# rshbvl

lvr: 41
pgn: 97
dfh: a
trm: הכא מינכרא הזיקה
txt:
<span class='five'>הכא מינכרא הזיקה. </span>שאין צורה זו דומה לצורה של כל היוצאים עכשיו וכשגזלה הימנו היו כל צורות המדינות שוות לה: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: נותן לו מטבע היוצא
txt:
<span class='five'>נותן לו מטבע היוצא. </span>בשעת פרעון דהא קיבל עליו לתת לו מטבע והאי לאו מטבע הוא ודוקא הלוהו פרגמטיא אבל הלוהו מעות את שהלוהו משלם לו: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: כוזביות
txt:
<span class='five'>כוזביות. </span>מטבע של בן כוזיבא וירושלמיות הוו וה'ג כוזביות ירושלמיות או של מלכים הראשונים וכוזביות וירושלמיות לא נפקי כלל ל'א כוזביות של כזיב וה'ג כוזביות או ירושלמיות או של מלכים הראשונים: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: הא של אחרונים
txt:
<span class='five'>הא של אחרונים. </span>דנפקי במדינה אחרת ודומיא דראשונים הוא בכך דאין יוצאות כאן במקומו של בעל הבית שנפסלו בכאן: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: מחללין
txt:
<span class='five'>מחללין. </span>ואף על גב דלית ליה אורחא להתם במקום שיוצאין שהרי בירושלים צריך לילך ולהוציאן וקשיא לרב נחמן אליבא דשמואל דאמר אבל לית ליה אורחא למישן לא: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: כשמלכיות מקפידות
txt:
<span class='five'>כשמלכיות מקפידות. </span>בתמיה אי הכי כי אית ליה אורחא למישן היכי מצי ממטי להו הא כי בדקי להו בני מדינה זו ומשכחי ליה אותן מעות מפסדי ליה: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: ומשני דלא בחשי
txt:
<span class='five'>ומשני דלא בחשי. </span>שאין מקפידין כל כך שיהו בודקין ומחפשין על דבר זה ואי אשכחי קפדי הלכך אית ליה אורחא שנצרך לילך שם יקבלם ויוציא לשם בסחורה ואי לאו הואיל ואין יכול להראותם בכאן בפרהסיא לבני מישן הבאים כאן אם רוצה לא יקבלם: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: אין מחללין על מעות של כאן והן בבבל
txt:
<span class='five'>אין מחללין על מעות של כאן והן בבבל. </span>אין מחללין מעשר שני על מעות של כאן ירושלים והמעות והבעלים בבבל הואיל ואינן יוצאות מיד במקום שהן שם דבעינן מצוי בידך וליכא ולא על של בבל והן בכאן בירושלים והפירות לא שני לן כל היכא דאיתנהו יכול לחללן והן חוץ לירושלים קתני מיהת אין מחללין על המעות של כאן והן בבבל אלמא אע'ג דאית ליה אורחא למישן כגון הכא דסופו לעלות כאן ולהוציאן ואפ'ה לא קרי להו מעות היוצאות: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: מקפידות זו על זו
txt:
<span class='five'>מקפידות זו על זו. </span>יתר מדאי דבחשי ובדקי הלכך מסוכנות הן של בבל במלכות ירושלים דמקפדת ובחשי טפי: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: והוסיפו עליהן מהו
txt:
<span class='five'>והוסיפו עליהן מהו. </span>אליבא דרב דאומר נותן לו מטבע של אותה שעה היכא דהוסיפו עליו מאי אמר רב: 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: והא קזיילין פירות
txt:
<span class='five'>והא קזיילין פירות. </span>לגבי מטבע זו נמצא שמשתכר זה בתוספת ואינה דומה לראשונים והוי רבית:  מחמת


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: לענין נסכא
txt:
<span class='five'>לענין נסכא. </span>אם בא להתיכן ולעשות מהן גרוטאות יש יותר מן הראשונים והוי רבית: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: עבדו עובדא
txt:
<span class='five'>עבדו עובדא. </span>באדם שהלוה את חבירו על המטבע והוסיפו עליו והלכו אצל אגרדימוס סוחר ישמעאל והיה לו מן הראשונה ומן השניה ומצאו בח' של מטבע שניה י' מן הראשונה ונתן לו שמנה: אמר רבה גרסינן בכולהו: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>כדמפרש ואזיל דלא שקליה בידיה אלא דאדייה שהיתה ביד בעלים והכהו זה תחת ידו וניתזה לים הואיל וצלולים הן וקא חזו ליה אמר ליה הא מנח קמך ואינה אבודה ואי משום דבעי למיתב זוזא לבר אמוראה למישט ולמישקליה גרמא הוא שגורם להפסידו אותו שכר וגרמא בנזקין פטור: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: אבל עכורין
txt:
<span class='five'>אבל עכורין. </span>בשעת התזה דהוה ליה מעשה בידים אבוד הוא ואין זה גורם אלא ממש דהא ממש התיזו: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: היה לו מעות בקיסטרא
txt:
<span class='five'>היה לו מעות בקיסטרא. </span>מקום והוא רחוק מאד ויש בו סכנת דרכים ואין שיירות מצויות שם: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: חסורי חסריה
txt:
<span class='five'>חסורי חסריה. </span>וממש הוא ולא גרמא טעמא דרבה בכולהו משום גרמא בנזקין הוא ופטור: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: על אזנו וחרשו
txt:
<span class='five'>על אזנו וחרשו. </span>אלמא אף על גב דלא חסריה כיון דעשה מעשה בגופו לאו גרמא קחשיב ליה אלא ממש והכא נמי כיון דמחייה בקורנסיה ופחתיה ועל ככה חסרו דמים מעשה הוא: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: רבה לטעמיה
txt:
<span class='five'>רבה לטעמיה. </span>הלכך גבי עבד נמי חסרון הוא [וכנגד אזנו פטור משום דבהכי לא הוי ליה למיחש והאי ודאי גרמא הוא]: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: דר'ש
txt:
<span class='five'>דר'ש. </span>בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(לעיל דף עד:)</span> גבי קדשים שחייב באחריותן כו': 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: במועד
txt:
<span class='five'>במועד. </span>בזמן ביעורו בו' שעות ודכוותה בפסחים <span class='mareimakom'>(דף י:)</span> לא בדק בתוך המועד יבדוק לאחר המועד: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: לר'ש חייב
txt:
<span class='five'>לר'ש חייב. </span>האי ששרפו לשלם לגזלן דמיהם דדבר הגורם לממון הוא שאם היה בעין היה מחזירו גזלן לבעליו ופטור דתנן לעיל <span class='mareimakom'>(דף צו:)</span> גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך ועכשיו שאין בעין יחזיר דמים לבעליו ובחמץ בפסח הוא דאמרינן הכי משום דעיקרו כלומר בתחלתו ממון הוי ועכשיו אע'פ שאינו שוה לכלום גורם לממון הוא אבל בשטרי דמעולם לא היה גופו ממון מי שמעת ליה: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm:
מאן דדאין דינא דגרמי. ר'מ היא (בהגוזל בתרא) [לקמן] <span class='mareimakom'>(דף ק.)</span>: <span class='five'>מגבי ליה

