעות הלואה אצלו ואי תקפה או זילא יהא המקח בטל ויהיו המעות הלואה ויחזירם לו ומה רבית יש כאן ואי בשלא משך מה צריך להתנות אי תקפה ברשותך כי לא אתני יכול לחזור דליכא מי שפרע כיון שמפסיד הכל כדמשמע לעיל בפ' הזהב (דף מט:) גבי ההוא חמרא דבעי למנסביה דבי פרזק רופילא וי'ל דלעולם איירי כשמשך ואפ'ה אסור אי אמר אי זילא ברשותך דחשיב קרוב לשכר ורחוק להפסד כדאמר לקמן  (דף ע.) גבי עיסקא דאסור אע'ג שיכול להתנות שאם יבא הפסד בעיסקא יהיו כל המעות הלואה ואם יבא ריוח יהיו כולם פקדון אלא ודאי כיון דאחריות ההפסד על המקבל לא מהני אפילו בתנאי להחשיבם פקדון א'נ מיירי כשלא משך וצריך להתנות דאי לא מתני איכא מי שפרע דאין בו כל כך הפסד דאיכא דניחא ליה בחלא טפי מבחמרא כדאמרינן בהמוכר את הספינה (ב'ב ד' פד: ושם)  וא'ת אכתי כי לא אתני נמי יכול לחזור בו אי תקפה דמקח טעות הוא אפי' הביאו לוקח בביתו ושהה הרבה ואחר כך החמיץ דא'ר חנינא בהמוכר את הפירות (שם ד' צח. ושם) גבי מוכר יין לחבירו והחמיץ לא שנו אלא בקנקנים דלוקח אבל בקנקנים דמוכר מצי אמר ליה הא חמרך והא קנקנך ואפי' מאן דפליג התם ואמר מזלא דגברא גרים מ'מ כי אתני מאי פריך הכא קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא והא מקח טעות הוא דליכא למימר מזליה דלוקח גרים כיון דהתנה עמו דאי תקפה ברשותיה ובסוף פירקין (ד' עג:) נמי אמרינן גבי רבנן דיהבי זוזי אחמרא בתשרי ומבחרי להו בטבת וקאמר אחמרא יהבי ואחלא לא יהבי ואין לחלק בין מוכר בתשרי ולוקח בטבת לשאר השנה דבהמוכר פירות לא קמפליג בין קודם טבת לאחר טבת לכך נראה דתקפה דהכא לאו היינו שהחמיץ אלא קלקול בעלמא כמו יין הנמכר בחנות דהמוכר פירות דאותו שהחמיץ אחר תשרי מתשרי היה עומד להתחמץ כדאמר בסוף פירקין ואותו הוי מקח טעות אבל תקיף דהכא אין זה הקלקול ראוי לעמוד מתשרי ואין זה מקח טעות ועליה יהבי זוזי והוי תקפה דהכא כי ההוא דהמוכר פירות דאמר רבא האי מאן דזבין חביתא דחמרא ותקיף כו' דלאו היינו החמיץ דבעי בתר הכי חלא מאי ואף על גב דבההיא דברכות (ד' ה:) רב הונא תקיפא ליה ארבע מאה דני דחמרא הוי החמיצו דקאמר אייקר חלא מ'מ הך דהכא לאו היינו החמיץ כדפי' וא'ת מאי צריך לקמן (שם) טעמא דמעיקרא חלא חלא תיפוק ליה דאפילו בתקפה דליכא למימר הכי שרי להתנות כדאמר הכא כיון דקביל עליה יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא וי'ל דקלקול של חימוץ שכיח הלכך אע'ג דמקבל עליה יוקרא וזולא הוי רחוק להפסד והוי דומה לרבית אי לאו טעמא דמעיקרא חלא חלא :  האי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא. </span>וא'ת תיקשי ליה אמתני'  (לקמן עב:) דיצא השער פוסקין דהתם נמי אין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה וי'ל דשאני התם כיון דאין הפירות מבוררין ללוקח אין ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד ופוסק עמו על הגדיש (שם) וברייתא דרבי אושעיא דקתני (לעיל ד' סג.) יש לו מותר איכא למימר דאם מתקלקל כל הגדיש או כל חיטין שיש לו אין נותן לו אחרים אלא מאותם וכן משמע לקמן  (ד' עג:) דקאמר מעיקרא דחלא חלא ואחלא לא יהבי משמע דקלקול אחר דלאו חימוץ הוו מקבלי ומיהו נראה קצת דפוסק על הגדיש הוי דומיא דפוסק על שער שבשוק שאין הלוקח מפסיד בשום ענין ומכל מקום לא קשה דהתם יכול המוכר לתת לו חטין אחרים ואלו שיש לו מסתברא דיכול לאוכלם ולא מהני יש לו אלא לענין היתר פסיקה בלבד ורבנן דיהבי זוזי אחמרא משמע דקלקול אחר בר מחימוץ הוו מקבלי היינו לפי שהיו סומכין על יין של בעלי בתים דוקא ולא היו יכולין לקנות מן השוק אחר וליתן להם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ישכור הימנו בפחות. </span>פי' בקונטרס בגמרא דיש ללמוד מכאן שאסור להלוות על הבית ולדור בו אפילו בנכייתא דתנן לא ישכור הימנו בפחות ולא דמי למשכונא של כרם (לקמן ד' עב.) דהתם זימנין דלא שקיל מידי ואפילו הכי מנכה ליה והוה ליה קונה פירות בנכייתא על הספק אבל בבית נהנה תמיד ואין כאן ספק ונמצא שוכר בפחות  [א] ור'ת אמר דבית נמי זימנין דלא שקיל מידי או נופל או נשרף או שלא יצטרך לו אלא בין בית בין שדה היכא שאינו מלוה מעותיו עליהם אסור בפחות לאכול הפירות ולדור בבית דבהכי מיירי מתני' מדקתני המלוה את חבירו לא ידור בחצירו ולא קתני המלוה על חצירו של חבירו אבל היכא שהלוה על הבית או על השדה מותר בנכייתא דאין מפסיד בעל שדה ובעל חצר דבלאו הכי לא יוכל להשכירו לאחרים שזה החזיק בו במשכון וקשה דאטו לפי שזה מוחזק במשכון ירקבו הפירות ולמה לא יוכל הלוה למכור פירותיו ולפרוע חובו או יקח המלוה פירות עצמם בחובו ויש לתת טעם אחר לדבריו דכשמלוה על הבית או על השדה שרי טפי בנכייתא דהוי כאילו השדה בידו בתורת מכר כל אותן השנים כדאמרינן לעיל (ד' סב:) גבי משכנתא בלא נכייתא אינהו בתורת זביני אתו לידיה ומיהו בערכין (ד' לא.) דקאמר רבית גמורה היא והתורה התירה משמע כפירוש הקונטרס דבבית לא שייך תיוהא ושום ספק מדחשיב ליה רבית גמורה דבשדה בלא נכייתא לא חשיב לה לעיל אלא אבק רבית ולפירוש רבינו תם צ'ל דה'פ רבית גמורה היא מדרבנן ולפי שהתורה התירה בהדיא לא רצו להעמיד שם חכמים דבריהם ומתני' דקתני כעין רבית ואינה רבית יש לפרש אינה רבית אפילו מדרבנן וצריך לדחוק ולפרש לרבא דאע'ג דההוא תנא סבר דצד אחד ברבית שרי אפילו מדרבנן מ'מ סבר רבא דלית לן למימר שיתיר ר' יהודה צד אחד אפי' מדרבנן כל כמה דלא מפרש בהדיא ומה שדקדק רבינו תם מדלא קתני המלוה את חבירו על חצירו מכלל דאיירי בשלא הלוהו על חצירו אין זה דיוק דבפרק השולח (גיטין ד' לז. ושם ד'ה אלא) גבי הא דקתני המלוה את חבירו על המשכון אינו משמט פריך אלא מעתה הלוהו ודר בחצירו הכי נמי דלא משמט והתם בעי למימר הלוהו על חצירו דאפילו הלוהו על חצירו משמט כדאמרינן לקמן (ד' סז:) האי משכנתא באתרא דמסלקי שביעית משמטתו ועוד דאי לא אהלוהו על חצירו פריך אמאי נקט חצר הוה ליה למינקט מטלטלין הלוהו ומשתמש במשכונו הכי נמי דלא משמט אלא ודאי דמשכון דחצר אמשכון דמטלטלין פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן אע'פ שאמרו כו'. </span>בפרק כיצד הרגל (ב'ק ד' כא.) גבי ההוא גברא דבנה אפדנא אקלקלתא דיתמי דקאמר לימא קסבר רב נחמן הדר בחצר חבירו שלא מדעתו צריך להעלות לו שכר המ'ל אם כן קשיא דרב נחמן אדרב נחמן דהכא אלא לא קאי התם הכי ועוד דהכא מיירי בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דהוי זה לא נהנה וזה אינו חסר כדמסיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>חצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר אימא לא קא משמע לן. </span>כהאי לישנא קמא דאפילו הלוהו אסור קיימא לן כדמוכח רבא מיניה בסמוך והשתא קשה דאדם שמלוה לחבירו וכי אסור לעשות לו שום טובה שבעולם לא מיבעיא דברים שאין רגילות להשאיל חנם כגון בית או סוס וכיוצא בהן דאסור להשאיל למלוה אפילו הוא אוהבו כל כך דבלאו הכי היה משאיל אלא אפילו דברים שרגיל להשאיל חנם לאחרים שאין רגילות ליטול שכר מהם יהא אסור דומיא דחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דמסיק דאסור וי'ל דדוקא במילי דפרהסיא ואוושא טובא אסר הכא כולי האי כגון לדור בחצירו ולתקוף בעבדו אבל להשאיל כליו או סוסו מותר כיון דבלאו הכי נמי הוה משאיל לו ודיקא נמי דנקט במתני' חצירו ולא נקט ולא ישכיר את כליו או בהמתו בפחות ועוד י'ל דדוקא לדור שלא מדעת חבירו אסור בכל ענין אפי' בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דכיון שלא ברשות עושה נראה דעל המלוה סומך שבשבילו יסבלו הבעלים אבל מדעתו לא אסור אלא בדבר שלא היה עושה לוה למלוה בלא הלואה דומיא דהקדמת שלום דסוף פרקין (ד' עה:) שאין אסור אלא באותו שלא היה רגיל מקודם לכן להקדים ובהכי איירי מתניתין כדמשמע הפשט דאיירי במלוה הדר מדעת לוה ולא אסור אלא בחצר דקיימא לאגרא וכן משמע מדקתני לא ישכור הימנו בפחות ומשמע נמי דמתחילת דירתו שוכר הימנו מדעתו והא דקא מסיק קמ'ל לא בעי למימר קא משמע לן דמתניתין איירי אפילו בחצר דלא קיימא לאגרא דמתני' לעולם איירי בדקיימא לאגרא כיון דמדעתו נכנס :  ניחא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניחא </span>ליה דלא ניסתרי עבדיה. </span>פי' בערוך לשון סתירה וקלקול וא'ת בלאו האי טעמא נמי פטור דהא תנן (ב'ק ד' צו:)  גזל עבדים והזקינו משלם כשעת הגזילה אבל שכר פעולתם לא משלם ויש לומר דיש לחלק בין נחת אדעתא דגזלנותא לנחת אדעתא דמלאכה כדמפליג התם גבי התוקף ספינתו של חבירו ועשה בה מלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכירות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכירות </span>אינה משתלמת אלא בסוף. </span>אפילו למ'ד בהגוזל קמא  (ב'ק ד' צט. ושם ד'ה ואב'א) ובהאיש מקדש (קדושין ד' מח. ושם ד'ה דכ'ע)  דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף מודה דאינה משתלמת אלא לבסוף כדיליף הכא מקרא ואפי' למ'ד אינה אלא לבסוף מודה דפועל יכול לחזור בו ואפילו בחצי היום וכשהוא חוזר הרי הוא סוף שאינו רוצה לעשות מלאכה יותר ולא נפקא מינה מההיא פלוגתא אלא לענין קדושין דאי ישנה מתחילה ועד סוף חשיבא מלוה ואין מקדש בה ונפקא מינה נמי לההיא דפ'ק דמסכת ע'ז (ד' יט: ושם ד'ה אלמא) הגיע לכיפה שמעמידין בה ע'ז אסור לבנותה וקאמר בגמרא אם בנה שכרו מותר ומפרש טעמא משום דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ואימת מיתסר במכוש אחרון מכוש אחרון ליה בה שוה פרוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכירות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכירות </span>של שנה זו אינה משתלמת אלא בשנה האחרת. </span>ואם תאמר דבפ'ב דבכורות  (ד' נג:) דרשינן דאין תורמין מן החדש על הישן משום דכתיב שנה שנה דמשמע אותה שנה עצמה וי'ל דהתם כתיב שנה בלא ב' והכא דרשינן מדכתיב שנה בשנה בב' דמשמע בשנה האחרת ואם תאמר דבפרק עד כמה (שם ד' כז: ושם ד'ה שנה) גבי בכור תאכלנו שנה בשנה איזו היא שנה הנכנסת בחבירתה הוי אומר זו שנה של בכור דלא מנינן לשנת עולם שאם נולד בכסליו שנת עולם מסיימת בתשרי יאכל עד כסליו והשתא ה'ל למדרש שלא יהא נאכל עד שנה אחרת ולא בתוך שנתו וי'ל משום דמוכח קרא דנאכל בתוך שנתו דכתיב (שמות כב) ביום השמיני תתנו לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נקטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נקטי </span>להו שוקא. </span>דאי לאו הכי הוה אסור [א] אע'פ שאחריות הדרך היה על רב חמא שהרי היו טורחין לו להביא סחורתו ולמכרה בשכר הלואתו אבל השתא דנקטי להו שוקא אף בחזרתן הוי בשביל טורחן ושרי:  והלכתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>כרב חמא. </span>אור'ת דהלכתא נמי כר'נ בטרשא מדקאמר לקמן (דף סח.) לית הלכתא כטרשא דפפונאי מכלל דבהנך הוי הלכתא והא דנקט הכא הלכתא כרב חמא לא אתא לאשמועינן אלא לאפוקי דרב פפא והיינו טעמא דר'נ לא שרי אלא בדלא קץ אבל רב פפא ורב חמא איירו אפילו בקץ או כשהשער קבוע דהוי כקץ ורב פפא אשינויא דרב נחמן קאי דשאני הכא דקץ לה ולא גרסי' במילתא דרב פפא טרשא דידי ודאי שרי דמשמע לישנא דודאי דיותר שרי מדרב נחמן אלא גרסינן טרשא דידי שרי ואי גרס ליה איכא למימר דלסברא דרב פפא דלא אזיל בתר לוקח שרי טפי אבל לפי האמת דרב נחמן שריא ודרב פפא אסור וכן פסק רב האי גאון בשער מ'ב דהלכתא כטרשא דרב נחמן [א] אך פירש טרשא דר'נ בע'א ממה שאנו מפרשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר מוכר אוכל פירות כו'. </span>ולא רצו לפרש לוקח אוכל פירות וכדאמר ליה ארעא קנויה לך מעכשיו וזוזי ליהוי הלואה גבך כדבסמוך דאמתני' קיימי דקתני הבא מעות וטול את שלך ומשמע להו וטול את שלך זכי את שלך וקני מקחך דע'י הבאת מעות קני מעתה או למפרע ולא משמע להו טול את שלך שכבר קנית אלא שבתורת משכון נשאר בידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור. </span>מה שפירש בקונטרס פסק לו דמים מועטין להוסיף על מעות הללו להעמידה בידו אם בא למוכרה משום דלאו אורחא דמילתא הוא שימחול לו לגמרי בדמי הלואה דלמה יעשה כן דטוב לו שתהא בתורת משכון שיפדה מתי שירצה ובחנם פירש כן דבלאו תוספת דמים פוסק עמו להצמיתה בידו אם בא למוכרה דכשידחוק אותו מלוה ממעותיו ע'כ יהא זקוק לפדותה או למוכרה וא'ת אמאי אסרינן הכא והא תנן לקמן  (ד' סה.) הלוהו על שדהו וא'ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי הרי היא שלו ומסתמא איירי בלוקח בפחות משויה וכן משמע בגמרא (לקמן סו.) דקאמר לאחר מתן מעות לא קנה אלא כנגד מעותיו וי'ל דלמאי דמוקי לה (א) מעכשיו א'ש דלא הויא הלואה ואפילו למאן דמוקי לה בלא מעכשיו מ'מ התם הלוה היה יכול למכור מן השדה לאחר כנגד המלוה וליקח לעצמו המותר וכשהוא מניח לו כולה אינו עושה משום רבית אלא מילתא בעלמא הוא דעבד (מלוה לגביה) שמחל לו בחנם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכשיהיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכשיהיו </span>לי מעות החזירם לי אסור. </span>דלא כרבי יהודה ולא דמי למשכנתא בלא נכייתא (לקמן ד' סז:) דהכא אם לא יפדה אין זה מלוה אלא מכר אבל משכנתא יכולים לעולם לפדות או הוא או יורשיו אבל כאן נהי דהוא יכול לפדות יורשיו אין יכולין לפדות:  פטומי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פטומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פטומי </span> [א] מילי בעלמא הוא. דוקא הכא שכבר עמדו על סוף לקנות שלא באחריות והיה מצטער הלוקח שלא היה מתרצה המוכר למוכרה באחריות והוא לא היה רוצה להניח מלקנותה בשביל כך ולהכי הוי פטומי מילי בעלמא אבל אם בתחילת הדברים פתח המוכר קני לך שדי דאי טרפי לה מינך כו' לא הוי פטומי מילי אלא תנאי גמור כי בודאי לא נתכוון ללוקחו אלא באחריות כמו שפתח לו המוכר ונפקא מיניה למ'ד [אחריות] לאו טעות סופר הוא או לשאר תנאים וכן בסמוך מיירי שנתרצה וגמר בדעתו ובפיו לגרש בלא תנאי והיא באתה לנחמו בדבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>קמ'ל. </span>פירוש דכי נמי אדעתה דידה מקנה לה אינו חוזר דגם היא לא אמרה אלא פטומי מילי משמע הכא דש'מ המגרש אשה סתם אם עמד אינו חוזר בגט וכן משמע במי שאחזו (גיטין דף עה: ושם)  שהוצרך שמואל לתקן בגיטא דשכיב מרע אם מתי יהא גט ואם לאו לא יהא גט ומכאן מקשה ר'ת על פ'ה ור'ח דפי' הא דאמר רב הונא במי שאחזו (שם דף עב: ושם) גיטו הרי הוא כמתנתו מה מתנתו אם עמד חוזר אף גיטו אם עמד חוזר ופי' דאסתם ש'מ קאי דכשנתן גט סתם אם עמד חוזר כמו במתנה ומיהו י'ל סוגיא דהכא ושמואל פליגי ארב הונא דה'נ פליגי עליה התם רבה ורבא ושוב מקשה ר'ת שם על פירושו ומפרש דרב הונא אמתניתין דהתם קאי אמהיום אם מתי מחולי זה כו' אבל כשנותן סתם מודה רב הונא דאינו יכול לחזור ושם (ד'ה אמר) מפורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לאחר </span>מתן מעות לא קנה אלא כנגד מעותיו. </span>וא'ת יקשה כדפריך בסמוך מי קא'ל קני לגוביינא והלא אמר ליה קני הכל לסוף ג' והכל אינו קונה ולכך אף כנגד מעותיו לא יקנה ואע'ג דלעיל בפרק הזהב (דף מח: ושם)  אמרינן גבי ערבון שקונה כנגד ערבונו אע'פ שהתנה עמו כפליים התם לפי שנותן ערבון לקנות כנגדו עד שיביא שאר מעות ויקנה הכל אלא שמתנה שאם יחזור בו מוכר שיקנה כפליים וי'ל דהכא ה'פ לאחר מתן מעות לא קנה אלא אם התנה עמו קני לגוביינא קני כנגד מעותיו וא'ת כי התנה נמי לגוביינא לא ליקני דאסמכתא הוא כדפירש לקמן וי'ל דהכא רב הונא קאמר לה דאמר בשעת מתן מעות קנה הכל אע'ג דבשאר אסמכתא לא קני והטעם מפרש בסמוך וה'נ שלא בשעת מתן מעות קני לכל הפחות כנגד מעותיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומניומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומניומי </span>אמר אסמכתא לא קניא. </span>כלומר החזירני מדברי כדפי' בקונ' וא'ת בלא מניומי נמי קבלה רב נחמן בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסח. ושם) מרבה בר אבוה אמר רב אין הלכה כר' יוסי ומיהו יש ספרים דגרסי הלכה כר' יוסי ואי אפשר לגרוס כן כדמוכח בפרק ( ארבעה נדרים) (נדרים דף כז.) גבי ההוא (א) דאתפיס זכוותיה בב'ד ואמר אי לא אתינא עד תלתין יומין ליבטלו זכוותי ולא אתא אמר רב הונא בטילין זכוותיה ופריך והא אסמכתא היא ומשני שאני הכא דאתפיס ופריך כל היכא דאתפיס לאו אסמכתא היא והתנן מי שפרע מקצת חובו והשליש שטרו כו' ואמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב אין הלכה כר' יוסי ועוד ק' דמאי פריך התם ארב הונא מדרב נחמן והא רב הונא פליג עליה הכא ואמר בשעת מתן מעות קונה הכל ואית ליה דאסמכתא קנייא (ב) ומיהו לרב הונא יש ליתן טעם דבשעת מתן מעות לא חשיב לה אסמכתא דהתם בנדרים ודאי הוי אסמכתא דאין חפץ שיתקיים הקנס והגוזמא אלא מתנה כך להסמיך חבירו על דבריו אבל הכא על דעת כן מלוהו מעותיו שתהא השדה משוקעת בידו אם לא יתן לו עד שלש שנים אבל לרב נחמן דאמר דאף לאחר מתן מעות קונה הכל לא יתכן טעם זה ומפרש ר'י טעם שוה לשניהם דהכא קני טפי מבעלמא שבתחילת המשכנתא הוי קצת כעין מקח וממכר שמקנה לו כל הקרקע להשתעבד לו בתורת משכון וגם עשה לו טובה בהלואה הלכך כשמתרצה לו שיהא שלו אם לא יתן לו עד ג' שנים יש בדעתו לקיים ולא להסמיכו על דבריו אמר כן אלא גומר בדעתו להקנות לו לרב הונא כדאית ליה ולרב נחמן מקמי דהדר ביה כדאית ליה ומשום דעדיפא הך אסמכתא משאר אסמכתא אתי שפיר (נמי) למניומי ולרב נחמן בתר דאהדריה מניומי דמהני הכא מעכשיו בלא ב'ד חשוב ובפ'ג דנדרים (דף כז:) אמרי' והלכתא אסמכתא קניא והוא דקנו מיניה בב'ד חשוב וסתם קנו מיניה היינו קנין סודר וקנין סודר אינו אלא מעכשיו דלא מהני לקנות בו אחר זמן כיון דבההיא שעתא כבר הדר סודר למרי' כדאמר בפרק השותפין בנדרים (דף מח:) [ב] אלמא בשאר אסמכתות אפי' מעכשיו לא קני אלא דוקא בב'ד חשוב ומיהו קנס שעושין בשעת שידוכין מהני אפילו לא קנו בב'ד חשוב כיון שנוהגין בו כל העולם מידי דהוי אסיטומתא דלקמן (דף עד.) דקניא ועוד דבדין הוא להתחייב כל החוזר בו כיון שמבייש את חבירו וכן אם קבל עליו המלמד בשעה שהשכירוהו קנס אם יחזור בו ולא נמצא מלמד אחר מזומן אין זה אסמכתא דלא חשיב גזום כיון שמפסידו והוי כמו (לקמן דף קד.) אם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא דלאו אסמכתא היא וא'ת דפרק ארבעה נדרים דפריך מרב נחמן ארב הונא טפי ה'ל למיפרך דרב הונא אדרב הונא דרב הונא אית ליה הכא דאסמכתא לא קני אע'פ דתפיס המלוה והוי כמו אתפיס דהתם דקאמר לאחר מתן מעות לא קנה וי'ל דהתפיסה דהכא דהוי במקרקעי לא חשיב כאתפיס דהתם דהוי במטלטלי  [ג] ור'ת תירץ אקושיא דלעיל דלא קשיא דרב הונא דאמר הכא בשעת מתן מעות קנה אדרב הונא דנדרים דהכא קני משום דתפיס מלוה גופיה ולעיל בפרק הזהב (דף מח:) דלא קני מוכר הערבון אע'ג דתפיס ליה היינו משום דלא קני לוקח כפליים דאיהו לא תפיס:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>קפיד בדמי קני. </span>פי' בקונטרס אם מקפיד במכירת חפציו שלא לפחות משויו קנה קשה דא'כ הל'ל דלא ליתזלו מטלטלין ואמאי קאמר דלא ליתזל ארעיה ועוד דהא דמקפיד למכרן בפחות משויין דלמא משום דידע דאסמכתא לא קניא אע'ג דאית ליה לאהדורי אזוזי אי לא אסמכוה היינו משום דליקו בהימנותיה אבל למכור בפחות לא וכן מה שפירש אי קפיד בארעא למוכרה אפי' בשוויה ודאי קני ואמאי דלמא קפיד משום דאסמכתא לא קניא ונראה לפרש אי קפיד בדמי שהקפיד בשעת הלואה ליקח עליה שוויה בזה התנאי א'כ דעתו היה לשקעה ביד המלוה ופריך דלמא כי היכי דלא ליתזל ארעיה אינו רוצה לעשות שום תנאי שיש בו זלזול אלא אי קפיד בארעא שאינו רוצה לעשות תנאי זה בשום קרקע אלא בזו א'כ אין בדעתו לפדותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אמר קני לגוביינא מי קני הא אסמכתא היא. </span>וא'ת והא משמע בסוף פירקין (דף עג:) דלא הוי אסמכתא אלא היכא דאין בידו אע'ג דלא גזים כי ההוא דיהיב זוזי לחבריה למזבין ליה חמרא ופשע ולא זבין ליה או היכא דגזים אע'ג דבידו כי ההיא דאם אוביר ולא אעביד אשלם אלפא זוזי אבל אם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא (שם) דלא גזים ובידו לא חשיבא אסמכתא והכא מאי אסמכתא איכא אם נותן לו קרקע בחובו וי'ל דחשיב כמו גזים לפי שאין אדם רגיל למכור קרקעותיו כלל ובסמוך גבי חמרא דאמר כל דאי לא קני אע'ג דחמרא למכירה קאי התם נמי כמו גזים חשיב לפי שעדיין לא היה זמן מכר היין ונותנו עתה בזול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>זביני הכא הלואה. </span>פירוש בקונטרס הכא הלואה ומתחזי כרבית שמתחילה בהלואה בא לידו וכריבית קצוצה דמי ואין אבק רבית בדבר הלואה אלא בדבר מכר כגון המרבה בפירות דמתניתין וקשה דאם כן פליג רב נחמן אדרבינא דאמר בריש פירקין (דף סב.) משכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ועוד דאמר לקמן בשמעתין משכנתא באתרא דמסלקי אכל טפי לא מפקינן מיניה ומשמע דליכא מאן דפליג ועוד דמשמע לפירוש הקונטרס דבמסקנא לרב נחמן מחילה בטעות הויא מחילה בר מהלואה משום דמיחזי כרבית ובכל דוכתין משמע דמחילה בטעות לא הויא מחילה לרב נחמן בחזקת הבתים (ב'ב דף מא. ושם ד'ה אמר)  גבי רב ענן דשקיל בידקא בארעיה א'ל מחילה בטעות הויא ולעיל בריש המפקיד (דף לה.) גבי ההוא דאפקיד כיפי דאמר שומא בטעות הואי ותני נמי (נזיר דף לא.) ב'ה אומרים הקדש טעות אינו הקדש ובספ'ק דגיטין (דף יד.) אמרינן כל קנין בטעות חוזר [ה] ומפר'ת הכא הלואה דהלוה לא הקנה אלא בתורת מכר והמכר אינו כלום דאסמכתא לא קניא נמצא דהוי מחילה  בטעות</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הממאנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הממאנת </span>והשנייה והאיילונית אין להן כתובה פירות ומזונות ובלאות. </span>בפי'ב דכתובו'  (דף קז:) תניא כיצד אמרו ממאנת אין לה מזונות אי אתה יכול לומר ביושבת תחת בעלה שהרי הבעל חייב במזונותיה אלא כגון שהלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה ועמדה ומיאנה ואיילונית נמי יש לפרש בענין זה דלמזונות שאחר מיאון ואחר שנמצאת איילונית לא אצטריך דפשיטא דלית לה מזוני ושנייה אין לפרש ביתבא תותיה דהא מילתא דפשיטא דהא אפילו אלמנה לכ'ג דאית לה כתובה אין לה מזונות היכא דיתבא תותיה כדאמר ביש מותרות (יבמות דף פה. ושם) בעמוד והוצא קאי מזוני אית לה וכשהלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה לא אצטריך דהא אלמנה לכ'ג כה'ג נמי אין לה כדמסיק ביש מותרות אלא לאחר מיתה איירי דס'ד דיש לה כמו לאלמנה כדאמרי' התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובלאות.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובלאות. </span>פי' בקונט' שהכניסה לו בגדים בנדונייתא אפילו יש מהן קיימין לא יחזיר ואי אפשר לומר כן דבכל מקום שמיירי בבלאות קיימין מזכיר בהדיא קיימין כדאמר סוף פרק אע'פ (כתובות דף סג:) מרדה הפסידה בלאותיה קיימין ובסוף אלמנה [ניזונית] (שם דף קא:) נמי אמרינן זנתה לא הפסידה בלאותיה קיימין ובהדיא אמרינן בפ' אלמנה  (שם.) בגמרא דהך משנה לא שנו אלא נכסי מלוג אבל נכסי צאן ברזל אית לה ופריך אהייא אילימא אממאנת ואאיילונית אי דאיתנהו אידי ואידי שקלה ואי דליתנהו אידי ואידי לא שקלה אלא אשנייה אי דאיתנהו אידי ואידי שקלה ואי דליתנהו איפכא מבעי ליה ומסיק לעולם אשנייה ובליתנהו וקנסוה רבנן לדידה בדידיה ולדידיה בדידה אלא הנך בלאות דקתני הכא היינו בלאות שאין קיימין ופירות דקתני לאו בפירות שאכל קאמר דאפילו קרן גופיה אם אכלו אין לה אלא אצטריך לאשמועינן דאין לה פירות שליקט והם עדיין בעין אי נמי תקנת פירות קאמר דאין לה כגון שנשבית ולותה ופדתה עצמה ואחר כך מיאנה דומיא דמזונות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>פירי </span>מאי כרבית קצוצה דמי ויוצאין. </span> [ה] אע'ג דמשמע הכא דאי הדרו פירי לא הדרו אלא מטעם דהוי רבית קצוצה מכל מקום רבינא דאפיק פירי ע'כ לאו מהאי טעמא דהא אית ליה בריש פירקין (לעיל דף סב.) דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה אלא צ'ל דטעמא דרבינא משום דהויא מחילה בטעות ולא הוי מחילה ודוקא בזביני כעין עובדא דרבה בר רב הונא אפיק רבינא פירי ולא בהלואה ור'ת מפרש הכא כרבית קצוצה דמי לא מטעם רבית קצוצה יוצאים אלא כלומר משום דמחילה בטעות לא הויא מחילה ויוצאים כמו רבית קצוצה דיוצאה או דילמא הויא מחילה ואין יוצאים כאבק רבית דאין יוצאים בדיינין ואין נראה דמה לו לתלות מחילה בטעות ברבית קצוצה אבל טעמא דרבינא הויא ודאי משום מחילה כדפרישית:  במישלם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במישלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במישלם </span>שניא אילין תיפוק ארעא דא בלא כסף. </span>תימה מה בין זה לנכיית' דע'כ יכול לסלקו דאם לא היה יכול לסלקו אם כן בלא נכייתא נמי שרי כדמשמע לעיל דקאמר באתרא דמסלקי לא ניכול אלא בנכייתא משמע אבל באתרא דלא מסלקי אכלי אפילו בלא נכייתא וזה דוחק לומר דבנכייתא אין דרך לנכות אלא דבר מועט אבל במשכנתא דסורא רגילים היו לשום כדי שויו דמשמע דמשום דכתיבי הכי שרי וי'ל דמאחר שמפרש כן לא מיחזי כהלואה אלא כלוקח ממנו פירות של השנים הללו באותן דמים אבל כשאינו כותב לו כך אלא מנכה כל שנה ושנה בפני עצמה נראה כאילו מוזיל גביה פירות אותה שנה בשכר מותר המלוה כדתנן  (לעיל ד' סד:) לא ישכור הימנו בפחות ואפילו אם נאמר שלא יוכל לייקר לו פירות של שנה אחרת דמסתמא אין באין לעשות תנאי חדש בכל שנה מ'מ הואיל ולא קצבו סכום כל השנים לפרש בשטר במישלם שניא אילין תיפוק מיחזי כהלואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>משכנתא באתרא דמסלקי אין ב'ח גובה הימנה. </span>דהוי כמטלטלי דיתמי דלא משתעבדי לבעל חוב ולא דמי ליתומים שגבו קרקע בחובת אביהן דב'ח חוזר וגובה אותה מהן אע'ג דשומא הדרא לעולם דלא הדרא אלא משום ועשית הישר והטוב ומרישא הוא דקא זבין לה כדאמרינן בפ'ק (לעיל ד' טז:) ולהכי נמי אוכלין הפירות בלא נכייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושביעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושביעית </span>משמטתה. </span>לא דמי למלוה על המשכון דאינה משמטתה דשאני מטלטלין דתפיס להו וקנה להו שלא בשעת הלואתו כר' יצחק (לקמן ד' פב.) ולהכי גם בשעת הלואה חשוב של אחיך בידך אבל קרקע לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>צריך למקנא מיניה. </span>אין לפרש משום דמלוה קאמר מסתלקנא והוי פטומי מילי דלוה איבעי לאתנויי דא'כ אמאי צריך למיקנא לימא דלוה יתנה [ג] ונראה דאיירי לאחר שלוה הימנו סתם דאפי' אם יתנה הלוה צריך קנין שלא יחזור בו דאי בתחילת הלואה אע'ג דהוי אתרא דלא מסלקי כיון שזה עמד וצווח לא יכול לקנות אלא מה שהוא מקנה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבינא </span>אכל בנכייתא. </span>תימה דלעיל אמרינן דצורבא מרבנן אפי' בנכייתא לא ניכול ועוד דלעיל איפליגו בקיצותא רב אחא ורבינא ואפי' מאן דשרי מודה בנכייתא דאסור לכל הפחות לצורבא מרבנן  ואומר ר'ת דרבינא לא היה רוצה ליטול השם ולעשות עצמו צורבא מרבנן ועוד נמצא מוגה בספרו של רבינו תם רפרם במקום רבינא בפלוגתא דקיצותא וי'מ דהך נכייתא דרבינא היינו קיצותא דאיכא דאמר לעיל חמש שנים אכליה בנכייתא מכאן ואילך שיימינן לכולהו פירות דהא פליגי רב אחא ורבינא וקיימא לן דרבינא לקולא ונראה שגם ר'ח סובר כן שפסק דקיי'ל כרב אשי דלא אכיל בנכייתא ולא שרי לצורבא מרבנן אלא כמשכנתא דסורא אם כן ר'ל דנכייתא דהכא הוה קיצותא מדלא שרי אלא כמשכנתא דסורא:  ונותן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונותן </span>לו שכרו כפועל בטל. </span>אי גרס תנא כפועל בטל א'כ לא גרסי' במתני' בטל פירש בקונטרס כפועל בטל מאותה מלאכה דבטל מינה היינו שאם היה עושה תחלה מלאכה כבידה ומרויח הרבה וזאת היא קלה אומדים כמה יניח משכרו לעשות מלאכה זו שזהו יותר ממה שנותנין לעשות כי אין אדם מניח מריוח גדול אלא מעט אע'פ שבא לו בטורח יותר ולפירושו אתיא מתניתין כר' שמעון דאמר נותן לו שכרו משלם ולא כר' מאיר וקשה לפירושו דקאמר בגמ' אבל סיפא דנפיש טרחא אימא לא סגי ליה כפועל בטל והשתא והלא לפי מה שהיא כבידה נוטל יותר אמאי ס'ד דלא תסגי כפועל בטל ועוד דקתני בתוספתא (פ'ד) המושיב את חבירו בחנות למחצית שכר נותן לו שכרו כפועל בטל דברי ר'מ  [א] משמע דמתני' אתיא כר' מאיר ולכך נראה לפרש כפועל בטל [ב]  היינו כיושב ובטל לגמרי והשתא א'ש צריכותא דגמרא ומתניתין אתיא כר' מאיר והא דקאמר בגמ' רבי מאיר בין מרובה בין מועט היינו כלומר בין היה עוסק במלאכה מרובה בין היה עוסק במלאכה מועטת לעולם נותן לו כפועל בטל ר'ש אומר נותן לו שכרו משלם שאומדים כמה היה רוצה ליטול וליבטל ממלאכה כבידה שהיה עוסק ויעסוק במלאכה קלה כזו דהיינו טפי מר' מאיר והא דקתני בתוספתא בסיפא בתר מילתיה דרבי מאיר ור' שמעון אומר נותן לו שכרו משלם אבל אינו דומה עושה מלאכה ליושב בטל יושב בחמה ליושב בצל לאו בטל לגמרי אלא מאותה מלאכה החמורה ומיהו לעיל בסוף אלו מציאות (דף לא: ושם) גבי השבת אבידה דקתני נוטל שכרו כפועל בטל נראה כפי' הקונטרס מדפריך התם הא לאו בטל הוא משמע דפריך משום דמשמע ליה ברייתא דקתני כפועל בטל שנותנים לו כמו שירצה פועל לישב וליבטל לגמרי [ג] לכך נראה לפרש התם הך דמשני אביי כפועל בטל מאותה מלאכה דבטיל מינה כדפי' בקונטרס וא'ת אם כן הוא נוטל שכרו על השבת אבידה ובהכונס (ב'ק דף נו:) אמרינן דטעם דשומר אבידה הוי כשומר חנם משום דמאי הנאה קא מטי ליה וע'כ לא קאמרי רבנן טעינה בשכר אלא משום דא'כ לכתוב רחמנא טעינה ולא בעי פריקה וי'ל דאין לחוש אם נוטל שכר כיון שעוסק במלאכה אחרת ומפסיד דהא אם היה שם בית דין היה מתנה ליטול כל מה שמפסיד ועכשיו דליכא ב'ד למה לא יטול כל טרחו ובפרק עד כמה (בכורות דף כט: ושם ד'ה כפועל) נמי דקתני נוטל שכר לדון כפועל בטל התם נמי י'ל כפ'ה כיון שמתבטל ממלאכתו יכול ליטול שכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אם כן נותן לו שכר עמלו ומזונו. </span>הכא לא שייך למיתני כפועל בטל דאין מתבטל להאכילה ולהשקותה אלא רגע אחד ביום אבל חנוני כל עסקו בכך דתניא בתוספתא (פ'ד)  המושיב חנוני בחנות אם היה אומן לא יעסוק באומנתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מקבלים עגלין וסייחין. </span>תימה מאי קמ'ל פשיטא כיון דאין מקבל עליו אחריות ואי משום דבעי למיתני ומגדלין אותן עד שיהיו משולשין זה היה יכול להשמיענו ברישא לאחר  (ד) שנתן שכרו ויש לומר דקמשמע לן דבסתמא אין מקבל עליו שום אחריות ולא הוי עסקא כיון דבתחלה כשקבל עגלים לא שמו אותם אלא לאחר שגדלו ובאין לחלוק השבח אז שמין אותם כמה השביחו ולהכי תנא ברישא שמין ובסיפא מקבלין וכששמין בשעת קבלה בסתם מקבל עליו חצי האחריות כמו בשאר עסקא:  איכא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>ביצים מוזרות. </span>דשרו באכילה כדאמרינן באלו טריפות  (חולין דף סד:) ביצים מוזרות נפש היפה תאכלם וליכא למימר לא מצא ביצים מוזרות ילך לביתו ריקן דביצים מוזרות שכיחי טובא הלכך אפילו כי לא מצא שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקום </span>שרגילין להעלות שכר כתף למעות לבהמה מעלין כו' רשב'ג אומר כו'. </span>כך כתוב בתוספתא  (פ'ה ע'ש) וכן גרס בקונטרס אבל ברוב ספרים גרסינן בתר לבהמה מעלין ולהעלות ולדות בשכר עמלו ומזונו מעלין ומצינן למימר דרשב'ג לא פליג אלא ארישא כדאמר במילתיה דאין נותן לו שכר כתף למעות אבל אסיפא למקום שנהגו להעלות ולדות בשכר לא פליג אי נמי כל שכן דפליג בסיפא דהא אמאי איצטריך ת'ק למיתני סיפא כיון דתנא רישא אלא איצטריך לאשמועינן שלא תאמר מנהג חמור כ'כ שמעלין ולדות בשכר יכול לשנות אם כן לרשב'ג דיכול לשנות ברישא כ'ש בסיפא [א] ור'ח גריס מקום שנהגו להעלות שכר כתף למעות מעלין לבהמה מעלין להעלות ולדות כו' [ב] פי' אם היו פירות כבר מונחין בחצר המקבל מעלה לו פירות כשער שבשוק ומעלה עליהם שכר כתף שהיו צריכין להביא פירות מביתו של הנותן לביתו של מקבל כדתניא היו פירות מופקדין אצלו מעלה לו במעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורשב'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורשב'ג </span>לא בעי שכר עמלו ומזונו. </span>פשיטא דשכר מזונו בעי למיתב דהיאך יהיו גללים שכר מזונו אלא מעמלו גרידא פריך דאפילו עם אמו הרבה פעמים צריך שכר כתף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>איכא גללים. </span>ובפרק אלו מציאות (לעיל דף כז.) גבי שה דאבידה פריך ואימא לאתויי גללים ומשני דסתם גללים מפקר להו התם לכ'ע מחיל להו בשביל השבת קרן אבל הכא דצריך ליתן שכר רוצה הוא להיות פטור ע'י גללים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>פלגא באגר תרי תילתי בהפסד אי פלגא בהפסד תרי תילתי באגר. </span>כך גרס בקונטרס ולגירסא זו קאי רישא אנותן וסיפא ארב עיליש המקבל ואי גרסינן פלגא באגר תרי תילתי בהפסד ואי פלגא בהפסד תילתא באגר אז קאי הכל אנותן ואי גרסינן פלגא באגר תילתא בהפסד ואי פלגא בהפסד תרי תילתי באגר אז קאי הכל ארב עיליש  [ג] וקשה וכי שוטה הנותן לעשות כזה למקבל ולתלות בדעתו דכשיראה הפסד יאמר אני רוצה פלגא באגר ועליך תרי תילתי בהפסד ואם יראה ריוח יאמר אני רוצה פלגא הפסד ושני שלישי ריוח והרי כאילו התנה שמקבל הנותן עליו תילתא באגר ושני תילתא בהפסד ויש לומר דשמא זמן אחד קבוע להם שתוך אותו זמן יברר רב עיליש איזה מהם שירצה אי נמי רבא היה תמיה על לשון השטר דאי פלגא באגר הוה לו לכתוב תרי תילתי בהפסד כו' ור'ח גרס נפק עלייהו שטרא דכתב ביה פלגא באגר ובהפסד ולא גרס ופלגא בהפסד וכן רבינו משולם והשתא מדקדק דעל כרחך האי פלגא דכתב בשטר לא קאי אלא אבאגר ולא אהפסד דהא כיון דפלגא באגר בעינן תרי תילתי בהפסד דאי פלגא קאי נמי אהפסד אם כן הוה בעינן תרי תילתי באגר אלא ודאי האי שטרא הכי קאמר פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שיטה איתמר. </span>אומר ר'ת דמכ'מ הלכה כרשב'ג [ו] דהא אמרינן (גיטין דף עה.) כל מקום ששנה רשב'ג במשנתינו הלכה כמותו ואין נראה דהא רב ושמואל בעו או לקצוץ דינר או ריש עגלא לפטומא ור' שמעון בן גמליאל לא בעי אלא גללים וליכא למימר דהיינו דוקא בעגל עם אמו דלא נפיש טירחא דהא ר' יוסי בר' יהודה אמר לעיל (דף סח:) אפילו בבהמות גדולות דסגי בנסיובי ותותרי דסבר לה כאבוה וגם רבינו חננאל פירש דכל כי האי גוונא שנאמר שיטה לית הלכתא כחד מינייהו אלא כרבי שמעון דאמר  (שם) נותן לו שכרו משלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב מותר שליש בשכרך מותר. </span>וא'ת והא צד אחד ברבית הוא דשמא לא ימצא מותר שליש ורב לית ליה דר' יהודה דשרי צד אחד ברבית דאמר לעיל (דף סג.)  