txt:
<span class='five'>מאן דדאין דינא דגרמי. ר'מ היא (בהגוזל בתרא) [לקמן] <span class='mareimakom'>(דף ק.)</span>: <span class='five'>מגבי ליה. </span>מן השורף כל השטר שהרי גרמו להפסיד: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: כי כשורא לצלמא
txt:
<span class='five'>כי כשורא לצלמא. </span>פרעון גמור מן העידית כקורה זו הנבחרת משאר קורות לתקן בה צורה ודיוקנאות: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: מכור
txt:
<span class='five'>מכור. </span>ולא יסקל דבעינן מיתה והעמדה בדין שיהא שוין כאחד בפרק שור שנגח ד' וה': 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: דאם כן
txt:
<span class='five'>דאם כן. </span>דלרבנן אין אומרים אדמפלגי בשור לגבי שומר ליפלגו נמי לגבי גזל חמץ ועבר עליו הפסח אבל הכא בשור שהמית הוא דאמר אין מוחזר משום דאמר ליה האי איסור הנאה לאו איסור דאתי עליה ממילא הוא כגון חמץ בפסח אלא את קטלתיה בידים שהבאתו לב'ד דאי הוה גבאי אנא מעריקנא ליה לאגמא כו' אבל סיפא דמתניתין ודאי רבי יעקב היא ולא רבנן דקתני או שהיתה יוצאה ליסקל אומר לו הרי שלך לפניך: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: אשכחיה רב חסדא כו'
txt:
<span class='five'>אשכחיה רב חסדא כו'. </span>רב חסדא מהדר אמתני' דניהוי בה פלוגתא אחמץ בפסח לאוקמא למילתיה דטעמא דרבנן משום דאין אומרים באיסורי הנאה הרי שלך לפניך: 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: שידה
txt:
<span class='five'>שידה. </span>ארגז של עגלה העשויה למרכב נשים:  והקדיחו                     </span>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: לימא שמואל לית ליה דרב אסי
txt:
<span class='five'>לימא שמואל לית ליה דרב אסי. </span>הואיל ומהדר לאוקמי בהכי מתניתין ומהשתא לא עבדינן כרב אסי דהא קיימא לן כשמואל בדיני: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: אמר לך
txt:
<span class='five'>אמר לך. </span>הא מתניתין דמשמע דאי הקדיח לאחר נפילה יהיב ליה נמי דמי שבחיה כגון שצמר וסמנין דבעל הבית דהא ליכא למימר אומן קונה בשבח כלי דסמנין הוא דמשבחי ליה וצבע שכיר בעלמא הוא ודאי אומן שהסמנין שלו קונה בשבח כלי ואין משלם אלא דמי צמרו: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: דחויי מדחי ליה
txt:
<span class='five'>דחויי מדחי ליה. </span>כלומר ממתניתין לא תסייעיה ולא משום דנשמע מינה דשמואל פליג אדרב אסי: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: לבטושי
txt:
<span class='five'>לבטושי. </span>פלארא'ש בלע'ז ושכרו לדרכה והתנה עמו סכום הדריכות כל דריכה במעה דשכיר יום הוא ולא קבלן דליקני בשבחא: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: נימא פליגא דרב ששת אדרב אסי
txt:
<span class='five'>נימא פליגא דרב ששת אדרב אסי. </span>דמדקאמר עובר קסבר אין אומן קונה בשבח כלי ולא זביני נינהו וכיון דלא קני בשבחא היכא דנתן לו עצים לעשות מהן תיבה ועשאה ושיברה משלם תיבה: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: בשליחא דאיגרתא
txt:
<span class='five'>בשליחא דאיגרתא. </span>דקבלנות היא שלא שכרו ליום אלא להוליך לו אגרת למקום פלוני בההיא קאמר רב ששת דעובר דליכא שבחא דליקני: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף
txt:
<span class='five'>ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף. </span>כיון שעלה שכרו לפרוטה נתחייבה לו מיד פרוטה והויא ליה מלוה גבה ואי לאו דאומן קונה בשבח כלי משום שכירות לא לימא ר'מ דתתקדש דהמקדש במלוה אינה מקודשת דמלוה להוצאה ניתנה ואינה בעין אלא משום דקסבר אומן קונה בשבח כלי וכי יהיב לה ניהליה מקדשה בשבחא [מה] דאית ליה בגוויה אף על פי שלא נתן לה ממון אחר ורבנן סברי לא קני ואינה מקודשת עד שיגיע ממון אחר לידה: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: בשכר שאעשה עמך מקודשת
txt:
<span class='five'>בשכר שאעשה עמך מקודשת. </span>דאינה לשכירות אלא לבסוף וכי מהדר להו ניהלה מיקדשא ליה בשכרו: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: בשכר שאעשה עמך אינה מקודשת
txt:
<span class='five'>בשכר שאעשה עמך אינה מקודשת. </span>דקסבר ר' נתן ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף וכל פרוטה ופרוטה הוה ליה מלוה: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: ואם הוסיף כו' מקודשת
txt:
<span class='five'>ואם הוסיף כו' מקודשת. </span>דקסבר מלוה ופרוטה דעתה אפרוטה ואילו לרבי נתן אע'ג דהוסיף לה אינה מקודשת דדעתה אמלוה: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: דקעביד בשכר
txt:
<span class='five'>דקעביד בשכר. </span>דמזיק חייב באונסין דאדם מועד לעולם בין שוגג בין מזיד מדקרי ליה מזיק לחייבו באונס ש'מ באותו שכר קאמר וקמ'ל דפושע הוא דלא חשיב ליה אונס אלא פשיעה דהוה ליה למירמיה אנפשיה שמא תפרכס הבהמה ויזהר בה: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: לטחון
txt:
<span class='five'>לטחון. </span>אדם הממונה על כך ועליו ללותתן במים וכותשן במכתשת להסיר הקליפה החיצונה כדי שתהא סולת נקיה: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: כנושא שכר
txt:
<span class='five'>כנושא שכר. </span>אף זה חייב כנושא שכר ואף על פי שאין נושא אלמא פשיעה היא ולא אונס גבי שומר חנם נמי חייב: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: מגרומתא
txt:
<span class='five'>מגרומתא. </span>שחט מתוך אחת הטבעות והגרים חוץ בין טבעת לטבעת ושייר מלא החוט על פני רובה ורבי יוסי ברבי יהודה מכשר ליה במלא החוט על פני רובה ורבנן בעו על פני כולה בהכל שוחטין <span class='mareimakom'>(חולין דף יח.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: דלא אכלך ספק איסורא
txt:
<span class='five'>דלא אכלך ספק איסורא. </span>דמספקא ליה הלכתא כמאן אי כרבנן דאסרי אי כרבי יוסי ברבי יהודה דמכשר: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: ביקור חולים וקבורה
txt:
<span class='five'>ביקור חולים וקבורה. </span>פרכינן באלו מציאות היינו גמילות חסדים ומוקי לה ביקור חולים בבן גילו ונוטל אחד מששים בחליו וקבורה בזקן ואינו לפי כבודו ואפילו הכי חייב: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: שנשא ונתן ביד
txt:
<span class='five'>שנשא ונתן ביד. </span>וזיכה את החייב שהיה לו משכון למלוה ממנו ונטל דיין למשכון והחזירו ללוה וחייב את הזכאי נטל ביד ממון מן הנתבע ושילם לתובע וטימא את הטהור נטל שרץ בידים וזרקו עליה לטמאו ודאי להחזיק דבריו וטיהר את הטמא נטל הדיין לפירות טמאים וערבן עם שאר פירות האיש השואלו והוה ליה עושה מעשה בידים ומזיק והכי מפרש בסנהדרין בפרק אחד דיני ממונות <span class='mareimakom'>(דף לג.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: מחיצת הכרם
txt:
<span class='five'>מחיצת הכרם. </span>קיימא לן היה גדר בנתיים זה סומך זרעים לגדר מכאן וזה סומך גפנים לגדר מכאן בלא יחפור <span class='mareimakom'>(ב'ב דף כו.)</span>:  גדור


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: הרי זה קידש
txt:
<span class='five'>הרי זה קידש. </span>ואין בטל אלא באחד ומאתים וכאן יש קצ'ט מן ההיתר וחד באיסור: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: נותן לו דמי צמרו
txt:
<span class='five'>נותן לו דמי צמרו. </span>והכא ליכא שבחא כלל דהא נשרף לגמרי וליכא למימר אם השבח יותר: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: צבעו כאור
txt:
<span class='five'>צבעו כאור. </span>כמו כעור בגמ' מפרש שצבעו בשירי צבע ומזיק בכוונה הוא לפיכך ידו על התחתונה דברי הכל: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: נותן לו
txt:
<span class='five'>נותן לו. </span>לצבע את היציאה ולא שכר שלם ומקבל צמרו ודמי צמרו לא אמר דניתיב דלקני איהו שבחא דצמר דהא בצבע שהתנה עמו צבע וליכא שנויא דנקנייה: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: לצבוע לו אדום כו'
txt:
<span class='five'>לצבוע לו אדום כו'. </span>קני בשינוי לר'מ ולא יהיב ליה אלא דמי צמרו אבל לא דמי שבחו או זה יתן שכרו משלם ויקח הצמר: 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: ר' יהודה אומר כו'
txt:
<span class='five'>ר' יהודה אומר כו'. </span>דקניס ליה להאי דשינה להיות ידו על התחתונה ולא נתהני משבחא ואגרא נמי כוליה לא ישקול אלא יציאה ואם יציאה יתירה על השבח יתן לו את השבח שהשביח את הצמר ואם ירצה לתת את שכרו כגון שהשבח יותר על השכר יתן שכרו: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  כפרא


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: כפרא דודי
txt:
<span class='five'>כפרא דודי. </span>קינח בו את היורה כלומר בשירי צבע שנשתיירו ביורה צבעו כופרא לשון קינוח כמו בליתא דפרסא למכפריה בהכל שוחטין <span class='mareimakom'>(חולין דף ח.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: נותן לו דמי עציו
txt:
<span class='five'>נותן לו דמי עציו. </span>דקנינהו בשינוי אבל נתן עצים כו' דלא שינה ולא קני ידו על התחתונה: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: וצבע בהן
txt:
<span class='five'>וצבע בהן. </span>צמר שלו מבעיא לן יש שבח סמנין על הצמר דחזותא מילתא היא ואמר ליה הב לי סמנאי דשקלתינהו כו' כדבעיא למימר קמן: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: אמרי ואי אין שבח כו' מי מצי אמר ליה לית לך גבאי ולא מידי
txt:
<span class='five'>אמרי ואי אין שבח כו' מי מצי אמר ליה לית לך גבאי ולא מידי. </span>בתמיה נהי נמי דחזותא לאו מילתא היא לימא ליה הב לי סמנאי דאפסדתינהו: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: יש שבח סמנים על גבי צמר
txt:
<span class='five'>יש שבח סמנים על גבי צמר. </span>דחזותא מילתא היא וקמהדר ליה צמר וקמהדר ליה סמנים כלומר בהך השבה דצמר קמהדר: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: דזול ציבעא
txt:
<span class='five'>דזול ציבעא. </span>צמר צבוע הוזל בעולם ואין מגיעין שבח לדמי סמנים ואמר ליה נגזל אני הייתי מוכר סמנים או הייתי צובע בגד ועכשיו הפסדתני דהא לא השביחו בצמר: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: א'נ דצבע בהו קופא
txt:
<span class='five'>א'נ דצבע בהו קופא. </span>גזל קוף וסמנים וצבע את הקוף ומחזירו לו דלא אייקר ליה ואמרי לה קופה של נצרים: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: בקליפי ערלה
txt:
<span class='five'>בקליפי ערלה. </span>קליפי אגוזים או שאר פירות אבל קליפת העץ לא דאין ערלה אלא בפירות: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: שביעית
txt:
<span class='five'>שביעית. </span>אסור לעשות סחורה בפירותיה וקליפי פירות קאמר ולא קליפי עצים דעצים אין שביעית חלה עליהן כדלקמן דסתם עצים להסקה ניתנו:  רביעית


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: רביעית דם
txt:
<span class='five'>רביעית דם. </span>מטמאה באהל דכתיב על כל נפשות מת לא יבא <span class='mareimakom'>(ויקרא כא)</span> ודם הוא הנפש וקים להו לרבנן דברביעית דם חי: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: בכלים
txt:
<span class='five'>בכלים. </span>דהוו בבית קודם שנבלעה שהיתה בעין והאהיל הבית עליה ועל הכלים ונטמאו: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: אם מתכבסת הכסות ויוצא הימנה [רביעית דם]
txt:
<span class='five'>אם מתכבסת הכסות ויוצא הימנה [רביעית דם]. </span>שבתחילה נבלעה בו יותר מרביעית והכניס הכסות לבית הבית טמאה: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: ואם לאו טהור
txt:
<span class='five'>ואם לאו טהור. </span>הבית שלא האהיל על רביעית שכבר חסר בהבלעו בכסות אבל הכסות טמא שתחלת נגיעה ברביעית מצומצם נטמאה וקתני מיהת ואם לאו טהור אע'ג דחזותא דרביעית איכא שהדם שנשאר בבגד שאי אפשר לסוחטו נראה לנו בבגד אלמא חזותא לאו מילתא היא: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: דם תבוסה
txt:
<span class='five'>דם תבוסה. </span>הרוג שיצא ממנו רביעית דם בחייו ובמותו ספק כולה בחייו ספק כולה במותו בפ' תינוקת <span class='mareimakom'>(נדה דף עא.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: ספיחי סטים וקוצה
txt:
<span class='five'>ספיחי סטים וקוצה. </span>סטים קרוג'א בלע'ז כרכום קוצה גווד'א בלע'ז להכי נקט ספיחי דבשביעית ליכא אלא ספיחים: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: יש להן ולדמיהן שביעית
txt:
<span class='five'>יש להן ולדמיהן שביעית. </span>שאין עושין מהן סחורה דרחמנא אמר לאכלה ולא לסחורה ואסור לצבוע בהן דהיינו סחורה אבל מותרים הן להסיקן קודם זמן הביעור דהיינו דומיא דלאכלה: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: יש להן ביעור
txt:
<span class='five'>יש להן ביעור. </span>כשמגיע זמן הביעור חייב לבערן כדכתיב ולבהמתך ולחיה וגו' <span class='mareimakom'>(ויקרא כה)</span> כלה לחיה מן השדה כלה לבהמתך שבביתך והני ספיחי עץ בעלמא נינהו: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: יצאו עצים
txt:
<span class='five'>יצאו עצים. </span>שלאחר ביעורן שנעשים גחלים הוא דהויא עיקר הנאתן אבל מיני צבעים בשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע נמצאו הנאתן וביעורן שוה הלכך חיילא עלייהו שביעית: 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: והא איכא עצים דמשחן
txt:
<span class='five'>והא איכא עצים דמשחן. </span>שמאירין כנר אבוקה לנושאן בידו והנאתן וביעורן שוה תיחול עלייהו שביעית:  סתם