עושין אמנה בפירות ואין עושין אמנה בדמים ומשמע לעיל דהיינו דלא כרבי יהודה ועוד דאפילו לרבי יהודה לא שרי בכי האי גוונא אלא כשיש ביד לוה או מלוה לעשות צד אחד שלא יהיה רבית ויש לומר דהכא אקילו רבנן משום דשכיחי טובא שיהא מותר שליש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמרי </span>אינשי גביל לתורא גביל לתורי. </span>וא'ת מהאי טעמא לשתרי אפילו לית ליה בהמה לדידיה דהא צריך לטרוח לעצמו משום פלגא דמלוה וי'ל דלא דמי דאי לית ליה בהמה לדידיה אין צריך לטרוח בבהמה של שותפות בכל יום אלא כל אחד יטרח ביומו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>משתתפת בהדיה יהיב לך נמי אליתא. </span>תימה למה היא סבורה כן דהא כי משתתף בהדיה נמי ויטול כל הראש הרי הוא כבתחלה דמתחלה שהיה טורח בכל הבהמה של ר' אלעזר היה נוטל הראש ועכשיו שטורח לרבי אלעזר רק בחצי בהמה יטול חצי הראש מחלק רבי אלעזר ועוד מאי קאמר השתא שותפי אנן והלא גם עתה היתה חלקו של רבי אלעזר פלגא מלוה ויש לומר דכשנשתתף עמו היה טורח בחציו של רבי אלעזר בחנם ועל כן אמרה יהיב לך נמי אליתא אחרי שאינך לוקח מחלקו שום שכר:  כי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>האי גוונא ודאי צריך לאודועיה. </span>משמע דוקא הכא לפי שהיה לו פתחון פה לחשדו קאמר דצריך לאודועיה משום והייתם נקיים מה' ומישראל (במדבר לב) אבל בעלמא לא והא דאמר בסוף זה בורר (סנהדרין דף לא: ושם ד'ה ואם) שנים שנתעצמו לדין שכופין אותו ודן בעירו ואם אמר (ד) כתבוני מאיזה טעם דנתוני כותבין ונותנין לו אר'ת מכח ההיא דהכא דוקא התם דלא רצה לדון אלא על ידי כפייה אבל אם מדעתו דנו אותו אין כותבין ונותנין לו [א] וי'מ דהכא כל כה'ג צריך לאודועיה דלא איירי הודעה מאיזה טעם חייבו אלא היה משיבו כל כה'ג היה לך להודיעו כשחלקת ולא היה לך לחלוק שלא מדעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אוגר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוגר </span>זוזא בפשיטי. </span>מקבל היה עליו אחריות [ב] אונסין להכי ס'ד דשרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרא </span>הדרא בעיניה וידיע פחתיה. </span>ועוד שניכר פגמו שהוא נפגם אם יתקלקל מחמת מלאכה זוזי לא הדרי בעינייהו שהרי מוציאן ולפיכך אחריותן עליו ושכרן רבית אע'פ שאמר בלשון שכירות ועוד אי נמי מהדר להו בעינייהו לא ידיע פחתייהו נמצא שכרן בחנם והוי רבית כך פי' בקונטרס וקשה לפירושו דא'כ היה אסור להשכיר לחבירו קטלא וכוס של זהב וטבעת דלא ידיע פחתייהו כדתנן בפרק הנהנה (מעילה דף יח.) ושאין בו פגם כיון שנהנה מעל כיצד קטלא בצוארה וטבעת בידה ושתתה בכוס של זהב כיון שנהנה מעל ועוד דבהדיא תניא בתוספתא (פ'ד) משכיר אדם מעותיו אצל שולחני להתראות בהן ולהתלמד בהן וריב'ן לא גרס וידיע פחתיה ונראה דגרס ליה וה'פ מרא אינה מלוה כי לא ניתנה להוצאה ולהחזיר אחרת אלא צריך להחזיר בעינה והשכר אינו שכר מלוה אי נמי היה נותן המרא להוציא ולעשות הימנו כל חפצו ולשלם אחרת אעפ'כ מותר ליטול שכר ואין ללמוד היתר משם לאוגורי זוזי דבמרא השכירות אינה בעבור הלואה שיש לו רשות להוציאה אלא נותן השכירות עבור הפחת שתפחת על ידי מלאכה אם יחזיר השוכר בעינה אבל זוזי דרב חמא היה מלוה ולצורך הוצאה השכירם לו ולא בשביל קבלת שום פחת:  מעות</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעות </span>של יתומים מותר להלוותן ברבית. </span>ה'מ למיפרך תיפוק ליה משום לוה דקעבר בלא תשיך (דברים כג) אלא דעדיפא פריך א'נ קסבר דלא מחייב לוה משום לא תשיך אלא כשגם המלוה מוזהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקא </span>מקבלי עלייהו חוסכא דנחשא. </span>משמע אע'ג דקא מקבל נותן עליה זולא ויוקרא הוה אסור משום דאחריות על המקבל אף על גב דאחריות לא הויא אלא משעת שבירה אלא דוקא משום פחת דחוסכא דנחשא שרי ליקח שכר והא דשרי לעיל (דף סט:)  נמי בספינא אגרא ופגרא היינו משום דמקבל עליה קלקול הספינה שמתקלקל העץ במים דלא משלם למשכיר אלא מה שהיא משתברת ומכאן קשה לפי' ריב'ן שפירש לעיל שמותר ליתן עיסקא למחצית שכר קרוב לשכר ורחוק להפסד כיון דמקבל נותן יוקרא וזולא דא'כ למה היה צריך כאן לקבל חוסכא דנחשא לא יקבל אלא זולא ועוד דאמרינן לעיל (דף סח:)  ותרי תילתי בהפסד ותילתא באגר למה ליה למיעבד הכי ליקבל עליה הנותן זולא ולישתרי אפילו יהא כל אחריות על המקבל והא דאמרינן לעיל (דף סד.)  גבי חמרא אי תקפה ברשותך ומסקינן כיון שמקבל עליה יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא התם שאני דמכר גמור הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>מריה ויהיב סימנא ושקיל. </span>תימה דהיכי שקיל ע'י סימנא הא מצי האי למימר לקוח הוא בידי ואי חיישינן דלמא מודה ליה מקבל דשלו הן א'כ דהבא פריכא נמי ניחוש שמא מודה ליה וא'ת כיון דאין בו סימן למה יאמינו לו א'כ בדבר מסוים נמי ניחוש שמא הגיד לו ואפילו לא היה אמיד היה נאמן לומר לקוח הוא בידי דאימור מציאה אשכח או מתנה נתנו לו והא דאמר בפ' האשה שלום (יבמות קטו: ושם ד'ה וכן) גבי שומשמי דטוען נפקד (א) דידיה שקלתנהו והני אחריני נינהו ואמרינן התם אימור איתרמויי איתרמו דמשמע הא לא שכיח דמתרמי דהוה חשיב סימנא מעליא והיה נאמן המפקיד להוציא מידו  [א] התם היה לו למפקיד עדים שהפקיד בחבית במדה זו ועדיין נמצאו כן בחבית ואפילו לא היו עדים בדבר היה נאמן אי הוה סימנא מעליא כיון שהנפקד אינו טוען לקוחין הן בידי או שלי היו מעולם ובני ביתי הגידו לך הסימן אלא מודה שהפקיד לו אלא שאומר כמו שאירע הסימן בשלך כן אירע בשלי ואע'ג דאית ליה מגו לא היה נאמן דהוי מגו במקום עדים ונראה לפרש דהכא חיישינן דלמא אתי מריה אחר מיתת המקבל כדאמרי' בהכותב (כתובות פה: ושם ד'ה ועוד) ועוד גבי ההוא דאפקיד כסא דכספא בי חסא שכיב חסא ולא פקיד אתא מריה ויהיב סימנא אר'נ חדא דידעינן ביה בחסא דלא אמיד ועוד דקא יהיב סימנא משמע אפי' אמיד נמי כיון דיהיב סימנא שקיל ומיהו קשה כיון דאמיד הוא אמאי לא נטעון ליתמי לקוח הוא והיינו יכולין לומר דלא טענינן להו לקוח אלא בדברים שהיה אביהם משתמש בחייו אבל דברים שלא היה משתמש בהם דומה הוא שבפקדון הם אצלו ומהדרינן בסימנא אבל א'כ לא שבקת חיי לכל בני עשירים שאדם שהיה רגיל אצלם ויודע עניינם ילך ויגיד לאחרים דלא עיילי ונפקי בביתם סימני כסף וזהב שלהם ועוד אכתי קשה דלמה ליה הכא דאית ליה דהבא פריכא אפילו דבר המסוים נמי אלא שיאמר בפני ב'ד שהוא שלו ונראה לפרש דהכא בשמעתין חיישינן שמא יבאו עדים שהפקיד בידו חפץ שיש בו סימן זה וכיון שמביא עדים אין להם לב'ד למנוע מלהראות החפץ לעדים ויכירו אם הוא זה ובההיא דהכותב עיקר טעמא הוי משום דלא אמיד וכיון דלא אמיד אין לנו לטעון ליתומים לקוח ביד אביהן דמציאה או מתנה מילתא דלא שכיח הוא ולא טענינן ליתמי אע'ג שאביהן היה נאמן לטעון לקוח היה בידי והכי פירושו חדא דידעינן ביה דלא אמיד ובטעם זה לחודיה סגי ועוד דאפילו את'ל דלא מהני אמיד לחודיה הא קא יהיב סימנא ויועילו שני הטעמים יחד [ב] א'נ מעיקרא לא ר'ל שהיה הטעם דלא אמיד לחודיה דיי אלא מתחילה לא נתכוון לומר אלא שבין שניהם יועילו והא דאמר בסוף פ'ק דכתובות (דף יג:) גבי ארוס וארוסתו דאמר התם רב יוסף למאי ניחוש לה חדא דקא מודה ועוד האמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר'ג ופריך ובהא כי לא מודה מי מכשר רבן גמליאל התם לא מצי למימר שיועילו שני הטעמים דאי טעמא דהא קא מודה לא מהני לחודיה לא מהני נמי בהדיה דהלכה כרבן גמליאל כיון דלא מכשר אלא ברוב כשירין אצלה והכא כולן פסולין אצלה לבד מארוס ולהכי פריך כי לא מודה פי' כי לא מהני טעמא דמודה לחודיה מי מהני בהדיה טעמא דהלכה כר'ג כו':  אין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מקבלין צאן ברזל מישראל מפני שהוא רבית. </span> [א] פי' בקונטרס כל האחריות נכסים על המקבל ושם אותם במעות עליו וכל זמן שאין נותן לו מעותיו חולקים השכר ואע'ג דמשנה יתירא היא דהא תנא ליה (לעיל דף סח.) אין מושיבין חנווני למחצית שכר משום דמקבל עליה פלגא דהפסד וכל שכן הכא דמקבל עליה כל אחריות נקט ליה משום סיפא אבל מקבלין צאן ברזל מן העכו'ם ולפירושו לא הוי רבית זו אלא מדרבנן שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד וקשה דמאי פריך בגמרא ממתניתין דהכא אמתני' דבכורות (דף טז. ושם: ד'ה אין) הא ע'כ ס'ל למקשה דמתניתין דבכורות בדלא קביל עליה נכרי אונסא וזולא מדפריך רבא אשינויא דאביי אי דקביל עליה אונסא וזולא צאן ברזל קרית ליה ואם כן על כרחך הויא רבית דרבנן ואפ'ה הוה אתי ליה שפיר הא דפטירי מן הבכורה משום כיון דלא נקיט מריה זוזי ברשותיה קיימי כדאמר בהדיא האי טעמא בפ'ב דבכורות (שם) מקמי דרמינן עלה ממתני' דהכא וא'כ מאי קשיא ליה ממתניתין דהכא ועוד דפריך בגמרא ולפלוג וליתני בדידיה אבל קיבל עליה אונסא וזולא מקבלין הא עיקר מתניתין לא אתא אלא לאשמועי' דמן עכו'ם מקבלין כדפירש בקונטרס אבל בישראל דקביל עליה נותן אונסא וזולא דמקבלין לא אצטריך כלל דהא מרישא שמעינן לה אבל מקבלין עגלים וסייחים וכו' ונראה כמו שפי' רבינו תם דמתני' דהכא איירי ברבית דאורייתא שפסק דמים על הצאן וגם פסק דמי השבח וקבל עליו לתת בכל שנה דבר קצוב בין יהיה שם שבח בין לא יהיה והיינו רבית קצוצה ותנא ההיא דחנווני שהוא רבית דרבנן והכא קמ'ל דהאי רבית דאורייתא הוא כדקתני מפני שהוא רבית כלומר רבית דאורייתא ואע'ג דקתני לעיל (דף סד:) לא ישכור הימנו בפחות מפני שהוא רבית והיינו רבית דרבנן לפר'ת שעושה נכייתא דבית כנכייתא דשדה התם אצטריך לאשמועינן דהוי רבית דרבנן דלא הוי כמו שאר משכנתא בנכייתא דשריא אבל האי מפני שהוא רבית דהכא אי לאו דאורייתא קאמר מאי קמ'ל וכפר'ת משמע בירושלמי דקאמר איזהו צאן ברזל היה לו ק' צאן ואמר ליה הרי עשויות לך בק' דינרים של זהב ולדות וחלב וגיזות שלך ואם מתו אתה חייב באחריותן ואתה מעלה לי שכר סלע מכל אחת ואחת משלך באחרונה אסור משמע בהדיא ששם עליו הקרן והשבח והשתא א'ש דאי לאו מתני' דהכא לא הוי קשה לן מתני' דבכורות אמאי פטורין דשפיר חשיבי ברשות הנכרי כיון דאי לא יהיב ליה זוזי תפיס לבהמה ואי לא משכח לבהמה תפיס לולד אע'פ שנותן לו מהם קצבה בכל שנה ולהכי לא נפקי ולדות אכתי מרשות נכרי כי יש לו בהן עדיין קצת קנין אבל משום דחשיב ליה במתני' דהכא רבית דאורייתא פריך שפיר דא'כ יצא מרשות בעלים לגמרי כשאר מלוה ורבא מסיק דהאי דפטור מן הבכורה לאו משום דקיימא ברשותא דמרה אלא משום דחשיב יד נכרי באמצע כדמפרש ואזיל ובכל דהוא יד נכרי באמצע פטור דלא קרינא ביה כל מקנך תזכר (שמות לד) דמשמע שתהא מכל וכל רשות ישראל שלא תהא יד נכרי באמצע כלל ופריך נמי שפיר לפלוג וליתני בדידיה אע'ג שכבר שמעינן לה מרישא כמו כן מקבלין צאן ברזל מן העכו'ם אינו חידוש וטפי אית לן לאיפלוגי בדידיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לא משכח לבהמה תפיס לולד הוה ליה יד נכרי באמצע. </span>וא'ת מ'ש מבהמת ארנונא דחייבת בבכורה ללישנא קמא דרבא בפ'ק דפסחים (דף ו. ושם ד'ה התם) היכא דמצי ישראל לסלוקיה בזוזי וה'נ אי יהיב ליה זוזי לא תפיס לא לבהמה ולא לולדות וי'ל דהתם עיקר הבהמה של ישראל מתחילה אלא דמשועבדת לארנונא וכיון דמצי לסלוקי בזוזי לא יצאת מרשות ישראל ולא חשיב יד נכרי באמצע אבל הכא דמתחילה הבהמה של נכרי כל זמן שיש לו לנכרי כח זה דאי לא יהיב זוזי תפיס לבהמה לא יצאת מרשות הנכרי ומקרי יד נכרי באמצע דלא נסתלק לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תשיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תשיך </span>לא סגי דלאו הכי. </span>אבל אי תשוך ניחא דלא סגי דלא תשוך דאסור להלוות לו בחנם כדאמר קרא (דברים ז) לא תחנם ועוד שאמר הכתוב להלוות להם ברבית וא'ת ומאי פריך מהאי קרא הא לא אסור אלא מדרבנן גזירה שמא ילמוד ממעשיו כדאמרינן בסמוך וי'ל דהכי פריך מהאי קרא כיון דאמר רחמנא לנכרי תשיך לא היה להם לחכמים לאסור והא דדריש ליה מקרא דשלמה אע'ג דלא אסור אלא משום גזירה אפשר דשלמה גזר אי נמי שלמה דיבר ברבית דאורייתא ורבנן הוא דאסמכוה מילתייהו אקרא דידיה ומה שנהגו עתה להלוות לנכרים אור'ת משום דבשל סופרים הלך אחר המיקל וקי'ל כאידך לישנא דמתני הא דרב הונא אברייתא דרב יוסף ולא אסרו מעולם רב נחמן ורב הונא רבית דנכרי ואפי' ללישנא קמא יש להתיר לפי שיש עלינו מס מלך ושרים והכל הוי כדי חיינו ועוד שאנו שרויין בין האומות ואי אפשר לנו להשתכר בשום דבר אם לא נישא וניתן עמהם הלכך אין לאסור רבית שמא ילמוד ממעשיו יותר משאר משא ומתן וא'ת כיון דרבית עכו'ם שרי לאידך לישנא למה לא חיה אותו שהלוה בריבית במתים שהחיה יחזקאל בבקעת דורא כדאמר בתרגום [ירושלמי] של והוה כד שלח פרעה וי'ל דשמא בני נח היו מוזהרין על הרבית כמו שהוזהרו על הגזל ואע'ג דרבית לא אתי מגזל (לעיל סא.) מ'מ כי היכי דדרשינן בפרק ד' מיתות (סנהדרין דף נו:) דבני נח מוזהרין על הגזל מכל עץ הגן ולא גזל ה'ה לרבית ואונאה ואם תאמר ואם כן מאי פריך תשיך לא סגי דלא תשיך דלמא אתי למימר אע'ג דהוזהרו על הרבית זה מזה שרי ליה לעכו'ם להלוות לישראל ברבית דאם היה אסור א'כ היה עובר ישראל משום לפני עור וי'ל דמלא תשיך לאחיך נפקא הא  לעכו'ם</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדם </span>קורא לחבירו רשע יורד עמו לחייו. </span>כתוב בתשובות הגאונים בשם רב צדוק גאון יורד עמו לחייו רשאי לשרוף שליש תבואתו ותימה גדול מנין לו זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>חזינן דלא עבדי הכי ומתמוטטים. </span>וא'ת דלמא משום שאר עבירות הכתובים באותו פסוק ושוחד על נקי לא לקח וי'ל דפריך דחזינן צדיקים גמורים נמי מתמוטטין א'נ לר'ע פריך דדריש בסוף מכות (דף כד. ע'ש) עושה אלה עושה אחת מכל אלה לא ימוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>לעקר זה הנמכר לעבודת כוכבים עצמה. </span>וא'ת למ'ל למכתב בתר עקר משפחת גר דהיינו נכרי כיון דנמכר לעבודת כוכבים א'כ נמכר לנכרי וי'ל דה'א לעבודת כוכבים של ישראל כגון פסלו של מיכה א'נ אי לאו דכתיב משפחת גר ה'א דעקר היינו נכרי אבל אין לתרץ דאצטריך משום גאולת קרובים דמגר תושב נפיק כ'ש נכרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>עובד לא את הבן ולא את הבת. </span>אגב בן נקט בת דאפילו נמכר לישראל אינו עובד את הבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תרבי כלבא. </span>משום לזות שפתים בעלמא לפי שהולך אחריה שלא נחשדו ישראל על הזכור ועל הבהמה וגם אין אסור להתייחד:  מצאו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצאו </span>ישראל אחר אמר לו תנם לי ואני אעלה לך כו'. </span>ואם תאמר מאי איריא ואני אעלה לך אפילו אמר אני אעלה לנכרי אסור דלא שרי אלא בהעמידו אצל נכרי כיון דמלוה מעותיו לחבירו כדי שיפרע לנכרי רבית בשבילו פשיטא דהוי רבית דאפילו לא היה המלוה חייב לנכרי רבית כיון דמשכר הלואה נותן לנכרי הרבית ע'פ המלוה הרי הוא כנותן למלוה עצמו מדין ערב כמו תן מנה לפלוני ואקדש אני לך דמקודשת מדין ערב בפ'ק דקדושין (דף ז.) וכן קשה בסיפא וי'ל דנקט לך משום העמידו לאשמועינן רישא דאפילו מקבל ישראל רבית שרי כיון שמקבלו בשביל נכרי וכן בסיפא כשהעמידו אצל ישראל אסור אפילו מקבל הנכרי רבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>סיפא לחומרא. </span>תימה אמאי לא הוי רבית גמור כשהעמידו אצל ישראל אפילו מקבל הנכרי רבית שהרי נעשה ישראל שני שלוחו של ראשון לקבל חובו מידו של נכרי וי'ל דאפילו שיוכל לזכות לחבירו במציאה הכא אין קבלתו מן הנכרי זוכה לישראל חבירו דנהי אם היה נכרי מפקיר מעותיו היה יכול לזכות לחבירו השתא מיהא שהנכרי אינו מפקירן אלא בא לזכות מעותיו למלוה על ידי זה הלוה אין לו כח לזכות שאם כן היה ישראל המקבל שלוחו של נכרי לזכות במעותיו של ישראל ואין שליחות לנכרי וה'ל להיות מותר אפי' העמידו אצל ישראל אי לאו דלחומרא אמרינן דיש שליחות לנכרי אלא רישא אמאי שרי בהעמידו אצל הנכרי כיון דאין שליחות לנכרי נמצא דישראל שני לא זכה בקבלתו לנכרי ואינו חייב לנכרי כלום אלא לישראל וכשנותן רבית לנכרי הרי הוא נותן עבור ישראל המלוה ופוטרו נגד הנכרי והוי כנותן לישראל עצמו ומשני דאמר ליה הניחם ע'ג קרקע והפטר והלוה יטלם מעל גבי קרקע בציווי הנכרי להתחייב לו קרן ורבית ואפילו שלא הפקיר ישראל המעות כשנתנם ע'ג קרקע והוי עדיין שלו כשנטלם ישראל שני מכל מקום כשפורע לנכרי רבית אינו בשביל ישראל ראשון שהרי כבר פטרו הנכרי אבל כשלא הניחם ע'ג קרקע אלא אמר תן לפלוני ישראל והפטר ואני אתנה עמו שיתן לי קרן ורבית היה אסור אע'פ שעתה נמי אינו פורע לו רבית לפטור את הראשון שהרי כבר פטרו הנכרי מכל מקום כיון שקבל המעות מיד ישראל הראשון שהיה עד עתה המעות באחריותו נראה כנותן לו רבית אע'פ שאינו מתנה עמו אלא הנכרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שנשא ונתן ביד. </span>אומר רבינו תם דהשתא תו לא אמרינן סיפא לחומרא כדהוה אמרינן מעיקרא אלא מיירי נמי כגון שנטל ונתן ביד שקיבל ישראל המעות מן הנכרי ונתנם לחבירו וקמ'ל דלא אמרינן אדעתא דנכרי גמר ומקני ליה וה'נ איכא בשלמא בס'פ ארבעה אחין (יבמות דף לד.)  דלא קאי גבי בשלמא כולהו משכחת להו דשוו שליח ומתוך פ'ה ור'ח משמע דלעולם סיפא לחומרא כתוב בירושלמי ישראל שמנהו נכרי אפוטרופוס או סנטר מותר ללוות ממנו ברבית ונכרי שמנהו ישראל אפוטרופוס או סנטר אסור ללוות ממנו ברבית מעותיו של נכרי שמופקדין ביד ישראל אסור ללוות ממנו ברבית מעותיו של ישראל שמופקדין ביד נכרי מותר ללוות ממנו ברבית זה הכלל כל שהוא באחריות ישראל אסור באחריות נכרי מותר ובתשובה אחת כתב רבינו תם דהיתר גמור הוא כהאי גוונא שישלח ישראל הלוה משכנותיו על ידי נכרי או על ידי עבדו והמלוה יקבל משכונות מיד נכרי ויתן המעות לנכרי או אפי' לישראל אך שיאמר המלוה אני (א) מלוה לך בשביל הנכרי ולא יהא סומך המלוה כלל על הלוה כ'א על המשכונות והלוה הוא מסולק מן המשכון שהרי אם אבד אין לו דין ודברים עם המלוה שהרי לא קבלו אלא מיד נכרי [ב] ומותר לישראל להיות ערב בשביל נכרי דישראל המלוה לא בתר ערבא אזיל אלא בתר לוה אזיל ואי לא יפרע הנכרי יפרע הערב הקרן והרבית דהשתא הוא דמוזיף לנכרי:  שטר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שטר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שטר </span>שיש בו רבית קונסין אותו ואין גובה לא את הקרן ולא את הרבית. </span>פריב'ם דאין גובה ממשעבדי אבל מבני חרי גבי ע'פ אותו השטר דעדים אינם פסולים דאינם עדי חמס דאין מרויחים כלום בדבר וקשה דתניא בתוספתא [פ'ה] דמכלתין המוצא שטר שיש בו רבית יקרענו בא לב'ד יקרעוהו והשתא אי גבי ביה מבני חרי אמאי יקרעוהו ימתינו עד שיגבה בו קודם וי'ל שאסור להשהותו מיהו נראה דר'מ קניס לגמרי ולא גבי ביה כלל כמו שטרי חוב המוקדמים דמוקמינן בסמוך כר'מ ואף על גב שגם שם פי' בקונטרס דאין פסולין אלא לגבות ממשעבדי אין נראה דפסולין משמע דלא גבי ביה כלל והא דפריך נהי דלא גבי מזמן ראשון ליגבי מזמן שני הוה מצי למימר נמי נהי דלא גבי ממשעבדי ניגבי מבני חרי אלא רבותא פריך דאפי' ממשעבדי ניגבי מזמן שני ובסמוך דפריך אעובדא דפרדיסא אלא הא דאמר רבי יוחנן גזירה שמא יגבה מזמן ראשון נימא דלא ניתן ליכתב ולא משני משום דטעמא דלא ניתן ליכתב לא מהני אלא דלא גבי ממשעבדי משום דס'ל דודאי מהני לפוסלו לגמרי ולא גבי ביה כלל והא דלא מיבעיא ליה אלא אי גבי ממשעבדי אבל מבני חרי פשיטא ליה דגבי אף על גב דלא ניתן להיכתב התם הוא דפשיטא ליה דגבי היינו משום שהמוכר היה מודה ללוקח שלא פרע ועוד נראה דאפי' יש עדים אחרים או שחייב מודה אפ'ה קניס ר'מ דהכי משמע דאין גובה קרן דומיא דרבית ובתוספתא (שם)  נמי משמע דאפילו במלוה על פה קניס דקתני המלוה את חבירו ברבית ובא לפני ב'ד קונסין אותו ואינו גובה לא את הקרן ולא את הרבית שהיה ר'מ אומר שטר שיש בו רבית כו' ובפ' המניח (ב'ק דף ל:) נמי מדמינן לההוא דקנסו גופן משום שבחן דמפסיד גוף הממון הוא הדין דקניס בגוף המלוה אע'פ שיש לדחות דהתם עבירה נעשית בגוף הממון יותר מכאן דכאן עיקר עבירה בשטר כדאמרינן התם משעת כתיבה עבד ליה שומא ולכך לא קנסו אלא בשטר ומיהו רבנן נראה דודאי לא קנסו כלל ומשמע לכאורה דגבי לרבנן בשטר קרן אפילו ממשעבדי ור'מ נמי לא פליג אלא משום דקניס ותימה דאמאי אין העדים פסולים כיון שעוברים על לא תשימון (שמות כב) אע'פ שאין מרויחים יש להם לפסול מידי דהוה אעבריין אוכל נבילות להכעיס דקי'ל (סנהדרין דף כז.) כאביי דפסול והא דלא חשיב להו בפרק זה בורר (שם דף כד:)  ה'נ לא חשיב לוה אלא הוי בכלל מלוה הבאה ברבית כדמפרש התם מלוה הבאה ברבית והוא הדין נמי עדים בכלל ואין לפרש כגון שאין רבית מפורש בשטר אלא כתב סתם פלוני חייב לפלוני מנה וכללו הקרן עם הרבית והעדים לא ידעו דא'כ בסמוך דקאמר ר' יוחנן דמודו רבנן בשטרי חוב המוקדמין גזירה שמא יגבה מזמן ראשון ה'נ נגזור שמא יגבה רבית בתורת קרן ואין לומר נמי דכיון שהרבית מפורש בשטר אין העדים עוברין על לא תשימון כיון דיודעין העדים דבית דין לא יגבו על ידם רבית ולכך השטר כשר והא דתנן במתני' (לקמן דף עה:) דעדים עוברין היינו כשאין ניכר הרבית בשטר ויודעים עדים שיש בו רבית דהא אהאי שטרא גופי' אמרי' בפרק המניח (ב'ק דף ל:) ובפרק המוכר פירות (ב'ב דף צד: ושם ד'ה וחכמים) דמשעת כתיבה עבד ליה שומא וי'ל דאיירי הכא ברבית דרבנן ולא מיפסלו באיסור דרבנן כיון שאין מרויחים כלום אע'פ שבעבירה דאורייתא היו נפסלים אי נמי אפי' ברבית דאורייתא יש להכשיר דשמא לא תשימון לאינשי במלוה משמע להו ולא בעדים ולכך כשרים כדאמרינן נמי (לעיל דף ה:) לא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו אבל קשה ההיא דשטרי חוב המוקדמים היאך העדים כשרים דמוקמינן לה כר'מ אבל לרבנן גובה מזמן שני ולר'מ נמי היה גובה אי לאו משום דקניס ורבי יוחנן נמי לא קאמר דפסולים לרבנן אלא משום גזירה שמא יגבה מזמן ראשון והלא העדים הללו במתכוין חתמו שקר והקדימו את הזמן וי'ל כגון שיש עדים שמעידין עליהם שהיו אנוסים מחמת נפשות או כגון שאומרים טעינו בשנת המלך אי נמי (ב) בשיפורא בין מלא בין חסר ולא הזכירו בשטר בכמה בשבת אלא בכמה בחדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קונסין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קונסין </span>אותו ואינו גובה וכו'. </span>ואע'ג דאמרי' בפ' אע'פ (כתובות דף ס:) הלכה כר'מ בגזירותיו היינו דוקא בגזירותיו ולא בקנסותיו והכא קנס הוא דכה'ג נמי פסקו בהלכות [גדולות] כרבנן דר'מ במעוברת חבירו ומינקת חבירו דאם נשא יוציא לכשיגיע זמנו לכנוס יכנוס ולא כר'מ דאמר לא יחזיר עולמית (סוטה דף כו.) דהוי קנסא וראיה מדבעי בהחולץ (יבמות דף לז.) אם אינסבא לכהן (לא) [אי] החמירו לגרש כיון שאינו יכול לחזור ולכנוס דגרושה אסורה לכהן [וע'ע תוס' זבחים קד. ד'ה א'ר עקיבא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי לאו היינו דרבי אסי דאמר רבי אסי כו'. </span>תימה מה ענין דר' אסי לכאן וי'ל דהכא לא מיבעיא ליה אי גבי ממשעבדי אי לא אלא משום דפשיטא ליה דנאמן לומר פרעתי משום דלא ניתן ליכתב ומיבעיא ליה אי לא גבי ממשעבדי כיון דאין השטר מועיל אלא ע'פ הודאתו או דילמא גבי ועל זה בא אביי להביא מדרבי אסי דכי היכי דמודה בשטר מהני הודאתו לגבות ממשעבדי אע'פ שאם היה אומר מזויף הוא היה צריך קיום ה'נ הכא גבי פרדיסא ולא שייך כאן לגרוס אין צריך לקיימו אלא גרסי' לאו היינו דרבי אסי דאמר ר' אסי מודה בשטר שכתבו גובה מנכסים משועבדים ולפי זה כשמקשה על רבא מההיא דלשבח קרקעות בלא רבא היה יכול להקשות מיד לכ'ע מ'ש הכא דנאמן לומר פרעתי ובנמצאת שאינו שלו אינו נאמן כל זמן ששטר מכר בידו אלא נטר עד לבסוף ומקשה על רבא מגביית משעבדי השנוי בפירוש בברייתא:  יזיף</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יזיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יזיף </span>מלקוט חבריה. </span>אי לאו משום דמצי למיזף אע'ג דמצי למזבן אין חשוב שער לפסוק עליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לוין על שער שבשוק. </span>ומסקנא דלוין לפי ה'ג דאיירי סאה בסאה [ב] מיירי ביש לו מעות ללוה דמצי זבין בשוקא או יש לו מעט כדרבי יצחק בסוף פירקא (דף עה.) יש לו סאה לוה עליה כמה כורים וק'ק למה לי שער רק שימצא פירות לקנות אפילו ביוקר ואית דגרסינן אין לוין על פירות שבשוק:  ברשות</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ברשות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברשות </span>מוכר מותר. </span>וכגון שנתן לו שכר עמלו ומזונו שלא יהא טורח לו בשכר הלואה וא'ת א'כ מאי קמ'ל וי'ל דסיפא איצטריך ליה ברשות לוקח אסור דס'ד דלא מיחזי כרבית כיון שהוא מוכר במקום היוקר כמו שהוא נותן לו כאן במקום הזול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>החמרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החמרים </span>מעלין במקום היוקר כבמקום הזול. </span>פירש בקונטרס אפילו אחריות הדרך בהליכה ובחזרה על החמרים ואי אפשר לומר כן דלעיל (דף סה.)  גבי טרשא דרב חמא פי' בקונטרס גופיה שהיה אחריות ההליכה על רב חמא אע'ג דהוו שבקי להו מיכסא ונקטי להו שוקא ואפילו היה שם אחריות עליהם של מקבלים יש להתיר שם יותר מכאן דבשכר דשבקי להו מיכסא ונקטי להו שוקא יותר מבסחורות אחרות הויא שויא טפי והוו זבני לה ביוקר אבל כאן מה שהיו ניכרים סוחרים ע'י המעות ומגלו להו תרעא כך היה נעשה להם במעות אחרים וכל לוין כמו כן משתכרים ועוד דפריך בסמוך אדרב דשקיל חמשא בסורא ומקבל אונסא דאורחא ונשקול שיתא ולא פריך לא ליקביל אונסא דאורחא אלא נראה דאחריות הדרך בחזרתם עם התבואה ממקום הזול היה על בעה'ב והחמרים היו משתכרין במעות בהליכה ממקום היוקר למקום הזול בשום סחורה ואי לאו טעמא דמגלו להו תרעא או מוזלי גבייהו הוה אסור דבשכר הלואה של הליכה היו טורחין להם בחזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא ניחא להו דמגלי להו תרעא. </span>לא ה'מ למימר כגון דיהבי להו שכר עמלם כדפי' ברשות מוכר מותר כי זה לא היה שום חידוש [ג] ור'ח פי' דאפילו שכירות החמרים נותן בעה'ב לחמרים ומ'מ נראה דמודה דלא יהיב שכר עמלם דאי יהיב לא הוה צריך כלל לטעמא דגלויי תרעא ואוזלי גבייהו ומה שדחק ר'ח לומר שנותן שכר החמרי' לפי שדומה לו שכר מועט גלוי תרעא ובחנם דחק דהקילו חכמים ברבית דרבנן כמו לעיל (דף סט.) ריש עגלא לפטומא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניחא </span>להו דמגלי להו תרעא. </span>פירש בקונטרס ע'י מעות שבידם ניכרים סוחרים ומקיפין להם סחורות אחרות וקשה דקאמר איכא בינייהו תגרא חדתא ולפירושו איכא בינייהו נמי תגרא ישן דטעמא דמגלו להו תרעא ליכא שהרי ניכרים הם מימי קדם ונראה כפי' ר'ח דפירש דטעמא דמגלו להו תרעא שבעלי בתים המלוים מגלים להם שערי היוקר שפעמים בעוד שהולכים החמרים למקום הזול וחוזרין מתייקרין כאן ובעלי בתים מודיעין להם ומסייעין להם למכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתורי </span>דנפיש פסידייהו. </span> [ד] ר'ח גריס בתוורי ופי' שמוכר עגלים קטנים ולדות עדרו אשר יולדו לו בשנה זאת ומודה רב בהו דשרי שרגילות הרבה שמפילות והוה הקלקול יותר מתיוהא של פרדס : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דשבשי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דשבשי </span>שיבשא. </span>פי' בקונטרס בעלי בתים המלוים תבואה לאריסים לזרע ומשלמין להן לגורן תבואה חדשה ולא אשכחן בשום דוכתא שקורין זה שיבשי ושיבשי היינו זמורות שמתרגם (בראשית מ) שלשה שריגים תלת שיבשין וכן (ברכות דף ה:)  [דלא יהיב מר שיבשא לאריסא] (זבן שיבשתא מאריסא) ור'ח פירש שנותנין מעות לבעל הזמורות בכך וכך המשוי והם שוים יותר בשעת שזומר הכרמים וליכא תיוהא בזמורות כמו בפירי ולכך מצריך שמואל להפוכי בארעא:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>מר בר רחל. </span>בימי רבא היה כדמשמע הכא ובפרק מי שמת  (ב'ב דף קמט. ושם ד'ה רב) ובפרק החולץ (יבמות דף מה: ושם ד'ה רבא) לא גרס רב אכשריה לרב מרי בר רחל אלא רבא והיה בנו של איסור גיורא ועוד מצינו אחר בנו של רבה כדאמרי' במי שהחשיך (שבת דף קנד. ושם ד'ה ואמרי)  רבה אבוה דרב מרי בר רחל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נטר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נטר </span>שתא שקל אגר ביתא. </span>פי' בקונטרס אגר שנה הבאה ותימה למה לא המתין עד סוף השנה דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ושמא היה מנהגם ליתן השכירות בסוף כל חדש וכן משמע במתניתין לעיל (דף סה.) גבי מרבים על השכר אי נמי נטר שתא היינו  (שכירות של) שנה שניה ומיהו קשה למה לא ניכה לו מחובו ושמא בטוח היה מן הנכרי שיפרע לו או להראות שהוא נותן לו שכר שלא יהיה נראה כיושב בשכר הלואה וא'ת מכח דינא דבר מצרא היה לו לרב מרי להוציא מיד רבא כדאמרינן לעיל (דף סח.)  מאי משכנתא דשכונא גביה (ב) והא דאמרינן לקמן (דף קח:) דזבן מן הנכרי לית ביה משום דינא דבר מצרא היינו משום דמצי אמר ליה אריא אברחי ממצרך אבל הכא רב מרי שלא היה לו בית אצל בית הנכרי לא שייך האי טעמא ואדרבה הפסיד שכל זמן שלא קנאו רבא היה דר בו רב מרי בשביל רבית וי'ל דרב מרי לא היה רוצה לקנותו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דסתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דסתם </span>משכנתא שתא. </span>ולא הוה מצי נכרי לסלוקי וחשוב כמכר אצלו כל אותה שנה כמו לעיל (דף סז:) באתרא דלא מסלקי והשתא נישקול מר אגר ביתא דחשיב כאילו הוה הבית ממושכן לו מרבא שאם היה בא רבא להחזיק בבית היה מונעו רב מרי אם היה רוצה עד שיפרע לו מעותיו הלכך הוה חשיב רבא כלוה ואסור רב מרי לדור בו בחנם ורבא השיבו דלא עדיף מגברא דאתי מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>נישקול מר אגר ביתא. </span>משמע דיכול אדם למכור מה שהשכיר ביד אחרים וכן משמע בפרק האומר משקלי (ערכין דף כא. ושם ד'ה ה'ק) דאם הקדיש המשכיר את הבית אין השוכר רשאי לדור בו יותר ואם דר בו מעל וקשה דאמרי' בפרק אע'פ (כתובות דף נט: ושם ד'ה שדה) ובפרק בתרא דנדרים (דף פו.)  בית שמשכנתי לך לכשאפדנו ממך תיקדוש קדשה משמע שכל זמן שהיא ממושכנת אינו יכול להקדיש וי'ל דמה שיתר על החוב יכול להקדיש ולמכור אבל גובה תחילה חובו ומה שאין יכול לדור בו לפי שהקדש מעורב בו וימכור הבית ויקח זה שכר שנתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושפכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושפכי </span>ליה טפי. </span>אין זה רבית מאוחרת שלא היו מזכירים שנותנין בשביל מעותיו שהיו בטלין אצלם כדפירש בקונטרס ולא דמי להלוהו ודר בחצירו שצריך להעלות לו שכר (לעיל דף סד:) אע'פ שאינו אומר שיהא דר בשביל בטול מעותיו דשאני התם שעדיין חייב לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משתעבדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משתעבדי </span>בהו טפי. </span> [א] אית ספרים דלא גרסי טפי שלבסוף היו מחזירים להם מעות הכרגא שנותנין בעבורם וכל מה שהיו משעבדין בהן היה בשכר הלואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפרוותא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפרוותא </span>דזולשפט. </span>הכא משמע שהיה שם מקום הזול ובהמוכר פירות (ב'ב דף צח.)  משמע שהיו מוליכין שם היינות כדי למוכרן ביוקר וי'ל שהיתה עומדת בין מדינה שהיה שם יין לרוב ובין מדינה שלא היה נמצא שם יין והיו מביאים שם ממקום הזול ובאים ממקום היוקר שם לקנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>בידו הכא לאו בידו. </span>תימה במאי הוי טפי בידו התם מהכא דאי מיירי התם שיש בידו תבואה לזרוע הכא נמי אם יש לו יין הוי בידו ואי חשיב התם משום דיש בידו לקנות הכא נמי בידו לקנות ויש לומר דהכא אין בידו כשער הזול דשער הזול דזולשפט לא משיך כולי האי דשמא כשיבא לקנות לא ימצא באותו שער אבל באם אוביר בידו לקנות חטין שאם לא ימצא בזול יקנה ביוקר:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>לאו בידו. </span>מכאן מקשה ר'ת לפירוש הקונט' דפרק זה בורר (סנהדרין דף כד: ושם ד'ה כל) גבי משחק בקוביא דקאמר התם דלאו אסמכתא היא ופי' הקונט' משום דהיכי דמי אסמכתא כגון אם אוביר ולא אעביד וכגון משליש שטרו דגט פשוט (ב'ב דף קסח. ושם) דסמיך על (לא) דבר כסבור כל זה בידו לעשות ומרישא כי מתני אדעתא דלא יהיב (ה) לאסמכתא קא מתני דטועה שלא יבא לידי כך אבל משחק בקוביא לא סמיך אמידי דלא ידע אי נצח אי לא נצח ואפ'ה מתני שמע מינה מספיקא גמיר ומקני והכא משמע איפכא דהיכא דלאו בידו הוי טפי אסמכתא ונראה לר'ת דהתם משום הכי לא הוי אסמכתא דאגב דבעי למיקני גמר ומקני וקשה לפירושו דבהזהב (לעיל דף מח: ושם)  חשיב אסמכתא לההיא דאם אני חוזר בי ערבוני מחול לך ולא אמרי' מגו דבעי למיקני גמר ומקני ועוד דא'כ היכי מדמה בפרק זה בורר (סנהדרין דף כה.) לההיא דאין אחד מהם נזיר דהתם לא שייך האי טעמא ור'ת בעצמו חזר בו והגיה בספר הישר גבי עובדא דשנים שהמרו זה את זה בפרק במה מדליקין (שבת דף לא.)  שהקנו זה לזה דאי לא הקנו ליהדרו בהו ואע'ג דיש מקומות דקנו בלא קנין בדברים בעלמא כגון בסנהדרין  (דף כד.) נאמן עלי אבא כו' דבאתן לך מחלוקת וכן (שם) דור לי בחיי ראשך דאין יכול לחזור בו התם דין הוא שיועיל כיון שיש להם תביעה זה על זה והם קבלו עליהם כך את הדין ולא דמי להיכא שאין לו שום תביעה והתם בפ' זה בורר (סנהדרין דף כה.) גבי מפריחי יונים משמע כפי' הקונט' דקאמר וצריכא דאי קאמר בתולה בדעת עצמו התם (ו)  דקאמר קים לי בנפשאי דידענא טפי ולהכי הוי אסמכתא משמע היכא דבידו להרויח הויא טפי אסמכתא ומהך דשמעתין נראה לי דלא דמי דהכא הויא בידו ולא בידו דאע'ג דמצוי הוא לקנות מכל מקום כיון דתלוי באחרים דאם לא ירצו למכור ממי יקנה הלכך לא גמר ומקני אבל התם דאין בידו כלל גמר ומקני וכשהיה בידו מכל וכל כגון אם אוביר ולא אעביד אי גזים לא גמר ומקני כגון דאמר אשלם אלפא זוזי כדלקמן בפרק המקבל (דף קד:) אבל אשלם במיטבא דלא גזים גמר ומקני ועוד פר'ת דוקא כי ההיא דאם אני חוזר בי ערבוני מחול לך וההיא דפירקין לעיל (דף סה:) דאם אי אתה נותן לי מכאן ועד שלש שנים וההיא דמשליש חשיב אסמכתא כיון דגזים שאין מתכוין אלא להסמיך חברו על דבריו שיאמינהו אבל משחק בקוביא אדעתא דהכי קא עבדי שירויחו זה או זה ובסנהדרין [דף כד: ד'ה כל] האריך בפסק משחק בקוביא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>רבי חייא על כומר של זיתים. </span>וא'ת אמאי לא אמר רבי חייא מילתיה ארישא דעביט של ענבים ויש לומר דאין רגילות למכמר ענבים כמו זיתים וא'ת לשמואל דאמר בידי אדם אפילו מאה פוסק למה לי על כומר ויש לומר דכימור הזיתים מקרי בידי שמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכפר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכפר </span>שיחין וחברותיה אע'פ שאין לזה יש לזה. </span>לא מיירי בעפרא דהא מחוסר שלש הוא ואינו פוסק אלא בביצים איירי ומדנקט האי לישנא דאע'פ שאין לזה יש לזה כדנקט גבי פוסקין על שער שבשוק משמע שיש שער שבשוק לביצים וקמ'ל דאע'פ שאין שער לקדירות שבשוק כיון שיש שער לביצים חשיב כאילו יש לו ביצים לפסוק לקדירות כשער מוכרי קדירות בזול שהביצים לענין קדירות כעין לקוטות למוכרי תבואה אי נמי אפילו אין שער יכול להיות דחשיב כיש לו לפי שדרך יוצרים דיזפי מהדדי שיש הרבה מהם:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>לומר לו תן לי כזה או תן לי מעותי. </span>אין זה מעמיד מלוה על גבי פירות כיון דבתורת מקח נותן לו מעות תחילה ואפילו מי שפרע ליכא דדעתייהו דאינשי אתרעא זילא כשנותן מעות על מנת לקבל פירות לאחר זמן:  דלמא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>רבי שמעון היא כו'. </span>אבל לרבנן בין פסק ובין לא פסק שקיל כדהשתא וניחא ליה לאוקמה כרבי שמעון טפי דהשתא לא הוי אלא שתי מחלוקת דרבנן דרבי שמעון כר' יהודה דמתניתין אבל אי מתני' רבנן היא איכא שלש מחלוקת בלא פסק דלר' שמעון אין הלוקח יכול לחזור בו כלל אפי' אם הוא רוצה לקבל מי שפרע ולרבנן יכול לחזור בו וקאי במי שפרע ולרבי יהודה אפילו מי שפרע ליכא ועוד דסברא הוא דלרבנן דרבי שמעון כיון דלא נתקיים המקח בשעת מתן מעות ויכול לחזור הלוקח אפי' לא הוזל אלא שהיה במי שפרע אם כן כשהוזל השער אפילו במי שפרע לא יהיה דדעתיה דאיניש אתרעא זילא אבל לר' שמעון דסבר דלוקח לא מצי הדר ביה להכי אי פסק כשער הגבוה שקיל כדהשתא אי לאו שקיל כדמעיקרא דליכא למימר לדידיה לישקול כדהשתא משום דדעתיה דלוקח אתרעא זילא דהרי נתקיים המקח משעת נתינת המעות לענין שלא יוכל לחזור אפילו יקבל עליו מי שפרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תיפוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיפוק </span>ליה דשליח שוייה. </span>ארב פפא פריך דאמר לעיל אנא נמי לקבל מי שפרע קאמינא ופריך דלא שייך מי שפרע בשליח ולשון תיפוק ליה יש ליישב דה'ק דנהי דלא נתבטלו דברי רב פפא מחמת קושיא של רבינא מכל מקום תיפוק ליה דשוייה שליח:  הלויני</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלויני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלויני </span>כור חטין ואני אתן לך לגורן אסור. </span>דחיישינן שמא תתייקר אע'פ שאז אין רגיל להתייקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולית </span>הלכתא כוותיה. </span>ונראה דהשתא קי'ל כר' יצחק דאפילו שאין לו אלא סאה לוה הימנו כמה כורין דברייתא דרבי חייא מסייע ליה וריב'ן פי' דביחד אין יכול להלות אלא כמו שיש לו ובזה אחר זה דוקא שרי ומיהו בהא מודה ריב'ן דאפילו יתן לו ביחד ויאמר קני בזה אחר זה שרי דבדבר לח מסתמא שופך ביחד ושרי כמה טיפין ומיהו נראה דאין צריך לדקדק אלא לוקח הרבה בבת אחת לרבי יצחק דאותה טיפה יכול להיות כנגד כל טיפה וטיפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בני </span>חבורה המקפידין זה על זה עוברין משום מדה כו'. </span>פי' מתוך שמקפידין באין לידי כך דתנן בפרק אין צדין (ביצה כט. ושם) אומר אדם לחבירו מלא לי כלי זה אבל לא במדה פירוש שלא יזכור לו שום מדה וקפידותן גורמת להם להזכיר כדי שיהא מבורר יפה מה שמתחייב לזה וכן משקל תנן (שם כח.) אין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר והם מתוך שמקפידין שוקלים במאזנים אי נמי אפי' ביד אסור להם לשקול כמו במאזנים לפי שמדקדקים הרבה אע'ג דשרי התם בטבח שאין אומן כשאינו מקפיד וכן אסור להם לומר מלא לי כלי זה אפילו בלא הזכרת מדה וכן משמע מתוך פירש'י במסכת שבת בפרק שואל (דף קמט. ושם) בני חבורה שמדקדקין זה על זה שאמר אחד לחבירו מנה שלקחת גדולה תן לי כמותה והוא שוקלה בידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>מנין. </span>פר'ח אם היו אגוזים ושקדים ודומה להם ואמר לקחת עשרים אגוזים גם אני אקח עשרים או אמר בשעה שנוטלה המתן עד שאשקול הימנה ועד שאמדוד אורך הדגים והקישואים ואמנה הביצים והאגוזים והשקדים שאתה נוטל שאטול גם אני במשקלם ובמדתם ומנינם משמע שר'ל אע'ג דשרי לומר לחנווני הרגיל אצלו תן לי עשרים אגוזים זהו לפי שאין משמע שם שתהא שום קפידא על המנין אלא שמודיעו שכל כך הוא צריך אבל כשאמר לקחת כ' גם אני אטול כ' מראה שמדקדק ומקפיד על המנין והוי עובדא דחול כעין משא ומתן ואי נמי שרי בכי האי גוונא נעמיד כגון שאמר ליה המתן עד שאמנה לך האגוזים שאתה נוטל ואטול גם אני כמניינם וכן כעין זה במדה ובמשקל אסור ועוד מפרש בה'ג איסור מנין בענין אחר בהלכות י'ט הולך אדם אצל רועה הרגיל וכו' ברייתא בס'פ אין צדין (ביצה כט:) עד ואמר תן לי עשרים ביצים ועשרים אגוזים שכן דרך בעה'ב להיות מונה בתוך ביתו עשרה אפרסקין כ' רמונים ובלבד שלא יזכיר לו סכום מנין רשב'א אומר ובלבד שלא יזכיר לו סכום מקח סכום מנין דכי הוה נקיט מיניה שיתין והשתא נקט מיניה ארבעים לא לימא ליה מלי להו מאה ונראה דהטעם כיון שבא לדקדק בצמצום החשבון אסור שאין זה כדרך בעה'ב כי אין רגיל לדקדק בצמצום החשבונות כעין זה וחומרא גדולה היא ונראה דדוקא כשנותנין ק' אגוזים בפרוטה אז אסור דאי חשבון של ק' לא שייך לצמצום דמים אין נראה שיהא אסור וסכום מקח פי' בה'ג כי הוה נקיט מיניה חמשה דנקי והשתא נקיט מיניה בדנקי לא לימא ליה מלא לי בדינר ונראה שלא פי' כן בשביל שיהא מותר אם לקח הימנו שוה דינר ביחד לומר הרי יש דינר ולא יאסור אלא דוקא שמדקדק לצמצם במילוי הדינר דפשיטא דהא נמי אסור ומה שפי' כן בה'ג דשמא היה פשוט זה יותר לאסור שמזכיר סכום המקח שלוקח עכשיו ור'ח גרס במסכת ביצה סכום מקח במילתיה דת'ק סכום מנין במילתיה דרשב'א אבל בתוספתא כתוב כמו בה'ג אבל בספר שלנו כתוב סכום מידה במילתיה דת'ק סכום מקח במילתיה דרשב'א ואין נראה דלפי גרסא זו לא מצינו איסור מנין לא במשנה ולא בברייתא וא'כ מנ'ל לשמואל איסור מנין דקאמר עוברין משום מנין דמשמע שאיסור ידוע לנו כמו מדה ומשקל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומשום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומשום </span>לווין ופורעין בי'ט. </span>אסור לומר לחבירו לשון הלואה ופריעה אלא יש לו לומר לשון שאלה וחזרה והם אינם רוצים לומר כן דלשון שאלה משמע דהדר בעיניה ומחשב בלבו השואל שאם יזכור לשון שאלה שיזקוק להחזיר מיד וי'מ די'ט לא קאי אלא אלווין ופורעין אבל עוברים משום מדה ומשקל ומנין נקט לענין גזל ואי אפשר לומר כן דבפרק שואל (שבת דף קמט.)  מייתי לה התם לענין שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכדברי </span>הלל אף משום רבית. </span>ודוקא במקפידים (אסרי ב'ה) [אסר הלל] כדאמרינן בני חבורה המקפידים אבל שאין מקפידים שרי אע'ג דבמתני' איירי בסתם בני אדם סתם בני אדם הם מקפידים ולא מחלי על מה שנתייקר ושוה יותר אלא משום שכר הלואה ורבנן שרו אפי' במקפידין דמחלי על דבר מועט ונותנין שלא בתורת רבית ואפי' לא מחלי איכא למימר דטעמא דרבנן דשרו לפי שלא החמירו באיסור סאה בסאה כ'כ לאסור אפי' ככרות כדפי' בקונטרס לעיל ואין להקשות כיון דסתם בני אדם מקפידין אמאי נקט שמואל בני חבורה המקפידים ולא נקט בסתם בני אדם דנקט בני חבורה שרגילין ללוות זה מזה ואין נזכרים לדקדק כל שעה ועושין בי'ט כמנהגם בחול וגם אין נזכרים לעשות דמים על הככרות כל שעה כשלוים זה מזה לפי שרגילין תמיד ללוות זה מזה ואין יכולין ליזהר אע'פ שפי' לעיל דאפילו ביד אסור לשקול בשר בני חבורה המקפידים ובמסכת ביצה (דף כח.) שרי לטבח שאינו אומן התם לא הוי כסתם בני אדם החשובין כמקפידים דאין טבח מקפיד אצל הרגיל ליקח ממנו ואין לפרש דסתם בני אדם כאין מקפידין דמו ומתניתין דאסר הלל נוקי דוקא במקפידים דהא אמרינן בפרק שואל (שבת דף קמח.) וכן אשה שואלת מחבירתה ככרות ובלבד שלא תאמר לה הלויני ופרכינן בגמרא בשבת הוא דאסור הא בחול שפיר דמי לימא מתניתין דלא כהלל ומאי קושיא ההיא בסתם בני אדם דלא קפדי והלל לא אסר אלא דוקא במקפידין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתנה </span>בעלמא קא יהבי אהדדי. </span>נראה דוקא דבר מועט שיודע בלבו שהיה נותן לו בלאו הכי ואפילו מתנה מועטת דוקא בת'ח:  ערב</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ערב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ערב </span>ועדים אין עוברין אלא משום בל תשימון. </span>זימנין דעברי נמי אלפני עור לא תתן מכשול כגון שלא היה מלוה בלא ערב ועדים אבל לא תשימון פסיקא ליה אבל לפני עור זימנין דלא עברי כגון שהיה מלוה לו בלאו הכי כי היכי דמושיט כוס של יין לנזיר לא עבר אלא היכא דקאי בתרי עברי נהרא שלא היה שותהו אם לא היה זה  (ע'ז דף ו.) :  הדרן עלך איזהו נשך </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוכר </span>את האומנין. </span>משמע ליה בין בשכיר יום בין בקבלנות אבל בפרקין דבתר הכי  (דף פג.) נקט פועלים משום דפועלים לא משמע אלא שכירי יום דבהכי מיירי כדאמר התם בזמן שאמר להשכים ולהעריב ורב נמי דקאמר (לקמן עז.) פועל יכול לחזור אפילו בחצי היום דוקא בשכיר יום איירי ולא בקבלן כדמוכח בשמעתין ולכך נקט פועל ולא אומן וא'ת דתניא לקמן בשמעתין (שם) השוכר את הפועל ובחצי היום שמע שמת לו מת או אחזתו חמה אם שכיר הוא כו' ואם קבלן הוא כו' כיון דברייתא מיירי בין בשכיר בין בקבלן אמאי נקט פועל ה'ל למינקט אומן דמשמע תרוייהו וי'ל דה'ק אם שכיר הוא כדאמר השוכר את הפועל נותן לו שכרו ואם קבלן הוא כך דינו ומשום דבעי למתני ובחצי היום וחצי היום לא שייך למתני אלא אשכיר יום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את </span>הקרר. </span>בשני רישין והוא בעל קרון ולספרים דגרסי קדר י'ל דלהכי נקט קדר לפי שקדרים רגילין להיות להם קרונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>פרייפרין. </span>דבר האבוד חשיב לה שעתה זמנו הוא לעשות:  ואזיל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואזיל </span>איהו אמר להו בארבעה דעתייהו אעילויא. </span>והא דאמרו ליה כמו שאמר בעה'ב היינו מהימנת לן דהכי אמר בעה'ב אי נמי משום דאי אמר בעל הבית טפי מארבעה שיהא להם כמו שאמר בעל הבית והיינו דמבעיא ליה בתר הכי אי אמרינן מהימנת לן דהכי אמר בעה'ב אי משום דדעתיה אעילויא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דעתייהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעתייהו </span>אעילויא. </span>באמר להו שכרכם עלי איירי דאי אמר להו שכרכם על בעל הבית מאי נפקא מינה אי דעתייהו אעילויא דבעה'ב לא ישלם להם אלא מה שהתנה. ר'י וכן רבינו חננאל:  (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוכר </span>את האומנין וחזרו בהם ידם על התחתונה. </span>שאם קבלו קמה לקצור בשני סלעים וקצרו חציה  (ג) והוקרו ושוה מה שעתיד לעשות סלע וחצי וחזרו פועלים לא יתן להם רק חצי סלע לפי שיצטרך לתת סלע וחצי לקצור חציה השני והיינו כר' דוסא ואם בעה'ב חוזר בו ידו על התחתונה פירש בקונטרס אם הוזלו פועלין ואין שוה החצי אלא שקל וחזר בו בעה'ב יתן להם סלע וחצי לפי שבחצי הסלע ימצא שיגמרו קצירו ולא רצה לפרש דידו על התחתונה כשהוקרו פועלין ויתן להם סלע וחצי על חצי שעשו כמו ששוה עכשיו שאין זה סברא כי למה יתן להם בעה'ב יותר ממה שהתנה עמהם כיון שאין מפסידין בחזרת בעה'ב ואדרבה יותר מרויחים שעתה ימצאו שיתנו להם סלע וחצי לקצור חצי קמה והוא לא היה נותן להם כ'א סלע וא'ת דאמר לקמן (דף עז.) אמר מר או יגמרו מלאכתם ויטלו ב' סלעים פשיטא לא צריכא דזל עבידתא ואימר בעה'ב ופייסוהו פועלים והשתא למה חוזר בעה'ב בזה בשביל שהוזל המלאכה מה מרויח בחזרה הלא צריך ליתן להם סלע וחצי על מה שעשו ופועלים נמי למה פייסו כיון שאין מפסידים כלום וי'ל דבעה'ב חוזר מחמת שנאה שהיתה קטטה ביניהם ופועלים פייסו שלא יצטרכו לחפש ולמצוא מקום להשתכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>ס'ד אדיבורא דידה סמיך כי מטי גיטא לידה מיהא תתגרש. </span>דאי אמרינן דגבי פועלים דעתיה אעילויא דבעה'ב ה'נ ה'ל למימר דדעתיה דבעל אעילויא דידה דאמרה הבא לי גיטא אע'ג דהאי דקאמר שליח התקבל לי גיטי הוי עילויא טפי לבעל שמתגרשת יותר במהרה אם היתה האשה אומרת כן מכל מקום השתא שאמרה האשה הבא הוי טפי זכות הבעל אי סמיך אמאי דקאמר שתתגרש מיהא כשיגיע גט לידה וכיון דלא מיגרשא אלמא לאו דעתיה דבעל אעילויא דידה ה'נ גבי פועלין לית לן למימר דדעתיה אעילויא דבעה'ב אבל אין לפרש דעילויא דבעל הוי מה שאינה מתגרשת במהרה דהא עדיף ליה ממתגרשת לאלתר כי עכשיו יהיה בידו עדיין אם לקיים אם לגרש והשתא פשיט ליה בפשיטות דבסמוך לא יתיישב דקאמר בשלמא אי איתמר איפכא כו' משהגיע גט לידו מגורשת דאדיבורא דידה קא סמיך ולפי זה היינו אגריעות' דידה שמתגרשת מהרה ופשיט דכ'ש דאעילויא דבעה'ב יש לסמוך וא'כ סותר פשיטות דלעיל דהוי פשיטא ליה דדעתיה אעילויא דקאמר שליח ולא אגריעותא דבעה'ב והכא סמיך בעל אגריעותא דידה:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>להם זה על זה אלא תרעומת. </span>קשה לר'י דהא קי'ל כר'מ דדאין דינא דגרמי בהגוזל קמא (ב'ק דף ק.) א'כ אמאי לא יתן להם כפועל בטל כיון שעל ידו נתבטלו אותו היום וי'ל דמיירי שכשחוזר בו עוד ימצאו להשתכר ומכל מקום יש עליו תרעומת שעתה לא ימצאו אלא ע'י טורח וכי מפליג בסמוך בין לא הלכו החמרים להלכו ומצאו שדה לחה הוה מצי לפלוגי אף בלא הלכו כלל בין יכולין עוד להשתכר בין חוזר בו אחר שלא מצאו עוד להשתכר אלא אורחא דמילתא נקט דבהלכו לא שכיח שימצאו עוד להשתכר ואם לא הלכו מסתמא כשבא לחזור חוזר מיד בעוד שימצא להשתכר:  דאגר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאגר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאגר </span>אגורי לדוולא ואתא מטרא פסידא דפועלים. </span>משמע הכא דהלכה כרבא דליכא מאן דפליג ותימה דאמר במי שאחזו (גיטין דף עד: ושם ד'ה רבה) ההוא דאמר ליה לאריסיה כ'ע דלו תלתא ושקלי ריבעא ואת דלי ארבעה ושקול תלתא לסוף אתי מטרא אמר רב יוסף הא לא דלה רבה אמר הא לא אצטריך ומפרש טעמא דרבה משום דמשמיא רחימי עליה ומוכח התם דהלכה כרבה וי'ל דדוקא באריס שיורד לקרקע באריסות נותן לו השליש אפילו אתי מיטרא מספק דשמא לא אתי כמו שאר אריסי דשקלי ריבעא אפי' אתי מיטרא לא יצטרך לדלות תלתא אבל הכא פועלים שאינם אריסין אלא נותן להם שכירות על המלאכה אפי' התחילו במלאכה אין להם ליטול אלא לפי מה שעשו כיון דלא נחתי לארעא להיות בחזקת אריסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתא </span>מיטרא בלילה פסידא דפועלים. </span>לספרים דגרסי בליליא צ'ל דמיירי בסיירא לארעיה דבלא סייר לא הוי פסידא דפועלים כדאמר רבא בההוא דלעיל ואצטריך הך דהכא לאשמועינן דבאתי נהרא פסידא דבעה'ב (א) דאע'ג דסיירו לארעא דלעיל בההיא דריפקא לא שייך לאשמועינן באתא נהרא דאין רגילות על ידי גידול נהר דתיתמלי ארעא מיא שלא תהא ראויה לריפקא בשביל כך ומההוא דדוולא דהכא אפילו הוה מפליג בין סיירא ללא סיירא לא הוה שמעינן מינה ההיא דריפקא דה'א דגבי ריפקא אפילו סיירא לא הוי פסידא דפועלים דלא היה להם לידע דתיתמלי מיא כ'כ ע'י מיטרא שלא יוכלו לרפוק בה אבל הוא מכיר קרקעו שהמטר מונעה מריפקא ולא היה לו בבקר להוליכן שם ועי'ל דהכא גבי דוולא אפי' לא סיירא הוי פסידא דפועלים ולהכי לא מפליג בה בין סיירא ללא סיירא כבאידך דהתם אי לא סיירא לא הוי פסידא דפועלים לפי שהפועלים אין להם לידע שהמטר ימנע קרקעו מריפקא אבל בדוולא רוב השדות מתמלאות בהם יאורים על ידי המטר ולא היה לו לירא יותר מפועלים ולא פשע במה (ב) שהוליכם שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופסק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופסק </span>נהרא בפלגא דיומא. </span>הכא נקט פלגא דיומא משום דבפלגא דיומא עביד דפסיק טפי על ידי שדולין ממנו להשקות השדות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עביד </span>דפסיק פסידא דבעה'ב. </span>גבי ואתא נהרא דלעיל לא מפליג בין רגיל למיתי ללא רגיל דסתמא עביד למיתי שלכך יש בו חריצין להוליך המים בכל השדה ולא מפליג בין בני ההוא מתא לבני מתא אחריתי דאפילו איתנהו בההוא מתא הוי פסידא דבעה'ב דאין להם לידע ענין שדהו אם בא מן הנהר לתוכה אבל אם פסק הנהר יודעין כל בני העיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יד </span>פועל על העליונה. </span>כלומר אינה על התחתונה כדקאמר רבי דוסא שפוחת להם מה שצריך לשכור פועלין ביוקר:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>פליג עליה בחדא. </span>וא'ת בפ' הגוזל קמא (א) (ב'ק קב. ושם)  דאמר דהלכה כמתני' דכל המשנה ידו על התחתונה משום דתני לה בהדי הלכתא פסיקתא דכל החוזר בו והלא אין הלכה כהך דכל החוזר בו (ב) וסתמא הלכה כרב דפליג עליה וי'ל דהתם סבר כאיבעית אימא דהכא דשפיר סבר רב כמתני' דכל החוזר א'נ כיון דתנא לה תנא גבי הלכתא פסיקתא אם כן סבר התנא דהכי הלכתא דכל המשנה ידו על התחתונה ונהי דבההיא דכל החוזר אין הלכה מ'מ ההיא דכל המשנה הויא הלכה דלא אשכחן אמורא דפליג עליה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יהא אלא בע'ח. </span>אבל מזיבורית לא קשה ליה דכי נמי הוי כבע'ח אוקמוה אדאורייתא דהוי בזיבורית דהכא לא שייך נעילת דלת וכי משני מזיבורית שבה לא היה צריך דמזיבורית לא הוה קשה ליה מידי כדפרישית אלא מוקי לה הכי דליהוי זיבורית שבה כמו עידית שבה אי נמי כי היכי דלא תקשי הלא לב'ח לא מסלקי' בארעא כי אית ליה זוזי ללוה וכי משני מזיבורית שבה א'ש הכא דלא משלם זוזי לפי שנתקיים המקח כנגד המעות שנתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעידית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעידית </span>שבה ומזיבורית שבה. </span>והא דלא שקיל מבינונית שבה משום דקנסו את החוזר בו אבל מעיקרא פריך שאין לקנסו כ'כ ולהגבותו עידית דעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוה </span>ליה מזיק. </span>לאו דוקא מזיק שהרי אין שמין כפי הנזק שהזיקו שהרי אינו משלם אלא כפי המעות שקבל אלא קצת דימוהו למזיק ליטול חובו מן העידית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עייל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עייל </span>ונפיק אזוזי לא קני. </span>נראה דאיירי אפי' משך המקח אם לא פירש בשעת מכירה משיכה זו תהא קונה חפץ זה וזוזי ליהוו הלואה גבאי כמו בשטר דאמר לעיל אני פלוני מכרתי כו' דאין סברא לומר דלענין מי שפרע מיירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תתרגם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תתרגם </span>שמעתיך במוכר שדהו מפני רעתה. </span>ונראה דהשתא אפילו נפיק ועייל בכולהו זוזי קני ולאו דוקא חד זוזא כדאמרי' בסמוך ולא טרח וזבין במאתים וקא עייל ונפיק אזוזי כמוכר שדהו מפני רעתה דמי או לא:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שבאת חבילה לידו. </span>וא'ת א'כ פשיטא וי'ל דה'א אסמכתא היא ולא קני א'נ דפועל לא נותן לו אלא לשכור בשויה ולא מן הכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>זו י' מילין כו'. </span>וה'ה אפילו זו שהלך בה קצרה יותר אלא שלא חש להאריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוחמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוחמה </span>בהר פטור. </span>וא'ת למ'ד לעיל (דף מב.) תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב אמאי פטור הא תחילתו בפשיעה היה לענין הוחלקה וי'ל דלא מחייב אלא באונס שיש לתלות שאם לא היה משנה אפשר שלא היה בה האונס כי ההיא דצריפא דאורבני דאונס בא מחמת הפשיעה שאם היה מצניעם תחת הקרקע כדשמואל לא היו נגנבים אבל הכא כי הוחמה בהר כ'ש דאם לא שינה והיה הולך בבקעה דהוה הוחמה והכי אמר רבא בהמפקיד (לעיל דף לו:) גבי פשע בה ויצאתה לאגם אפילו למ'ד חייב הכא פטור דמלאך המות מה לי הכא מה לי התם וא'ת שילהי הפועלים (לקמן דף צג: ושם ד'ה אי) גבי הניח עדרו ובא לעיר ובא ארי ודרס פטור ומוקי לה רבה דעל בעידנא דלא עיילי אינשי ופריך אביי תחילתו בפשיעה לענין גנבי וסופו באונס הוא לענין ארי והתם אפילו לא פשע הוא ולא בא לעיר היה נארע האונס ומאי פריך וי'ל דשמא אם היה שם היה מוליכן למרעה אחר קודם ביאת ארי כי כן דרך הרועים לרעות חצי היום בשדה זו וחצי היום בשדה אחר או שמא אם היה שם הארי היה ירא לבא שם או היה מקיים ביה גם את הארי ואת הדוב הכה עבדך ובלאו הכי צריך לפרש הפשט התם כך דקאמר אין אומרים אילו היה שם היה מציל אלא (ג) אומרים אם היה יכול להציל חייב ואם לאו פטור ואי אפשר לפרש בע'א ורב אלפס פירש התם דאביי לטעמיה דאמר בפרק המפקיד (לעיל דף לו: ושם) לא מיבעיא כו' אלא אפילו למ'ד פטור הכא חייב דהבלא דאגמא קטלה משמע דלמ'ד חייב א'ש בלאו האי טעמא אע'פ שהאונס היה נארע בכל ענין ויש לדחות ראייתו דלמ'ד חייב נמי סמך אהאי טעמא דקאמר בסוף דהבלא דאגמא קטלה דאם לא כן תקשי ליה ממתניתין דהכא דקאמר הוחמה בהר פטור ומיהו למה שנפרש לבסוף דהכא לא חשיב תחילתה בפשיעה א'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>הוחמה מחמת המעלה חייב. </span>וא'ת והיכי ידעינן ברישא דקתני הוחמה בהר פטור דשלא מחמת המעלה הוחמה וי'ל דראינו שלא הוחמה בעלייתה שעלתה בלא טורח והלכה אחר כן הרבה ולא היתה מזיעה ובתר הכי הוחמה וא'כ שלא מחמת מעלה היה ופטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שמתה מחמת אויר. </span>פי' שידוע שאותו יום היה אויר משונה בהרים יותר מבבקעה או איפכא משלג או ממטר והוי תחילתו וסופו בפשיעה ולהכי נקט להוליכה בהר והוליכה בבקעה ולא נקט להוליכה בהר זה והוליכה בהר אחר משום דאין רגילות להשתנות אויר אלא מהרים לבקעות אבל מהר להר ומבקעה לבקעה אין דרך אויר להשתנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי בר חנינא אמר שמתה מחמת אובצנא. </span>שנתייגעה מחמת מלאכה ואף על גב דמתה מחמת מלאכה (ד) מ'מ כיון ששינה חייב שאם היה לו להוליכה בהר אפשר שאם היה מוליכה שם לא היתה מתייגעת מחמת אויר והרוח ששולט שם או אם היה לו להוליכה בבקעה לא היתה מתייגעת שם לפי שאין טורח שם כמו בהר ולהכי חייב אפילו למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור אך על רבה דאמר כגון שהכישה נחש קשה לריב'ם אמאי נקט לדידיה הר ובקעה דה'נ ה'מ למינקט בקעה ובקעה אם ידוע שנמצא נחשים היום בבקעה ששינה להוליכה שם דלא שייך האי קלקול להשתנות מהר לבקעה טפי מבקעה לבקעה ואר'י דרבה לטעמיה דאית ליה תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב כדמשמע בס'פ השוכר את הפועלים (לקמן ד' צג: ושם) מדפריך ליה אביי אמאי פטור תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא והשתא א'ש דלהכי נקט הר ובקעה משום דהשתא הוי תחילתו בפשיעה לענין הוחמה והוחלקה אבל אם שינה מבקעה לבקעה היה פטור דליכא תחילתו בפשיעה ובריש הכונס  (ב'ק ד' נו. ושם) דפריך ארבה דאמר והוא שחתרה הניחא למאן דאמר תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור אלא למ'ד חייב מאי איכא למימר הוי מצי למיפרך דרבה אדרבה דאית ליה הכא חייב אי גרס בתרוייהו רבה והשתא כל אלו אמוראים שבאין לתרץ סוברים כרבא דאמר מלאך המות מ'ל הכא כו' דלאביי דאמר הבלא דאגמא קטלה א'ש מתניתין בלאו הני שנויי וחייב אפילו מתה כדרכה דאמר ההוא אוירא שהוליכה שם קטלה אע'פ שאין ידוע שיהא אותו אויר רע כלל יותר מאויר אחר דלאו דוקא נקט הבלא דאגמא (ה) ה'ה כל שינוי אויר כדמוכח בשמעתין דהתם והא דנקט בסיפא הוחלקה בהר והוחמה בבקעה חייב ה'ה מתה כדרכה כיון דהוי תחילתו בפשיעה אלא משום דבפטור דהר תני הוחמה אשמועינן אף על גב דחימום הוי בהר טעמא לפטור בבקעה לא מיפטר בהכי אלא אדרבה הוי טעמא לחיובא וא'ת והא שמעינן ליה מרישא דאפילו מתה כדרכה חייב משום דהוי תחילתו בפשיעה לענין הוחלקה בהר וחימום בבקעה כ'ש כשמתה ע'י החלקה דהר וחימום דבקעה דמחייב וי'ל דאי לאו אשמעינן בסיפא לא הוה ידעינן אמאי חשיב לה ברישא תחילתה בפשיעה לחייבו אפילו במתה כדרכה וא'ת ולרבא וכל האמוראים דהכא דפטרי במתה כדרכה אמאי תני בסיפא הוחמה בהר והוחלקה בבקעה  דפטור</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מגבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגבת </span>פורים לפורים. </span>וא'ת דאמרינן בערכין (ד' ו:)  מעות של צדקה מותר לשנותן בכל מה שירצה ואפילו באו לידי גבאי ואפילו אמר מנורה זו לבד'ה מותר לשנותה למצוה אחרת וי'ל דדוקא בפורים אמרינן הכא דאין לשנות ומגבת העיר לאותה העיר נמי דפורים דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר מגבת פורים לפורים. </span>ת'ק לא איירי אלא בגבאי דלא ישנה ור' אליעזר איירי בעני שנתנו לו מעות לצורך סעודת פורים שאינו רשאי העני לשנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במילתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במילתא </span>דמלכא. </span>אית דגרס במולתא פירוש היינו פרדס כמו (שבת ד' נב.) מולאות של בית רבי בטלי זהב או בטלי כסף כלומר פרדות אדומות או לבנות ואין נראה לר'י דבלשון ארמי לא קרי להו אלא כודנייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באנגריא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באנגריא </span>חוזרת. </span>דיכול לעשות מלאכתו כשתחזור אע'פ שתתאחר במלאכתו שבשביל איחור אין חייב להעמיד לו חמור אחר כמו הבריקה או נשתטתה שמתאחרת נמי במלאכתה ולא חיישינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>בדרך הליכתה ניטלה אומר לו הרי שלך לפניך. </span>פירש בקונטרס שמוליכה בדרך שגם הוא רוצה לילך אומר לו משכיר הרי שלך לפניך ושכור בהמה אחרת עד שם ותימה דלמה ישכור בהמה אחרת ואם השוכר אין צריך החמור בהליכה אלא בחזרה הוי א'ש אבל אם כן בגופה ה'ל לפלוגי בין צריך חמור לאלתר לאין צריך אלא בחזרה ונראה כפי' ר'ח דמפרש אם בדרך הליכה שהאנגריא אין מחפשין בבתים אלא כשפוגעים בדרך והיינו דרך הליכתה אומר לו משכיר הרי שלך לפניך דמצי א'ל מזלך גרם שאילו היתה בבית לא היתה ניטלת ואפילו אינה חוזרת דלא דמי למתה דהכא מוכח דמזלא דידיה גורם ואם שלא בדרך הליכתה ניטלת דהיינו שמחפשין גם בבתים שאז לא מזלו של שוכר גורם חייב להעמיד לו חמור אחר לעשות מלאכתו לאלתר דאפילו חוזרת האנגריא את החמור לכאן בעוד שתועיל חזרתה לשוכר אין לו לשוכר להתעכב ממלאכתו ולא דמי להבריקה או נשתטתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דתנא קמא לא שני ליה. </span>ות'ק עדיף דהוי רבים לגבי יחיד:  אילו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>עד הכא בעית למיתי לאו אגרא בעית למיתב. </span>תימה דהשתא מיהא דלאו עד הכא בעי למיתי למה יתן לו שכר וי'ל דהא דקאמר לעולם דלא שכיח לאגורי היינו לפי אותן דמים  שהשכיר מזה אבל בטפי פורתא ימצא להשכיר והרי נהנה במה שבא עד כאן לכך נותן לו חצי שכרו ואין צריך לפחות המשכיר משכרו מה שזה נותן עתה יותר מעט מכאן ואילך כיון דהוא אנוס א'נ כגון שיוכל למכור סחורתו במקום שמת החמור וירויח בה ויש סוחרים הרבה שאין מביאין סחורתן אלא עד כאן לכך יתן חצי שכרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>יש בדמיה לשכור ישכור רב לטעמיה. </span>ה'מ לשנויי דאין בדמיה לשכור אלא רוב פעמים יש בדמיה לשכור והאמת משני ליה והא דאמר בסוף פרק השואל (לקמן דף קג.) אי דאמר בית זה ונפל אזדא לה ולא אמר אם יש בדמיה לרב ליקח יקח ולשמואל אפילו לשכור ישכור דהתם אין הבית עומד לימכר אלא להוסיף עליו ולחזור ולבנותו כבתחילה וכיון דא'ל בית זה ונפל אין למוכרו וגם לא קבל עליו להוסיף יציאה בבנין בית זה אלא בית זה כמו שהוא השכיר לו לדור בו כל זמן שיוכל וכי נפל אזדא אבל חמור שמת אין עומד אלא למכרו בדמים ולכך יש בדמיה ליקח יקח לשכור ישכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא דכי מטי יובל. </span>ולברייתא גופא א'ש אע'ג דהשתא נמי דליקח הקרקע קרי כליא קרנא מ'מ נפקא מינה ללוה דלא ליצלח לציבי דזמנין דשלמי ימי משכנתא מקמי דלימטיה יובל או איתרמי ליה זוזי ופריק ואכיל תרתי או תלת שנין קמי יובל אבל לרב דאמר לא מכליא ליה קרנא קשה ליה דמ'מ כליא קרנא כיון שלבסוף לא תשאר הקרקע ביד הלוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במוכר </span>שדהו לס' שנה. </span>קס'ד כיון דלזמן ארוך כ'כ מכר לו לא חשיב כליא קרנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>ביין סתם וספינה זו אם נתן אמאי לא יטול לימא ליה הב לי ספינתך ואנא מייתינא חמרא. </span>לא מיבעיא אם לא נתן שלא יתן כדקתני אלא אפילו אם נתן כבר יחזור ויטול כיון שזה יכול להביא יין והמשכיר אינו יכול להביא ספינה זו שהתנה ולא דמי להא דאמר לעיל אילו עד הכא בעית למיתי כו' דהתם מהני ליה שיכול בקל להשכיר מכאן עד מקום שירצה או למכור שם סחורה כדפרישית לעיל אבל הכא לא שייך למימר הכי שהיין נטבע ומה ימכור אבל אין לפרש דהכי פריך אמאי לא יטול שכר חצי הדרך שלא הלך עדיין אבל שכר חצי הדרך שכבר הלך ניחא ליה שלא יטול דא'כ הא דקתני אם לא נתן לא יתן דמשמע שלא יתן כלל אפילו שכר חצי הדרך ה'ל לאקשויי אמאי לא יתן כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בספינה סתם ויין זה אם לא נתן אמאי לא יתן לימא ליה הב לי חמרא ואנא מייתינא ספינה. </span>לא מבעיא אם כבר נתן שלא יטול אלא אפילו לא נתן יש לו לתת כל השכירות שהרי קנה המשכיר כל השכירות במשיכת השוכר את הספינה כיון שמזומן המשכיר לקיים תנאו או אפילו בלא משיכה כיון שמשכיר יכול לקיים תנאו ושוכר אינו יכול לקיים א'כ מזלו גרם והוי כחוזר בו ויתן לו מחצי הדרך שלא הלך כפועל בטל וקשה דאמאי יתן לו כלל מחצי הדרך שלא הלך אפילו כפועל בטל כיון שאירעו אונס הא אמרינן לעיל (דף עז.) היכא דהשוכר אנוס דאתא מיטרא דא'צ להשקותה דהוי פסידא דפועלים ומשמע לעיל דכל אונס שאירע לבעה'ב שלא היה לו לידע יותר מן הפועלים הוי פסידא דפועלים והכא נמי על כרחך פריך שיתן אפילו שכר חצי הדרך שלא הלך מדניחא ליה הא דקתני אם נתן לא יטול דמשמע אם נתן כל שכרו לא יטול כלל ותירץ ריב'ן דלעיל שהפועלים לא אבדו כלום רק שנתבטלו אין נותן להם כלום אבל הכא שהמשכיר הפסיד ספינתו כפועל בטל מיהא אית ליה כיון שמזומן לקיים תנאו:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אתה מוצא אלא ביין זה וספינה זו. </span>דהמוחזק יאמר לחבירו לית לך גבאי ולא מידי דקיים תנאך וא'ת דמ'מ אם נתן כל השכירות אמאי לא יטול השוכר שכר דחצי הדרך שלא הלך וכי בשביל שמשכיר מוחזק ירויח ועוד דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ולמה יפסיד השוכר שכר חצי הדרך שלא הלך וי'ל כיון שנתן לו שכרו נתרצה שיהא שלו לאלתר אע'ג דאינה משתלמת אלא לבסוף לדעת כן נותנו שיהא שלו לאלתר אם לא ישאר בו וריב'ם פי' הא דפריך בספינה סתם ויין זה אם לא נתן אמאי לא יתן לא פריך אלא אמאי לא יתן שכר חצי הדרך שכבר הלך אבל שכר חצי הדרך שלא הלך פשיטא שלא יתן כיון שהוא אנוס מ'מ אהא דקתני אם נתן לא יטול דמשמע דלא יטול כלל אפילו שכר חצי הדרך שלא הלך לא קשה ליה דכיון שהוא מוחזק ומזומן לקיים תנאו ניחא ליה שלא יחזיר כלל ומשני ביין זה וספינה זו דמאן דתפיס לא מפקינן מיניה דהמוחזק יאמר לחבירו כיון שאינך יכול לקיים תנאך מזלך גרם המוציא מחבירו עליו הראיה: אבל ספינה סתם ויין סתם חולקין בהא מספקא ליה לריב'ם אם חולקין שכר חצי הדרך שהלך דוקא ונותן רביעית או חולקין כל השכירות ויתן שכר הדרך כיון שכבר הלך ועדיין מזומן לקיים תנאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כוליה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כוליה </span>אגרא בעי למיתב ליה. </span>לאו דוקא כוליה אלא כלומר כפועל בטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דפרקיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דפרקיה </span>לטועניה בגויה. </span>פי' בקונטרס שהוסיף המשא בחצי הדרך וקשה דהוה ליה למימר פריק לה כיון שממקום אחר היה פורק לספינה ועוד דקאמר ושינוי דעתא מה מפסיד דכל שכן טוב לו שמרויח יותר ור'ח פירש דפרקיה לטועניה שמוכר סחורה שבספינה לאחר היינו שינוי דעת כי שמא זה אדם הקונה הוא אדם קשה א'נ לאשלא יתירא שצריך חבלים להוציא כלים של ראשונים ולהכניס של אחרונים וא'ת ואמאי מוקי לה הכי לימא לעולם דשכיח לאוגורי וכ'ת מאי תרעומת איכא משום שינוי דעתא וי'ל כיון דמסיק טעמא דרפסא דספינה תו לא מצי למימר הכי דטענתא מעלייתא הוא וריב'ם פי' דהכי קאמר לעולם דשכיח לאוגורי וליכא רפסא דספינה דאיירי דפרקיה לטועניה בגויה כלומר שהתיר חבילה בתוך הספינה והוציא על יד על יד וכן אחרון שהכניס סחורה במעט מעט דלא רפסה ספינה ותרעומת הוי משום שינוי דעת שלא הורגל עם זה האחר ולא ידע להתנהג לפי דעתו אי נמי לאשלא יתירא שאם ירבה זה במשא יצטרך לקנות כאן ביוקר חבלים חזקים כי אם היה יודע בביתו היה קונה שם בדמים מועטים וליכא אלא תרעומת דלאו טענה מעלייתא היא שכנגד זה מרויח שנוטל שכר יותר מחבילה מחמת גודלה: 


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: כסותו.