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: סתם עצים להסקה ניתנו
txt:
<span class='five'>סתם עצים להסקה ניתנו. </span>ולא להאיר הלכך עצים נינהו ומעיקרא לא חל עלייהו שביעית אבל ספיחי סטים סתמן לצביעה הלכך חל עלייהו קדושה ואסירי לאחר הביעור אף להיסק ועלי קנים וגפנים יש שאוכלין אותן ויש שמסיקין אותן הלכך בתר מחשבת לקיטה אזלינן: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: תנאי היא
txt:
<span class='five'>תנאי היא. </span>איכא למאן דאמר סתם עצים להסקה ניתנו ולא חיילא שביעית אפילו אעצים דמשחן ואיכא למאן דלית ליה ואעצים דמשחן מיהא חיילא: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: לתוך המשרה
txt:
<span class='five'>לתוך המשרה. </span>אין שורין פשתן ביין של שביעית וכן אין מכבסין בגדים דהוי סחורה: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: מי שהנאתו וביעורו שוה
txt:
<span class='five'>מי שהנאתו וביעורו שוה. </span>הנאה שהיא בשעה שהוא כלה מן העולם אתה יכול ליהנות מפירות שביעית קודם זמן הביעור: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: יצאו משרה וכבוסה
txt:
<span class='five'>יצאו משרה וכבוסה. </span>שמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל ונבער והנאתו אינו אלא עד שלשה ימים וד' עד שיהא הפשתן שרוי וכן הבגד והיינו תנאי דרבנן סברי סתם פירות לאכילה וחיילא עלייהו קדושת שביעית כדאמרן לעיל דכל דבר שהנאתו וביעורו שוה חיילא הלכך אפילו לקטן למשרה וכביסה לא מהניא מחשבה לאפקועי איסורן למיהוי כעלי קנים שלקטן לעצים דמשתרו דהתם סתמייהו להכי ולהכי אבל פירות סתמן לאכילה ומשעת יצירתן חייל קדושתן ותו לא מהני מחשבה לאפקועי ואסורין למשרה וכביסה דאין נהנין בקדושת שביעית אלא הנאה הדומה לאכילה וגבי עצים נמי סתם עצים להסקה ניתנו ולא חיילא אפילו אעצים דמשחן ור' יוסי סבר לא אמרינן סתם פירות לאכילה ניתנו ומהניא בהו מחשבה כעלי קנים וגפנים דהיכא דליקטן למשרה הוי דבר שהנאתו אחר ביעורו ולא חל עלייהו שביעית כך מצאתי ויש לשונות אחרים וזו שמעתי והגון: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: לזלף
txt:
<span class='five'>לזלף. </span>שמזלפין יין בבית והאי נמי אין שוה בכל אדם שא'צ זילוף אלא אדם מעונג ומעודן: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: מלוה בשטר אין נפרעין מהן
txt:
<span class='five'>מלוה בשטר אין נפרעין מהן. </span>לפני אידיהן מפני ששמחה היא לו ואזיל ומודה לעכו'ם ביום חגם ורבנן סברי אסור לפורען וליפרע מהן כלל: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: a
trm: ואיבעית אימא
txt:
<span class='five'>ואיבעית אימא. </span>הך סתמא ודאי עיקר הוא דקתני לה התם בב'מ <span class='mareimakom'>(עו.)</span> גבי הלכתא פסיקתא דהא לא שייכא התם ולא תני אלא משום פיסוק הלכה שפסקה התנא עם כל החוזר בו שלא נחלק אדם עליהן:  ליקח


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: הא ר'מ
txt:
<span class='five'>[הא ר'מ]. </span>קמייתא ר'מ [דאמר] שינוי קונה בתרייתא ר' יהודה [דאמר] שינוי אינו קונה ומיהו אם פחתו פחתו לו דלאו לעוותיה שדריה: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: מי הודיעו
txt:
<span class='five'>מי הודיעו. </span>למוכר החטין שלצורך בעל המעות הן שיקנה לו דקתני הותירו לאמצע בשלמא לר' אלעזר אליבא דר'מ דאמר בכל דהו ניחא ליה לאו משנה הוא ושליחותיה דבעל הבית קעביד וקני בעל מעות מחצית השכר אלא לר' יוחנן דאמר משנה הוא ולא הוי שליחות ומיהו שינוי לא קני קשיא דממאן קבעי למקני הא לא קננהו בעל מעות מעולם: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: אין לו
txt:
<span class='five'>אין לו. </span>לגזבר לא בכסות אשתו למשכנו בשביל הערך וכן לגבי מקדיש לא הוו בכלל נכסים להקדישו: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: אמר ליה אביי אין
txt:
<span class='five'>אמר ליה אביי אין. </span>ודאי דעתו של אדם על תפילין להקדישן דסבר האי נמי מצוה קעבידנא דיהיבנא להקדש: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: הלוקח שדה מחבירו בשם ריש גלותא
txt:
<span class='five'>הלוקח שדה מחבירו בשם ריש גלותא. </span>שאמר לו למוכר לצורך ריש גלותא אני לוקחה ונתכוון להטיל אימה שלא יצאו עליה עסיקין וכתב המוכר שטר המכירה בשם ריש גלותא: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: אין כופין ריש גלותא
txt:
<span class='five'>אין כופין ריש גלותא. </span>לחזור ולכתוב שטר מכירה שהוא מכרה ללוקח ואם אומר לו לוקח למוכר על מנת שיכתוב לי ריש גלותא בשמו לשמי שטר אחר כופין ריש גלותא למכור: 


lvr: 41
pgn: 102
dfh: b
trm: ולא זילותייכו
txt:
<span class='five'>ולא זילותייכו. </span>שאתם באים לעשות אותי למוכר שדות: <span class='five'>הכי קאמר הלוקח שדה בשם חבירו ריש גלותא  אין                     </span>


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: ופנחיא בעלמא הוא דבעינא
txt:
<span class='five'>ופנחיא בעלמא הוא דבעינא. </span>כלומר להצלה נתכוונתי פנחיא לשון חוזק וחבירו בהאשה [שלום] ביבמות <span class='mareimakom'>(דף קטו:)</span> לפנחיא שבקיה גבי מצא כלי וכתוב עליו קו'ף קרבן מ'ם מעשר תי'ו תרומה: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: אמינא שטרא אחרינא מהיאך כו'
txt:
<span class='five'>אמינא שטרא אחרינא מהיאך כו'. </span>אני הייתי סובר שאתה אומר לעדים בעינא דנכתוב לי שטרא אחרינא ריש גלותא: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: כמאן כבני מערבא
txt:
<span class='five'>כמאן כבני מערבא. </span>בתמיה כלומר דאמרינן מי הודיען ללוקחין שיקנו מעותיהן לרב כהנא לפיכך לא זכה בהן: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: אטו
txt:
<span class='five'>אטו. </span>מאי איכפת לן בהקנאתן וכי רב כהנא עתיד ליטול מעות היה ויטול רבית שנתן לו ד' ויטול ח' והלא פשתנו היה נוטל וכל מקום שהיה שם שלו היה ואלו שמכרוהו גזלוהו מיניה ומשלמים כל דמיו ביוקר כשעת הגזילה ובשעת הגזילה כבר הוקר: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: אמנה הואי
txt:
<span class='five'>אמנה הואי. </span>שנתן להם מעות באמנה ולא היה להם פשתן כשקבלו דמים והתנו עמו כשער הזול ליתן לו כל השנה בשער זה דתנן ב'מ <span class='mareimakom'>(דף עב:)</span> יצא השער פוסקין אע'פ שאין לזה יש לזה: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: לטעמיה דא'ר
txt:
<span class='five'>לטעמיה דא'ר. </span>באיזהו נשך <span class='mareimakom'>(ב'מ סג.)</span> עושין אמנה ליתן מעות על השער של זול של עכשיו: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: ואין עושין אמנה בדמים
txt:
<span class='five'>ואין עושין אמנה בדמים. </span>כשבא לשער היוקר לקבל פירותיו אסור ליתן לו מוכר דמים של עכשיו דמיחזי כרבית דיהיב ליה תרתי סלעים ושקיל ארבע: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: יוליכנו אחריו אפילו למדי
txt:
<span class='five'>יוליכנו אחריו אפילו למדי. </span>דאין לו כפרה עד שיחזיר לנגזל עצמו דכתיב לאשר הוא לו וגו' <span class='mareimakom'>(ויקרא ה)</span> וגבי נשבע לשקר כתיב: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: לא יתן לא לבנו
txt:
<span class='five'>לא יתן לא לבנו. </span>של נגזל להוליכו לנגזל שאם יאנסוהו חייב להחזיר דלא הוי השבה עד דמטי לידיה כדאמרן: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: לשליח ב'ד
txt:
<span class='five'>לשליח ב'ד. </span>תקנתא הוא דעבוד רבנן מפני תקנת השבים שלא נחייב לזה להוציא מנה בהוצאת הדרך: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: ולא נתן לו את החומש
txt:
<span class='five'>ולא נתן לו את החומש. </span>או שמחל לו נגזל על הקרן לאחר שהודה לו ולא מחל לו על החומש. או שמחל לו על זה ועל זה כו': 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: a
trm: נתן לו את הקרן
txt:
<span class='five'>נתן לו את הקרן. </span>לאחר שנשבע והודה ונתחייב קרן וחומש נשבע לו שבועה שניה על החומש שנתנו לו והודה:  הרי