txt:
<span class='five'>כסותו. </span>ר'ח גריס כסתו כסת שמניח מראשותיו דכסת הוא הקטן וכר הוא הגדול כדתנן במסכת [כלים] (פכ'ח מ'ה) כר שעשאו סדין וכסת שעשאה מטפחת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאוונא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאוונא </span>לאוונא. </span>נקט הכי משום דאי שכיח למטרח ולמזבן אפילו בחצי היום אם כן למה מניח חמר מזונות של כל היום ומעיקרא דקאמר אי דשכיח למזבן חמר נמי ליעכב ה'מ למימר שוכר נמי ליעכב לחמר להניח מזונו כלל של אותו היום כיון דשכיח בכל מקום למזבן מדלא קאמר אי דשכיח מאוונא לאוונא אלא לא חש להאריך כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>בין גדולה ובין קטנה. </span>באיש לא רצה לשנות בין קטן בין גדול משום דגברי שכיח שהם גדולים ופשיטא דאדעתא דגדול נמי אגריה ניהליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>מניקה אמרת דרכבה מעוברת מבעיא. </span>כן גרסת הספרים ואין נראה לר'ת דאין זה פירכא דזו ואף זו קתני ועוד דאין מתיישב שפיר לפי גרסא זו הא דקאמר ש'מ ביניתא אגב כרסה תקלה וע'כ נראה לו כגירס' שמצא השתא מעוברת אמרת אין מניקה מבעיא דאשה מעוברת כבידה יותר ממניקה עם בנה לפי שהחי נושא את עצמו ומיקל אבל כשהוא במעי אמו מכביד ואבריה כבידים עליה וגם מליאה דם והשתא א'ש הא דקאמר שמע מינה ביניתא אגב כריסה תקלה שאם היה חוצה לה לא יכבד כ'כ בין הכל ויש ליישב גירסת הספרים ומכל מקום פריך שפיר דלא שייך כה'ג למתני זו ואף זו כיון דאיתיה בכלל מאי דקאמר בסוף כמו גבי מפנין ארבע וחמש קופות (שבת ד' קכו:) דפריך חמש מפנין ארבע מיבעיא ומשני ארבע וחמש כדאמרי אינשי אבל אי לאו הכי אמרי אינשי לא שייך לשנויי דזו ואף זו קתני כיון דארבע בכלל חמש אלא שמוסיף והכא נמי מעוברת שהוא גוף אחד בכלל מניקה שהם שני גופים וקאמר ש'מ ביניתא אגב כריסה תקלה פי' מדקתני ברישא בין גדולה ובין קטנה ובכלל זה נמי יש במשמע בין גסה ובין דקה ולמאי איצטריך למתני ואפילו מעוברת דהיינו נמי גסה דגוף אחד הוא אפילו למ'ד עובר לאו ירך אמו הוא לענין לשון בני אדם במשא ובמתן חשובים הם גוף אחד אלא ודאי שמע מינה דגסה מחמת עיבור כבידה יותר מגסה מחמת עצמה כי העובר מכביד:  היכא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דלא שני מאן משלם. </span>וא'ת היכא דשני נמי אמאי לא משלם אחד מן הפועלים שפשע בשבירת הקנקן ותיבעי נמי מאן משלם וי'ל דהיכא דשני לא משלם דמיירי שהמשכיר את הפרה הוא שוכר את הפועלים לילך עם פרתו ולעשות מלאכת השוכר ולהכי לא משלם דא'ל למשכיר אנו לא התנינו עמך אלא לחרוש בבקעה ולא קבלנו שמירת הקנקן בהר אלא בבקעה ואם היינו חורשים בבקעה לא היינו שוברים ומ'מ שכירות שלנו לא נפסיד כי דעתך היה שנעשה כמו שירצה בעל השדה כי הייתי סבור שלא יחרוש אלא בבקעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>דוכתא דמחזקינן בגונדרי תרוייהו משלמי. </span>פי' בקונטרס משום דהוי ספק מי עשה ואין נראה דלא קי'ל (ב'ק ד' לה:) כסומכוס אלא כרבנן והמוציא מחבירו עליו הראיה ואי הוה ספק הוי שניהם פטורים אלא נ'ל דהכא שניהם פשעו כיון דמחזקא בגונדרי הוא נשבר מאד בקל והיה לכל אחד ליתן לב על חבירו כמו על עצמו ולהזהירו ואחרי שלא הזהירו גם הוא פשע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שפחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפחה </span>זו שוטה היא כו' הרי זה מקח טעות. </span>מכאן קשה לפ'ה שפי' אהא דאמר בכתובות  (ד' נח. ושם ד'ה הנהו) סימפון בעבדים ליכא אי מומין שבגלוי כו' מאי אמרת ליסטין מזויין או מוכתב למלכות הנהו קלא אית להו ופירש בקונטרס וסבר וקביל וקשה לר'ת דהא הכא אמרינן דהוי מקח טעות באלו המומין וא'כ משכחת סימפון בעבדים ואיך אוכלין בתרומה ונראה לר'ת לפרש הנהו קלא אית להו ואם איתא דהוי מוכתב למלכות או ליסטים אז היה קול וכיון דליכא קלא ליכא למיחש להכי ובהנהו דהכא נמי קלא אית להו וכן משמע לישנא דמאי אמרת כלומר באיזה סימפון משכחת דלא הגיעו בליסטין מזויין או במוכתב למלכות ובריש המוכר פירות (ב'ב ד' צב: ושם ד'ה ליסטים) תניא בהדיא נמצא ליסטין מזויין או מוכתב למלכות אומר לו הרי שלך לפניך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היו </span>בה כל המומין הללו מהו. </span>ברייתא דקתני הרי זה מקח טעות דלמא מיירי כגון שכל המומין היו בה והוי מקח טעות אע'פ שלא בדק הלוקח אפילו באחד משום דאמר לוקח מסתמא כל הני דקאמר ליתנהו לכולהו ומדהא ליתא הא נמי ליתא ומום זה ומום אחר אין זה מקח טעות כיון שאין מזכיר אלא אחד ולא שייך למימר מדהא ליתא הא נמי ליתא או דלמא הא דקתני הרי זה מקח טעות היינו היכא דליתנהו לכולהו ובדק לוקח בחד מינייהו ואישתכח דליתא ואמר מדמשקר בהך באידך נמי משקר אבל אם כולם אמת לא הוי מקח טעות והא דקתני מום זה ומום אחר ה'ה הזכיר לו כמה מומין כיון שכולם בה אין זה מקח טעות בתוספתא דכתובות משמע דאם הזכיר שני מומין אחת יש בה ואחת אין בה דלא הוי מקח טעות אלא דוקא כי סנפו בין הרבה מומין שאין בה דהכי תניא עד שלשים יום יעמיד פרנס א'ל קדש לי בתך על מנת שאין בה מומין א'ל שוטה היא שעמומית היא נכפית היא אם א'ל אותו המום ומום אחר עמו אין זה מקח טעות היה בה מום אחד וסנפו עם הרבה מומין הרי זה מקח טעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשה </span>כמשאוי תנן. </span>לאביי סיפא דקתני כמה יוסיף קאי לפרש רישא [ולרבא רישא] דקתני להביא עליה חטין והביא עליה שעורין היינו בכובד החטין שהוא סאה כדמוכח בשמעתין חייב דניפחא הוי תוספת להביא לתך חטין והביא לתך שעורים פטור אפילו הוסיף ג' קבין לחמור דליכא תקלא כי תקלא והיכא דלא שני אלא שהביא מין שהתנה כמה יוסיף על משאו ויהא חייב סאה לגמל כו':  תרגמה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרגמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרגמה </span>אביי במחיקתא. </span>מה שהקשה בקונטרס לפי תשובת הגאונים נראה דלאו פירכא היא דכי אם התנה עמו להוליך ברזל או אבנים והוליך סובין או נוצה ה'נ דאם יוסיף יהא חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סתם </span>ספינה בת תלתין כורין. </span>משמע דתוספת אחד משלשים ואם כן מדתנא סאה לגמל משמע דמשא גמל כור וק' לריב'ם דבפ' מי שהחשיך (שבת ד' קנה:) אמר רב ירמיה מדפתי לדידי חזי לי ההוא טייעא דאוכלה כורא ואטענה כורא משמע דשאר גמלים אין טוענים כל כך אלא ההוא שהיה משונה וי'ל כדפ'ה התם דאטענה כורא למזונות אותו הדרך לבד שאר המשאוי וכן נראה דאין סברא שיוכל להאכיל לגמל אפילו ע'י אביסה כדי משאו בפעם אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נימא </span>תנן סתמא דלא כר' מאיר. </span>מדמי ליה אומן לשוכר דכי היכי דאומן הוי שומר שכר אע'פ שאינו נוטל שכר על השמירה אלא שכר טורחו ה'נ שוכר הוי כשומר שכר אף על פי שאינו נוטל שכר שמירה אלא כיון שנהנה ממנה בשכר שנותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקא </span> יהיב ליה  [טפי] פורתא הוי עליה שומר שכר. והוה מצי לאקשויי מי לא עסקינן דלא יהיב טפי פורתא אלא בלאו הכי פריך ליה שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דקא </span>תפיס ליה אאגריה הוי שומר שכר. </span>וא'ת הא דתנן במתני' הלוהו על המשכון שומר שכר ודחיק לאשכוחי טעמא בגמ' דהוי שומר שכר כדשמואל או כרב יוסף לימא טעמא דבההיא הנאה דתפיס ליה אחוביה הוי שומר שכר וי'ל דהתם לא איתהני מלוה מידי דאין מרויח במה שהלוה ממה שלא היה מלוה ולא היה לו משכון וא'ת שוכר נמי בההיא הנאה דתפיס ליה אשכרו שנתן ליהוי שומר שכר וי'ל דאומן ודאי הוי שומר שכר במאי דתפיס אאגריה לפי שרוב אומנים עושין מלאכה בבית בעל הבית ואינם תופסים כלום בשכרם וזה שעושה בביתו ותפוס בכלי נהנה הרבה אבל שוכר אין לו הנאה שכל שוכרים תפוסים בדבר ששכרו דאין יכולין לעשות מלאכתן אם לא שיהא ברשותם:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>גמרתיו שומר שכר. </span>וא'ת ומאי פריך שאני הכא דאכתי תפיס ליה אאגריה ולכך הוי שומר שכר אף על פי שגמר מלאכתו ומיהו לטעמיה דלעיל דמדמינן אומן לשוכר ולא אמרינן שאני אומן דתפיס ליה אאגריה פריך הכא שפיר וי'ל דלא מהני תפיס ליה אאגריה אלא דוקא בעוד שמשתכר באומנותו דתרתי בעינן שמשתכר ותפיס ליה אאגריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הא הבא מעות וטול את שלך שומר שכר. </span>ואע'ג דגמרתיו לא הוי אלא שומר חנם לפי שנגמרה מלאכתו מ'מ הכא שמפרש בהדיא שלא יטול עד שיתן מעות הוי שומר שכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>לקמיה דרב נחמן וחייביה. </span>ותימה מדלא אשכח לזבונא משמע דלא הוי זבינא חריפא ואם כן אמאי חייביה והלא הנאת שניהם היתה ואמרינן בנדרים (ד' לא:) דאין לחייב הלוקח אלא בזבינא חריפא שכל הנאה שלו וי'ל דזבינא חריפא היה ואם היה רוצה לתת בדמים שנתן לו המוכר היה מוצא הרבה אלא היה רוצה למוכרו ביוקר ומה שלא מכרו כמו שהיה יכול משום שאף אבבא דביתיה כשיחזור יתנו לו אותן דמים או יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למ'ד פשיעה בבעלים פטור. </span>וקשיא למ'ד חייב מעובדא דרב פפא דרב אחא ורבינא איפליגו בה לקמן שהיו אחר רב פפא:  דברי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברי </span>הכל אבד המשכון אבדו מעותיו. </span>פירוש לכך מודה רבי אליעזר משום דהוי שלא בשעת הלואתו וקני משכון ושטר דנקט לאו דוקא אלא לומר דאיירי שלא בשעת הלואתו דכיון שעשה שטר מסתמא לא לקח משכון בשעת הלואה [עד] אחרי כן אבל רישא דפליגי היינו בשעת הלואה ולמאי דמוקי לה דפליגי בדרבי יצחק היה סבור דרבי יצחק איירי אף בשעת הלואה ורבי אליעזר פליג עליה בהא אבל בסיפא דאיירי שלא בשעת הלואה מודה דקני דעיקר קרא דולך תהיה צדקה איירי שלא בשעת הלואה ועל פ'ה דפי' שלהי שבועת הדיינים  (שבועות ד' מד. ושם ד'ה מאי) דמשום שטר מודה ר' אליעזר בסיפא דכיון דיש שטר לשם משכון קבל ולא לזכרון דברים בעלמא כמו ברישא תימה דאי ברישא לא נקט משכון אלא לזכרון דברים בעלמא משום דליכא שטרא א'כ אמאי לא יהיה משמט אפילו שוה המשכון כנגד מעותיו כדמשמע בהזהב (לעיל מט.)  דהיכא דלא נקט אלא לזכרון דברים בעלמא דמשמט והתם משמע דאם שוה משכון כנגד מעותיו לכ'ע אינו משמט ועוד אמאי קאמר (א) מתניתין מחוורתא דלא כרבי אליעזר לוקמה בשטר דמודה ר' אליעזר אלא ש'מ דאף ר' אליעזר אינו מודה אלא שלא בשעת הלואה ומיהו יש לתרץ דהלוהו על המשכון משמע בלא שטר ועוד דאי מתני' מיירי בשטר לא הוה פליג ר' יהודה דאמר הלוהו מעות שומר חנם דלא יחלוק ארבי אליעזר ורבי עקיבא ובה'ג דרב יהודאי גאון נמי משמע דסיפא דהלוהו בשטר איירי שלא בשעת הלואה דמוקי הא דאמר רבי יצחק דב'ח קונה משכון היינו דוקא שלא בשעת הלואה אבל בשעת הלואה לא קני היינו דוקא בשטר דכיון דאיכא שטרא לא סמיך אמשכון אלא אשטרא אבל בלא שטר אפילו בשעת הלואה קני והוי שומר שכר ושלא בשעת הלואה הוי שומר שכר אע'ג דאיכא שטרא דודאי אמשכון סמיך וא'כ סיפא דהלוהו בשטר איירי שלא בשעת הלואה דבשעת הלואה לא איבד מעותיו דאשטר סמיך ומה שר'ל דהיכא דליכא שטר קני אפילו בשעת הלואה לא מטעם דר' יצחק א] דקרא לא איירי אלא שלא בשעת הלואה אלא קני מדשמואל וסברי דהלכה כשמואל ואין הלכה כרב יוסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אידי ואידי הלוהו על המשכון קתני. </span>משמע דמלוה חבירו על המשכון משמע בשעת הלואה ותימה דבפרק השולח (גיטין לז. ושם ד'ה שאני) קאמר תנן המלוה את חבירו על המשכון והמוסר שטרותיו לב'ד אינו משמט ומפ' התם דהמלוה על המשכון אינו משמט משום דקני ליה מדר' יצחק והא לא קאמר רבי יצחק אלא שלא בשעת הלואתו ועל המשכון משמע דאפילו בשעת הלואתו אינו משמט ויש לומר דכיון שלא בשעת הלואה קני ליה לגמרי מדרבי יצחק בשעת הלואה נמי דליכא קנין אלא שעבוד אלים שעבודיה ליחשב ולא של אחיך בידך וכן בפרק כל שעה (פסחים ד' לא: ושם ד'ה בדר'י) גבי ישראל שהלוה לנכרי על חמצו עובר עליו משום דרבי יצחק כדאמרינן התם התם נמי כיון דשלא בשעת הלואה קני אהני שעבודיה בשעת הלואה ליחשב כשל ישראל וכן נכרי שהלוה לישראל על חמצו אי לאו דנכרי מישראל לא קני לא היה נאסר אף משכנו בשעת הלואתו דלא קני כיון דשלא בשעת הלואה הוה קני בשעת הלואה נמי הוה אלים שעבודיה דנכרי שלא יצטרך לבערו ואף על גב דהוי דישראל וקרינא ביה שלך מ'מ מדאפקיה קרא מלא ימצא לא מחייב אלא כשמצוי לו לגמרי וכיון דאלים שעבודיה דנכרי לא חשיב מצוי והכי נמי אמרינן בפרק קמא דפסחים (ד' ו. ושם ד'ה יחד) יחד לו בית אין זקוק לבער אע'ג דחשיב לגמרי כשל ישראל כיון דקבל אחריות מ'מ כיון דיחד לו בית אינו מצוי אצלו:  נימא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נימא </span>בדלא שוי שיעור זוזי ובדשמואל קמיפלגי. </span>פי' בקונט' אבל בדשוי הוי לכ'ע ש'ש ושילהי שבועת הדיינים (שבועות דף מג: ושם מד. ד'ה מאי) יש ספרים דגרסי ה'ד אי בדשוי שיעור זוזי מ'ט דרבי אליעזר אלא בדלא שוי ובדשמואל קמיפלגי משמע כפ'ה דבשוי מודו כ'ע וקשה דא'כ אמאי קאמר מתניתין דלא כר' אליעזר לוקמה בדשוי שיעור זוזי ותיתי ככ'ע וכ'ת הא דקאמר דמתניתין דלא כרבי אליעזר היינו לפי המסקנא דפליגי בדשוי שיעור זוזי וכדרב יוסף דהא לרבה דהלכתא כוותיה פליגי לפי המסקנא בדשמואל כדפי' בפ'ב לעיל (דף כט. ושם ד'ה והוי) ומיהו יש לומר דלא מצי לאוקמי מתני' בדשוי וככ'ע דאין סברא שיחלוק רבי יהודה על רבי אליעזר ור' עקיבא אלא ודאי מתני' בדלא שוי איירי אבל קשה כיון דבשוי שיעור זוזי לכולי עלמא אבדו מעותיו אם כן בדלא שוי מה שכנגד המשכון נמי אבדו לכ'ע ואם כן אמאי ישבע לרבי אליעזר שאבד המשכון בלא פשיעה מה מרויח מאותה שבועה והלא המעות שכנגד המשכון אבד אפי' לא פשע והיתרים על המשכון יטול אפי' פשע במשכון כיון דלית ליה לדשמואל וכ'ת כמו שפירש בקונטרס דהיכא דלא נקט שיעור זוזי אפילו כנגד המשכון לא יפסיד לר' אליעזר משום דלא נקטיה אלא לזכרון דברים בעלמא זה אין נראה דאי בדשוי אבדו מעותיו אף על גב דלית ליה לדשמואל אם כן ע'כ לא אבדו אלא מטעמיה דרב יוסף דמשום מצוה הוי ש'ש ומהאי טעמא נמי יפסיד מה שכנגד המשכון בדלא שוי דהא כ'ש שעשה מצוה שהלוהו על המשכון מועט ועוד דלפי גירסת הספרים היה משמע כרב יוסף וקי'ל כרבה כדפרישי' בפ' אלו מציאות (שם) ומיהו יש לומר דבדשוי הוי לכ'ע שומר שכר ולא מטעמי' דרב יוסף אלא מטעמיה דשמואל דחשיב כאילו פירש אבד המשכון אבדו מעותיך וכי לא שוי שיעור זוזי בשעת הלואה לא נקיט ליה אלא לזכרון דברים בעלמא ואפילו כנגד המשכון לא חשיב כאילו פירש אליבא דרבי אליעזר מ'מ דוחק הוא ונראה לפרש לימא בדלא שוי ובדשמואל קמיפלגי פי' אף בדלא שוי ובדשמואל קמיפלגי ולא בדר' יצחק ורב יוסף דבטעמייהו לא מצי פליגי אלא בדשוי ועוד דלפי האמת לא פליגי בדרבי יצחק כדמסיק ולא בדרב יוסף דקי'ל כרבה ופליגי בדשמואל בין בדשוי ובין בדלא שוי דר' אליעזר לית ליה דשמואל ולהכי לא איבד אף מה שכנגד המשכון דמאיזה טעם יפסיד כיון דלית ליה לדשמואל ורבי עקיבא אית ליה דשמואל ואבדו מעותיו אפילו היתירים על המשכון והא דקתני מתניתין שומר שכר לאו דוקא דהא האי לישנא לא שייך אמעות יתירים על המשכון אלא כלומר כדין ש'ש דמפסיד הכל בגניבה ואבידה ולא באונסין א'נ מתניתין איירי בדשוי דסתם משכון שוה כנגד כל החוב ולכך קרי ליה ש'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>דכולי עלמא לית להו דשמואל. </span>בפרק שבועת הדיינים (שבועות דף מג: ושם ד'ה מתני') פריך לשמואל מדתנן סלע הלויתיך עליו ושקל היה שוה והלה אומר לא כי אלא שלשה דינרים היה שוה חייב ואמאי לימא הא קבלתיה וגרס בספרים וכן פי' בקונטרס מתניתין בדפריש כי קאמר שמואל בדלא פריש להאי גירסא א'ש דלא מצי למימר הכא כולהו אית להו דשמואל דאי ר' אליעזר אית ליה דשמואל למה ישבע ויטול נהי דלית ליה דרבי יצחק מטעמא דשמואל יפסיד הכל אפי' לא פירש ולא שוי כ'ש בדשוי ואי איירי בדפריש שלא יפסיד לא היה חולק ר' עקיבא אבל לפי גרסת ר'ח דגריס התם מתני' בדלא פריש ושמואל בדפריש שיאבד כל מעותיו וכן נראה לר'ת עיקר דאין סברא שיאבד כל מעותיו בדלא פריש וה'פ למאן דמוקי פלוגתייהו בדשמואל דר' אליעזר לית ליה דשמואל ואף על גב דפריש לא יועיל דאסמכתא היא וכיון דלא איבד מעות היתירים על המשכון גם מה שכנגד המשכון לא הפסיד כדאמר באיזהו נשך (לעיל דף סו: ושם) דמי קאמר ליה קני לגוביינא ור'ע סבר דלא מקרי אסמכתא אלא היכא שאמר להסמיך חבירו על דבריו כגון אם אוביר ולא אעביד אשלם אלפא זוזי אבל הכא המלוה מחל כל חובו אם יפסד המשכון וקשה דלפי גירסא זו אמאי לא קאמר הכא כולי עלמא אית להו דשמואל היכא דפריש והכא בשוי שיעור זוזי ולא פריש ובדר' יצחק קמפלגי דהא הלכתא כוותיה דשמואל דרב נחמן ונהרדעי ס'ל כוותיה התם ויש לומר דסבר גמרא דאי בדפריש מפסיד כל החוב בדלא פריש נמי מפסיד כנגד המשכון דמה שכנגד המשכון כדפריש דמי ולהכי לא מצי למימר כולי עלמא אית להו דשמואל דא'כ לר' אליעזר למה ישבע ויטול כל מעותיו דמה שכנגד המשכון יש לו להפסיד כיון דאית ליה דשמואל ומכל מקום הלכתא כשמואל בדפריש ור'ח פירש דאין הלכה כשמואל וטעמא משום דקאמר הכא כולי עלמא לית להו דשמואל ואין זו ראיה שכן דרך הגמרא לדחות דכולי עלמא לית להו אע'ג דכן הלכה כיון דלא מצי למימר כולי עלמא אית להו ועוד דלפי האמת דקי'ל כרבה פליגי בדשמואל וקאי רבי עקיבא ומתניתין כדשמואל וא'כ קי'ל כדשמואל ואע'ג דרב פליג עליה דהא בפרק הזהב (לעיל דף מח: ושם) מדמי פלוגתא דרב דערבון לפלוגתא דרשב'ג ורבנן גבי ואינו שוה אלא פלג ובשבועות (דף מד:) מדמי פלוגתא דרשב'ג ורבנן לדשמואל א'כ פלוגתא דשמואל ורב לענין מי שפרע דאיסורא איתמר והלכה כרב באיסורי ה'נ דשמואל לענין דינא איתמר והלכתא כשמואל בדיני ועוד דר' יוחנן פליג אדרב בערבון וסבר כשמואל וקיימא לן רב ור' יוחנן הלכה כרבי יוחנן וכרב נחמן קיימא לן בדיני לגבי כולי עלמא וסבר כשמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>דרב יוסף תנאי היא. </span>פירש בקונטרס דרבה ודאי תנאי היא ולעיל פירשתי בפרק שני (דף כט. ושם ד'ה והוי) דרבה ודאי לאו תנאי ומוקי פלוגתייהו בדשמואל וכולי עלמא אית להו דרבה אבל לרב יוסף כי נמי פליגי בדשמואל ר' אליעזר דלאו כוותיה:  במלוה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במלוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במלוה </span>צריך למשכון. </span>פי' בקונטרס להשתמש ואין להקשות לפירושו דאמאי קאמר לעיל (דף פא:) מתניתין דלא כרבי אליעזר נוקי מתניתין באין צריך למשכון דסוגיא דשמעתין דלעיל אתיא אליבא דרבה דקיימא לן כוותיה אי נמי אי מתני' איירי באין צריך לא הוה פליג רבי יהודה ור'ח פירש צריך למשכון היינו שאינו רוצה להלוות לו בלא משכון ולפירושו א'ש דלא מצי לאוקמי מתני' באין צריך אבל אין נראה פירושו דלישנא דצריך למשכון לא משמע הכי ועוד דאע'ג דאין רוצה להלוות אלא על המשכון מצוה קעביד שבלא משכון אין לו להלוות כיון שירא להפסיד ואפשר במשכון:  (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span>דאמר ר' יצחק שלא בשעת הלואתו. </span>פי' בקונטרס דשלא בשעת הלואתו קני ליה להתחייב אף באונסין ולפירושו הא דאמר בפ'ק דפסחים  (דף ה:) דחייב לבער פקדונות של כותים כשקבל עליו ישראל אחריות היינו דוקא כשקבל עליו אחריות דאונסין דהא מלוה על המשכון של חמץ בשעת הלואה אע'ג דאחריות המשכון עליו מגניבה ואבידה מדשמואל ואפי' בדלא פריש כדפ'ל דמה שכנגד המשכון כמפורש דמי אפ'ה אין חייב לבער אם לא מטעם דקני ליה לגמרי שלא בשעת הלואתו כדרבי יצחק ומיהו נראה דשלא בשעת הלואתו לא קני להתחייב באונסין אלא דהוי שומר שכר דהא מדמה מתניתין דקתני שומר שכר לדרבי יצחק וכן פי' בהדיא בה'ג שהבאתי לעיל וכן פירש בשערים דרב האי גאון בשער מ'ב וצריך לפרש מאיזה טעם יהיה שומר שכר דאי חשיב קנין גמור אפילו באונסין יתחייב ואי לא חשיב קנין גמור לא יהיה אפילו שומר שכר וי'ל דבההיא הנאה שיכול לקדש בו את האשה כדאמרי' בפ'ק דקדושין (דף ח: ושם) דקדשה במשכון דאחרים מקודשת ולקנות בו עבדים וקרקעות הוי עליה שומר שכר ולפי זה הא דאמר קדשה במשכון מקודשת היינו דוקא במשכון שמשכנו שלא בשעת הלואתו וא'ת ולמה יחשב שומר שכר בשביל כך והלא כך היה יכול לקדש במעותיו וי'ל דכיון דעכשיו שנוטל משכון אין מעותיו בידו חשיב שומר שכר לפי שיכול לעשות בו קדושין או קנין ועוד דחליפין יכול לעשות במשכון מה שלא היה יכול לעשות במעות דאין מטבע נעשה חליפין וקשה דבפרק כל שעה (פסחים דף לא: ושם)  פליגי רבנן אר'מ דאמר ישראל שהלוה לכותי על חמצו עובר עליו ומפרש התם דפליגי בדרבי יצחק דרבנן לית להו דר' יצחק א'נ כ'ע אית להו דרבי יצחק וטעמא דרבנן דאמרי אינו עובר משום דסברי דישראל מכותי לא קני והשתא לרבנן אמאי אינו עובר והא קי'ל כשמואל והוי שומר שכר אפי' בדלא פריש כדפרישית דהא משום דר' יצחק לא הוי אלא ש'ש ואפ'ה מיקרי חמצו וי'ל דמשום חיוב דשומר שכר לא מיקרי חמצו אי לאו משום דאמר הכתוב דקני ליה והוי שלו כדר' יצחק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסבר </span>רבי מאיר כו'. </span>אבל דר' יהודה אדר' יהודה לא קשיא ואע'ג דחכמים דפטרי בנשברה כדו ולא סילקה הוו ר' יהודה כדמוכח בהמניח (ב'ק דף כח: ושם ד'ה אמר) דסבר רבי יהודה נתקל לאו פושע הוא וכיון דלא הוי פושע אע'ג דלא הוי אנוס גמור פטור בנשברה כדו ולא סילקה דלא חשיב בור אלא שנעשה בפשיעה אבל בשנעשה באונס דכעין גניבה ואבידה כמו רוח שאינה מצויה פטור כדקתני בסיפא דברייתא דנשברה כדו ומודה רבי מאיר לחכמים במעלה קנקנין על הגג לנגבן ונפלו ברוח שאינה מצויה והזיקו שהוא פטור וא'ת כי נמי סבר רבי מאיר דנתקל לאו פושע הוא אלא אנוס אמאי פטור והא אדם המזיק מרבינן (ב'ק דף כו:) מפצע תחת פצע לחייב על אונס כרצון וי'ל דלאו בכל אונס חייב אדם המזיק אלא באונס דכעין גניבה ואבידה כמו רוח שאינה מצויה דאמרינן סוף פרק שני דב'ק (דף כז.) דנפל ברוח שאינה מצויה מן הגג חייב נזק ורוח שאינה מצויה הוי כעין אבידה כדאמרינן סוף פרק ד' וה' (שם ד' מה.) וכולן חייבים להחזיר דמי השור לבעליו חוץ מש'ח ומוקי לה התם דנטריה שמירה פחותה ולא נטריה שמירה מעולה ש'ח כלתה שמירתו כו' ושמירה פחותה היינו דלת שיכולה לעמוד ברוח מצויה ואינה יכולה לעמוד ברוח שאינה מצויה כדמשמע בריש הכונס (שם דף נה:) והוי כעין גניבה ואבידה דש'ח פטור וש'ש חייב אבל באונס גמור פטור אדם המזיק כדמשמע בירושלמי דאם היה ישן ובא חבירו וישן אצלו והזיקו זה את זה הראשון פטור והשני חייב ובהגוזל בתרא (שם דף קיב.) טבחוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול דכיון שלא היה להם לידע שהיא שאולה אין משלמים מה שהזיקו אלא מה שנהנו ובריש המניח (שם דף כז: ושם ד'ה ושמואל) לפי שאין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים ושאר שינויי דהתם דפטר ליה לפי שלא היה לו לידע וכן במתניתין דהתם  (דף לב.) היה בעל חבית ראשון כו' ואם עמד בעל חבית פטור בעל קורה והרבה כיוצא באלו וא'ת ורבי יהודה דאמר נתקל לאו אנוס הוא ומחייב שומר שכר אמאי פטור מעביר בחנם והלא הוא אדם המזיק וי'ל דנתקל הוי לרבי יהודה כעין גניבה דהוי קרוב לאונס ולכך פטור אדם המזיק ולא מחייב אדם המזיק אלא בדבר שהוא כעין אבידה דהוי קרוב לפשיעה כדאמר בהשואל (לקמן דף צד:) דאבידה קרובה לפשיעה וגניבה קרובה לאונס ורוח שאינה מצויה חשובה כעין אבידה ולהכי חייב בה אדם המזיק וכן משמע בהגוזל קמא (ב'ק דף צט: ושם ד'ה אימא) דפריך למאן דפטר טבח אומן שקלקל היכא דעביד בחנם מברייתא דקתני בהמה לטבח וניבלה חייב מפני שהוא כנושא שכר השתא מה היה סברתו של מקשה שהוא כנושא שכר אע'פ שעושה בחנם אי סבר דחשיב פושע אמאי תולה אותו בנושא שכר היה לו לומר מפני שהוא פושע ואי סבר שדומה לגניבה ואבידה אעפ'כ חייב כדין אדם המזיק אם כן מה מתרץ אימא מפני שהוא נושא שכר ואי דומה לגניבה ואבידה בלא שכר נמי ליחייב כדין אדם המזיק ואי המתרץ מדמה לה לאונס גמור א'כ נושא שכר נמי ליפטר אלא ודאי אדם המזיק חייב בכעין אבידה ופטור בכעין גניבה והוה מדמי ליה המקשה קלקול שחיטה דאומן לכעין אבידה ומשני אימא מפני שהוא נושא שכר אבל בחנם פטור דהוי כעין גניבה :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מאי </span> 


lvr: 42
pgn: 82
dfh: b
trm: משתבע.