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: עד שיתמעט כו'
txt:
<span class='five'>עד שיתמעט כו'. </span>שאם חזר ונתן לו חומש ראשון ונשבע על השני והודה משלם חומשו וחומשו של חומש שני וכן לעולם עד שיתמעט הקרן של חומש שלא יכפור לו שוה פרוטה: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: עד שישלם לכל אחד
txt:
<span class='five'>עד שישלם לכל אחד. </span>דהשבה לידיה בעינן ולא סגי במניח לפניו לומר מי שהוא שלו יטלנה: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: לעולם רבי עקיבא
txt:
<span class='five'>לעולם רבי עקיבא. </span>כר'ע מעיקרא מהדרינן לאוקמי משום דכולהו תנאי סתימתאה אליבא דר'ע סתם כדאמר באלו הן הנחנקין <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף פו.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: עבוד רבנן תקנתא
txt:
<span class='five'>עבוד רבנן תקנתא. </span>תקנת השבים והכא דמספקא ליה תסגי להו במניח כדתניא עבוד תקנות גבי גוזל ונשבע והודה ואין הנגזל כאן דאע'פ דכתיב לאשר הוא לו תקון רבנן דנתביה לשליח בית דין ויהא תחת ידם עד שיבא נגזל ויטלנו: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: לא נחלקו על שלקח
txt:
<span class='five'>לא נחלקו על שלקח. </span>דכיון דליכא איסורא סגי ליה בהכי דלא כתיב לאשר הוא לו אלא במקום שחטא דבעי כפרה: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: מה לי לוקח כו'
txt:
<span class='five'>מה לי לוקח כו'. </span>הרי נשבע לשקר ואשבועת שקר כתיב לאשר הוא לו בין אגזל בין אתשומת יד דבהיתר אתא לידיה: תנא דחסיד אחד פליג אדר' שמעון בן אלעזר: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: ור' טרפון מכדי כו'
txt:
<span class='five'>ור' טרפון מכדי כו'. </span>אמתניתין פריך דאמר נשבע אין לא נשבע לא ואוקימנא כר' טרפון: 


lvr: 41
pgn: 103
dfh: b
trm: לא סגיא דלא הודה
txt:
<span class='five'>לא סגיא דלא הודה. </span>דכפרה והשבון דקרא אהודה כתיב דכתיב בגזל הגר והתודו את חטאתם וגו' <span class='mareimakom'>(במדבר ה)</span> :  שכבר


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: שכבר הודה מפי עצמו
txt:
<span class='five'>שכבר הודה מפי עצמו. </span>ובא לצאת ידי שמים ואע'ג דבי דינא לא מצו מחייבי ליה אלא מניח לפניהם מיהו ידי עונש אין יוצא עד שישלם לשניהם דהא לאו לבעלים אהדריה כו': 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: אלא אמר רבא
txt:
<span class='five'>אלא אמר רבא. </span>מתני' דברי הכל היא ולא דמיא לאין יודע דהתם בין נשבע בין לא נשבע הוא דפליגי ר' טרפון ור'ע לענין דינא דר' טרפון לא מחייב להחזיר ליד הנגזל ור'ע מחייב אע'ג דלא נשבע והאי דפרכת לעיל ואי ר'ע אע'ג דלא אשתבע לאו פירכא היא דהתם דין הוא דאע'ג דלא משתבע דיחזיר לכל אחד שהרי אין יודע למי גזל ולא נפיק ידי שמים כלל אבל הכא במתני' דידע למאן גזל ומודי ליה משעת הודאה דמזומן הוא להשיב הוי גביה כפקדון הלכך נשבע תחילה קודם הודאה אע'ג כו': 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: שליח שעשאו בעדים
txt:
<span class='five'>שליח שעשאו בעדים. </span>ראובן שיש לו מעות ביד שמעון ומינה שליח בעדים לקבלם הימנו ונתנם לו: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>דלא קמה ברשות שואל להתחייב באונסים עד שיאמר לו מפיו לשלחה לו ביד בנו כו': 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: ולאפוקי מהאי תנא
txt:
<span class='five'>ולאפוקי מהאי תנא. </span>הא מתניתין דאוקימנא שליח ב'ד אפילו עשאו גזלן ולא נגזל הוה שליח והוי באחריותו דנגזל לאפוקי מהאי תנא: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: שליח ב'ד
txt:
<span class='five'>שליח ב'ד. </span>דמשמע מתני' דמשנתן לו נפטר גזלן כשעשאו נגזל קאמר ולא כשעשאו גזלן: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: a
trm: וא'ת משנתנו
txt:
<span class='five'>וא'ת משנתנו. </span>דקתני לא יתן לשלוחו ואי דלא עשאו בעדים מנא ידעינן [לא] תוקמא בשעשאו בעדים אלא בממציא לו שליח ביקש מחבירו שימציא לו לגזלן את עצמו לומר לו אם תרצה לשלח כלום לפלוני שלח בידי:  בדיוקני


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: בדיוקני
txt:
<span class='five'>בדיוקני. </span>מסר לו בעל הפקדון לשליח סימנין וכתב לו חותמו באגרת ומסרה לו ואמר לו לך והתראה לפלוני ויתן לך מעות שיש לי בידו: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: שכיב רבי אבא
txt:
<span class='five'>שכיב רבי אבא. </span>דזקן הוא וכבר בטל שליחותו קודם שתקבלם ואי הוו אנסי להו מינך באורחא תבעי לן יתמי: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: נקנינהו ניהלך אגב ארעא
txt:
<span class='five'>נקנינהו ניהלך אגב ארעא. </span>ויהיו שלך בכל מקום שהן דקיימא לן קדושין <span class='mareimakom'>(דף כו.)</span> נכסים שאין להם אחריות נקנין עם נכסים שיש להן אחריות: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: אסיפא דביתיה
txt:
<span class='five'>אסיפא דביתיה. </span>מפתן ביתו דמחובר לקרקע הוא וכקרקע הוא כך שמעתי ל'א סיפא דביתיה סוף בית הקנה לו זוית אחת: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: אלמא חומשא ממונא הוא
txt:
<span class='five'>אלמא חומשא ממונא הוא. </span>מדאיצטריך ליה למתני א'צ לילך אחריו אלמא ממונא הוא גביה: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: ואי מיית
txt:
<span class='five'>ואי מיית. </span>גזלן משלמי יורשין ועוד מדקתני הרי זה מוסיף חומש על חומש ש'מ ממונא כפריה: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: ופטורין מן האשם
txt:
<span class='five'>ופטורין מן האשם. </span>דהא מתו בעליו דאם הפרישו בחייו היה טעון [רעיה] וכי לא הפרישו פטורין דאשם כפרה הוא ולאו ממונא ואין כפרה למתים: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: עדיין אני אומר
txt:
<span class='five'>עדיין אני אומר. </span>רישא בתורת כהנים אשר גזל על גזילו הוא מוסיף חומש ולא על גזילת אביו: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: כאן שהודה
txt:
<span class='five'>כאן שהודה. </span>אביו בחייו אחר שנשבע ונתחייב לו חומשא משלמי יורשין וברייתא בת'כ בשלא הודה וקס'ד השתא בלא הודה לא אב ולא בן: ה'ג 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: ויתיב רב הונא</span>: <span class='five'>יש תלמוד קאמר מר
txt:
<span class='five'>ויתיב רב הונא</span>: <span class='five'>יש תלמוד קאמר מר. </span>ותנא מקרא מייתי לה מדכתיב כל הני ריבויא הוא שהבן חייב לשלם או ישתלמו קאמר מר ומסברא הוא משלם ולא מקראי: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: לא הודה אביו והודה בנו
txt:
<span class='five'>לא הודה אביו והודה בנו. </span>קרן משלם אבל חומש לא דמעטיה קרא מחומש על גזל אביו: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: ונחייב חומש אשבועתא דידיה
txt:
<span class='five'>ונחייב  חומש אשבועתא דידיה. </span>דקתני נשבע הוא ואביו לפטורא דכיון דבן נשבע והודה אמאי פטור: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: בשאין גזילה קיימת
txt:
<span class='five'>בשאין גזילה קיימת. </span>דלאו עליה רמיא לשלומי דתנן <span class='mareimakom'>(לקמן דף קיא:)</span> הגוזל ומאכיל את בניו פטורים מלשלם הלכך אי כפר כפירת דברים בעלמא היא ושבועת בטוי הוא דליכא חומש: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: לא צריכא דאיכא אחריות נכסים
txt:
<span class='five'>לא צריכא דאיכא אחריות נכסים. </span>ואמרינן לקמן <span class='mareimakom'>(שם)</span> דאם הניח אביהן אחריות נכסים קרקעות חייבים להחזיר מפני כבוד אביהן: 


lvr: 41
pgn: 104
dfh: b
trm: וכי איכא אחריות נכסים מאי הוי כו'
txt:
<span class='five'>וכי איכא אחריות נכסים מאי הוי כו'. </span>ל'ג חדא דהא תני התם דמשום כבוד אביהם חייבים להחזיר  ועוד


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: לפי שאין משלמין חומש על כפירת שעבוד קרקעות
txt:
<span class='five'>לפי שאין משלמין חומש על כפירת שעבוד קרקעות. </span>דחומש אמאי קאתי אשבועתא לאו שבועה היא דקי'ל שבועות <span class='mareimakom'>(דף מב:)</span> אין נשבעין על הקרקעות והאי בן כי אישתבע כפר לה שעבוד הקרקעות דאי לאו משום אחריות נכסים לאו עליה רמיא לשלומי: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: רבא אמר
txt:
<span class='five'>רבא אמר. </span>לעולם בגזילה קיימת ודקשיא לך ולחייב הבן חומש על שבועת עצמו כיון דהודה הכא כשהיתה דסקיא שממון אביו נתון בה מופקדת ביד אחרים וגזילה זו בתוכה דכי אשתבע האי בקושטא אשתבע  (ולא תימא בשיקרא אשתבע כדסברת לעיל) ותנן במס' שבועות <span class='mareimakom'>(דף לו:)</span> וחייבים על זדון השבועה ועל שגגתה עם זדון הפקדון ואין חייבין על שגגתה גרידתא כי הכא דליביה אנסיה: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: לא שנו אלא שאין
txt:
<span class='five'>לא שנו אלא שאין. </span>אותה חצי פרוטה קיימת מן הגזילה עצמה וחצי פרוטה הוא דמחייב ליה ולאו ממונא איכא אבל אם קיימת היא מן הגזלה עצמה צריך לילך: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: חייב להחזיר לו
txt:
<span class='five'>חייב להחזיר לו. </span>אגודה אחרת ואע'פ דהשתא לא שויא פרוטה כיון דבשעת גזילה הוי שוה פרוטה בעי לאהדוריה ולהוליכה אחריו: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: אמר ליה רב אחא לרבינא נזיר שגילח
txt:
<span class='five'>אמר ליה רב אחא לרבינא נזיר שגילח. </span>כל השערות אחת אחת קמבעיא ליה בתמיה כלומר הא ודאי גילוח הוי כיון שבשעה שבא לגלח האי שיור הוה ביה שיעור גילוח וגילח אחת ואע'פ דנשרה שניה גילוח הוא: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: מי אמרינן השתא מיהא ליכא שיעור</span>: <span class='five'>חבית שניקבה וסתמוה שמרים
txt:
<span class='five'>מי אמרינן השתא מיהא ליכא שיעור</span>: <span class='five'>חבית שניקבה וסתמוה שמרים. </span>ונתנוה ע'פ ארובה וממרחת יפה סביבותיה וטומאה בבית מצלת על העלייה כולה מלבא בה שום טומאה דסתימת שמרים סתימה היא ולא שלטה ביה טומאה במסכת כלים בפרק ואלו מצילין: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: a
trm: אגף
txt:
<span class='five'>אגף. </span>לשון מגופה אגף חציה היה בה תחתיה שיעור נקב לטמא וכלי המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה ואגף בטיט חציה מהו מי אמרינן השתא מיהא ליכא שיעור נקב או דלמא הא לא סתם שיעור סתימה: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: מגניבה ואבידה
txt:
<span class='five'>מגניבה ואבידה. </span>שאם היה נגנב ממנו משבועה ואילך היה נפטר בדברי שקר שהרי הוא עצמו גנבו וחייב בכל אונסין עד שיחזירנו: שואל פטור במתה מחמת מלאכה ומכחש בשר מחמת מלאכה דלמעבד מלאכה שייליה ולאו לאוקמה בכילתא: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: אע'ג דהא קאים
txt:
<span class='five'>אע'ג דהא קאים. </span>ומודה ליה בגויה והשתא איהו לא כפר מידי אפ'ה כיון דשמא סוף השבועה לבא לידי כפירת ממון חייב: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: הכא נמי
txt:
<span class='five'>הכא נמי. </span>אע'ג דכפירה דחמץ כהודאה הוא דהא עפרא בעלמא הוא כיון דשמא יאבד ויתחייב לו ממון ונמצא שתועיל לו שבועה זו להפטר חייב: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: איבעיא לך לאהדוריה ניהלי
txt:
<span class='five'>איבעיא לך לאהדוריה ניהלי. </span>כשמצאתו לא היה לך לאוספו אל ביתך שהרי מכיר היית בו ואין לך גנב גדול מזה: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: שלש שבועות הן
txt:
<span class='five'>שלש שבועות הן. </span>בעדות אבידה שהשביע את העד אם ראית את אבידתי ואמר לאו ואח'כ הודה: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: הכיר בה ולא במוצאה
txt:
<span class='five'>הכיר בה ולא במוצאה. </span>האבידה שאמר שראה אותה מהלכת ברשות אחרת ואינו יודע מי הוא או הודה שהכיר במוצאה ולא בה והיה לו לומר איש פלוני מצא אבידה ואיני יודע אם שלך הוא ובעד אחד קמיירי: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>העד מקרבן שבועת העדות דהא אי הוה מסהיד ליה לא הוה מחייב להיאך אלא שבועה ואע'ג דאיכא למימר דלמא לא משתבע גורם לממון פטור והני נמי גורם לממון נינהו: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: בה ולא במוצאה
txt:
<span class='five'>בה ולא במוצאה. </span>אי הוה מסהיד ליה ראיתיה שנמצא בזוית פלוני ואיני יודע מי מצאה היה מחזר באותה שכונה עד שיודיעוהו וכ'ש במוצאה ולא בה [ומיהו ממון ממש לא מפסדו דאי נמי אסהידו ליה ראינו שמצא פלוני זה היה יכול לומר נאנסה ממני ופוטר עצמו משבועה]: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: נעשה עליו גזלן
txt:
<span class='five'>נעשה עליו גזלן. </span>משעת כפירה ואע'פ שלא נשבע ומכאן ואילך אין לו דין דשומר חנם אלא חייב באונסים אם יאנס: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: וכחש בה למדנו לעונש
txt:
<span class='five'>וכחש בה למדנו לעונש. </span>דכתיב בתריה והשיב את הגזילה אלמא קמה ליה ברשותיה משעת וכחש עד דעביד השבה וזהו עונשה: ה'ג 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: מאי לאו עונש כפירה
txt:
<span class='five'>מאי לאו עונש כפירה. </span>כלומר עונש דמאי לאו דאיעניש אכפירה אף על גב דלא אשתבע: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: לא עונש שבועה
txt:
<span class='five'>לא עונש שבועה. </span>האי עונש דענשיה קרא להתחייב באונסין משום שבועת שקר היא אבל אי לא אשתבע לא: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: ת'ל לא תשקרו
txt:
<span class='five'>ת'ל לא תשקרו. </span>דהיינו אזהרת שבועת שקר דסמיך ליה לא תשבעו בשמי לשקר ומלא תשקרו נפקא לן דבשבועת כפירת ממון משתעי כדכתיב איש בעמיתו כמו וכחש בעמיתו בפקדון: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: ושכנגדו חשוד
txt:
<span class='five'>ושכנגדו חשוד. </span>במסכת שבועות <span class='mareimakom'>(דף מד:)</span> גבי ואלו נשבעין ונוטלין דזה אחד מהן מי שהיה לו חבירו חייב שבועה והוא חשוד על השבועה שנמצא שקרן בשבועתו שכנגדו נשבע ונוטל: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: ואחד
txt:
<span class='five'>ואחד. </span> שנשבע על שבועת הפקדון שראינוהו שנשבע לשקר ואפילו לא נחשד אלא לשבועת שוא שאין בה כפירת ממון ורע לשמים הוא ולא רע לבריות נפסל לשבועת ממון: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: ואם איתא
txt:
<span class='five'>ואם איתא. </span>לדרב ששת דמשעת כפירתו נעשה גזלן למה לי למתנייה גבי הנך דמשמע דלא אפסיל עד שעת שבועה כי הנך הא משעת כפירה אפסיל ליה משום דהוי גזלן: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: דקאי באגם
txt:
<span class='five'>דקאי באגם. </span>וכי אמר רב ששת כגון דאמרי סהדי דכי כפר ליה בידיה נקט ליה (תדע) דהיכא דאיכא למימר לאשתמוטי איכוין עד דמייתי ליה לא מפסיל בלא שבועה: 