txt:
<span class='five'>משתבע. </span>מעיקרא הוה אתי ליה שפיר שנשבע שלא שינה מן המנהג אבל השתא דתרצת דכי נמי לא שינה דהוי פושע ואפילו הכי פטור משום תקנת חכמים אם כן אפילו שינה ממנהגו נמי פטור מכח אותה תקנה דמה לי פשיעה רבה ומה לי פשיעה זוטא ומשני שבועה שלא בכוונה שברתיה:  הדרן עלך השוכר את האומנין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוכר </span>את הפועלי' ואמר להם להשכים ולהעריב. </span>פי' ר'י בששכרן סתמא ואמר להם אחר שהשכירן כבר להשכים ולהעריב אבל אם התנה מעיקרא הכל לפי תנאו:  פועל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פועל </span>בכניסתו משלו. </span>פי' בכניסתו לביתו מן המלאכה משלו בשעה שהיא שלו דהיינו אחר יציאת הכוכבים לפי שחזרה לבית אינו לצורך בעל הבית ולכך אין לו להתבטל בשביל החזרה שאינה ממלאכת בעה'ב וביציאתו למלאכה משל בעה'ב דזמן המלאכה הוא מהנץ עד צאת הכוכבים ולא מעמוד השחר כדמשמע בפרק אמר להם הממונה (יומא דף כח: ושם) דתנן האיר כל המזרח ויצאו כל העם לשכור פועלים משמע שלא היו נכנסים למלאכה עד הנץ וכן משמע בריש פסחים (דף ב: ושם ד'ה ר'א)  דקאמר התם דאסור לעשות מלאכה מהנץ בערבי פסחים ואמאי (ב) טפי מהנץ אלא לפי שהוא זמן התחלת פועלים לעשות מלאכה ואע'ג דבעזרא כתיב גבי בנין בית המקדש שהיו עושין מעלות השחר התם משום כבוד בהמ'ק הוו מקדמי טפי אבל שאר פועלין לא היו יוצאין למלאכה אלא מהנץ ואילך שההליכה היא לצורך בעל הבית ואע'פ שמזכיר כניסה שהיא בסוף היום קודם יציאה שהיא בבקר כן דרך הגמרא כההוא דאמר רב יהודה לעולם יכנס אדם בכי טוב ויצא בכי טוב ובעושין פסין (עירובין דף כא.) אבל מטפס ועולה מטפס ויורד ואע'ג דשעת  הכנסת פועלים דריש פרק שום היתומים (ערכין דף כא: ושם ד'ה בשעת)  היינו שעת הכנסת פועלים למלאכה כדמוכח התם וכן בפ' כל הנשבעין  (שבועות דף מח:) מכניס לו פועלים ומוציא לו פועלים התם לשון הכנסה והוצאה הוי אבל הכא נקט כניסה ויציאה דהיינו כניסה לביתו ויציאה מביתו ופי' זה משמע בב'ר ואפילו לשון הכנסה מפרש התם כניסה לביתו והכי איתא התם פרשת ויצא ויבא יעקב מן השדה בערב תנינן תמן השוכר את הפועלים ופסק עמהם להשכים ולהעריב כו' אמר ר' מנא במקום שאין מנהג תנאי ב'ד הוא שתהא הוצאה משל בעה'ב והכנסה משל פועלים הוצאה משל בעה'ב מנין דכתיב (תהלים קד) תזרח השמש יאספון מכאן ואילך יצא אדם לפעלו הכנסה משל פועל מנין דכתיב (שם) ולעבודתו עדי ערב וכן פירש בקונטרס אלא שפירש בכניסתו משלו מוותר משלו שאינו הולך עד אחר צאת הכוכבים ומה שהזכיר ויתור אין נראה לר'י שאינו מוותר כלום ור'ח פירש בכניסתו למלאכתו נותן משלו לבעה'ב וממהר לצאת קודם הנץ שהוא זמנו לצאת ויוצא מעלות השחר ולכך ביציאתו ממלאכתו משל בעה'ב שיוצא קודם צאת הכוכבים שיגיע לביתו עד צאת הכוכבים וזהו משל בעה'ב שהרי דינו היה עד צאת הכוכבים כמו שמביא מן הפסוק וקמ'ל ריש לקיש ששינו העולם מנהגם מדין הפסוק שמביא לקיים הא דאמר לעולם יכנס אדם בכי טוב ופי' שכן משמע בב'ר ואדרב' שם משמע כפי' קמא ועוד קשה לפירושו דמאי פריך וליחזי היכי נהיגי הא ריש לקיש לא אתא למימר שצריך לעשות כן אלא אתא לאשמועינן למה שינו פועלים מנהגם מפועל דאורייתא:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי יוחנן איבריה דרבי ישמעאל כו'. </span>אלו דברים נכתבו שלא להוציא לעז על בני אדם שהם כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' יוחנן אנא אשתיירי משפירי ירושלים. </span>רבי יוחנן אחר חורבן הרבה היה אלא כלומר אשתיירי ממשפחתם ולפי שהזכיר רבי יוחנן שהיה משונה משאר בני אדם בדבר אחד הזכיר גם שהיה משונה ביופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתיב </span>אשערי טבילה. </span>והא דאמרי' בערבי פסחים (פסחים דף קיא.) האי מאן דפגע באתתא בעידן דסלקת מטבילת מצוה אחזת ליה רוח זנונים היינו כשפוגע בה אבל רבי יוחנן שהיה יושב שם בקבע אין זו פגיעה אי נמי התם שפוגע כשעולה בעודה ערומה מן הנהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הדרת בך כו'. </span>מכאן אמר ר'ת דר'ל מתחלה ידע הרבה אלא שפרק עול תורה ונעשה עם הארץ ועסק בלסטיות מדקאמר אי הדרת בך משמע להיות כבתחלה ולא תפרוק עול תורה מעליך וקאמר נמי מאי אהנית לי התם קרו לי רבי כלומר מעיקרא נמי הוו קרו לי רבי אלא ששכחתי ומה שפי' בקונט' ר' היינו רבו של לסטים אין נראה אע'ג דאשכחן במס' ע'ז (דף יז:) מ'ט קרו לך רבי רבן של טרסיים אני והיינו דאמרי' בפ' כל כתבי (שבת דף קיט:) א'ל ר'ל לרבי יהודה נשיאה כך מקובלני מאבותי ואמרי לה מאבותיך כל עיר שאין בה תינוקות של בית רבן כו' משמע שקודם שלימדו רבי יוחנן למד מאחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הדרת בך. </span>לקמן מוכח דנסבה דקאמר אתיא אחתיה וקא בכיא קמיה ולא חש לשמא יאמרו בשביל זו חזר זה כדחייש לקמן (דף פה.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הסכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הסכין </span>והפגיון מאימתי מקבלין טומאה. </span>הקשה ר'ת דתנן במס' כלים פרק י'ד הסייף והסכין מאימתי מקבלים טומאה הסייף משישופנו והסכין משישחיזנה והיינו דלא כרבי יוחנן ודלא כר'ל ונראה דההיא מתני' כשהעלו חלודה ובא לתקנן דתניא בתוספת' סייף וסכין שהעלו חלודה טהורין שפן והשחיזן  (מקבלין טומאה) אבל מתחלתם הוי גמר דידהו כדמפרש בשמעתין ונראה דשפן קאי אסייף והשחיזן קאי אסכין אע'ג דקתני לשון רבים והוי השתא תוספתא כמו המשנה:  שתין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתין </span>ספני. </span>מפרש במדרש שעמד עליהם נחשול שבים לטבעם ונדרו לו ושקט הרוח:  הוה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>עתיר משבור מלכא. </span>פי' מזבל בהמותיו של רבי כדאשכחן נמי בבראשית רבה (פ' סו) זבל בהמותיו של יצחק ולא כספו וזהבו של אבימלך:  אסתירא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסתירא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסתירא </span>בלגינא קיש קיש קריא. </span>מפרש ריב'א לפי שאין דרך זוז להניח בלגין הוא מקשקש ואם היה מניחו בארנקי כדרכו להיות שם לא היה מקשקש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>מטא [למימר] מחיה המתים רגש עלמא. </span>אע'ג דאיכא נמי מחיה המתים מקמי משיב הרוח אומר ר'ת משום דתחיית המתים לא הוי אלא ע'י טל ועי'ל דבמשיב הרוח ומוריד הגשם נשב זיקא ואתא מיטרא משום שזהו עיקר תפלת הרוח והגשם שבברכה זו אבל תחיית המתים עיקרה היא בחתימתה:  לעיל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיתסי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיתסי. </span>והא דחזינהו לעיניה דהוו מחרכן לפי שעדיין היה ניכר אי נמי לאחר זמן סיפר לו כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אוקמינהו </span> (ג) לפני התיבה. שלשתן כדדריש במדרש דבתענית צבור יורדין לפני התיבה שלשה כדכתיב (שמות יז)  וידי משה כבדים ואהרן וחור וגו':  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אחתינהו </span>לרבי חייא ובניו. </span>ואע'ג דתני במגילה  (דף כד: ושם ד'ה כשאתה) אין מורידין לפני התיבה לא מאנשי חיפא ולא מאנשי בית שאן שקורין לאלפין עיינין ולעיינין אלפין ור' חייא לא היה יכול לומר וחכיתי כדאמר התם ה'מ היכא דאפשר באחר הכא לא הוה אפשר באחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון בן חלפתא בעל בשר הוה. </span>משום ר' אלעזר בר' שמעון דהוה בעל בשר נקט נמי האי עובדא ומה שהמתין עד כאן לפי שכל דבר דבוק לחבירו עד כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>אמר להו קדימו ואייתי לכו אמרו ליה לא. </span>פי' אי אמר קדימו להשכים מעלות השחר דאייתי לכו ריפתא ואנפקא ולא תתבטלו ממלאכתכם אמרי ליה לא אלא בהנץ החמה נאכל ואח'כ נעשה מלאכתנו ואית ספרים דגרסי דאי אמרי להו קדימו ואתי בתרייכו אמרי ליה לא וה'פ פועלין היה להם לאכול ריפתא או אנפקא בביתו של בעה'ב קודם שיעשו מלאכה ואם אמר להם אל תתבטלו אלא לכו עתה בשדה כל זמן שאין המאכל מזומן ושם אביא לכם ריפתא ואנפקא אמרי ליה לא אלא עתה נאכל בבית וכן לגירסא ראשונה יש לפרש כן:  נראין</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נראין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נראין </span>כאוכלין ושותין. </span>ובסדר אליהו רבה קתני לא כאותו שאומר נראין כאוכלין ושותין אלא אוכלין ושותין ממש מפני כבודו של אברהם ופליגא אדהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזייה </span>להקב'ה דקאי אבבא. </span>והיינו דכתיב (בראשית יח) אל נא תעבור מעל עבדך הכא משמע שהשכינה היה רוצה להסתלק מעל אברהם ובמפנין (שבת דף קכז.)  משמע שלפי שרצה אברהם לילך לקראת אורחים ולהכניסם אמר להקב'ה להמתין עד שיכניס אותן דדרשינן מיניה גדולה הכנסת אורחין מהקבלת פני השכינה וקאמר נמי התם בא וראה שלא כמדת הקב'ה מדת בשר ודם מדת בשר ודם אין קטן יכול לומר לגדול המתן עד שאבא אצלך ואילו בהקב'ה כתיב אל נא תעבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>דאתא לשזביה ללוט. </span>ותימה דאמרינן בבראשית רבה (פרשה נ) דאין מלאך אחד עושה שתי שליחות ויש לומר דכאן לא עשה מיכאל בשליחות אחת כי אם מעשה אחד שבישר את שרה וכשהלך משם לסדום אז הותחלה שליחות אחרת ודוקא במקום אחד אין עושה ב' שליחות ובב'ר (שם) יש שרפאל בא להציל את לוט ורפואת אברהם אינה נזכרת ואפילו בא כמו כן לרפואת אברהם חשיב הכל שליחות אחת דרפואה והצלה ענין אחד הוא הקשה הר'ר אלחנן הא משמע לישנא דקרא ששניהם הצילוהו כדכתיב  (בראשית יט) ויחזיקו האנשים בידו וכתיב ויוציאוהו ויניחוהו מחוץ לעיר וכתיב בתריה שאמר ליה מלאך שבא להפוך את סדום כי לא אוכל לעשות דבר עד באך שמה ויש לומר ששניהם הוציאוהו חוץ לעיר ומיכאל הלך עמו עד צוער וגבריאל היה מצוה אותו למהר:  למה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>נקוד על איו שבאליו. </span>בבראשית רבה אי'ו נקוד למ'ד אינו נקוד א'ר שמעון כל מקום שאתה מוצא כתב רבה על הנקודה אתה דורש את הכתב וכאן שהנקודה רבה אתה דורש את הנקודה איו אברהם אמר רבי עזריה כשם שאמרו לו לאברהם איה שרה כך אמרו לשרה איו אברהם וה'נ הוי פי' הכא אבל לפ'ה דפירש דמשום הכי נקוד דעל חנם שאלו לו קשה דהיה לו לנקד על איה שרה דהיא עיקר השאלה ששאלו עליה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>ידי בעלה. </span>היינו דוקא לשאול איה פלונית אבל לשאול בשלומה אפילו ע'י בעלה אסור כדאמרי' בפ' עשרה יוחסין (קדושין דף ע: ושם ד'ה אין ע'ש צ'ע קצת) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פת </span>קטנית תנן. </span>הא פשיטא דר' יוחנן אמר לבנו פת וקטנית ולא פת של קטנית אלא הכי מיבעיא ליה פת קטנית תנן ואפ'ה משמע שפיר פת הנאכלת עם הקטנית ולא משמע פת של קטנית וטעמא משום דאין רגילין לעשות פת של קטנית ונ'מ לאדם שאמר ליתן לפועליו פת קטנית שצריך ליתן להם פת וקטנית או דלמא פת וקטנית תנן אבל אם אמר לו פת קטנית בלא ו' הוי משמע פת של קטנית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלו </span>אוכלין מן התורה. </span>משום דאיירי מעיקרא בפועלים שאוכלים ע'י שפסקו להם מזונות או ע'י מנהג המדינה להכי נקט ואלו אוכלין מן התורה בלא פסק ובלא מנהג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במחובר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במחובר </span>בשעת גמר מלאכה. </span>פי' שאין צריכין עוד לקרקע כגון הקוצר והבוצר יצא המנכש והעודר ומפיק ליה בגמרא מואל כליך לא תתן בזמן שאתה נותן לכליו של בעל הבית ובתלוש קודם גמר מלאכה היינו גמר מלאכה למעשר ובגמרא מפיק ליה מדיש:  אימא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>דבר חרמש אכול דלאו בר חרמש. </span>כגון אילנות לא תיכול ואם תאמר ואמאי לא נילף מחרמש והא ליכא שום פירכא וי'ל דלהכי לא ילפינן מחרמש משום דהוו שני כתובים הבאים כאחד דאמאי איצטריך קרא למכתב כי תבא בכרם רעך לילף מחרמש אלא ודאי שני כתובים הבאים כאחד נינהו ואין מלמדין וכי דריש מקמה כל בעלי קמה על כרחך אצטריך כרם להלכותיו כדקאמרינן בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא להלכותיו דתניא כו'. </span>תימה דמכל מקום למה נכתב כרם דהוה ליה למכתב כי תבא בשל רעך דהא קמה קמה דכתיב ב' פעמים דרשינן תרוייהו חד לרבות כל בעלי קמה וחד לאדם בתלוש והיינו משום דלא הוה ליה למכתב בקמת רעך אלא בשל רעך ושמא אצטריך ליה לשום דרשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למ'ד גזל כותי מותר כו'. </span>פי' בקונטרס דפלוגתייהו בהגוזל ומאכיל (ב'ק דף קיג.) וקשיא דהתם אפילו מאן דשרי לא שרי אלא הפקעת הלואתו אבל גזילה ממש מודו כולי עלמא דאסור אלא אור'י דפלוגתייהו לקמן בהמקבל (דף קיא: ושם) דאיכא דשרי גזילתו ממש וא'ת למאן דאמר גזל כותי מותר מאי עביד ליה לקרא דוחשב עם קונהו דדרשינן בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיג:)  ידקדק עם קונהו שלא יגלום עליו ולא יבא עליו בעקיפין ודרש מהתם דגזל הכותי אסור וליכא למימר דס'ל דקרא איירי כשידם תקיפה על עצמם דאם כן היכי קאמר קרא דיצא ביובל איך יצא ביובל והלא הכותי לא יניחנו לצאת ויש לומר דהיכא דאיכא חילול השם מודה דאסור שהכותי בטח עליו ונותן לו כל שכרו והוה חילול השם אם היה יוצא בחזקה קודם היובל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רעך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רעך </span>ולא של הקדש. </span>דס'ד כי היכי דשרי רחמנא איסור גזל שאוכל משל חבירו הכי נמי הוה אמינא דשרי בשל הקדש תימה דתניא בפ' ולד חטאת (מעילה דף יג.) הפועלים לא יאכלו גרוגרות הקדש וכן פרה לא תאכל כרשיני הקדש ומפיק לה בגמרא מדכתיב לא תחסום שור בדישו דישו שלך ולא דישו של הקדש ואף אפועלים יליף ליה דה'נ לענין גמר מלאכה דמעשר לא גמרינן בפועל אלא מדיש וא'כ רעך למה לי למעוטי הקדש ועוד למאי אצטריך רעך ג' פעמים חד בכרם ושנים בקמה דחד למעוטי הקדש וחד דריש ליה לקמן (דף פח:) לשור במחובר ושלישי למאי אתא ולמאן דדריש לשור במחובר מקרא אחרינא גם השני אייתר ושמא לשום דרשא אצטריך ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבעך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבעך </span>ולא אכילה גסה. </span>אי לאו דכתיב שבעך הוה ממעטינן מואכלת אכילה גסה  דאכילה גסה לא שמה אכילה ולא הוה דרשינן ואכלת ולא מוצץ דשתיה בכלל אכילה אבל השתא דכתיב שבעך ולא אכילה גסה אייתר ואכלת למדרש מיניה ולא מוצץ:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיראה פני הבית. </span>וא'ת והא תנן בפ'ג דמעשרות (מ'ה) ומייתי ליה בשילהי יוצא דופן (נדה דף מז: ושם ד'ה איזהו) איזהו חצר שחייבת במעשר חצר צורית ואיזהו חצר צורית כל שהכלים נשמרים לתוכה ואין לומר דלרבי ינאי אינה חייבת במעשר עד שיראה פני הבית ופני החצר דהיינו שיכניסנו דרך שער החצר לבית וכי אמר בסמוך לרבי ינאי בשעריך לאפוקי דרך גגות הו'מ למימר לאפוקי מכניס לבית בלא דרך שער החצר דא'כ היכי קאמר בסמוך ולמ'ד לבית לבית איך אפשר שעומד פועל בבית ותולש ובא דרך שער החצר ומיהו י'ל היכא שהתאנה נוטה לחצר או עומדת בחצר אז אין צריך ראיית פני החצר אלא דוקא באותן (א) שנקלטות חוץ לחצר צריך שיכניסם דרך שער החצר וכן משמע (בפ'ג דמעשרות מ'ח) דתנא תאנה העומדת בחצר אוכל אחת אחת ואם צירף שתים חייב אבל מ'מ אי אפשר לומר כן דתנן בפ'ב דתרומות ומייתי לה בהמביא כדי יין  (ביצה דף לה.) היה אוכל באשכול ונכנס מגינה לחצר ר' אליעזר אומר יגמור ר' יהושע אומר לא יגמור אבל להתחיל לכ'ע אסור ומשמע שבחצר אסור אע'פ שלא נכנס לבית מדנקט ונכנס לחצר וי'ל דמודה ר' ינאי דחצר קובעת מדרבנן והא דאומר עד שיראה פני הבית היינו מדאוריי' וא'ת לר' יוחנן דאמר חצר קובעת מדאוריי' אמאי יגמור לר'א וי'ל דאיירי בחצר שאין הכלים נשמרים בתוכה דלא קבעה אלא מדרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בשדה. </span>פי' בקונט' ולוקח לא עדיף מגמר מלאכה וא'כ אפילו בעל הבית חייב בגמר מלאכה בשדה וקשה דא'כ מוקי לה כשאין נגמרה מלאכתו למעשר א'כ מאי פריך בעל הבית נמי חייב הלא כיון שלא נגמר מלאכתו למעשר יכול לאכול אפי' בבית כדאמר רבי אושעיא (פסחים דף ט.) מערים אדם על תבואתו ומכניסה במוץ שלה ועוד שילהי המביא [כדי יין] (ביצה דף לה.) משמע דלכולהו אמוראי דהתם המקח אינו קובע אלא בדבר שנגמרה מלאכתו למעשר ונראה דהכי פריך מאי לאו בשדה לוקח חייב משום דמקח קובע בדבר שנגמרה מלאכתו למעשר וקשה לכולהו דלא מפלגי ואפי' בלוקח בעי ראיית פני הבית או פני החצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>בתאנה העומדת. </span>לאו דוקא נקט תאנה דאין בו מעשר אלא מדרבנן דמדאורייתא לא מחייב אלא דגן ותירוש ויצהר והכא איירי מדאורייתא אלא נקט תאנה לפי שהיו מצויין ביניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העומדת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העומדת </span>בגינה ונופה נוטה לחצר ולמאן דאמר לבית לבית. </span>ולא מצי לאוקמי כגון שמלקט בגינה והולך לבית ואוכל דאין פועל אוכל אלא בשעת מלאכה כדתנן במתניתין לקמן  (דף צא:) דדוקא בהליכתם מאומן לאומן אוכל מפני השב אבידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>הבית עיניו בתאנתו ולוקח עיניו במקחו. </span>תימה דלוקח דוקא אוכל שתים שתים חייב אבל אחת אחת פטור כדאמר לקמן (דף פט:) קצץ בין ספת בין לא ספת אחת אחת אוכל שתים שתים לא אוכל ובשתים כיון דנוטה לחצר אפי' בעל הבית אסור כדתנן במסכת מעשרות (פ'ג מ'ח) גבי תאנה העומדת בחצר אוכל אחת אחת (ב)  ואם צירף שתים חייב וי'ל דהתם מיירי כשאינו רוצה ללקוט עכשיו יותר אלא מה שאכל ולהכי חייב בשתים אפילו בעל הבית כמו לוקח דלא שייך למימר עיניו בתאנתו דאין עיניו אלא במה שאוכל ולהכי חשיב גמר מלאכה בצירוף שתים אבל בשמעתין ששכר פועל ללקוט כל הראוי ללקט שייך למימר עיניו בתאנתו ולא חשיב גורן בגמר מלאכה עד שילקוט כולה או רובה וכי מוקי לה הכא בעומדת בגינה ונופה נוטה לחצר ה'ה דהוה מצי לאוקמי בעומדת בחצר אלא מילתא דשכיחא טפי נקט ועוד דגבי בית צ'ל דנוטה לבית דעומדת בבית לא שכיח כלל נקט נמי גבי חצר כה'ג ובקונטרס פירש עיניו בתאנתו שעיקרה חוץ לחצר משמע שר'ל שאם היתה כולה בחצר היה בעה'ב נמי חייב ואין נראה לר'י חדא דאין שייך ראיית פני החצר במחובר אפי' כל התאנה היתה בחצר ועוד למ'ד מקח קובע קובע אפילו בשדה בדבר שנגמרה מלאכתו כדאמר בפרק המביא כדי יין (ביצה דף לה:) ובסוף פרקא (דף צג.) משמע גבי מקשאות דאיפקיסו אפילו בשדה אין פועל אוכל לפי שנגמרה מלאכתן אע'פ שלא ראו בית וחצר והיכי משכחת לדידיה שלוקח חייב במעשר ופועל פטור אי בדבר שלא נגמרה מלאכתו לוקח נמי פטור אי בדבר שנגמרה מלאכתו אין פועל אוכל ע'כ לא משכחת אלא דלוקח אין אוכל שתים אפילו לא ספת ופועל כי לא ספת אוכל שתים שתים וע'כ היינו טעמא כדפרישית לוקח עיניו במקחו וחשיב שתים גורן וגמר מלאכה אבל בעל הבית עיניו בתאנתו לא הוי גמר מלאכה ופועל כבעה'ב ופ'ה לא שייך שם:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תבואת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תבואת </span>זרעך ולא לוקח. </span>וא'ת דאמר בסוף פ'ק דבכורות (דף יא: ושם ד'ה טבלים) אמר שמואל ברבי נתן הלוקח טבלים ממורחים מן הנכרי מעשרן והן שלו וקאמר אי מרחינהו נכרי דגנך ולא דיגון נכרי אלא דמרחינהו ישראל פי' אחר שקנאם מן הנכרי מעשרן דאין קנין לנכרי בארץ ישראל להפקיעם מיד מעשר והם שלו דאתינא מכח מאן דלא מצית לאשתעויי דינא בהדיה וליכא למימר מעשרן מדרבנן דא'כ אמאי קאמר דאין קנין לנכרי אפי' יש קנין צריך לעשר מדרבנן כדמוכח בסוף הקומץ רבה (מנחות דף לא. ושם ד'ה קסבר) דתניא אמר ר' שמעון [שזורי] פעם [אחת] נתערב לי טבל בחולין ושאלתי לרבי טרפון ואמר לי לך קח [לך] מן השוק ופריך ולימא ליה קח מן הנכרי קסבר אין קנין כו' והוה ליה מן החיוב על הפטור משמע דאי יש קנין הוה לוקח מן הנכרי דהוי ליה מן הפטור על הפטור דהא תרוייהו דרבנן ואומר ר'ת דהכא איירי בלוקח אחר מירוח אבל לוקח קודם מירוח כי התם תבואת זרעך קרינא ביה וא'ת ובמנחות אמאי לא קאמר ליה לך וקח הממורח דלא הוי חיוב אלא מדרבנן וי'ל דמ'מ דמי מן החיוב על הפטור כיון דאילו הדר מוכר קני ליה הוה חיוב וה'נ משמע התם דאין להפריש מדבר הדומה חיוב על הפטור דאיכא מ'ד שאמר ליה לך וקח מן הנכרי ופריך ולימא ליה קח מן השוק קסבר אין רוב עמי הארץ מעשרים והוה ליה מן החיוב על הפטור והא ליכא למימר דס'ל דודאי הוא דהא ליכא מאן דפליג דתבואת עם הארץ דמאי היא אלא משום דדמי לחיוב על הפטור קאמר וצריך עיון דכי משני התם קסבר אין קנין לנכרי מ'מ לימא ליה קח מן הנכרי (מן) הממורח דלמ'ד אין קנין מ'מ דריש דגנך ולא דיגון נכרי בס'פ השולח  (גיטין דף מז. ושם ד'ה מר) ואם תאמר לפר'ת דהכא משמע דלוקח קודם מירוח פטור מדאורייתא דהא פועל אוכל בדבר שלא נגמרה מלאכתו למעשר היינו קודם מירוח ומתחיל מקחו משעה שעושה מלאכתו ואז אינו מתוקן ואהא פריך ולוקח מדאורייתא מי מחייב וי'ל שהמקח אינו מתחיל עד שאוכל ואותה שעה כבר נתקן ורבינו יצחק ב'ר מרדכי הקשה על פר'ת דהא לוקח תבואה ממורחת מעם הארץ הוי דמאי משום דספק הוא אבל אם ודאי לא עישר חייב לעשר מן התורה אף על פי שנתמרח כבר ולאו פירכא היא דנהי דדמאי לא הוי מ'מ מדאורייתא לא מחייב אלא מעשר ודאי הוי מדרבנן וצריך ליתנו לכהן וללוי אבל לרבי יצחק בר' מרדכי נראה לפרש איפכא בלוקח שאינו ממורח פטור שעדיין לא נתחייב ברשות מוכר אבל לוקח ממורח הואיל ונתחייב ברשות מוכר תו לא פקע שם טבל מיניה כמו בהקדש ובהפקר שאם הקדיש והפקיר קודם מירוח מפקיע מידי מעשר אבל לאחר מירוח אינו מפקיע כמו שפירש ריב'א בבבא קמא  ומביא ראיה מן הירושלמי ולוקח מן הנכרי הוי איפכא דאם נתמרח ברשות הנכרי פטור משום דגנך ולא דיגון נכרי וכשלא נתמרח ברשותו חייב דאין קנין לנכרי בא'י להפקיע מידי מעשר ולא מקריא תבואת זרעך של מוכר אלא תבואת הלוקח ממנו ולא חשיב לוקח:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו משיפקסו בשדה. </span>לא מצי לשנויי מדרבנן הוי כדמוכח בסוף המביא [כדי יין] (ביצה דף לה.) דאפי' מדרבנן לא קבע בגמר מלאכה לחודה דבתר גמר מלאכה בעינן שבת וחצר ומקח לקבוע ואם תאמר אדפריך מיניה לר' ינאי ור' יוחנן תקשה מיניה על המשנה שמצריכה חצר אחר גמר מלאכה בסוף המביא כדי יין  (שם) וי'ל דהוה מצי למימר וליטעמיך אי נמי דשמא קישואין ודלועין בני גורן נינהו כמו חטין ושעורים ולכך אין קשה על המשנה דמצרכה חצר דאיכא לאוקמה במידי דלאו בני גורן ולא פריך אלא על ר' ינאי ור' יוחנן דאפילו בחטין ושעורים מצרכי חצר ולבסוף כי משני אי בעית אימא דרבי ינאי לא מיירי אלא בזיתים וענבים משני נמי פירכא דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>משיפקסו בבית. </span>אין לפרש משיפקסו בשדה ואחר כך הכניסן לבית דהא לישנא לא משמע הכי ועוד דפריך עד שיפקסו מיבעי ליה פירוש דהוה משמע דאפילו הכניסם בבית אינו חייב במעשר עד שיפקסו אלמא ה'פ משיפקסו בתוך הבית ותימה כיון דהכניסם לבית קודם גמר תקנה אמאי חייבים מ'ש ממכניס תבואה במוץ שלה דאמר ר' אושעיא (פסחים דף ט.)  דפטור מן המעשר ואין לומר דהא דקאמר רבי אושעיא כדי שתהא בהמתו אוכלת ופטורה מן המעשר היינו קודם מירוח דא'כ אין זו הערמה ועוד בפ'ק דפסחים (דף ט. ושם) פריך ואין ספק מוציא מידי ודאי (והתנן) [והתניא] חבר שמת והניח מגורה מליאה פירות אפילו הם בני יומן הרי הם בחזקת מתוקנין  (דחזקה על חבר) כו' והא התם דודאי טבל ספק עשרינהו ספק לא עשרינהו וקאתי ספק ומוציא מידי ודאי ומשני התם ספק וספק הוא דאימור עביד כדר' אושעיא ואם היה צריך לעשרינהו אחר מירוח מאי קאמר דאפילו עביד כר' אושעיא השתא שהם ממורחים חייב במעשר ואמאי הוו בחזקת מתוקנין ויש לומר דודאי חטין ושעורין שדרכן למרחן בשדה ולהכניס לבית ממורחים אין מחויבים במעשר אא'כ ראו פני הבית ממורחים אבל קישואין ודלועין רגילות להכניסן בבית עם הפיקוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיפקסו מיבעי ליה. </span>וכן דייק בסוף פרק ארבע מיתות  (סנהדרין דף סו:) עד שתהא נערה (א) מיבעי ליה ואם תאמר שלהי ר' ישמעאל בע'ז (דף נו. ושם ד'ה ר'ע) דאמר ר' עקיבא משיקפה עד שיקפה מבעי ליה לאפוקי מתנא קמא דאומר משירד לבור ויש לומר דהתם ליכא למיטעי כי הכא אי נמי התם נקט משיקפה לאפוקי ממ'ד דתניא בתר הכי משישלה ומשישלה אתא לאפוקי תוסס בן ארבעים יום א'נ איידי דתנא משירד לבור לכך נקט בכולהו כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קאמר רבי ינאי בזיתים וענבים דלאו בני גורן נינהו. </span>ואע'ג דתירוש ויצהר כתיב (דברים יד) והיינו לאחר שדרכן לעשותם יין ושמן ר' ינאי מיירי בשאין דעתו לדרכן אלא לאוכלן כך דחייב לעשר מן התורה בראיית פני הבית אע'ג דבפסוק לא מצינו אלא תירוש ויצהר אבל דגן אין רגילות לאוכלו בשבלים ולכך לא מחייב לעשר אלא עד שתמרח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ומה </span> 


lvr: 42
pgn: 88
dfh: b
trm: שור שאינו אוכל במחובר.