lvr: 41
pgn: 105
dfh: b
trm: דאמר רב אידי הכופר במלוה
txt:
<span class='five'>דאמר רב אידי הכופר במלוה. </span>ולא נשבע ובאו עדים כשר לעדות דמלוה להוצאה ניתנה ואינה עכשיו בידו ורוצה לדחותו עד שתשיג ידו:  בפקדון


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: בפקדון פסול לעדות
txt:
<span class='five'>בפקדון פסול לעדות. </span>ומוקמינן לה בריש שנים אוחזין כגון דאמרי סהדי דההיא שעתא דכפר ליה נקיט בידיה ומפסיל אף ע'ג דלא אשתבע דאי באשתבע מה לי מלוה מה לי פקדון: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: דלהוצאה ניתנה
txt:
<span class='five'>דלהוצאה ניתנה. </span>ובעיא תשלומין ואיכא למימר דבשבועה אפטר ליה מתשלומין כדכתיב ולא ישלם: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: אבל פקדון ברשותיה דמריה קאי
txt:
<span class='five'>אבל פקדון ברשותיה דמריה קאי. </span>ואין כאן ולא ישלם דהא כל היכא דאיתיה דמריה הוא: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: משלם את הקרן
txt:
<span class='five'>משלם את הקרן. </span>וכפל לא דאין כפל אלא בטוען נגנב וחומש ואשם נמי לא שייכי אלא כשהודה דכתיב בגזל הגר והתוודו: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: הודה מעצמו
txt:
<span class='five'>הודה מעצמו. </span>לאחר שבועה קתני מיהא רישא משלם קרן על ידי עדים וקשיא לרב דאמר כיון שנשבע לא ישלם אפי' באו עדים ומסיפא לא פריך דבהודה לא קאמר רב דהא כתיב והשיב את הגזלה ובנשבע והודה משתעי קרא: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: כאן בקפץ
txt:
<span class='five'>כאן בקפץ. </span>ברישא דקתני משלם כשקפץ זה והשביעו קודם שחייבוהו בית דין וכי קאמר רב בלא קפץ והדיינין השביעוהו וקנייה אותה שבועה דקרא בשבועת הדיינין כתיב ואע'ג דסיפא לא מתוקמא בקפץ דקתני כפל וכפל לא איתי' אלא בשבועת הדיינין מ'מ רישא בקפץ וניחא ליה לאוקמי בתרי גווני ובחד דוכתא ולא לאוקמי בשני מקומות וסיפא לא קשיא ליה לרב דאע'ג דקתני משלם כפל לאחר שבועה וכל שכן קרן דמודה רב בטוען טענת גנב כדלקמן בשמעתין דשבועה דקא מחייב ליה כפל לא מקנייה ליה קרנא: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: השביע עליו קתני
txt:
<span class='five'>השביע עליו קתני. </span>ומדלא תני השביעו שמע מינה על ידי דיינין הטיל עליו שבועה וקיבל על כרחו וקתני יכול לחזור ולהודות אלמא אכתי ממונא אית ליה גביה: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: לצדדין קתני השביעו עליו חוץ לב'ד
txt:
<span class='five'>לצדדין קתני השביעו עליו חוץ לב'ד. </span>דאע'ג דחייבוהו ב'ד שבועה כיון דמחוץ לב'ד השביעו לא קנייה ובפני ב'ד דקתני לא אהשביע עליו קאי: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: אם עד שלא באו עדים הודה משלם קרן וחומש ואשם
txt:
<span class='five'>אם עד שלא באו עדים הודה משלם קרן וחומש ואשם. </span>ולא כפל דאין משלם קנס על פי עצמו: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: משלם כפל ואשם
txt:
<span class='five'>משלם כפל ואשם. </span>אבל חומש לא דחומשו עולה לו בכפלו כדאמרינן בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(לעיל דף סה.)</span> אלמא בין נשבע ובאו עדים בין נשבע והודה חייב: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: אלא אמר רבא
txt:
<span class='five'>אלא אמר רבא. </span>לא תשנייה לתיובתיה דרב המנונא לצדדין דיכול לחזור ולהודות לאו תיובתא הוא לרב הונא דכיון דהודה לא קאמר רב דכל הודה לא שנא טוען טענת גנב ונשבע והודה ולא שנא טוען טענת אבד ונשבע והודה לא אמר רב דפטור: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: דהא כתיב והתודה
txt:
<span class='five'>דהא כתיב והתודה. </span>בגזל הגר כתיב <span class='mareimakom'>(במדבר ה)</span> ובנשבע דהא קרן וחומש כתיב: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: וטוען טענת גנב ובאו עדים נמי לא אמר רב
txt:
<span class='five'>וטוען טענת גנב ובאו עדים נמי לא אמר רב. </span>דכפל כי כתיב בהכי כתיב בנשבע ובאו עדים כדאמר בפרק מרובה: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: a
trm: רב המנונא תלמידו דרב הוה
txt:
<span class='five'>רב המנונא תלמידו דרב הוה. </span>דקיימא לן אמרי בי רב רב המנונא בפ'ק דסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף יז:)</span> ואי לאו דידע דאפילו בהודה פטר רב לא הוה מותיב ליה מהואיל דיכול לחזור ולהודות:  אי