txt:
<span class='five'>שור שאינו אוכל במחובר. </span>במסקנא דריש דשור אוכל במחובר והשתא אכתי לא מסיק אדעתיה ובלאו הכי לא קאי האי ק'ו  ואם תאמר אמאי עביד ק'ו שאינו אמת לפי המסקנא הוה ליה למיעבד ק'ו ומה שור שאי אתה מצווה להחיותו אוכל כו' ויש לומר דניחא ליה לעשות קל וחומר מאכילה בשעת מלאכה שבא ללמוד:  גידולי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גידולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גידולי </span>קרקע יצא החולב כו'. </span>בריש בכל מערבין (עירובין דף כז:)  חשיב בעלי חיים גידולי קרקע דדריש ונתתה הכסף בבקר ובצאן מה הפרט מפורש פרי מפרי וגידולי קרקע התם קרי להו גידולי קרקע לפי שניזונין מן הקרקע אבל הכא מפיק שפיר חולב ומגבן דלא הוי בכלל דיש שהוא גודל וצומח מן הקרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ס'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ס'ד </span>אמינא הואיל וכתיב קמה קמה שתי פעמים. </span>ותימה הא איצטריך חד לרבות כל בעלי קמה וחד לרבות אדם בתלוש וי'ל דה'ק סד'א דלא נדרוש חד מהנך דרשות דלעיל אבל נדרוש לרבות חולב דמסתבר טפי למדרש הכי ולספרים דגרסי הואיל וכתיב קמה לרבות כל בעלי קמה נרבה נמי הא א'ש טפי דמכל בעלי קמה משמע שפיר בעלי חיים שהם בעלי קומה ותימה אכתי נרבה מקמה דבר שאין גידולו מן הארץ כגון חולב וכי תימא דיש דכתב רחמנא ל'ל איצטריך לרבות תלוש דאי לא כתיב דיש אלא לא תחסום שור במלאכה הוה מוקמינא ליה דוקא במחובר דומיא דפועל דה'נ פריך ל'ל דיש להוציא חולב מכי תבא נפקא דוקא במחובר אלמא אית לן לאוקמי שור דומיא דאדם ועוד דאיצטריך דיש לכמה דרשות דבסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>המנכש בבצלים. </span>נראה דאי לאו ואל כליך לא תתן לא הוה דרשינן מדיש אלא מה דיש מיוחד שלא נגמרה מלאכתו למעשר אבל לשעת גמר מלאכתו שאין צריך לקרקע לא הוה דרשינן ליה אבל השתא דכתב ואל כליך למדרש בשעת גמר מלאכה דרשינן נמי מדיש להני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>הלש המקטף והאופה. </span>תימה לר'י דבשלמא אופה איצטריך למיתני אע'ג דתנא לש משום דמשכחת דחייב בחלה אפילו לא לש ע'י אפייה דאמרינן בפרק כל שעה (פסחים דף לז. ע'ש) הדובשנין והאיסקריטין כו' אפאן באילפס פטורין בתנור חייבין אלא מקטף אמאי תני לה וכי יש מקטף בלא לישה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי חלה נמי לא. </span>דחלה בחוצה לארץ לא הויא אלא מדרבנן כדמוכח בפ' עד כמה (בכורות דף כז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>מעשר קגרים גמר כו'. </span>דכיון דאם היו חייבין במעשר הוה חשיב גמר מלאכה למעשר אחר המירוח והיינו הולכים בתר אותה גמר מלאכה כי אין חייבין נמי לא הוי פחות וניזיל בתרה ואמאי אזלינן בתר חלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבינא כרוך ותני. </span>דהשתא דקתני בחדא למעשר ולחלה מוכח שפיר דלא נקט למעשר אלא לאפוקי היכא דלא שייך חלה כגון בודל בתמרים אבל היכא דשייך חלה לא חשיב (ב) אלא שנגמרה מלאכתה לחלה אבל כי הוה בחדא ברייתא למעשר לחוד הוה משמע דבכ'מ אזלינן בתר גמר מלאכה למעשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והבודל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והבודל </span>בתמרים. </span>אע'פ דליכא מעשר אלא מדרבנן חשיבא גמר מלאכתן למעשר כיון דאי הוה בהו מעשר מדאורייתא הוה אזלינן בתר גמר מלאכתו למעשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פועל </span>מהו שיהבהב. </span>פי' בקונטרס שאור ממתקו ובעי אם שרי להבהב ולמתוק שע'י כן יאכל יותר אי הוה כענבים ודבר אחר או לא וקשה לר'ת דמאי קאמר בסמוך מפריך ע'ג סלע מאי מתוקי פירא איכא היכא ס'ד דמקשה דליכא מתוקי פירא א'כ למה מפריך ועוד למאי דמסיק (ג) הכא דלא יספות במלח הוה משום מעשר הא לאו הכי שרי לספות במלח א'כ כ'ש דשרי להבהב דספיתא במלח דמיא  טפי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קוצץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קוצץ </span>אחת אחת אוכל. </span>פירש בקונטרס קצץ עם בעה'ב על מנת שיאכל דהשתא הוי כעין מקח נראה לר'ת דלפי' קאי ארישא אשכרו לעדור דאי אשכרו לקצור למה יתנה בחנם כיון דמן התורה אוכל וקציצה נמי אמאי מהניא שלא יאכל שתים שתים כיון דעל חנם הוא קוצץ וקשה קצת דמאי פריך כיון דקצץ כל מאי דבעי לאכול למה פשוט לו כל כך שיוכל לאכול במלח משום דקצץ הא לא פירש לאכול במלח ואיצטריך לקצוץ דמדינא לא הוה אכיל כלל כיון ששכרו לעדור ור'ח פירש קצץ שהתנה שלא לאכול אלא עשר פירות או עשרים והשתא פריך שפיר במאי דבעי יאכלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתים </span>שתים לא יאכל. </span>דמקח קובע בדבר שנגמרה מלאכתו למעשר וכי תלש שתים ביחד חשיבי גורן כדיליף בסמוך שהלוקח לא יעשה גורן אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בארץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בארץ </span>קבעא ספיתא. </span>וההיא דלעיל דקתני לא יספות מיירי בארץ וא'ת ואמאי לא מוקי לה ההיא דלא יספות משום ענבים ודבר אחר כדאמר מעיקרא וההיא דספת במלח קאי אסיפא ומיירי בין בארץ בין בחוצה לארץ וקמ'ל דלא קבעא ספיתא והשתא לא תקשי ליה הא דפריך אדאביי וי'ל דאי לאו דאשמועינן בשום מקום דספיתא קבעא לא הוי אשמעינן שום חידוש ההיא ברייתא דסופת ולהכי מוקי לההיא דלא יספות בארץ משום דספיתא קבעא והשתא קמ'ל ההיא דסופת דאע'ג דבארץ קבעא בחו'ל לא קבעא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותרתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותרתי </span>מנלן דקבעא ספיתא. </span>מקח נמי קבעא בתרתי כדאמר לעיל אלא משום דבספיתא קיימינן נקט ספיתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קבצם כעמיר גורנה. </span>אסמכתא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המרכסות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המרכסות </span>בתבואה. </span>לא לעשות לחם מיירי דהיכא דשייכא חלה לא אזלינן בתר גמר מלאכה למעשר אלא בתבואה לעשות קליות או שתית מיירי:  והדשות</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והדשות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והדשות </span>במעשר ובתרומה אינו עובר משום לא תחסום. </span>פי' בקונטרס דסתם דייש לא הוי תרומה ומעשר שאין רגילות להיות תרומה ומעשר אלא אחר מירוח תימה דא'כ אפילו הן חולין מתוקנים לא יעבור דאין רגילות להיות מתוקנים קודם מירוח ונראה דטעמא משום דכתיב דישו דמשמע הראוי לו ומעשר ממון גבוה הוא ותרומה נמי לישראל אסור ליתן לפני בהמתו ואפילו כהן דוקא כרשינין שהוא מאכל בהמה מותר להאכיל ולא חטין משום הפסד תרומה וכן דריש בהדיא במעילה (דף יג. ושם ד'ה מאי) מדישו גבי הא דתנן וכן פרה לא תאכל כרשיני הקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גידולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גידולי </span>מעשר חולין. </span>דלא שייך למיגזר שמא ישהה בידו ויבער בטומאה דלמה ישהה כיון שיכול לפדותו ואפילו לקוח בכסף מעשר שנטמא דאינו נפדה לרבי יהודה לא גזרו על גידולין דליהוו מעשר כיון דעיקר מעשר יש לו פדיון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>במעשר ראשון דמיקרי דישו כאן במעשר שני. </span>דאפילו לר' יהודה אינו עובר חוץ לחומה כדפריך בסמוך והא בעי חומה ותימה והלא אי לאו רעך היה אוכל פועל משל הקדש כי היכי דשרי משל חבירו ולא הוי גזל וה'נ אית לן למימר דשרי חוץ לחומה דהא לרבי יהודה ממונו הוא ויכול לקדש בו האשה אפילו חוץ לחומה כדמשמע בקדושין (דף נג:) וי'ל דאפילו הכי (לא) קרינן ביה דישו שלו ולא של רעך דה'נ אמרינן בסוף פרק חלק (סנהדרין דף קיא:) דלכולי עלמא לא מיקרי שללה גבי עיר הנדחת ופטורה מן החלה דלא מיקרי עריסותיכם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והיכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והיכי </span>דמי כשהקדימו בשבלין. </span>תימה דמאי איצטריך לפרושי הכא היכי דמי דעד השתא נמי הוי מיירי בהכי דהא בגידולי מעשר ליכא לאוקמה כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>להו תניתוה רבי שמעון בן יוחאי אומר. </span>ורבנן לא פליגי עליה במאי דמפרש טעמא משום דמעלי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חסום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חסום </span>פרתי ודוש בה. </span>פירוש ודוש בתבואתי דמרויח באמירה לנכרי דבתבואת נכרי פשיטא דשרי כיון שאין ישראל נשכר בחסימה אלא אדרבה מפסיד כמו שפשיטא שמותר לומר לנכרי אכול נבלה ומהאי טעמא נמי מותר לומר לנכרי בשבת הילך בשר ובשל לצרכך כשאין מוטל עליו לזונו דאין מרויח באותה אמירה כלום ומיהו אמר ר'י דלא דמי לאומר לנכרי אכול נבלה דלא שייך התם אמירה לנכרי שהישראל עצמו יכול ליתן נבלה בפיו אבל הכא אותו דבר שאומר לנכרי לעשות הוא אינו יכול לעשות כמו לבשל או לחסום ומירושלמי דהנזקין גבי מחזיקין ידי נכרים בשביעית דקאמר א'ל חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה מינך בתר שביעית אומר ר'י דאין ראיה דהתם לפי שהתחיל כבר לחרוש מפני דרכי שלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא דאיסור לאו שרי. </span>אע'ג דבמס' מו'ק (דף יב.) אמרינן דבשביעית וחולו של מועד אסור אמירה לנכרי התם משום דשבת ויו'ט חדא מילתא היא  וגזרו אטו שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דגנבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגנבין </span>להו ארמאי. </span>בשאלתות דרב אחאי מפרש שהיו קושרין דינר בכיס של בהמה בחזקה והנכרי גונב הדינר ותולש הכיס ומסרסו ולשון גנבין להו לא משמע הכי שלא באין לגנוב רק הדינר:  מחלפי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחלפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחלפי </span>אהדדי. </span>שלא מדעתן היו מסרסין אותן ומ'מ היו מחליפין שמא לא יאמינו העולם שהיה שלא מדעתם או משום שלא יאמרו אחרים לנכרי לעשות כן ויאמרו שלא מדעתנו עשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ישב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישב </span>לה קוץ בפיה מהו. </span>וא'ת הא אמרינן לקמן לא תדוש בחסימה וי'ל דה'מ כשחסמה בחוץ כדי שלא תאכל אבל הכא שישב לה מאליו בעי דלמא הוי כחלתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבץ </span>ארי מבחוץ. </span>את'ל ישב לה קוץ אסור לפי שחסימה בגופה אבל ארי שהיה רחוק ממנה לא הוי חסימה ואת'ל דארי נמי הוי חסימה היינו משום דמפחד הארי אינה אוכלת אפילו היא רעיבה הרבה אבל בעמד בנה בחוץ אינה נחסמת כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עמד </span>בנה מבחוץ מהו. </span>אית ספרים דגרסי העמיד ואפילו הכי לא פריך חסימה מעלייתא היא משום דאינה מנחת כל כך מלאכול בשבילו כמו מפחד הארי כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר חייב עקימת שפתיו הוי מעשה. </span>תימה דבפ' ג' דשבועות (דף כא.) אמר רבי יוחנן אומר היה רבי יהודה משום ר' יוסי הגלילי כל לאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו חוץ מנשבע ומימר ומקלל חבירו בשם והלא רבי יוחנן גופיה קאמר הכא דעקימת שפתיו הוי מעשה א'כ נשבע ומימר ומקלל חבירו בשם אמאי מחשיב אותן לאו שאין בו מעשה וי'ל דלא קאמר רבי יוחנן דעקימת פיו הוי מעשה אלא הכא משום דבדיבוריה קעביד מעשה שהולכת ודשה בלא אכילה כדאמרינן בריש תמורה (דף ג:) אההיא דחוץ מנשבע ומימר ומקלל חבירו אמר ליה רבי יוחנן לתנא לא תיתני מימר דבדבוריה קעביד מעשה ולהכי פריך הכא ר'י לריש לקיש ממימר דחשיב מעשה משום דבדבוריה קעביד מעשה אבל נשבע לא עביד בדיבוריה מעשה כדמוקי לה התם באכלתי ולא אכלתי וא'ת דבסוף פרק ד' מיתות  (סנהדרין דף סה. ושם: ד'ה הואיל) קאמר ר' יוחנן דעקימת שפתיו דמגדף לא הוי מעשה משום דישנו בלב ופריך והתניא יצאו עדים זוממים שאין בהן מעשה ומשני אלא שאני מגדף הואיל וישנו בקול ופריך וקול לר' יוחנן לאו מעשה הוא והא חסמה בקול לרבי יוחנן חייב ומשני שאני עדים זוממים דישנן בראייה והשתא היכי פריך מחסמה בקול אמגדף דלא עביד מעשה בדיבוריה וי'ל דלאו אמגדף פריך אלא אעדים זוממין פריך דבההוא שנויא דמשני שאני מגדף הואיל וישנו בקול שני נמי אעדים זוממין ועלייהו פריך וקול לר' יוחנן לאו מעשה הוא דבדיבורייהו מתעביד מעשה שמתחייב הנדון ומשני שאני עדים זוממין הואיל וישנן בראייה אבל מגדף הוי טעמא דלא חשיב מעשה הואיל וישנו בקול דלא עביד בדיבוריה מעשה ואין צריך תו לטעמא שכן ישנו בלב והיינו טעמא נמי דמסית ומדיח ומקלל אביו דממעט להו בת'כ מועשה דהתם אינו לא בלב ולא בראייה אלא על כרחך משום דישנן בקול ואע'ג דבפ'ק דכריתות (דף ד.) לא קאמר טעם דמגדף דישנו בקול אלא קאמר מגדף ישנו בלב ועדים זוממין ישנן בראייה אסוגיא דסנהדרין סמיך ובקונטרס גריס שאני עדים זוממין הואיל וישנן בקול ולא גריס שאני מגדף משום דאי הדר ביה מטעמא קמא דהואיל וישנן בלב אם כן לפי המסקנא דסתר טעמא דהואיל וישנן בקול הוה ליה למיהדר לטעמא קמא ולמימר שאני מגדף הואיל וישנו בלב ואין נראה דלמסקנא נמי לא סתר טעמא דהואיל וישנו בקול לענין מגדף ומסית ומדיח כדפרשינן דבדיבורייהו לא מתעביד מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ריש </span>לקיש אמר פטור עקימת שפתיו לא הוי מעשה. </span>ואם תאמר והא בריש אלו הן הלוקין (מכות דף יג:) אמרינן הא דבעינן לאו שיש בו מעשה משום דכולהו לאוי גמרינן מלאו דחסימה משום דסמיך ליה ארבעים יכנו לא יוסיף וחסימה יש בה מעשה והשתא לריש לקיש דחסמה בקול לית בה מעשה נימא דלקי ונילף בכולהו דלקי אלאו שאין בו מעשה ואמאי פטר הכא בחסימה גופה כי אין בה מעשה ויש לומר דסבר ריש לקיש דעיקר קרא לא איירי אלא בסתם חסימה דאית בה מעשה אי נמי נפקא (א) לריש לקיש כאידך שנויא דמכות (שם) דדריש מלעשות דאין לוקין אלא בלאו שיש בו מעשה ואם תאמר דבאלו הן הלוקין (שם טו:) פליג רבי יוחנן וריש לקיש בשבועה שאוכל ככר זו היום ועבר היום ולא אכלה דר' יוחנן פטר ליה משום לאו שאין בו מעשה ור'ל פטר ליה משום התראת ספק אבל לאו שאין בו מעשה לוקין עליו וליכא למימר דאליבא דר' יהודה קאמר וליה לא סבירא ליה כדמשמע בתר הכי דפליגי אמילתא דר' יהודה דאמר גבי לא תותירו ממנו עד בקר בא הכתוב ליתן עשה אחר לא תעשה לומר שאין לוקין עליו דדייק ר' יוחנן טעמא דבא הכתוב הא לא בא הכתוב לוקין עליו דהתראת ספק שמה התראה וריש לקיש דייק טעמא דבא הכתוב הא לא בא הכתוב לוקין אלמא לאו שאין בו מעשה לוקין עליו ואי אליבא דרבי  יהודה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני ר'מ היא דאמר לוקה ומשלם. </span>ותימה דלא שמעינן ליה לר'מ אלא בפ'ק דמכות (דף ד. ושם ד'ה לוקין) גבי עדים זוממין והתם יליף ליה ר'מ ממוציא שם רע דלוקה ומשלם ופריך מה למוציא שם רע שכן קנס ומשני סבר לה כרבי עקיבא דאמר עדים זוממין קנסא היא א'כ הכא דהוה ממונא מנלן דלוקה ומשלם וי'ל דהא דלרבנן אין לוקה ומשלם היינו מכדי רשעתו דכתיב גבי עדים זוממין דדרשינן מיניה משום רשעה אחת אתה מחייבו ואי אתה מחייבו משום שתי רשעיות אבל ר'מ דסבר דעדים זוממין קנסא הוא יליף ממוציא שם רע דלוקין ומשלמין א'כ תו ליכא לדידיה לאוקמי כדי רשעתו אלא במיתה ומלקות ומהיכא נילף דלא ילקה ומשלם ולה'ק דבכל דוכתא אית ליה לר'מ דלוקה ומשלם וא'ת והא אכתי איכא לאוקמי כר'מ כדי רשעתו במלקות וממון כגון דבהדי דמסהדי עדות שקר קרעו שיראין של שום אדם דהני תשלומים אינם קנס וליכא למילף ממוציא שם רע וי'ל דלית לן לאוקמי קרא דואי אתה מחייבו משום ב' רשעיות אלא בששניהם מחמת עדות שקר ולהכי לא מתוקמא בממון ומלקות דבשתי רשעיות מחמת עדות שקר לוקה ומשלם ולהכי לא מתוקמא אלא במיתה ומלקות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבא </span>לצאת ידי שמים. </span>וא'ת דאמרי' בפרק בן סורר ומורה  (סנהדרין דף עב. ע'ש) רבא איגניבו ליה דינרי במחתרתא אהדרינהו ניהליה ולא קבלינהו אמר הואיל ונפק מפומיה דרב דאמר הבא במחתרת ונטל כלים ויצא פטור דבדמים קננהו ואמאי לא קבלם והא חייבין לצאת ידי שמים וי'ל דהם לא רצו לצאת ידי שמים אלא היו סבורין שבדין חייבין להחזיר ולכך לא קבלינהו וא'ת תנא תני  (ג) ישלם ואת אמרת דמדת חסידות שנו כאן וי'ל דישלם משמע טפי לשון חיוב ממשלם אי נמי התם פריך משום דאפילו לצאת ידי שמים אינו חייב אבל הכא דחייב לצאת ידי שמים חיובא מעליא הוא ושפיר קתני משלם ועוד ר'י פי' שם מתוך הסוגיא דה'ק תנא תני ישלם דברי ר'א ורבנן פליגי עליה ואי מדת חסידות קאמר לא הוו פליגי עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתנן </span>אסרה תורה אפילו בא על אמו. </span>דעיקר אתנן בעריות כתיב דזונה מחייבי כריתות היא ובתמורה נמי פ'ק (דף ה)  גמרינן תועבה מעריות וי'מ דנפקא לן מדתניא ביבמות (דף נט: ושם)  יכול אף אתנן כלב ומחיר זונה ת'ל גם שניהם שנים ולא ד' ומדאיצטריך קרא למעט אתנן כלב אע'ג דרובע בהמה קם ליה בדרבה מיניה ש'מ דאתנן אסרה תורה אפילו בא על אמו ואין נראה דמי כתיב ב' ולא ד' שניהם כתיב ונימא ב' ולא ג' ולא אתי למעוטי אלא מחיר זונה וא'ת והא איכא לאוקמא קראי באומר הילך טלה זה ותבעלי לבנך או לאביך דלא קים ליה בדרבה מיניה וי'ל דאית לן לאוקמא קרא בסתם אתנן דהיינו שהבועל נותן וא'ת דאתנן אינו נאסר אלא בדקאי בחצירה בשעת ביאה כדאמר בפ' בתרא דע'ז (סג. ושם) אבל בא עליה ואח'כ נתן לה מותר א'כ היכי מוכח מאתנן דחייב לצאת ידי שמים אע'ג דקם ליה בדרבה מיניה והא משמע במרובה  (ב'ק דף ע: ושם ד'ה אילו) דחצר קני ליה קנין גמור אפילו היכא דקם ליה בדרבה מיניה וי'ל דנהי דחצר קני לה קנין גמור לא היה לו ליחשב אתנן אלא מתנה אם לא היה חייב לצאת ידי שמים כשאינה בחצירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>טש כל הפת כולה אסורה עד שיוסק התנור. </span>תימה למה לי עד שיוסק בקינוח סגי דתו לא הוי אלא כנ'ט בר נ'ט ושרי (חולין דף קיא:) דגים שעלו בקערה דמותר לאכלן בכותח ושם מפורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופשטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופשטי </span>להו לאיסורא דלא כהלכתא דאמר שמואל כו'. </span>תימה לר'י היכי מוכח משמואל דליכא איסורא מדרבנן דשמואל לא איירי אלא מדאורייתא דומיא דמנאפין עד שיראו כדרך המנאפין דאיירי להורגם דאהא מייתי לה בפ'ק דמכות (דף ז.) גבי אם היינו שם לא היה אדם נהרג מעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מין </span>במינו נמי אחיזה אין הכנסה לא. </span>תימה כיון דלא איירי קרא אלא בכלאים מנלן לאסור הכנסה מין במינו וי'ל דדייק מדנקט תנא לא יאחוז דלא יכניס הוה ליה למינקט דלא תרביע הכנסה משמע אלא משום הכי נקט אחיזה דלהכנסה לא איצטריך דקים ליה לתנא דאפילו מין במינו אסורה מונשמרת מכל דבר רע דדריש מיניה בפ'ק דע'ז (דף כ:) שלא יסתכל אדם לא בחמור ולא בחמורה לא בחזיר ולא בחזירה לא בעוף ולא בעופפת בשעה שנזקקין זה לזה ולהכי מוקי לא תרביע באחיזה באם אינו ענין:  דש</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דש </span>באווזין ובתרנגולין לרבי יוסי ברבי יהודה מהו. </span>יש לפרש דמיבעיא ליה בדשין ברגליהן ולא בכנפיהם דאין יכולין לדוש בכנפיהן דאי בכל כחו בעינן האיכא או דלמא ידיו ורגליו בעינן והא ליכא דאין דשין בכנפיהן אי נמי יש לומר דאפילו דשין בכנפיהן מיבעיא ליה דדומיא דשור ממש בעינן וא'ת דמשמע דפשיטא ליה דאי איכא ידיו ורגליו כי שור דאוכל ולא בעי שור ממש וא'כ יליף שור שור משבת וא'כ עוף נמי נילף כדתנן בסוף הפרה (דף נד:) דשוין שור ובהמה חיה ועוף לענין חסימה א'כ מאי מיבעיא ליה וי'ל כיון דבעי רבי יוסי ברבי יהודה דומיא דשור מיבעי ליה דלמא עוף אינו שוה לשור לענין חסימה ומתניתין דהתם כתנא קמא דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>במחובר היכי משכחת לה. </span>פירש בקונטרס הלא הבהמה אינה יכולה להגיע ולאכול מגפן שעל העגלה שהיא נושאה שהבהמה לפני העגלה ואין נראה לר'י דההוא גפן הוי תלוש ולא מחובר אלא הכי פירושו במחובר היינו כשהוא דש במחובר היכי משכחת לה שיאכל אותן שבלין עצמן שהוא דש דבשלמא שור בתלוש אתי שפיר שכל תבואה התלושה אשר שם חשובה כאגודה אחת ואין צריך לאכול מאותה שהוא דש ממש אבל מחובר כל קלח וקלח חשוב בפני עצמו ומשני בשרכא פירוש בקטניות או בתבואה שהיא ארוכה שיכול לאכול אותן שבלין עצמן שהוא דש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>עושה מעשה אוכל מן התורה. </span>תימה מנלן למידק הכי דמתניתין לא משמע כלל דלא קתני אלא שאוכל משום השבת אבידה אבל אי לאו משום הכי לא היה אוכל אפילו מהלך כעושה מעשה דמי דעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר וי'ל דדייק מדלא נקט במתניתין משום השבת אבידה אמרו הפועלים אוכלים כשמביאים כלים מאומן לאומן דהוו עושין מעשה ומינה הוה ידעינן דאפילו בעושה מעשה אין אוכלים אלא מפני השבת אבידה אלא ודאי מדנקט בהליכתן מאומן לאומן שאין עושין מעשה משמע דאי הוו עבדי מעשה הוו אכלי מדאורייתא:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אימא עד שתהא פורקת. </span>דסד'א שאינה אוכלת אלא כשהיא רואה הגפן בפניה אבל כשאינה רואה שהגפן עליה או בעגלה אינה אוכלת ואע'ג דטעמא דחסימה לאו משום דחזיא ומצטערת הוא קמ'ל דלא קאי אמפני השבת אבידה דמן הדין אוכלת אלא מילתא באפי נפשיה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעית </span>אימא דרב איכא בינייהו. </span>דת'ק שמזכיר פועל לית ליה דרב ואע'ג דאיסי בן יהודה איירי בעושין בסעודתן מ'מ לא מיקרו פועלים כיון שלא מדעת בעל הבית עושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמרת משלו הוא אוכל יהבינן להו. </span>דמשעה ששכרו הוי כאילו התנה עמו ואי משל שמים הוא אוכל לא יהבינן להו  [ב] שלא זיכה לו הכתוב אלא מה שהוא לועס ואוכל ואין לו כח ליתן (כולם): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כן </span>נמצא בספרים ישנים וכן נראה לגרוס לא בכנפשך קמפלגי. </span>ואי לאו כנפשך הוו מודו כ'ע דאוכל יותר מכדי שכרו דרחמנא זכה ליה ולא גרסי' דכולי עלמא משלו הוא אוכל דהא כ'ש דאי משל שמים הוא אוכל דהוה אכיל יתר מכדי שכרו אי לאו כנפשך ויש ליישב הגירסא משום דמעיקרא הוה בעי למיפשט מת'ק דמשל שמים הוא אוכל ודחה לו וחוזר ופושט מדברי חכמים דסברי משל שמים כו' וא'כ ת'ק נמי סבר הכי דבין ת'ק לחכמים ליכא אלא הא דאמרן לעיל והדוחה אומר לעולם אימא לך משלו הוא אוכל כמו שדחיתי לך למעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אמרת משלו הוא אוכל אמאי אין שומעין לו. </span>וא'ת דמאי פריך הא כיון דהוא אינו יכול לאכול הוה ליה כחולה שאינו יכול ליתן להם וי'ל דלא דמי לחולה דחולה אינו תאב לפירות שלפניו ולהכי לא זכי ליה רחמנא אבל נזיר דתאב זכי ליה כשאר פועל וא'ת אלא מאי משל שמים הוא אוכל א'כ אמאי נקט נזיר וי'ל דאורחא דמילתא נקט שהנזיר רגיל לומר כן לפי שאינו אוכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוכר </span>את הפועל לקצות לו כו'. </span>תימה דאם היה רוצה לאכול כך בלא קציצה היתה נגמרה מלאכתו ולא היה בכלל דייש ובשביל שחושב הוי בכלל דייש וי'ל דהכא מיירי במקום שמנהג הוא לקצות תאנים דהשתא בלא מחשבה אלא בסתמא הוי דבר שלא נגמרה מלאכתו למעשר ועוד דין הוא שיאכל פועל ע'י מחשבתו כיון דעל ידי מחשבה זאת חשיב לא נגמרה מלאכתו לענין שאוכל ופטור:  על</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שיאכל בני בשכרי. </span>פי' בקונט' שיאכל בנו עם האב בשכר פעולת האב וקשה דמאי פריך בנו אמאי חייב הא ודאי מקח גמור הוא ומאי קאמר נמי דמיחזי כמקח אלא נראה בשכרו היינו תחתיו ואיצטריך להתנות שיאכל הבן כמו שירצה אפילו יאכל יותר מן האב והא דפריך ואי אמרת משלו הוא אוכל אמאי חייב היינו אמאי חייב בכל מה שיאכל דהא לא הוה לו לחייבו אלא במה שאוכל יותר מן האב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן בספרים שלנו אלא אי אמרת משל שמים הוא אוכל אמאי פודה ומאכילן איסורא לא זכי ליה כו'. </span>אבל אי משלו הוא אוכל אתי שפיר שהרי הוא כאילו התנה עמו מעיקרא כדפרישית לעיל ומשני משום דמיחזי כמקח טעות ור'ח פי' אמאי פודה ומאכילן יאכלו בלא פדייה כיון דמשל שמים אוכל ומשני איסורא לא זכי ליה רחמנא ולגירסא זו קשה דאכתי הוה ליה למיפרך אמאי אוכלין כלל דהכי פריך בסמוך גבי נתפרסו עגוליו והוה ליה לשנויי משום דמיחזי כמקח טעות כדמשני בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ה </span>גדולים נמי. </span>אא'ב במעלה להן מזונות ומשל שמים הוא אוכל אתי שפיר דקוצץ בגדולים דכיון דזן אותם מחלי בלב שלם אלא אי אמרת בשאין מעלה להן מזונות אמאי קוצץ לגדולים דאין מתרצין בלב שלם כיון שאינו זן אותם אלא מיראה הן עושין ואנוסים הן ומשני גדולים אפילו כשאין זן מחלי בלב שלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו אידי ואידי במעלה להן מזונות. </span>אע'ג דשפיר אוקי כבר מתני' באין מעלה להן מזונות השתא דאייתי ברייתא דצריכים לאוקמה במעלה להן מזונות סבירא ליה לאוקמא מתני' דומיא דברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>אוקימתא. </span>לברייתא במעלה להן מזונות קטנים נמי ניקוץ מהדר נמי אמאי דמוקי מעיקרא אידי ואידי במעלה כו' דבין מעיקרא ובין השתא מוקמת ברייתא במעלה להן מזונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>זכי ליה רחמנא. </span>לאו דוקא נקט רחמנא דמדרבנן הוה מציאת קטן ושכרו לאביו אלא כלומר לא זכו ליה רבנן וריב'ן גריס לא זכו ליה רבנן אי נמי נקט רחמנא משום בתו דמן התורה מעשה ידיה שלו וצערה לא זכי ליה רחמנא:  דכוותיה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכוותיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכוותיה </span>גבי בהמתו תבן לקוץ לה. </span>ה'ה דהוה מצי למיפרך מבנו ובתו הקטנים אי נמי כיון דלאו בני מחילה נינהו לאו כל כמיניה לצערם כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בהא קא מפלגי מר סבר משלו הוא אוכל ומר סבר משל שמים הוא אוכל. </span>ולר' יוחנן אידי ואידי באין מעלה להן מזונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא שומרי גנות ופרדסים. </span>דאין אוכלין מן התורה משום דלאו גמר מלאכה הוא והא דאמרי' לעיל (דף פט.)  המנכש בבצלים כו' וכן לעדר ולקשקש תחת הזיתים הרי זה לא יאכל היינו מן התורה אבל מהלכות מדינה אכיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי ארבעה שומרין שלשה הוו. </span>האי אי הכי אין בו אי אמרת בשלמא דמעיקרא נמי הוה מצי לאקשויי הכי וכן יש הרבה בגמרא :  ובא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>זאב וטרף. </span>בשעת משלחת זאבים ור' יהודה היא דאמר זאב אחד אונס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אמאי פטור תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא. </span>וא'ת לאביי נמי דמוקי לה בעידנא דעיילי אינשי מי ניחא והא מ'מ אם היה יכול להציל חייב אלמא תחילתו בפשיעה הוא וי'ל דלא חשיב ליה פשיעה אלא גניבה ואבידה ויש ללמוד מכאן דתחילתו דכעין גניבה ואבידה וסופו באונס דפטור ומהא דאמר רב בהמפקיד (לעיל דף לו. ושם) אפי' שומר שכר שמסר לשומר חנם פטור לפי שמסר לבן דעת אין ראיה דאפילו סבר רב תחילתו בכעין גניבה ואבידה וסופו באונס חייב אפילו הכי פטור דאין לנו לומר שודאי שומר חנם לא ישמור מגניבה ואבידה רק מפשיעה והוה ליה תחילתו בכעין גניבה ואבידה אלא סתם בן דעת רגיל לשמור הרבה אפילו מדברים שאינו חייב ושמא אפילו מסרו לשומר חנם ופטריה מפשיעה פטור דלא חשיב תחילתו בפשיעה בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעי </span>לך לעבורי חדא חדא. </span>נראה דלא חשיב לה פשיעה מהאי טעמא אלא כעין גניבה ואבידה ומחייב מטעמא דאדעתא דהכי יהבי לך אגרא דתינטר נטירותא יתירתא כרב חסדא ורבה בר רב הונא מדמייתי לה הכא ואתי שפיר דקאמר בסמוך כבר צווחו קמאי שרצו לפטור מדרבה דאם לא כן אמאי צווחו דמילתא דפשיטא הוא שהן חייבים דאפילו שומר חנם חייב וסבר רב פפא דהכא כרבא דפרק הכונס  (ב'ק דף נח.) דאמר משום דאיבעי לך לעבורי חדא חדא לאו פשיעה היא ולא כרב כהנא דאמר התם דהוי פשיעה גבי נפלה לגינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה התם גברי דפרמוסקי הוו. </span>אפילו גריס רבא אתי שפיר אע'ג דרבא מוקי בהגוזל קמא (שם דף קח:)  מילתא דרב הונא בר אבין שקדם ונשבע אבל היכא דלא נשבע אפילו שומר חנם עושה עמו דין ואינו נשבע הכא לדברי השואל משיב וליה לא סבירא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>רמא קלא הוו [אתו] מצלין ליה. </span>והשתא אפילו לא הוכר הגנב הוה חייב כיון דפשע ולא נקט גמרא הוכר הגנב אלא משום התלמידים שהיו סבורים דמשום דהוכר הגנב חייביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סיגפה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיגפה </span>ומתה אינו אונס. </span>תימה דפשיטא דפשיעה גמורה הוא וי'ל דקמ'ל דאפילו יש לתלות ולומר שמתה גם בשביל דבר אחר אפילו הכי חייב דלא היה לו לסגפה:  אימא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>סיפא כל תנאי שיש מעשה בתחילתו תנאו בטל אתאן לר' מאיר. </span>הכא משמע דלא כפי' הקונטרס דפי' בסוף פרק מי שאחזו (גיטין דף עה. ד'ה משום) דאפילו רבנן דרבי מאיר מודו דבעינן תנאי קודם למעשה גבי הא דקאמר אלא אמר רבא משום דהוי מעשה קודם לתנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן בר יצחק מתני' נמי דיקא כו'. </span>וא'ת מאי קמ'ל רב נחמן הא רב אמר לעיל זו דברי ר' יהודה בן תימא ועוד מה שייך דיקא מה שהוא בהדיא ואיכא למימר דלא שמיע ליה דרב ושייך נמי דיקא כיון שאינו בפירוש במשנה אבל קשה דהוה ליה למיתני כל שאי אפשר לו לקיים תנאו בטל כי אינך דרישא ונראה לומר [עוד] דרב נחמן הוה ידע להא דרב ומפרש מנליה לרב דמתניתין כוותיה דהא איכא למימר דאתי ככולי עלמא וקאי ארישא דקתני כל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ויהיב טעמא משום דכל תנאי שאפשר לקיימו בסופו דוקא הוי תנאי קיים אבל מתנה על מה שכתוב בתורה שאי אפשר לו לקיימו תנאו בטל והתנה עליו מתחילתו נמי קאי ארישא דקתני וכל שיש בו מעשה מתחילתו תנאו בטל דוקא התנה עליו מתחילתו תנאו קיים שהתנאי קודם למעשה ודייק דאתיא כרבי יהודה בן תימא מדקתני כל דאי סיומא דרישא הוא לא הוה ליה למיתני כל אלא ואם אפשר לקיימו בסופו והתנה עליו מתחילתו תנאו קיים אלא ודאי סיפא מילתא באפי נפשיה הוא ושום חידוש אתא לאשמועינן אם כן ודאי אתא למידק אפשר אין לא אפשר לא ופי' רבינו שמואל אין נראה לר'י כלל לכך לא כתבתיו:  הדרן עלך השוכר את הפועלים 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: השואל
txt:
<span class='five'>השואל </span>את הפרה:  (שייך לע'ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>במשיכה ובעלים באמירה. </span>הק' ריב'ם דאמר לקמן בפירקין (דף צז.)  שתלא טבחא ואומנא וספר מתא כולהו בעידן עבידתייהו כשאלה בבעלים דמו משמע דשלא בעידן עבידתייהו לא הוי שאלה בבעלים וי'ל דלאו דוקא בעידן עבידתייהו אלא בשעת הליכתן או אפילו מזמנים עצמן לילך ולעשות חשוב בעידן עבידתייהו אבל ודאי משעת אמירה של קודם פסק מלאכה לא חשוב שאילה בבעלים כדאמרינן בס'פ האומנין (לעיל דף פא.) לסוף איגלאי מילתא דההיא שעתא שכרא הוי שתי ולא הוי פשיעה בבעלים:  תנן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>התם ארבעה שומרים. </span>משום דאייתי במתניתין קרא דואם בעליו עמו וגו' נטר למימר מנא ה'מ עד הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומר </span>חנם נשבע על הכל. </span>לא חשיב פשיעה דבהא כולהו חייבים והשואל משלם את הכל מה שהוזכר בפרשה אבל מתה מחמת מלאכה כיון ששואל יש לו רשות לעשות בה מלאכה פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דקיימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקיימא </span>באגם. </span>לא בעי למימר היכא דזן אותה שאין כל הנאה שלו שיהא פטור דלעולם חייב באונסין אלא ה'ק אפי' שואל שכל הנאה שלו כגון דקיימא באגם אינו משלם אלא קרן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למאן דאמר דברה תורה כלשון בני אדם כו'. </span>אע'ג דלדידיה דרשינן בכל מקום לבד מהיכא דלא מיסתבר כדפי' בפ'ב  (לעיל דף לא: ד'ה דברה) ה'נ לא מסתבר לרבות אבידה כיון דכתיב בלשון גניבה ואית לן למימר דברה תורה כלשון בני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אביו ואמו. </span>דסתמא משמע שניהם כאחד. והא דכתיב (דברים כב) יחדו בשעטנז איצטריך לשתי תכיפות ויחדו דלא תחרוש (שם) איצטריך דאי לאו יחדו ה'א אפילו אין קשורים במחרישה אלא שמנהיגם בבת אחת או אפילו בזה אחר זה ורבי יונתן נמי דאמר עד שיפרוט לך הכתוב יחדו לא מהתם יליף מדאיצטריך התם למיכתב יחדו דהא איצטריך כדפי' אלא מסברא קאמר דהוי משמע הכי:  דאפשר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאפשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפשר </span>למיטרח ואתויי. </span>וא'ת ונילף משבויה וי'ל דשבויה לא אפשר כולי האי למיטרח ואתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שואל </span>שחייב בשבורה ומתה. </span>פיר' בהכונס (ב'ק דף נז: ד'ה לא) ובהמפקיד  (לעיל דף מא: ד'ה קרנא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למאן דאית ליה דיו. </span>תימה דבפרק כיצד הרגל (ב'ק דף כה. )  מוכח דהיכא דלא מיפרך ק'ו דלכ'ע אמרינן דיו והכא לא מיפרך וי'ל משום דהתם ס'ד מעיקרא דפליגי אפי' היכא דלא מיפרך קאמר הניחא כו' וה'נ אשכחן לעיל בפ'ק (דף טו:)  ובהמקבל (לקמן דף קי:) דקאמר הניחא למ'ד דמצי לוקח מסלק ליה לבע'ח אלא למ'ד דלא מצי מסלק לי' מאי איכא למימר והיינו רמי בר חמא דסבר מעיקרא בריש מי שהיה נשוי (כתובות דף צא:) למימר דלא מצי מסלק ליה ולא קאי הכי ואפילו הכי קאמר אלא למ'ד כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וי'ו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וי'ו </span>מוסיף על ענין ראשון. </span>והשתא לא צריך תו ק'ו לחייב שואל בגניבה ואבידה משומר שכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איתמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתמר </span>פשיעה בבעלים. </span>פסק ר'ח דפטור מטעם דכל היכא דפליגי רב אחא ורבינא הלכה כדברי המיקל אף על גב דהוי חומרא לגבי מפקיד מכל מקום חשיב קולא לפטור המוחזק כדאמרי'  ספק ממונא לקולא ויש להביא ראי' לדבריו דבפ' העור והרוטב (חולין דף קיח:) פליגי רב ורבי יוחנן וסבר רבי יוחנן דמקרא נדרש לפניו ולפני פניו וקיימא לן כר' יוחנן ומיהו למאי דמוקי התם דפליגי בסברא אין ראיה ועוד דאפשר למ'ד מקרא נדרש לפניו או אין נדרש לא אמרינן כן בכל מקום ומה שהקשה בהאומנין (לעיל דף פא:)  וכן לקמן בפירקין (דף צז.) אלא למ'ד פשיעה בבעלים חייב אמאי איכסיף לא משום שכן הלכה אלא שלא יקשה לדידיה מאמוראים ראשונים:  איבעית</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעית </span>אימא כדמחליף רבה בר אבוה. </span>תימה דאמאי דחק לאוקמי כר' יהודה דלית הלכתא כוותיה דקי'ל דשוכר כשומר שכר כדמשמע בריש המפקיד (לעיל דף לד.) ולקמן (דף צז.)  גבי מרימר דאגר כודניתא לבי חוזאי ובכמה דוכתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מדסיפא על גבה רישא במלאכה אחרת. </span>דאי במרפי ואזיל היינו ממש על גבה ותימה דמאי צריך לדקדק מכח סיפא בלא סיפא תיקשי ליה רישא דאי במרפי ואזיל היינו ע'ג ממש ומאי אפילו וכ'ת דמרישא גופא לא מצי למיפרך דאיכא למימר דהיא גופא אתא לאשמועינן דמרפי ואזיל הוי כע'ג אבל מסיפא פריך שפיר דאמאי נקט אפילו ע'ג אף על גב דלא מרפי ואזיל הא מרישא שמעינן לה דא'כ כי נמי תוקי רישא במלאכה אחרת תיקשי אמאי איצטריך  (ג) סיפא אפילו הא מרישא שמעינן דמלאכה אחרת הוא כע'ג וי'ל דאי רישא במלאכה אחרת ניחא ליה דנקט בסיפא אפילו בעליה ע'ג לרבותא אע'ג דמרישא שמעינן כיון דע'ג הוי רחוק ממלאכה אחרת אבל אי רישא באותה מלאכה וכגון דמרפי ואזיל כיון דאשמעינן רישא דהיינו כע'ג תו לא הוה צריך למינקט בסיפא אפי' בעלים חורשים על גבה:  ממונא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממונא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממונא </span>דמיתהני מיניה. </span>פירוש שמשתמש בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממונא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממונא </span>בעינן והאיכא. </span>פי' דממונא בעינן שישאיל לו והאיכא ואית ליה נמי הנאה מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונשאל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונשאל </span>לו אחד מהן. </span>תימה מאי קמיבעיא ליה דכיון דאם נשאלו לו כל הבעלים פטור מהכל השתא יפטר מחציו כדאמרי' במרובה (ב'ק דף עא:) חמשה בקר אפי' חמשה חצאי בקר וי'ל דהתם סברא הוא שישלם לפי מה שגנב אבל שאילה בבעלים אין סברא לפטור והוי כחדוש ואין לך בו אלא חדושו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאל </span>מן האשה. </span>תימה דמה כח יש לאשה להשאיל בנכסי מלוג שהפירות לבעל ולבעל יש לו כח להשאיל בלא רשותה והיא אינה יכולה להשאיל כלל (ד) ואמאי נקט שאל מהאשה ויש לומר דאין הבעל יכול להשאיל או למכור פירות נכסי מלוג בלא רשותה כדאמר רבא בהאשה שנפלו (כתובות דף פ:) משום רווחא דביתא אי נמי ה'ק שאל מן האיש נכסי מלוג שהן של אשה מהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>פלוגתיה דר' יוחנן וריש לקיש. </span>לא בעי למימר פלוגתא דתנאי היא דאיפליגו גבי המוכר עבדו ע'מ שישמשנו עד ל' יום אי ראשון הוי בדין יום או יומים או שני דאיכא מ'ד (ב'ק דף צ.)  דפליגי דמר דריש תחתיו ומר דריש כספו אי נמי אפי' למ'ד התם כקנין הגוף דמי היינו משום שמשייר המוכר לעצמו פירות בעין יפה אבל בעלמא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שליח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שליח </span>פלוגתא דר' יונתן ור' יאשיה דתניא כו'. </span>וא'ת היכי מדמה שאילה בבעלים לנדרים דהא שום דרשא איכא לרבי יאשיה דלא הוי שליח כמותו דבעלמא לא פליגי וי'ל דטעמא דרבי יאשיה התם משום דכתיב תרי זימני אישה אישה יקימנו ואישה יפרנו למעוטי שלוחו וה'נ כתיב בעליו תרי זימני אי נמי משום דלשון בעליו ואישות משמע ליה הוא דוקא ולא שלוחו:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא לפום חורפא שבשתא כו'. </span>הוי מצי למיפרך רבא ממתני' דבפרק אלמנה דיבמות (דף סו. ושם) דתנן נכסי מלוג אם פחתו פחתו לה אלמא אינם באחריות הבעל אלא דעדיפא פריך אי נמי ההיא מתניתין איכא לאוקמא בקרקע שנתמעט מדין שומרין כדאמר בהזהב (לעיל דף נו.)  שומר חנם אינו נשבע שומר שכר אינו משלם וה'ה שואל דוכי ישאל קאי אמאי דקא איירו קראי לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאגר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאגר </span>מינה פרה והדר נסבה. </span>וה'ה דמצי למימר דשאל מינה פרה אלא מילתא דשכיחא נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>שוכר נמי הוי תיתי שכירות כו'. </span>ולא מסתבר ליה למימר דדוקא שאלה שהוסיף להתחייב באונסין מפקיע שכירות שמתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>בנכסי אשתו לא שואל הוי ולא שוכר הוי. </span> [א] ומיהו נראה לר'י דשומר חנם הוי וחייב בפשיעה ולפי זה הלוקח בהמה לשלשים יום אע'ג דלאו שואל הוי ולא שוכר דבלשון מקח לקח מכל מקום שומר חנם הוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לוקח הוי מדרבי יוסי ברבי חנינא. </span>וא'ת ולימא דיורש הוי דהיכא דאיכא פסידא דאחרינא הוי יורש ולא לוקח כדאמרי' בסוף פ' יש נוחלין (ב'ב דף קלט:) והכא איכא פסידא דאם שאלה האשה יתחייב בגניבה ואבידה אי הוי יורש כדאמר רבא באלו נערות (כתובות דף צד:)  יתומים שהניח להם אביהם פרה שאולה ומתה בתוך ימי שאילתה או נאנסה אין חייבין באונסין משמע דבגניבה ואבידה חייבין וי'ל דלא שוייה רבנן יורש אלא משום פסידא דאלמנתו כדי שתהא ניזונת מנכסיו כדאמרינן התם אבל משום פסידא דמשאיל אין לנו לעשות כיורש לחייבו בגניבה ואבידה שאם ירצה לא ישאילנו דמי דוחקו להשאילו והוי כאילו אפסיד אנפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>בנכסי אשתו מי מעל. </span>מי אמרינן בעל מעל שהוא עושה עיקר המעשה שנשאה ועל ידי זה זוכה במעות או דלמא היא עשתה עיקר המעשה שהיא נשאת לו או דלמא בית דין עשו עיקר המעשה שתיקנו שיזכה במעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא מאן נמעול נמעול בעל. </span>הלא לא עשה שום מעשה דאיסורא לא ניחא ליה דליקני לא היה צריך לטעם זה דאפי' ניחא ליה דליקני הכל מה שבידה אפילו של אחרים ושל הקדש לא היה קונה כי לא תקנו לו חכמים וא'כ היאך היה לו למעול בנישואין לבדו בלא לקיחת מעות אלא לפי שגבי ב'ד הוצרך להאי טעמא נקטיה נמי הכא אי נמי נקטיה למימר דאפילו לקח המעות לא ימעול כיון דאיסורא לא ניחא ליה דליקני ולא נתכוין לזכות בשל אחרים ואינו מתכוין בנטילתו להוציאו מרשות בעלים דסבור שהן שלו ואינו מועל אלא כשבא להוציא מרשות בעלים כגון גונב או גוזל ההקדש מרשות חבירו כדמוכח פ'ק דחגיגה (דף י: ושם) דאמר נטל אבן או קורה של הקדש לא מעל נתנה לחבירו הוא מעל וחבירו לא מעל ופריך מיגזל גזלה מה לי הוא ומה לי חבירו ומשני בגזבר המסורות לו אבני בנין עסקינן אלמא כיון שהוא ברשותו שאינו מתכוין להוציאו מרשות בעלים אלא סבר הוא שהוא שלו אינו מועל בנטילתו תמעול איהי איהי נמי לא עשתה כלום דלא ניחא לה דליקנו בנישואין אלא היתר שתיקנו לו חכמים ואפי' לקחתם ונתנם לו אינה מועלת כיון שאינה מתכוונת להוציא מרשות בעלים אלא את שלו סבורה ליתן לו נמעלו בית דין וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>שלים ליה נרגא מעליא. </span>פי' בקונטרס נרגא מעליא אחרת יתן לו והשברים יהיו של שואל ואין נראה לרבינו שמואל דאפי' גנב וגזלן משמע שיכולין לפרוע סובין כמו מזיק כדאמרי' בפ'ק דבבא קמא (דף ה.) כולן כאבות הן לשלם ממיטב פי' עשרים וארבע אבות וגנב וגזלן בכללן אלמא מדמה תשלומי גנב וגזלן לתשלומי נזק וא'כ יפרע סובין ומפרש ה'ר שמואל דמשלם נרגא מעליא היינו שהפחת שהוזל משעת השבירה עד שעת העמדה בדין הוי דשואל ומוסיף על השבירה כשעת העמדה בדין עד שישוה נרגא מעליא דמדמי ליה רב לגנב וגזלן דאמר שמואל בפרק קמא דבבא קמא (דף יא.) דאין שמין לא לגנב ולא לגזלן אלא לניזקין ורב אית ליה דאף לשואל אין שמין והתם מייתי מילתא דרב אמילתיה דשמואל וכל ההלכה איירי התם לעיל מיניה בפחת נבילה דניזק הוי ואמרו ליה רב כהנא ורב אסי דינא הכי דשברים ברשות משאיל הוזלו דשואל לא הוי כגזלן דגזלן קני לגמרי גזילה בשינוי מיתה ושבירה ולהכי מהדר ליה שואל תברי ושמין לו כמה היו שברים שוין בשעת שבירה וממליא ליה דמי מאני והוי  פחת</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>האי גוונא מאי. </span>תימה מאי קמבעי ליה הלא מתה ממש מחמת מלאכה וי'ל דאיבעי ליה אם שינה במה שהוליכה למקום שהרבה עכברים מצויין אבל אין לו לשמור שלא יהרגוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומתה </span>כדרכה בי גנב. </span>ואם תאמר מה צריך לומר דמתה בי גנב ויש לומר משום דבזה טעו אותם שסברו שמתה בפשיעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאלה </span>חצי היום ושכרה חצי היום. </span>לא זו אף זו קתני לא מיבעיא שאלה חצי היום ושכרה חצי היום דספק גמור (ב) דאיכא למיטעי שהכל ביום אחד וחשיב דררא דממונא ולהכי קתני בסיפא זה אומר איני יודע וזה אומר איני יודע יחלוקו אלא אפי' שאלה היום ושכרה למחר אית לן למימר יחלוקו ולא מיבעיא בפרה אחת דספיקא רבה היא אלא אפילו בשתי פרות יחלוקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ביום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביום </span>שהיתה שאולה מתה והלה אומר איני יודע חייב. </span>בגמרא מוקי לה ר'נ בשיש עסק שבועה ביניהם וקשה לר'י דאמאי צריך לאוקומי (ג) הכי דבלאו הכי הוי ליה מחויב שבועה על ידי גלגול דאמר ליה משכיר אישתבע לי מיהת דכדרכה מתה וע'י גלגול צריך לישבע דשכורה מתה ואינו יכול לישבע דהא קאמר איני יודע ומתוך שאינו יכול לישבע משלם דה'נ מפרש בגמ' מתניתין דקתני זה אומר שאולה וזה אומר שכורה ישבע ששכורה מתה שנשבע על ידי גלגול וכן במציעתא השוכר אומר ששכורה מתה והלה אומר איני יודע פטור ואמאי פטור לימא ליה אישתבע לי דכדרכה מתה ועל ידי גלגול איצטריך לישבע דשכורה מתה דאף על פי שהמשכיר טוען ספק יכול הוא להשביע שוכר על ידי גלגול מן התורה דגמרינן מסוטה בברייתא בפ'ק דקדושין (דף כח. ושם) ובסיפא נמי בזה אומר איני יודע וזה אומר איני יודע אמאי יחלוקו נימא מתוך שאינו יכול לישבע ע'י גלגול משלם ונראה לר'י דאין מגלגלין אלא כשנתבע טוען ודאי דומיא דסוטה שטוענת ודאי אבל ברישא וסיפא שהנתבע טוען שמא אין מגלגלין דלא הוי דומיא דסוטה אך קשה מציעתא שהשוכר טוען ודאי ואור'י דמיירי כשמאמינו המשאיל במה שאומר שכדרכה מתה ואינו מזקיקו לישבע על כך ואינו תימה דלא הוי דומיא דסיפא דזה אומר שאולה וזה אומר שכורה דמיירי כשאינו מאמינו דאורחא דמילתא הוא דבסיפא דהמשאיל רואה שהשוכר משקר אין רגיל להאמינו אבל במציעתא רגיל הוא להאמינו כיון שהוא אינו יודע אם משקר אי נמי כולה מיירי כשהמשאיל יודע שמתה כדרכה ובסיפא עושה עצמו כלא יודע לפי שרוצה (ד) להשביעו ע'י גלגול ששכורה מתה כדי שיודה האמת שהוא יודע ודאי ששאולה מתה אבל במציעתא אינו רוצה להשביעו ולגלגל עליו אחרי שהוא מסופק ויכול להיות שהוא אומר אמת ואם תאמר והיכי מגלגלין שבועה לעולם דאפילו כשנתבע טוען ודאי יהא נאמן במיגו דאי בעי אומר אינו יודע וי'ל דאין זה מיגו דאין אדם עושה עצמו ברצון מסופק כי אז נראה שהתובע אומר אמת שטוענו ברי והוא טוען איני יודע ועוי'ל דאין מגלגלין כשטוען תובע טענת שמא אלא בדבר דדומה קצת (ה) כגון טענת אריסין ואפוטרופסין דשבועות (דף מח: ושם) שרגילין ליהנות משל חבריהם משום דמורו היתרא כדאמרינן התם וכגון סוטה שרגלים לדבר שקינא ונסתרה ויש לחוש שמא זינתה גם באירוסין ולכך אין מגלגלין במתניתין אלא ע'י טענת ודאי ואם תאמר על טענת ודאי מנלן שמגלגלין אפילו על דבר שאינו דומה אמת כיון דגלגול מסוטה נפקא לן וי'ל דילפינן בקדושין מעיקרא ממון בקל  וחומר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוכר </span>אומר שכורה מתה והלה אומר איני יודע פטור. </span>ואף על גב דבכל שבועת שומרים המפקיד משביעו מספק שהוא אינו יודע אם נאנסה הכא שאין יודע אם מתה השאולה אין להשביעו מספק דהוי כאילו אומר המשאיל ספק לי אם השאלתיך אם לאו שעל אותה טענה אין השואל חייב לישבע ועוד דהכא אפי' משאיל אומר ברי אמרי' דאינו נשבע אלא ע'י גלגול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלה </span>אומר איני יודע פטור. </span>וא'ת לרב הונא ולרב יהודה דאמרי ברי ושמא ברי עדיף אמאי אצטריך למיתני הכא דפטור דהשתא ברישא אשמועינן דברי עדיף להוציא כ'ש הכא דלהחזיק וי'ל דאיידי דתנא ברישא דברי עדיף חייב השואל תנא נמי סיפא דכי הוי אפכא דפטור השואל אי נמי דברי דמשאיל עדיף מברי דשואל וכן שמא דמשאיל עדיף מדשואל ולהכי איצטריך סיפא לאשמועינן דאפילו ברי דשואל דלא חשיב כולי האי עדיפא משמא דמשאיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תהוי תיובתא דרב נחמן. </span>וא'ת והא מתניתין מוקי לה בסמוך כסומכוס דלא אזיל בתר חזקה ואית ליה ממון המוטל בספק חולקין ולהכי לדידיה כי איכא ברי ושמא הוי ברי עדיף אפילו להוציא ורב נחמן כרבנן דאית להו המע'ה אי נמי רב נחמן אתי שפיר כסומכוס דמודה סומכוס היכא דליכא דררא דממונא דהמע'ה וי'ל דלסומכוס דאית ליה ממון המוטל בספק חולקין הוי כאילו תרוייהו מוחזקין בו וכיון דלדידיה אהני ברי נגד שמא וחייב הכל הכי נמי הוי ליה למימר לרבנן דאהני נמי ברי נגד שמא לכל הפחות לומר שיחלוקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלה </span>אומר איני יודע. </span>דוקא שאומר איני יודע אם הלויתני אבל הלויתני ואיני יודע אם החזרתי לך מתניתין היא בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיח.) דחייב ומ'מ פריך שפיר לרב נחמן ממתניתין דאע'ג דמודה שמסר לו שתי פרות כיון שמחזיר אחת הוה כאילו אומר איני יודע אם השאלתני אם לאו וכן בפרה אחת כשאינו יודע אם מתה בעודה שאולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא ורב יהודה אמרי חייב ברי ושמא ברי עדיף. </span>תימה דבריש שור שנגח את הפרה (שם דף מו. ושם ד'ה דאפי') אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי סומכוס אבל חכמים אומרים זה כלל גדול בדין המע'ה מאי כלל גדול אפילו ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא ואין לומר דרב יהודה דהכא כסומכוס והתם איירי אליבא דרבנן דאי לסומכוס אהני ברי לרבנן נמי מהני כדפרישית לעיל ועוד דהכא במנה לי בידך דליכא דררא דממונא לא פליג סומכוס וי'ל דדוקא הכא אית ליה לרב יהודה דברי עדיף דהוי ברי טוב ושמא גרוע אבל גבי ניזק הוי ברי גרוע דלפי שיודע שהמזיק לא היה שם ולא יכחישנו טוען ברי והשמא של מזיק נמי טוב הוא שלא היה לו לידע ולכך מודה רב יהודה התם דלאו ברי עדיף וא'ת ביש נוחלין (ב'ב דף קלה. ושם ד'ה אביי) גבי האומר זה אחי אינו נאמן ומסיק דאמרי אחין אין אנו יודעין וקאמר זאת אומרת מנה לי בידך והלה אומר איני יודע פטור והיכי דייק הא התם מודו כ'ע דפטור לפי שברי שלו גרוע ושמא שלהן טוב שיודע שהאחין אינן מכירין בו אם הוא אחיהם וי'ל דהתם נמי ירא שמא היום או מחר ישאלו וידעו ששיקר וכן בפ' הבית והעלייה (לקמן דף קטז: ושם) אם היה מכיר מקצת אבניו נוטלן ומסיק והלה מה טוען איני יודע וקאמר לימא תהוי תיובתא דמ'ד מנה לי בידך כו' פטור משמע דלמ'ד חייב א'ש התם נמי הוי ברי טוב שרגילות להכיר אבנים אפילו אין בהם סימן וכן משמע התם דמוקי לה כשיש עסק שבועה ביניהן ומתוך שאינו יכול לישבע משלם ואי אין רגילות להכירו לא משלם כמו ביורשים דלא אמרינן בהו מתוך שאינו יכול לישבע משלם משום דלא הוי להו לידע ומשום הכי נמי בניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא לא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם דלא הוה ליה לידע דהא מודה מקצת הוא שמודה בפרה אבל קשה בפרק קמא דכתובות (דף יב: ושם ד'ה ר'ה) דפסיק שמואל כרבי שמעון בן גמליאל דאמר היא נאמנת לומר משארסתני נאנסתי וקאמר אביי הא דרב יהודה דאמר מנה לי בידך והלה אומר איני יודע חייב דשמואל היא דפסיק כר'ג והלא רב יהודה ושמואל מודו היכא דברי גרוע ושמא טוב (ג) לא אמר ברי עדיף גבי ניזק והתם ברי דידה רע ושמא שלו טוב שאינו יודע כלל מתי נאנסה וי'ל דאביי דאמר הא דרב יהודה דשמואל היא אית ליה דכלל גדול בדין אתא כדקאמר בריש הפרה (ב'ק דף מו.) א'נ לכי הא למוכר שור ונמצא נגחן ולא לניזק ברי ולמזיק שמא וא'ת אע'ג דדחי בכתובות ההיא דר'ג אכתי הא דרב יהודה (ד) דרב ושמואל היא דאית להו בפ' כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם) דלא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם א'כ סברי במנה לי בידך והלה אומר איני יודע חייב דאי לאו הכי תקשי (ה) לה מתניתין דהכא דלא מצי לשנויי בשיש עסק שבועה ביניהם כדפרישית וי'ל דסברי שפיר פטור ומתני' דאוקמא בשיש עסק שבועה ביניהם כברייתא דתני ר' אמי התם דדריש בין שניהם ולא בין היורשין ואינהו דרשי בין שניהם שהשבועה חלה על שניהן כדתנא ר'ש בן טרפון כדהתם וא'ת לרב ושמואל דפטרי בנ' ידענא ונ' לא ידענא מודה במקצת אמאי חייב יהא נאמן במה שכופר במיגו דאי בעי אומר איני יודע וי'ל דאין אדם טוען ברצון איני יודע כדפרישית במתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמן ור' יוחנן אמרי פטור. </span>בבבא קמא (דף קיח. ושם) ובפ'ק דכתובות (דף יב: ושם) פי' בקונטרס פטור היינו קודם שניתקנה שבועת היסת אבל אחר שניתקנה שבועת היסת חייב לישבע שאינו יודע דאל'כ כל נתבע יאמר איני יודע ויהיה פטור מכלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'נ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'נ </span>כגון שיש עסק שבועה ביניהם. </span>מ'מ במציעתא ששוכר טוען ברי ומשאיל שמא פטור השוכר משבועה שאין המשאיל יכול להשביעו מספק אע'פ שמודה לו במקצת וא'ת דמשמע הכא דאית ליה לרב נחמן מחויב שבועה ואין יכול לישבע משלם ובפ' כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם ד'ה הלכתא) גבי היו שניהן חשודין על השבועה חזרה שבועה למקומה דברי ר'מ ר' יוסי אומר יחלוקו ופליג רב נחמן אר' אבא דסבר התם כמ'ד חזרה שבועה למקומה ומפרש ר' אבא דהיינו למחויב לה ומתוך שאין יכול לישבע משלם וקאמר התם עבד רב נחמן עובדא דיחלוקו כר' יוסי וי'ל דמוקי מתניתין דהכא כר'מ ומפרש למקומה היינו למחויב לה כדפריש ר' אבא אבל איהו סבר כר' יוסי אבל קשה דבח'ה (ב'ב דף לד. ושם ד'ה וכל) משמע דהלכה כר' אבא דאייתו אמוראי בתראי מיניה ראיה לפסוק הלכה וקי'ל כרב נחמן בדיני ועוד דבפ' כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם. ד'ה מתוך) גבי יתומים מיתומים לא יפרעו אלא בשבועה דאמרי רב ושמואל לא שנו אלא שמת מלוה בחיי לוה אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו דסברי דלא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע או תובע או נתבע משלם אלא פטור ופליגי אדר' אלעזר דאמר יורשין נשבעין שבועת יורשין ונוטלין וסבר ר'א כר' אבא דמתוך שאינו יכול לישבע מי שהוא תובע או נתבע משלם הנתבע וקאמר התם (דף מח:) כיון דלא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר דעבד כרב ושמואל עבד דעבד כר'א עבד משמע דרב ושמואל עיקר הוי כמו דר' אבא והתם אינו מזכיר דרב נחמן ולא מסתפק אלא ברב ושמואל ודר'א ונראה לר'ת דבנסכא ובנ' לא ידענא הלכתא כר' אבא דמתוך שאינו יכול לישבע משלם והתם מודה אפי' רב נחמן וכששניהן חשודים הלכה כרב נחמן ור' אבא נמי מודה התם דיחלוקו וטעמא משום דהתם שניהם היו מחויבין שבועה ואין יכולין לישבע ולכך שניהם מפסידין כל אחד חצי מטעם דר' אבא כיון דאינו יכול לישבע הנתבע משלם והתובע לא יטול ולכך יחלוקו והא דקאמר התם רבותינו שבא'י דאמרי חזרה שבועה למחויב לה ומייתי מנסכא דר' אבא לאו משום דר' אבא סבר כרבי מאיר אלא דמוכח מדברי ר' אבא דסבר בנסכא מתוך שאינו יכול לישבע משלם יש לנו לומר דאיהו נמי פי' מילתיה דרבי מאיר למקומה למחויב לה ודוקא בחשוד המחויב שבועה דאורייתא אבל בשבועה דרבנן כגון פוגם שטרו ופוגמת כתובתה ומתה ונפלו קמי יתמי לא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע מפסידין דאמר רב פפא (שם) הפוגם שטרו ומת יורשיו נשבעין ונוטלין היינו טעמא דבשבועה דרבנן לא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם כדמשמע לעיל פרק קמא (דף ה.) גבי ההוא רעיא לבד מיתומים  מן</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבא מנה לי בידך כו'. </span>פי' ר'ח דדברי רבא בהאי לישנא לא מצינו עיקרה בגמ' ומיהו קבלנו מרבותינו דעיקרה בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מז.) דאמר רבא כוותיה דרבי אבא מסתברא מתוך שאינו יכול לישבע משלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתוך </span>שאינו יכול לישבע משלם. </span>ה'נ הוה לן למימר מן הדין בחשוד על השבועה אלא תקנו שיהא כנגדו נשבע ונוטל דבענין אחר לא הוי אפשר שמי שהיה רוצה היה מלוה לו פרוטה ויתבע כל אשר לו ויהא מודה מקצת כמה שחייב ויתחייב שבועה ומתוך שאינו יכול לישבע יקח כל אשר לו בלא שבועה לכך תקנו שישבע שכנגדו אבל הכא ובנסכא שאינו יכול לישבע לא מחמת שהוא חשוד אלא עתה בתביעה זו אינו יכול לישבע מחמת המאורע לא הצריכו לישבע שכנגדו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משכחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משכחת </span>לה רישא בתרתי וסיפא בתלת. </span>הך סוגיא אתיא כרבי חייא בר יוסף דאית ליה בהגוזל קמא (ב'ק דף קז. ושם ד'ה עירוב) עירוב פרשיות כתיב כאן וכי כתיב כי הוא זה אמלוה הוא דכתיב אבל בפקדון לא בעי כפירה והודאה בהדי נאנסו כדבעי התם ר' חייא בר' אבא א'ר יוחנן ופליג אברייתא דרמי בר חמא דבעי ג' פרות אלא בשתי פרות סגי בהודאה וכפירה או בהודאה ונאנסו ול'ג ר'ת ה'מ במלוה אבל בפקדון מעיז ומעיז אבל ריב'א גרס ליה ומפרש ה'מ במלוה אבל בפקדון דהיינו בטענה דלא שייכא אלא בפקדון דהיינו טענת אונס מעיז ומעיז דאין חבירו מכיר בשקרו וחייב אפי' בלא הודאה ושם מפרש באורך והשתא לפי' ריב'א הכא דקטעין שוכר כדרכה מתה אבל איני יודע אם בשעת שאלה אם בשעת שכירות או שאולה או שכורה נהי דלשבועה שמתה כדרכה דהיינו טענה דנאנסו לא בעי הודאה מ'מ מה שטוען איני יודע אם שאולה או שכורה דהיינו כפירה בעי הודאה ולהכי מוקי רישא בב' וסיפא בג' דהשתא איכא חדא דהודאה והוי מחוייב שבועה לישבע ששכורה מתה דאי לאו דההיא דהודאה הוי כופר הכל ופטור וע'י גלגול דנשבע דכדרכה מתה אין להשביעו כדפרישית במתני' ולפר'ת א'ש טפי דלדידיה אפילו נאנסו בעי הודאה ורמי בר חמא מוקי לה בג' פרות וכר' חייא חדא דהודאה וחדא דכפירה היינו אותה שטוען להד'מ וחדא דנאנסה והיינו ההוא דקטעין איני יודע דטעין בה שמתה כדרכה וא'ת בב' סגי בההיא דהודאה ובההיא דאיני יודע דאיכא בה נאנסה וכפירה וי'ל דגזירת הכתוב דאינה עולה לכאן ולכאן דכי הוא זה משמע דאיכא כפירה והודאה מלבד אותה שטוען בה שלא פשע בה ומכאן יש להוכיח דלרמי בר חמא לא סגי בכפירה והודאה בלא נאנסו ולא כדפי' בהגוזל קמא (שם) בשם ר'ת דאי סגי לא היה צריך כאן להוסיף פרה של כפירה אליביה דבשל הודאה ואיני יודע הוי סגי כמו לר' חייא בר יוסף וא'ת ור' חייא בר יוסף היכי פליג אברייתא דרמי בר חמא וי'ל דסבר כמתני' דשבועת הדיינין (שבועות דף מב: ושם) זה אומר עד הזיז וזה אומר עד החלון וסלע הלויתני עליו כו' ועשר גפנים טעונות מסרתי לך דבכולהו לא בעי [אלא] כפירה והודאה וא'ת ור' יוחנן היכי פליג אמתני' וסבר כברייתא דרמי בר חמא והא'ר יוחנן הלכה כסתם משנה וי'ל דאמוראי נינהו אליביה דר' יוחנן כדאמר בריש אלו טריפות  (חולין דף מג.) א'נ יאמר שבכל המשניות לא חשש להזכיר אותן של אונסין כדמוקי מתני' דהכא ומיהו קשה לפר'ת דפריך בסמוך גבי זה אומר שאולה וזה אומר שכורה ישבע אמאי מה שטענו לא הודה לו ולרב הונא ולרב יהודה פריך דלא בעו פרת הודאה והוי כופר הכל כדפי' בקונט' וא'כ מאי משני ע'י גלגול דא'ל אישתבע דכדרכה מתה הא לפר'ת כיון דליכא הודאה לא מיחייב שבועה אפי' בטענת נאנסו ובלא פי' הקונט' תיקשי לרב יהודה היאך יתרץ דכיון דליכא אלא חד פרה ולפי' ריב'א אתא בפשיטות וי'ל דההיא שבועה מדרבנן דמדרבנן איכא שבועה בנאנסו בלא שום הודאה ולעיל דמצריך הודאה משום דאיני יודע הוי כפירה כדפרישית לריב'א וכן מפרש ר'ת ההיא דסוף המוכר הבית (ב'ב דף ע: ושם ד'ה סוף) דקאמר אילו אומר נאנסו לאו שבועה בעי דהיינו מדרבנן דאיכא שבועה מדרבנן קודם  שבועת</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאלה </span>בבעלים שכרה שלא בבעלים מהו. </span>משמע אבל שכרה בבעלים וחזר ושכרה שלא בבעלים פשיטא דשכירות כדקיימא קיימא וא'ת דאמרינן לעיל  (דף צו:) דאתיא שכירות בבעלים ומפקע שכירות שלא בבעלים אלמא אין שניה מתחברת עם הראשונה וי'ל דגזירת הכתוב הוא דבכל היכא דאיכא בעלים או בראשונה או בשניה פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>בקונטרס בבעיא שלישית את'ל כיון דשייכא במקצת כמאן דשייכא בכולה לא אמר. </span>ותימה דא'כ מאי בעי בבעיא רביעית שכרה בבעלים שאלה שלא בבעלים וחזר ושכרה מהו אי חזרה שכירות לדוכתה או לא הא כיון דשאילה שבאמצע לא חשיבא בבעלים היכי תיהדר שכירות לדוכתה ליחשב בבעלי' אחרי שכבר פסקו הבעלים בשאילה שבאמצע אין זו סברא כלל ואין לפרש דבעיא רביעית אינה לפי את'ל שאמרנו אלא לפי מה שנאמר את'ל דאמרי' כיון דשייכא במקצת כמאן דשייכא בכולה דמי ומספקא ליה כיון דלא פסקו הבעלים הדרא לדוכתה או דלמא לא הדרא לדוכתה דשאלה מפסקא דהואיל דמחמת השאילה אין שכירות האחרון יכול ליחשב בבעלים דתרי שייכי לא אמרינן לא הדרא נמי לדוכתה דא'כ היה לו לגמ' לפרש את'ל דאמר ועוד דא'כ למה הוצרך לומר בבעיא ג' את'ל לא אמר כיון דאפי' אמר א'ש הבעיא כי היכי דבעיא ד' חזרה לאת'ל דאמר [ב] ונראה כמו שהיה כתוב בספרים בבעיא שלישית ואת'ל דאמרינן כיון דשייכא במקצת כמו ששייכא בכולה דמי וכן משמע בפי' הקונטרס שכן היה בספרו אלא שהוא הגיה לא אמרי' ופשיטא ליה לגמרא דאי לא אמרינן שאלה בבעלים ושכרה וחזרה ושאלה לא הדרא שאילה לדוכתה דכיון דאינה ראויה להתחבר עם השכירות שלפניה אפילו נעשה שכירות עצמו בבעלים איפסיקא לה שכירות דלא הדרא לדוכתה אע'ג שלא פסקו בעלים באמצע אבל את'ל דאמר מיבעיא ליה אם חזרה שאלה לדוכתה דכיון דראויה להתחבר עם השכירות שלפניה אילו נעשה שכירות עצמה בבעלים השתא נמי שלא נעשה בבעלים לא הוי הפסק והדרא לדוכתה או דלמא לא הדרא כיון שהשאילה אינה יכולה להתחבר עם השכירות שלפניה וליחשב מכחה שאילה בבעלים משום דשכירות עצמה לא נעשה בבעלים אלא משום דשייכא בשאילה שלפניה ותרי שייכי לא אמרינן והוי הפסק ולא תחזור השאלה לדוכתה וכן בעיא רביעית ואין הרביעית הולכת באת'ל לכך לא קאמר בה את'ל ואם תפשוט שלישית נפשוט גם רביעית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>לו השואל שלח ושלחה ומתה חייב וכן בשעה שמחזירה. </span>תימה דבהגוזל קמא (ב'ק דף קד. ושם) אמר שמואל אין משלחין מעות בדיוקני אפילו עדים חתומים עליה ופריך אלא לשמואל מאי תקנתיה ומשני כי הא דר' אבא כו' דמהני מה שכותב התקבלתי והשתא בלא התקבלתי מהני אם יכול לכתוב שלח לי דאין סברא לחלק בין כותב לאומר פא'פ דכי היכי דמהני באומר מהני נמי בכותב ומאי קשה ליה דקאמר ומאי תקנתיה האיכא תקנתא טובא שיכתבו לו העדים ויחתמו שפלוני אמר לך שתשלח ויש לומר דפשיטא שמוצא תקנות בפשיטות לשמואל כמו לרבי יוחנן ואינו אומר מאי תקנתיה אלא לפי שרוצה להביא מרבי אבא ולאסוקי דאפילו התקבלתי לא מהני אם מת משלח ונפלו נכסי קמי יתמי קודם שבא ליד שליח ואין תקנתא אלא בהרשאה:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל בעבד עברי. </span>פי' ר'ח דשמואל פליג עליה דרב ולית הלכתא כוותיה דרב דאמר הכישה במקל ותבא חייב וכן משמע דפליג והלכתא כוותיה מדבעי גמרא לסיועי לרב ודחי ליה בדוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>קני ליה גופיה. </span>אע'ג דבפ'ק דקדושין  (דף טז. ושם) אמרינן דעבד עברי גופו קנוי היינו לענין שאין גרעונו מחול אם מחל בעל פה אלא בשטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>הכישה במקל והיא תבא. </span>ואע'פ שעבדו מוליכה לא הוי שאילה בבעלים והא דאמרינן יד עבד כיד רבו היינו שנשאל הרב עצמו עם הפרה ושלח עבדו במקומו וכיון שבמקום בעלים (א) לא חשיב כבהמה אבל הכא ששואל את עבדו הוה ליה כשואל שתי פרות דעבדו כבהמתו דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>שיצאתה מרשות משאיל נתחייב שואל באונסין. </span>לכאורה נראה דמיירי שיצאתה מיד לסימטא או לצדי רה'ר דחשיב כאילו משכה שואל אבל יצאתה מיד לרה'ר לא כיון דמשיכה אינו קונה ברה'ר והא דלא הוצרך רב לפרש דפשיטא הוא דלא עדיף ממשיכה אי נמי סתם חצרות סמוכים פתחיהן לצד רה'ר ולא לרה'ר עצמו לכך לא הוצרך לפרש וא'ת דבהמוכר את הספינה (ב'ב דף פד:)  אמרינן רב ושמואל דאמרי תרוייהו כליו של אדם קונה לו בכל מקום חוץ מרה'ר משמע דמדד והניח על גבי סימטא לא קני אלא דוקא כליו קונה לו והכא אמר רב דקונה בסימטא וי'ל דהתם מיירי כשהיה מתחילה מונח בכליו קודם קנין ולא שהניח המוכר שם בשעת מכירה אבל הניח על גבי קרקע של סימטא לשם קנין קונה ועוד י'ל דהכא מיירי אפי' יצאת מיד לרה'ר דלענין להתחייב באונסין קניא משיכה ברה'ר אף על גב דלא קניא לענין מקח כמו שואל קורדום לרב הונא דאמר לקמן דקני במשיכה להתחייב באונסין אף על גב דלא קניא לחזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחבירו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחבירו </span>מותר לבקע בו לכתחילה. </span>תימה דתניא בתוספתא  בקע בקורדום של הקדש בא חבירו ובקע בו ובא חבירו ובקע בו כולם מעלו וליכא למימר דאיירי בקורדום כלי שרת ששוחטין בו שאין יוצא לחולין כדתנן בפרק הנהנין (מעילה דף יט:) אין מועל אחר מועל במוקדשין אלא בבהמה וכלי שרת בלבד דהא קתני סיפא נטלו ונתנו לחבירו הוא מעל וחבירו לא מעל ובעולה נתנו לחבירו וחבירו לחבירו כולן מעלו בה ואין נראה לר'י נמי דהתם איירי בשלא נתכוונו לגזול אלא כל אחד דעתו להחזירו אחר בקוע ולא יצא לחולין אלא מה שנתכוון לגזול דהא קי'ל שואל שלא מדעת גזלן הוי וקים ליה כוליה ברשותיה אלא נראה לר'י דתוספתא איירי בגזברים המסורות להן קרדומות של הקדש דכל אחד מעל לפי שנהנה ואינו יוצא לחולין שהרי לא נתכוונו להוציא מרשות שהוא שם כדפי' לעיל וסיפא דקתני נתנו לחבירו היינו לחבירו שאינו גזבר ואפילו בלא בקוע מעל לפי שנתכוון להוציא מרשותו והא דתנן בהנהנה אין מועל אחר מועל אלא בבהמה וכלי שרת בלבד כיצד רכב על בהמה ובא חבירו ורכב התם איירי בשאינם גזברים דאי בגזברים אפילו קדושת דמים נמי כולם מעלו ובמשאיל קורדום לחבירו דקאמר הכא היה נראה לר'י לכאורה שיצא כל הקורדום לחולין בשאלה זו ולכך חבירו מותר לבקע בו לכתחילה ומ'מ לא מעל אלא לפי טובת הנאה שבו אע'פ שההפסד כולו להקדש ולפי זה נוטל אבן או קורה של הקדש נמי לא מעל אלא לפי טובת הנאה שבו אך קצת קשה לר'י דא'כ למה הוצרך לפרש לפי טובת הנאה כיון שבכל הזמן שנתנה לחבירו לא מעל יותר וע'כ נראה לו יותר שאינו יוצא לחולין אלא אותה הנאה שנותן לשואל ומותר לבקע עד זמן השאלה ולא יותר ובנותנו לחבירו דעלמא מעל לפי כולה ואין להקשות איך מותר לבקע כיון שמעורב באותו קורדום חולין והקדש מאי שנא ממשכיר ביתו והקדישו דאם דר בו השוכר מעל (ערכין דף כא.) בשביל שמעורב חלקו בשל הקדש וי'ל כיון שהשאילו ומעל בשאלה יצאת כל הנאת בקוע לחולין ואין מעורב בה מן הקדש כלום וא'ת כיון דבנתן לחבירו מעל לפי כל מה שהוציא מרשות הקדש ונתן לחבירו גם בכאן ימעול לפי כל מה ששוה הנאת בקוע וי'ל דבנתן מועיל כדין לפי כולה כי כולה הפסיד להקדש אבל כאן לא הפסיד להקדש אלא מה שנפחת הקורדום ע'י בקוע וטובת הנאה דשאלה הוי טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>תקנו משיכה בשומרים. </span> [א] לא להתחייב באונסין קאמר דהא שומר חנם בלא משיכה חייב בפשיעה כדאמרינן פרק האומנין (לעיל דף פ:) דהנח לפני שומר חנם והוא הדין שומר שכר בגניבה ואבידה ואי אשואל קאמר מדאורייתא נמי לא קני אלא במשיכה וליכא למימר דקאי אשוכר שתקנו משיכה ולא קנו מעות דהא שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ועוד מאי פליגא דאמר הכא אלא לענין חזרה קאמר דשוכר ושואל מיד שמשכו הבהמה מרשות הבעלים אין בעלים יכולין עוד לחזור והיינו דקאמר ופליגא דרב הונא:  פרט</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: למזיק.
txt:
<span class='five'>למזיק. </span>דלא משלם חומשא היינו מדרבנן אבל מדאורייתא לא משלם אפילו קרן כדמשמע בריש ב'ק (דף ט: ושם)  דקתני אכל ד' אבות נכסים שאין בהם מעילה וכן משמע בירושלמי הנזקין ר'ע אומר ק'ו להקדש במה אנו קיימין (ב) אי בנזקין רעהו אמר רחמנא ולא להקדש אי בנזקי גופו הא תני ר' חייא נזקין להדיוט ואין נזקין להקדש כו' וא'ת והא כי יאכל בתרומה כתיב וי'ל דמעילה ילפינן חטא חטא מתרומה וא'ת כיון דמתרומה ילפינן לא לחייב אהנאת הקדש כמו תרומה שמותרת בהנאה לזרים וי'ל דכי תמעול מעל רבוי כדאמרינן במעילה (ד' יח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמין </span>בית סאה באותה שדה תנן. </span>פי' בקונטרס דאין מדקדקין להיות שמין מה שהיתה שוה ערוגה זו שנאכלת אלא מה שנחסרה בית סאה בשדה זו מדמיו אם היה בא למכור הקרקע (ג) בשביל אכילת ערוגה זו ואין נראה לר'י חדא כיון דאבית סאה קאי הוה ליה למימר בלשון זכר כמה היה יפה ועוד דבפ' הכונס (ב'ק דף נח: ושם ד'ה שמין)  בעי בגמרא היכי שיימינן ומאי בעי כיון דבמתניתין מפרש בהדיא שומא ולמה עלה על דעתו שיעשו עוד  (ד) אחרת ועוד דמפרש התם סאה בס' סאין ופי' בקונטרס דבית סאה באפיה נפשיה לא שיימינן דמפסיד מזיק אלא שמין תחלה ס' סאין ורואין כמה דמים מגיעין לבית סאה וחוזרין ושמין כמה נפחת באכילת ערוגה ואם מתחילה היו שמין ערוגה בס' סאין לא היה מפסיד כלום שאין ערוגה ניכרת בהם אבל בבית סאה ניכרת הני שתי שומות מנלן דמקרא לא שמעינן אלא ששמין אגב שדה ועוד דלמ'ד ב'ק (דף נח:) קלח בששים קלחין כלומר בששים שיעורין כמותו אמאי נקט במתניתין בית סאה ועוד דפריך התם לכולהו אמוראי מדתני אכלה קב או קביים רואין אותה כאילו היא ערוגה קטנה ומשערין אותה מאי לאו בפני עצמה תיקשי ליה אמתני' דקתני שמשערין בבית סאה ונראה לר'י דשמין בית סאה היינו בית סאה הנאכל כדקתני בסיפא במילתיה דר'ש אם סאה סאה כו' ובבית סאה תבואה מיירי ולא בבית סאה זרע שאין יכולה בהמה לאכול כל כך ולכך נקט לשון נקבה כמה היתה דבשומת שדה איירי ובעי נמי שפיר בגמרא היכי שיימינן דלא פי' במתני' כמה תהא השדה גדולה ששמין בה ועוד מספקא ליה דדלמא שמין בית סאה באותה שדה היינו בקרקע עצמו של בית סאה ומפרש סאה בס' סאין וה'ה דפחות או יותר שמין לפי חשבון סאה בס' סאין ואיכא מאן דאמר קלח בס' קלחין לעולם בס' שיעורין כמותו ומאן דאמר תרקב בששים תרקבין ואכלה סאה דמתניתין משערין לפי האי שיעורא ושם מפורש באיזה שיעור מפסיד מזיק או משביח יותר בתרקב בששים תרקבין או סאה בששים סאין ופריך על כולהו מברייתא אכלה קב או כו' מאי לאו בפני עצמה ששמין הערוגה לבדה בפני עצמה כמה היתה יפה הקרקע עם הזרעין וכמה היא יפה עכשיו כשנאכלו והשתא אמתני' גופא לא מצי למיפרך דאיכא נמי לפרושי הכי כדפרי' ואין להקשות לפי' ר'י האי בית סאה סאה מיבעי ליה דהכי פריך התם רב הונא בר מנוח לרב פפא דמפרש קב בס' קבין ובית כור בס' כורין האי בית כור כור מיבעי ליה דהתם לא פריך אלא משום דכי היכי דקתני ברישא קב ולא קתני בית ה'נ הוה ליה למינקט כור ולא בית כור אלא כמו שהתחיל ברישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באותה </span>שדה תנן. </span>תימה היכי מייתי ראיה ממקרקעי אמטלטלי דעל כרחך לא דמו שהרי הכא חביצא דתמרי אין שמין בששים כי התם אלא בפני עצמה וי'ל דהכי מייתי ראיה כיון דמקילין כולי האי במקרקעי אין לנו להחמיר במטלטלין ולומר כל חדא וחדא הוה מזבנינא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אהדרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אהדרו </span>ליה ביומא דשוקא. </span> [ד] פירוש קודם שעבר יום השוק ראשון אינו יכול לומר לא אקח אלא מעות אבל עבר יום השוק לא יקח יין אלא מעות דמצי אמר כבר היה מוכרו ביום השוק שעבר ואין לו להמתין עד יום השוק הבא אבל יש לו יין עוד למכור לא יכול לומר כן שהרי לא מכר שלו:  וליחזי</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחזי </span>ברשותא דמאן קיימא. </span>וא'ת וכי נמי הוי הולד ברשות לוקח אין זה הוכחה דקנאה דהא אמרינן בח'ה (ב'ב דף לו.)  הגודרות אין להן חזקה משום דשמא מאליהן באו לרשותו או תפסן ברחוב כשהן הולכות לרעות וכי תימא הכא משפחה פריך דאמרינן התם קטן המוטל בעריסה יש לו חזקה דהא משני הכא בעומדת באגם שפחה נמי כו' משמע דמפרה נמי פריך ועוד דקטן נמי דיש לו חזקה מפרש התם טעמא משום דאימא לא מנשיא ברא אבל הכא שמכר האם למה אין לומר שהוליכה בנה עמה לבית לוקח במקום שיש לה להיות וי'ל כיון דאיכא דררא דממונא  (ג) ויש ספק בדבר בלא טענותיהן וטוען ברי הלוקח אם הוא ברשותו אין להוציא מידו אבל אם היה טוען שמא סברא הוא שלא תועיל חזקתו מספק ולא דמי לאחד שהפקיד טלה חי אצל בעל הבית ויש לבעה'ב כמו כן טלה חי ומת אחד מהן דאמר בפ'ב דבכורות (דף יח: ושם) דהמפקיד הוי המע'ה ומועלת חזקת בעל הבית אע'פ שטוען ספק דהתם היה מוחזק בודאי בטלה חי מעיקרא אבל כאן לא הוחזק מעולם לוקח בולד זה בודאי אבל מוכר אם הוא מוחזק מועיל אפי' הוא טוען שמא שהיה מוחזק בודאי מתחילה קודם מכירה כשהיתה פרה מעוברת ואע'ג דלא דמי ממש לההיא דבכורות דהתם הוחזק בודאי בולד מתחילה אבל הכא לא הוחזק מעולם בודאי וולד אחר שנולד אלא בעובר ולפי מה שפי' שחזקת לוקח מועלת כשטוען ברי א'ש דמשני דקיימא באגם ולא משני דקיימא ברשות לוקח ומיהו ה'מ לשנויי דקיימא ברה'ר אלא אין דרך בהמה ושפחה להתעכב שם כמו באגם וסימטא וברשות בעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני סומכוס היא. </span> [ג] נראה לרבינו שמואל מדלא קאמר אלא הא מני סומכוס היא משמע דלא הדר ביה ממה דאוקמה בעומדת באגם ולא איירי סומכוס אלא בשאין מוחזק לא זה ולא זה אבל היכא דמוחזק מודה סומכוס דעל אידך להביא ראיה וק' לר'י דלעיל (דף צז:)  אמרינן דזה אומר איני יודע אם שאולה אם שכורה וזה אומר איני יודע יחלוקו ואוקימנא כסומכוס ואע'ג שהשוכר מוחזק במעותיו וי'ל התם שהמוחזק נמי טוען שמא אין חזקתו מועלת אבל הכא אוקימנא בעומדת באגם כדי לאוקמה אפילו בברי וברי דאי הוה מוחזק חד מינייהו היתה מועלת חזקתו ומיהו קשה דבשילהי המניח (ב'ק דף לה: ושם) אמתני' דזה אומר שורך הזיק וזה אומר לא כי אלא בסלע לקה המע'ה וקאמרינן בגמ' זאת אומרת חלוקין עליו חביריו על סומכוס דלסומכוס יחלוקו ומתניתין דהתם איירי בברי וברי מדקתני וזה אומר לא כי כדאמר התם והשתא הלא סומכוס מודה כשהמוחזק טוען ברי שחזקתו מועלת וליכא למימר דהתם ס'ד דמיירי באגם ובשור תם דמשלם מגופו מ'מ מנליה דסומכוס פליג אמתני' לוקמה כשעומדת בביתו דמודה סומכוס כיון דטעין ברי וא'ת ואמאי קאמר הא מני סומכוס היא לוקמה אפילו כרבנן והכא לית לן למיזל בתר מרא קמא דאיכא חזקה אחרת כנגדה דאוקמה בחזקת מעוברת והשתא היא דילדה וי'ל דחזקת מרא קמא חשיבא טפי ואם היה עם חזקת ממון חזקת מעוברת אפילו סומכוס מודה דהמע'ה כדאשכחן בריש שור שנגח את הפרה (ב'ק דף מו. ושם ד'ה שור)  דאוקי רישא כסומכוס וקתני סיפא פרה שנגחה השור ואינו יודע אם הולד היה בשעת נגיחה ופרה דחד וולד דחד בעל הפרה משלם רביע נזק דאמר ידעינן דשותפות אית ליה ואינו משלם אלא כאילו ודאי וולד סייע דהמע'ה וה'ט דאיכא תרי חזקה לבעל הפרה חזקת מעוברת והשתא ילדה וחזקת ממון אבל מן הולד גובה שמינית שזהו חצי חלקו אע'ג שהוא מוחזק דחזקת מעוברת היא כנגדה וקשה דלעיל  (דף צז:) תנן שאלה היום ושכרה למחר זה אומר איני יודע וזה אומר איני יודע יחלוקו ואמאי והאיכא תרי חזקה בחזקת קיימת והשתא היא דמתה בשעת שכירות וגם חזקת ממון וצ'ל דיחלוקו לא קאי אשאלה היום ושכרה למחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>זה אומר גדול וזה אומר קטן ישבע המוכר. </span>מרישא (דף צז:) דזה אומר שאולה וזה אומר שכורה ישבע מצי למיפרך אלא דניחא ליה למיפרך ממתני' דקאי בה ולפירוש רבינו שמואל א'ש דהתם מודה סומכוס דלא אמר יחלוקו כיון שהוא מוחזק וטוען ברי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמי </span>עבד גדול. </span>פירש בקונטרס נתתי לך דמים לקנות עבד גדול וקשה דלא הוה ליה למינקט במתניתין לוקח ומוכר אלא שליח ומשלח אלא נראה לר'י דמיירי שמכר לו  עבד</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כסות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסות </span>מה שטענו לא הודה לו. </span>בשלמא שדה שלוקח אומר מכרת לי מ' עומרים ומוכר אומר כ' דהיינו עומרי גדולה וקטנה הוי שפיר מה שטענו הודה לו אבל כסות ששואל סרבל גדול ומודה לו סרבל קטן אינו מודה לו כלל מה שטוען: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זוקקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זוקקין </span>אתא לאשמועינן. </span>וא'ת לעיל (דף צח:) דאוקימנא זה אומר שאולה וזה אומר שכורה ישבע ע'י גלגול אמאי לא פריך גלגול אתא לאשמועינן וי'ל דלעיל אתא לאשמועינן טובא שמגלגלין אפילו בדבר שאינו דומה אע'ג דלא הוו כמו סוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span> מאיר היא דאמר עבד הרי הוא כמטלטלין (ה) דמי. וכן אקרקעות נמי נשבעין דהא במתני' עבד ושדה קתני ומטלטלין דנקט לאפוקי שטרות דמאן דדריש רבוי ומיעוט ורבוי לא ממעט אלא שטרות כדמוכח בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיז:)  ומדמינן בסמוך שבועה לגזילה לקנות בשינוי והתם נמי איכא רבוי ומיעוט ורבוי כדאמר בהגוזל בתרא (שם)  ומיהו לענין קנין כסף לא הוי עבדים כמטלטלין לר'מ אלא ניקנין בכסף מדנקט גבי פרה מחליף לפי שאין ניקנית בכסף וגבי שפחה המוכר במתני' ובברייתא בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>והא </span>ר'מ איפכא שמעינן ליה. </span>וכרבנן לא מצי לאוקמי דהא תניא בהדיא לקמן אין נשבעין על עבדים ועל קרקעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אעבדים נשבעין אקרקעות לא. </span>וא'ת ומנא ליה לחלק כדי להקשות וי'ל דסמיך אמתני' די' גפנים דמייתי בסמוך דאין נשבעין על הקרקעות לר'מ ועל עבדים נשבעין כמו שתירץ וכדאיתא בברייתא דמייתי בסמוך וא'ת ואי ר'מ דריש ברבוי ומיעוט א'כ אקרקע נמי נשבעין ואי דריש כללי ופרטי אעבדים נמי אין נשבעין וי'ל דדריש רבוי ומיעוט ואית ליה שום מיעוט דמוקי לה למעוטי קרקעות ולא עבדים דמאן דדריש רבוי ומיעוט צריך שני מיעוטין למעוטי קרקעות ועבדים דלא סגי בחד מיעוטא אע'ג דעבדים הוקשו לקרקעות כדאמר במרובה (ב'ק דף סב: ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ר' יוסי בר' חנינא בענבים כו'. </span>בלא ר' יוסי יש להוכיח דאין נשבעין על הקרקעות מדקתני ואינן כקרקע ואע'ג דפליגי הכא לענין שבת מודו כולי עלמא דלאו כבצורות דמיין והתולש חייב ולענין ב'ח מודו רבנן דכבצורות דמיין מדפריך בפ' נערה שנתפתתה  (כתובות דף נא. ושם ד'ה סוף) כל העומד לגזוז כגזוז דמי ומיהו ר'ח פי' דהתם פריך מכח דקי'ל בהכונס (ב'ק דף נט: ושם ד'ה ופסק) כרבן שמעון דאמר אכלה פירות גמורים משלם פירות גמורים:  שנעקרו</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנעקרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנעקרו </span>בגושיהן. </span> [א] נקט הכי משום תוך שלש דאל'כ הוו ערלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>ליה אי אנא נטעי לאחר שלש הוה אכילנא כו'. </span>והייתי קונה נטיעות קטנות בדמים מועטין ולאחר שלש היו נעשות גדולות וטוענין פירות כזיתים שלך ומאחר שלא עשיתי כן אלא הנחתי זיתים שלך בקרקעי פשיטא שלא הנחתים לדעת שתאכל עמי אחר שלש אא'כ אוכל גם אני עמך תוך שלש הואיל וכן גם אתה הנחתם לדעת כן בקרקעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>אמר הלה זיתיי אני נוטל אין שומעין לו. </span>אלא ישארו הזיתים שם אע'פ שלאחר ג' הכל של בעל הקרקע ובעל הקרקע יתן דמי הזיתים כמו ששוים למכור לנטיעות ולא סגי בדמי עצים שהרי לעשות פירות הן עומדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סברוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סברוה </span>מאי שדה אבותיו כו'. </span>וקסבר אין קנין ומקבל כחוכר [ב] נראה לר'י לפרש משום דקסבר אין קנין ראוי להחמיר במקבל כמו בחוכר ובחוכר מן הדין צריך לעשר שלא יהא פורע חובו במעשר כדאמר הרי שאנס השר את גורנו אם בחובו צריך לעשר אבל ת'ק דרבי יהודה דאמר החוכר שדה מן הנכרי מעשר ונותן לו רבי יהודה אומר אף המקבל ממציק כו' סבר יש קנין ולכך אין להחמיר במקבל אלא דוקא בחוכר החמירו מדרבנן כמו שחייבו לעשר מדרבנן את הלוקח מן הנכרי כדאמרינן בהקומץ רבה (מנחות דף לא. ושם ד'ה קסבר) גבי ר' שמעון שזורי למ'ד יש קנין והא דתנן בהשולח (גיטין דף מג: ושם) האריסין והחכירין כולם פטורין מן המעשר ומשמע דאפילו חלקו של חוכר פטור איכא לאוקמי בסוריא כדמשני התם (דף מז.)  אמשניות טובא ואפילו חוכר פטור שם כמו בחוצה לארץ דבלא שמעתתי' צריך לאוקמי התם בסוריא כיון דפטור אפילו חלקו של ישראל דלא תיקשי ההיא דמנחות ומה שהוצרך ר' יהודה להזכיר שדה אבותיו אע'ג דת'ק נמי איירי דוקא בארץ כדפרישי' דבחוצה לארץ אפילו חוכר פטור הכי קאמר ליה ר' יהודה לת'ק כיון דבא'י קיימינן ראוי להחמיר במקבל כמו בחוכר דאין קנין דאכתי שדה אבותיו חשוב ולמאי דקאמר לעולם יש קנין ולכך אין ראוי להחמיר במקבל כמו בחוכר לפי זה לא פליג רבי יהודה את'ק אלא מוסיף דאף המקבל ממציק מעשר ונותן לו כמו בחוכר כך נראה לר'י לפרש דמקבל כחוכר או לאו כחוכר דמי תלוי ביש קנין ואין קנין ועיקר ור'ת פירש בע'א ודוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שתהא ברה בידו. </span>פי' שתהא ברורה בידו שעל ידי שיצטרך לעשר אף חלקו של נכרי והיא חביבה בעיניו ולא יניחנה ומתוך שיקשה עליו הוצאת המעשר יטרח לחזר על הנכרי ללוקחה הימנו אבל ישראל אחר אם נחייבנו לעשר אף מחלק הנכרי יניחנו מלקבל דאין חביבה בעיניו ר'ח גריס שתהא בורה בידו פירוש להכי קנסו את היורש שיעשר את חלק הנכרי כדי שיניח מלקבלה וכיון שתהא בורה ביד הנכרי שלא ירצו לקבלה הימנו ע'י כן ימכרנה לישראל בדמים מועטין שלא נתן עליה כלום אלא בגזילה באתה לידו ולכך לא יהיה רגיל עוד לגזול אבל אחר לא הוצרכנו לקנוס ולעשר דבלאו הכי שומע לנו מלקבלו אבל יורש דחביבה ליה לא תועיל אזהרה:  בשדה</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשדה </span>אין שומעין לו. </span>אע'ג דכבר אשמועינן לעיל ר' יוחנן גופיה דטעמא דברייתא דאם אמר אני נוטל זיתיי אין שומעין לו משום ישוב ארץ ישראל איצטריך לאשמועינן למ'ד הכא משום כחשא דארעא דאפילו בחוצה לארץ אין שומעין לו אבל לעיל דוקא בארץ ישראל אין שומעין לו משום דכחשא דארעא לא עשה בידים אלא ממילא ע'י שטיפת הנהר נעשה ולמאן דאמר הכא נמי משום ישוב ארץ ישראל איצטריך לאשמועינן שלא תאמר אפילו בחוצה לארץ אין שומעין לו משום כחשא דארעא:  (שייך לקמן) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יטלנה ויצא. </span>אף על גב דאמר  שמואל דמטילין מבגד לבגד גבי מזוזה אסור לפי שהמזיקין באין בבית שאין בו מזוזה וכשנוטלה כאילו מזיק אותן שידורו בבית:  בגובתא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בגובתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגובתא </span>דקניא. </span>מכאן נראה כמו שפירש רש'י במנחות (דף לג.) שמניחין המזוזה מעומד לכן צריך גובתא דקנה שלא תפול אבל לפר'ת שמניח אותה מיושב כמו ספר תורה מונח בארון ולא מעומד ובמנחות (שם) נמי עשאה כמין נגר פסולה והיינו מעומד דשילהי המוכר פירות (ב'ב דף קא. ושם) אמר על כמין נגר היינו קבורת חמור משמע במעומד קאמר ואם כן גובתא דקניא למה לי ויש לומר שלא תכלה מלחלוחית הכותל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מסייע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסייע </span>ליה לרבי יוסי בר' חנינא. </span>פירשתי בפ'ק (דף יא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קולט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קולט </span>מן האויר אמאי הרי אלו שלו. </span>תימה ואי ליתא דרבי יוסי אמאי שבחצר של בעה'ב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרתי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרתי. </span>פי' דסתרן אהדדי דהאי שברפת לא איצטריך למיתני לגופיה דפשיטא הוא דשוכר בית בחצר שאין לו ברפת כלום ולא תנא אלא למידק שברפת לבעל הבית לפי שאין [בה] לשוכר כלום [ב] אבל בחצר שיש לשוכר בה הילוך כניסה ויציאה לביתו לא הוי דבעל הבית והדר תני שאף שבחצר לבעל הבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>פרט </span>למזומן. </span>וא'ת ואמאי לא פריך נמי מסיפא אמאי אסורין מפני דרכי שלום גזל גמור הוי וי'ל דמרישא ניחא ליה למיפרך וה'ה דמצי פריך מסיפא אי נמי לא מצי למיפרך מסיפא דאיכא למימר דהכי קאמר אסורות משום גזל גמור הביצים ואמן מפני דרכי שלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אמאי אסורים משום גזל. </span>דאפי' משום דרכי שלום ליכא ומשני אאמן פי' ולא אביצים וא'ת אמן נמי הא צריך שילוח וי'ל כי ליכא ביצים תחתיה וה'ה דה'מ למימר כס'ד מעיקרא אביצים שנפלו יש גזל גמור ואאמן יש דרכי שלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא בקטן. </span>ול'ג דשלחה קטן דאי שלחה קנה בעל השובך מדאורייתא ואטו משום דלקחו קטן יהא שלו אלא הקטן לקח הביצים בלא שילוח שעדיין לא זכה בעל השובך בביצים ותימה דאפי' בגדול ה'מ לאוקמי וכגון שנתן ידו או בגדו תחת הביצים בשעה שאם רובצת עליהם ולא נתכוין לזכות בביצים עדיין דאסור הוא אלא עשה כן כדי שלא יזכה בעל השובך בבצים אח'כ (ד) ושילח את האם ונטלן עכשיו וזוכה בהן:  ובא</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>מעשה לפני ר' יוסי כו'. </span>תימה דלשמואל משמע דמספקא ליה לר' יוסי אי תפיס לשון ראשון או אחרון ובתמורה (דף כה: ושם) גבי תמורת עולה ושלמים א'ר יוסי דבריו קיימים והיינו תפוס לשון שניהם ובנזיר פ'ב (דף ט. ושם) ובזבחים (דף ל. ושם)  ובפסחים (דף נג. ושם) ובמנחות (דף קג: ושם) אית ליה לרבי יוסי דבגמר דבריו אדם נתפס וי'ל דהכא מספקא ליה שאי אפשר לומר (ג) דעת של שניהם שהרי סותרים זה את זה אבל בתמורה שאינם סותרים זה את זה א'ר יוסי תפוס לשון שניהם וההיא דנזיר דמפרש דבריו הריני נזיר מן הגרוגרות והרי עלי מנחה מן השעורים קאמר דבגמר דבריו אדם נתפס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא פרושי קא מפרש. </span>פי' בקונט' אסתירא מאה מעי מאה מעי לא משום תפוס לשון אחרון אלא משום דמפרש (ד) לשון אסתירא חשוב דשוה מאה מעי וקשה דתנן בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסה:)  זוזים מאה דאינון סילעין תלתין אין לו אלא מאה אלמא כי פרושי מפרש אזלינן בתר פחות שבלשונות למימר דאינון סילעין תלתין גרועין דליכא למימר התם לא מפרש אע'ג דאמר אינון כיון שרחוקין כל כך זה מזה מאה מתלתין (ה) אלא מהדר קא הדר ביה דא'כ היה הולך הכל אחר התחתון כדתנן התם כתב למעלה מנה ולמטה מאתים הכל הולך אחר התחתון ונראה לר'י לפרש דאי מהתם מההיא דאסתירא הוה אמינא הכא פרושי קמפרש והוי כולו לשוכר דהכי קאמר י'ב דינרים לשנה אף שתשלם לי דינר בכל חדש לא אמתין עד סוף שנה כמו שכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף וכי האי גונא אמר פרק בית כור (שם דף קה. ושם) גבי חלוקין עליו חביריו על בן ננס ואי הוה אמר הכא כולו למשכיר גרידא ה'א בההיא דאסתירא פרושי קמפרש וניזיל בתר פחות שבלשונות כי ההיא דגבי גט פשוט אף ע'ג דלא אמר דאינון מאה מעי כדקאמר התם אי נמי הוי אמינא האי דכולו למשכיר לאו משום תפוס לשון אחרון אלא מספקא ליה ומשום דקרקע בחזקת בעליה קיימת הוי למשכיר ואפי' אפיך מיפך כדאמר רב נחמן ורבינו שמואל פי' בפרק בית כור בע'א אי מהתם דמרחץ ה'א פרושי קמפרש שמסופק היה וקאמר י'ב דינרים לשנה אם היא פשוטה ודינר זהב לחדש אם היא מעוברת ולכך כולו למשכיר ולאו משום תפוס לשון אחרון והשתא לא הוי פרושי קא מפרש כההיא דהתם דלעיל דהתם הוי כדפי' ר'י ותו ההיא דמרחץ אין צריך לדחות משום דפרושי קמפרש דבלאו הכי איכא למידחי דטעמא הוי משום דקרקע בחזקת בעליה עומדת ואפילו אפיך מיפך וכדפירש ר'י ניחא אלא דבפ' בית כור אינו מיושב לשון אי מההיא דמשמע דקאי אמרחץ והרבה יש כיוצא בזה בגמרא ולפירוש רבינו שמואל אינו מיושב בשמעתין אי מההיא ולפירוש הקונט' אינו מיושב שם אם לא תפס שם כפי' רבינו שמואל וכאן כפירוש הקונט' וי'ס דל'ג אי מההיא אלא גרס מהו דתימא ותו לא וניחא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בחזקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחזקת </span>שלא נפדה. </span>וא'ת לאביי דאמר בפרק השותפים (ב'ב דף ה. ושם ד'ה ובא) עביד איניש דפרע בגו זמניה אמאי הוי בחזקת שלא נפדה וי'ל דהתם הוי טעמא כי היכי דלא לטרדן והא לא שייך בפדיון הבן שיכול ליתן לאיזה כהן שירצה אבל קשה דא'כ היכי מייתי הכא מיניה ראיה לשוכר דשייך טעמא דלא לטרדן אלא יש לומר דלהכי הוי בחזקת שלא נפדה לפי שירא שימות הבן או יתעכלו המעות תוך שלשים דאין בנו פדוי כדאמר רבא בפרק יש בכור (בכורות דף מט. ושם) ושוכר נמי ירא להקדים השכר פן יפול הבית [ב] או יפול ביתו של משכיר עצמו ויוציאנו דאמר ליה לא עדיפת מנאי כדאמרינן לעיל (דף קא:) :  נקיטת</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נקיטת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נקיטת </span>חמש שנין. </span>פר'ח לשון אחד וכן בקונטרס שאין כתוב בשטר לא תחילת השנים ולא סופן והשטר ביד השוכר ואומר משכיר לשוכר כבר דרת ה' שנים ופריך בשטר מלוה מי נאמן לומר פרעתי פלגא ומשני הכא א'ל האי דכתבי לך שטרא כי היכי דלא תחזק פירוש עיקר השטר נכתב בשבילי שלא תאמר לקוח הוא בידי ואין השטר בידך אלא כדי שלא אכחש לך חשבון השנים כמה היו מכל מקום עיקר השטר בשבילי נכתב שע'י כן יש קול שבמשכנתא הוא אצלך אע'פ שהשטר בידך ולשון שני פר'ח וזה לשונו יש אומרים שכתוב בשטר בזמן כך וכך שכרתי חצרו של פלוני עשר שנים בק' דינרים י' דינרים בכל שנה ואחר ה' שנים טוען השוכר ואמר למשכיר נקיטת שכירות חמש שנין כו' ואסיקנא דהשוכר נאמן ובשבועה ומסתברא כי האי פירושא בתראה עכ'ל ולשון זה נראה עיקר חדא דבנאמנות השוכר האומר שפרע השכירות איירי נמי לעיל מיניה בסמוך ומשמע דבהכי נמי איירי (ד) ועוד דהשתא ניחא טפי מה שאמר במסקנא שלא נעשה השטר לגוביינא אלא כדי שלא יחזיק השוכר דלפי זה השטר ישנו ביד המשכיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שואל </span>אדם בטובו. </span>בערוך בערך שואל מפרש בטובו בטובה שמחזיק השואל להמשאיל יכול השואל להשתמש לעולם בכליו של משאיל ואין נראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרדיסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרדיסי </span>רפיק ביה כל פרדיסי דאית ליה. </span>וא'ת דאמר בריש המוכר את הבית (ב'ב דף סא: ושם ד'ה ארעתא) ארעתא תרתי משמע ואין לומר דהתם נמי אי אמר ארעאי הוה משמע כולהו כמו פרדיסי דהא אמר התם בסוף פרק (דף סט:)  דיקלי יהיב ליה תרי דיקלי ותו לא וי'ל דהיינו דוקא גבי מכר דאין לנו לומר שמכר כל קרקעותיו אלא הפחות אבל בשאלה אינו מקפיד דמשאיל לכל צרכו (ה) ועוד י'ל דהתם יד לוקח על התחתונה שהמוכר מוחזק והכא יד המשאיל על התחתונה שהשואל מוחזק וכ'ת לא מקרי שואל מוחזק כיון שסופו להחזיר ואין נשאר בידו כדאמר לעיל קרקע בחזקת בעליה עומדת ואפי' בסוף החדש לא דמי דדוקא קרקע שאין יכול להצניע לשמטו מיד בעלה אזלינן בתר חזקה קמא אבל במטלטלין אזלינן בתר מאן דתופס השתא היכא דליכא חזקת קרקע כנגדה:  הדרן עלך השואל </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המקבל.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המקבל. </span>בתבן ובקש. </span>אותו שנקצץ עם השבולת קרוי תבן והנשאר בארץ קרוי קש שקורין אישטובל'א כדכתיב (בראשית כד) גם תבן גם מספוא רב עמנו ואותו שנשאר בקרקע אין נותנין לבהמות לאכול וכתיב נמי  (שמות ה) לקושש קש לתבן שהיו מלקטים בשדות הקש הנשאר שם תחת התבן כי התבן כבר הוליכוהו הבעלים איש לביתו וכן אמרינן בפרק שואל (שבת דף קנ:) בשלמא קש משכחת לה במחובר אלא תבן במחובר היכי משכחת לה ובגמרא דקאמר (ו) בעינא דתיתבן ארעאי הוה ליה למימר דתתקש אלא משום שרגילות הוא לעשות אשפה מן התבן ולזבל השדה ולהכי קאמר דתיתבן כלומר שיהא הקש במקום הזבל העושין מן התבן והא דקאמר נמי בעינא תיבנא התם לפי שעוקר הכל ודש את הכל במוריגים ומתרכך נקרא הכל תבן: [וע'ע תוספות שבת לו: ד'ה כירה] :  ואזיל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואזל </span>הוא ויהיב בריבעא. </span>תימה דהכא משמע דבעל הבית שקיל פחות מן האריס ובכל דוכתי משמע שהאריס נוטל פחות כדאמרינן במי שאחזו (גיטין דף עד:) כ'ע דלו תלת ושקלי ריבעא ואת דלי ארבעה ושקיל תילתא ולקמן בפירקין (דף קי.) נמי אמרינן אריס אומר למחצה ירדתי ובעל הבית אומר לשליש הורדתיו משמע שאריס רגיל ליטול פחות ולא יותר וי'ל דהכא איירי שהאריס נותן זרע אבל בכל דוכתי איירי שבעל הבית נותן זרע או בכרמים ופרדסים שאין צריך זרע דאיכא אתרא דעבדי הכי דאריסא יהיב ביזרא ואיכא אתרא דעבדי הכי דמרי ארעא יהיב ביזרא כדאמר לעיל בסוף איזהו נשך (דף עד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בוכרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בוכרא </span>וטפתא. </span>פר'ח חריץ ובן חריץ שכך רגילים לעשות סביבות השדה מחוץ לגדר כדאמרינן בסוף פרק בית כור (ב'ב דף קח.)  ובערוך [ערך ארכבתא] פי' כפירוש הקונטרס: 


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: בלמא.
txt:
<span class='five'>בלמא. </span>פירוש שמירה כמו פיו בלום (בכורות דף מ:)  פירוש סגור וכן בולם עצמו בשעת מריבה שילהי כסוי הדם (חולין דף פט.) אבל אוצר בלוס דסוף פרק התקבל (גיטין דף סז. ושם ד'ה בלום)  הוא בסמ'ך (ג) כמו עיסה בלוסה מעורב בפרק כלל גדול (שבת דף עו:)  ואוצרות בלוסין בב'ר (פרשה ט) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנכה </span>לו מחכורו. </span>בין בחכירות בין בקבלנות איירי כדאמר בגמרא ואע'ג דתנן לקמן (דף קה:)  המקבל שדה מחבירו ואכלה חגב אם מכת מדינה היא מנכה לו מחכירותו ולא איירי אלא בחכירות דבקבלנות אינו מנכה לו אלא נוטל שליש או רביע כמו שהתנה כדפירש לקמן בקונטרס מ'מ הכא בסיפא מנכין לו כיון דא'ל בית השלחין דלא איבעי ליה למימר כיון דקאי בגווה מדאמר זו כדאמר בגמרא ש'מ שרוצה לומר כל זמן שתהא בית השלחין כמו שהיא עכשיו שיש בה מעין:  דאפשר</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאפשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפשר </span>לאתויי בדוולא. </span>וא'ת אפילו לא אפשר נמי אמאי מנכין לו דכיון דלא יבש נהרא רבה תו לא הוי מכת מדינה וי'ל דנקט האי טעמא לאשמועינן דאפילו יבשו נמי שאר יאורי שדות אחרים דהשתא הוי מכת מדינה אפילו הכי אינו מנכה לו כיון דאפשר לאתויי בדוולא מנהרא רבה דדוקא באכלה חגב או נשדפה שאין יכול לתקן הקלקול ע'י שום טורח מנכה לו אי נמי יש לומר דודאי בחכירות לא היה צריך לטעם זה אפילו בלא אפשר לאתויי אתי שפיר אבל משום קבלנות איצטריך שלא יוכל לומר לא אתעסק בה ואפ'ה לא אשלם במיטבא לפי שאינו מחוייב להביא מנהרות אחרים הרחוקים ביותר ועל כן הוצרך לומר דלא יבש נהרא רבה ומצי לאתויי בדוולא ולכך מחוייב לעשות בקבלנותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>תרי מתני' קמייתא איתנהו בין בחכרנותא כו'. </span>ואע'ג דכשם שחולקין בתבואה ליתא בחכירות מ'מ עיקר מילתא דהיינו רישא מיירי בין בחכירות בין בקבלנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אידי </span>ואידי דאמר ליה מחכיר לחוכר. </span>לכאורה משמע דבא'ל חוכר למחכיר הוי קפידא בלאו האי טעמא מדלא קאמר אידי ואידי בין אמר ליה חוכר למחכיר בין אמר ליה מחכיר לחוכר [א] אבל אי אפשר לומר כן דהא מתני' בדא'ל חוכר למחכיר איירי דקתני א'ל חכור לי שדה בית השלחין ואפ'ה משום האי טעמא דוקא הוי קפידא ולאו דוקא נקט מחכיר לחוכר דה'ה חוכר למחכיר אלא משום דשמואל לא משכח קפידא במחכיר לחוכר קאמר רבינא דבמחכיר לחוכר נמי הוה קפידא בכה'ג דאיירי מתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היה </span>דורש לשון הדיוט. </span>לשונות שלא תיקנו חכמים לכתוב אלא הדיוטות הורגלו לכותבן היה דורש ואפילו לא כתב כאילו נכתב דאי דוקא כשכתב מה היה דורש פשיטא שיש לו לקיים כמו שהתנה דהא לאו אסמכתא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן בתוספתא דכתובות (ג)  אדם מביא קרבן עשיר על אשתו וכן כל קרבנות שהיא חייבת שכך כתב לה אחריות דאית ליך עלי מן קדמת דנא פי' כל קרבנות שהיתה חייבת קודם שנשאת לו יביא בעבורה שכתב לה אחריות דאית ליך שאתה חייבת יהא עלי מן קדמת דנא אפילו חובות שקדמו לנישואין ודוקא בקרבנות שהן חובה לכפרתה כגון לידה וזיבה וצרעת או להכשירה לאכול בתרומה או לשתות ביין אם היא נזירה והכי איתא בירושלמי בכתובות בפרק נערה דקתני התם אפילו אכלה חלב או חיללה שבת משמע דוקא בהני שצריכה להביא אבל קרבנות שנדרה ונדבה קודם נישואין או לוותה ואכלה לא ישלם ועד כאן לא מיבעיא לן בס'פ יש נוחלין (ב'ב דף קלט.) בלוותה ואכלה ועמדה ונשאת אי כלוקח הוי אי כיורש הוי אי כלוקח הוי ואין המלוה מוציא מיד הבעל אי כיורש הוי ומוציא אלא בנכסים שהכניסה לו אבל מנכסי הבעל פשיטא דלא גבי וה'ה לוותה כשהיא תחתיו לצורך מה שאינו משועבד לה דלא משלם ובלא שום ראיה דבר פשוט הוא דאל'כ אם יקניטוה תלוה ותשליך לאיבוד ותחייבנו ק' מנה בכל יום אבל בנזירות אין לחוש שתדור ותפסידו ובנדרים ובנדבות נמי אם היה חייב לשלם היתה מפסדת לו כמה וכמה דאפילו יוכל להפר דחשיב כדברים שבינו לבינה משום הפסד ממונו יש לחוש שמא תדור ותפרע קודם שישמע ואפילו ישמע זימנין דמיטרד כדאמר בנדרים בפ' נערה (דף עג.) ודלא כרב אחא שהורה שהבעל חייב לפרוע חובת אשתו שלוותה קודם שנשאה מכח דר' יהודה דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לא </span>ימשכננו יותר מחובו. </span> דאף על גב דאין משלם לו הגירעון אלא בכתב מכל מקום לא ימשכננו יותר מחובו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דכתב ליה הכי והא אמר רבי יוחנן כו'. </span>ותימה והא כיון דדריש לשון הדיוט אפילו לא כתב נמי כדפרישית לעיל ומאי פריך לרבי יוחנן וי'ל דאם איתא דרבי יוחנן דאמר שומטו מעל גבי בניו דמכח לשון הדיוט קאמר היה לו לפרש:  אהני</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אהני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אהני </span>כתיבה לגירעון. </span>וא'ת היכי משמע לומר מה שכתב לו תשלומין דאית ליך עלי כל קבל דיכי שיהא מהני לשומטו מע'ג בניו שיהא טועה המקשה לומר שלכך כתב לו כן ויש לומר דהכי משמע ליה למקשה תשלומין דאית ליך עלי לא מכח תחילת המלוה שכבר נפרעת בנתינת המשכון כי הקניתיו לך והשאלתו לי ועל שאילה זו יש לך תשלומין עליו וע'כ מקשה למה צריך לכתוב לו כך כדי לשומטו מע'ג בניו בלאו הכי נמי הוא שומטו דממילא קני ליה המשכון ואפילו לא יקנה לו הלוה וא'ת וכיון שאם לא כתב לו הוא פטור מן הגירעון א'כ מצוה הוא שלא יקחנו והיאך הוא מותר על ידי כתיבה זו וי'ל שמדעתו מקנה לו הלוה לפי שמחזירו לו ימים רבים וכיון שמקנה לו אינן עוד בידו בתורת השבת העבוט אלא בתורת שאלה א'נ רבנן הוא דתקון שיכתוב כדי שלא ימנע המלוה מלהחזיר כמו שתקן הלל פרוזבול לפי שראה שהיו נמנעים מלהלוות (שביעית פ'י מ'ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סבר </span>רב כהנא למימר מנכה ליה כחשא דארעא. </span>ומתני' דקתני אומדין כמה היתה ראויה ליעשות גבי מקבל שדה והובירה היינו בר מכחשא דארעא א'נ הכא דוקא גבי שומשמי דמכחשי יותר סבר דמנכה לו ואפילו מאן דחייש לכחש גופנא בפ' הכונס (ב'ק דף נט.)  הכא מודה לרב אשי דלא חיישינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון. </span>ממתני' דאיזהו נשך  (לעיל דף סח.) דאין מושיבין חנוני למחצית שכר אא'כ נותן כו' לא שמעינן דהוה פלגא מלוה ופלגא פקדון דה'א דטפי מפלגא פקדון הוי ואפ'ה בעי שכר עמלו כיון דליכא תרי תילתי פקדון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>למישתי ביה שכרא. </span>שכשמוציאה מפסיד המלוה שאין קרן שלו קיים ואין לו על מה לסמוך:  הני</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>בי תרי דקבלו עיסקא בהדי הדדי. </span>מאדם אחד וא'ת ואמאי נקט בכי האי גוונא ולא נקט האי מאן דקביל עיסקא מחבריה וי'ל לפי שהמקבל יכול לחזור קודם הזמן ולומר לא אטרח עוד ואטול מה שיגיע לידי עד הנה דפועל יכול לחזור אפילו בחצי היום אבל בעל העיסקא יכול להיות שאין יכול לחזור שהרי פלגא הוה מלוה ביד המקבל וגם פלגא דפקדון נתן לו זכות והשליטו להשתכר בו עד הזמן וזה לא היה שום חידוש להשמיענו דמעכב המקבל דטעם פשוט כדפרישית ולהכי לא נקט בכי האי גוונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מזלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מזלא </span>דבי תרי עדיף. </span>בכולהו הוה מצי למימר בהו הכי אלא דעדיפא מיניה קאמר בהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ר'ח </span>גריס מהאי גיסא או מהאי גיסא פירוש כדי להעמיד צד הרחב שלמטה שאז אין צריך תבואה כל כך שבדבר מועט עומד ואינו נופל או מהאי גיסא של מעלה שאינו רחב שאז צריך תבואה הרבה ופשיט ליה מדקאמר כל שאין כונס שלו רואה פני חמה דהיינו צד הרחב שיש בו בית קיבול קצת לקבל תבואה:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שנחבאת בחזיונה. </span>תימה אמאי קרי אין כחו רע לפי שאינה נחבאת באגרופו והלא היא רותת תחתיהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>אדם שכחו רע שיכול להסיטו טמא. </span>תימה אפילו אין כחו רע שאין יכול להסיטו אמאי טהור הלא יטמא התחתון לעליון ועוד הטומאה בחיבורים הוא וטמא טומאת שבעה כדאמר בפרק אין מעמידין (ע'ז דף לז: ושם) וי'ל כגון שתחתון נכרי שאינו מקבל טומאה וטהור העליון מטומאה דאורייתא א'נ אפילו התחתון ישראל וכגון שלובשין הרבה בגדים דטומאה בחיבורים לא מטמא אלא אדם אחד או בגד אחד אבל שני אין טמא אלא טומאת ערב ואין מטמא אדם וכלים ואפילו יטמא טומאה מדרבנן כמו שפי' ר'י בפ'ק דשבת (דף יז.) גבי מרדע מ'מ שלישי לא הוי אלא ראשון ולא יטמא אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מטפחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטפחת </span>שלהן. </span>ר'ח גריס של לחם וכן נראה דלא אשכחן שנותנין תפילין במטפחת כי אם בכיס או בתיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 42
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבעת </span>סאין לכור. </span>פי' במקום שראוי לצמוח כור ולא גדל רק ארבע סאין דהיינו כדי נפילה דבמקום שזורעים ד' סאין רגילות לצמוח כור ובשני דר' אמי צריך לזרוע ח' סאין לצמוח כור ובסמוך גבי לקט מיירי בכור זרע:  אי</div>                     </div>                 