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: אי אמרת בשלמא אי אתו עדים
txt:
<span class='five'>אי אמרת בשלמא אי אתו עדים. </span>אחר שבועה קמייתא מחייב לשלומי קרנא אשתכח דאכתי ממונא הוא גביה ואמטו להכי מחייבינן ליה קרבן שבועה אשבועה שניה דמשום דאין שבועה חלה על שבועה לא תפטריה דהואיל ויכול לחזור ולהודות בין זו לזו נמצא דכל אחת שבועת כפירה בפני עצמה היא: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: השתא מיהת הא לא אודי
txt:
<span class='five'>השתא מיהת הא לא אודי. </span>בין זו לזו ואשתכח דכפירת דברים בעלמא הוא ולאו ממונא הוא גביה שהרי אין יכול להוציאו בעדים: טוען טענת גנב אינו משלם כפל עד שישבע ואחר כך יבאו עדים כדילפינן במרובה: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: היקישא הוא
txt:
<span class='five'>היקישא הוא. </span>דאיתקש גנב וטוען טענת גנב דסמיכי קראי אהדדי אם ימצא הגנב הרי גנב ואם לא ימצא הגנב כמו שאמר אלא הוא עצמו גנבו היינו טוען טענת גנב ונמצא שהוא גנבו: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: תרוייהו בטוען טענת גנב
txt:
<span class='five'>תרוייהו בטוען טענת גנב. </span>דגנב עצמו נפקא לן מאם המצא בידו דכתיב בפרשה אחריתי היכי איתקוש: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: גנב הגנב
txt:
<span class='five'>גנב הגנב. </span>מרבוייא דה'א דאתרבאי בטוען טענת גנב [ילפינן לה כל דיני גניבה לרבות] תשלומי [כפל] וד' וה': 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: ולישני ליה כגון שאכלו טריפה
txt:
<span class='five'>ולישני ליה כגון שאכלו טריפה. </span>דאיכא ר'ש דפטר בהשוחט ונמצאת טריפה מתשלומי ד' וה' לעיל <span class='mareimakom'>(דף ע.)</span> ומשני רבי יוחנן כר'מ ס'ל דאמר שחיטה שאינה ראויה לאכילה הואיל ונשחטה כהלכתה שמה שחיטה: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: ולישני ליה בגונב בן פקועה
txt:
<span class='five'>ולישני ליה בגונב בן פקועה. </span>שנמצא במעי אמו ופקעה לאחר שחיטה והוציאוהו דאיכא למאן דמכשר ליה בלא שחיטה בפ' בהמה המקשה <span class='mareimakom'>(חולין דף עד:)</span> דתנן ר'ש שזורי אומר אפילו הוא בן חמש שנים וחורש בשדה שחיטת אמו מטהרתו: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: ולישני ליה כגון שעמד בדין
txt:
<span class='five'>ולישני ליה כגון שעמד בדין. </span>קודם לכן ואמר נגנב ונשבע ובאו עדים שגנבו הוא עצמו וחייבוהו ב'ד ואמרו צא תן לו קרן וכפל ואח'כ שחטו ואכלו (וחזר ונשבע עליו) דמשלם כפל אשבועה קמייתא ופטור מטביחה כדרבא כו': 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: בשותף שטבח
txt:
<span class='five'>בשותף שטבח. </span>שותפין שגנבו וטבחו האחד שלא מדעת חבירו אמרינן בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(לעיל ד' עח:)</span> שפטור מד' וה' דחמשה בקר אמר רחמנא ולא חמשה חצאי בקר והכא לא קרינא וטבחו כולו בחיובא דעל החצי של חבירו הוה טובח ומוכר אחר הגנב דפטור אבל לדעת חבירו משלמין שניהם דשלוחו הוא ואמרינן תחת לרבות את השליח: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: אין נתינת קטן כלום
txt:
<span class='five'>אין נתינת קטן כלום. </span>דכתיב איש פרט לקטן דאין נשבעין על טענת נתינתו ואין באין לידי כפל על ידו דהכא כפל כתיב: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: אין לי אלא כשנתנו כשהוא קטן ותבעו כשהוא קטן
txt:
<span class='five'>אין לי אלא כשנתנו כשהוא קטן ותבעו כשהוא קטן. </span>דאיכא למימר דהאי איש אהשתא קאי וה'ק כי יתן מי שהוא עכשיו איש בשעת טענה פרט לנתינת מי שהוא עדיין קטן אבל אי הוי עכשיו איש לא ממעט ליה: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: תהוי נמי כאבידה
txt:
<span class='five'>תהוי נמי כאבידה. </span>דליכא נתינה והוי טענה להשביע ולהתחייב כפל וכי תבעו כשהוא גדול ליחייביה להאיך שבועה וכפילא אע'ג דנתינה ליכא: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: שאכלו
txt:
<span class='five'>שאכלו. </span>בעל הבית לפקדון בעוד שהמפקיד קטן דלא ירד פקדון זה לתורת טענה מעולם אבל אבידה מכי מטא לידיה דהאי איחייב ליה שהרי יש לה בעלים בני טענתא: 


lvr: 41
pgn: 106
dfh: b
trm: הכי נמי דמשלם
txt:
<span class='five'>הכי נמי דמשלם. </span>דמשהגדיל קטן ונעשה בר טענה נתחייב זה לבא עמו לדין ואע'ג דנתינה לא הואי: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: a
trm: עירוב פרשיות
txt:
<span class='five'>עירוב פרשיות. </span>פסוק שהוא מפרשה אחרת נתערב בזו שאינו מקומו דהאי כי הוא זה באם כסף תלוה הוה ליה למכתביה דהתם קאי דאילו בהך פרשתא דפקדון בלא הודאה במקצת מחייב: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: a
trm: כדרבה דאמר רבה
txt:
<span class='five'>כדרבה דאמר רבה. </span>אין אדם מעיז פניו בפני זה שעושה לו טובה הלכך היכא דכפר הכל פטור משבועה דאי לאו קושטא בהדיה לא הוה מצי למכפר ביה והיכא דמודה מקצת בכולה בעי למכפריה והא דלא כפריה משום דאין אדם מעיז: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: צריכין כפירה במקצת והודאה במקצת
txt:
<span class='five'>צריכין כפירה במקצת והודאה במקצת. </span>קודם שיתחייבו שבועה ואם נשבעו בלא כפירה והודאה אין שבועתו של ש'ח כלום ולא מחייבתו כפל ודרמי בר חמא פליג אדרבי חייא בר יוסף: פרשה ראשונה נאמרה בש'ח ושניה בשומר שכר: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: שוכר
txt:
<span class='five'>שוכר. </span>פלוגתא דר'מ ורבי יהודה לעיל <span class='mareimakom'>(דף נז:)</span>: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: דאמר קרא ונקרב בעל הבית אל האלהים אם לא שלח</span>: <span class='five'>למימרא
txt:
<span class='five'>דאמר קרא ונקרב בעל הבית אל האלהים אם לא שלח</span>: <span class='five'>למימרא. </span>דהאי דכתיב בתריה אשר ירשיעון אלהים וגו': 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: אבל שלח בה יד
txt:
<span class='five'>אבל שלח בה יד. </span>קודם שבועה קנאה בתורת גזילה ושומר חנם אינו נעשה גנב אלא בטענת גנב וזה קודם שטען טענת גנב קנאה וקמה ליה ברשותיה שאם מתה ישלמנה ואשתכח דכי כפר דידיה קא כפר: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: או דלמא אפילו עומדת על אבוסה קאמר
txt:
<span class='five'>או דלמא אפילו עומדת על אבוסה קאמר. </span>וכל שכן כי שלח בה יד דבהכי קאי קרא כדאמר ר' חייא בר יוסף: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: מ'ט לאו משום דקנה בשבועה ראשונה
txt:
<span class='five'>מ'ט לאו משום דקנה בשבועה ראשונה. </span>להתחייב באונסין כדרב ששת דאמר לעיל הכופר בפקדון נעשה עליו גזלן אפי' בלא שבועה והיכא דאשתבע כל שכן דכ'ע מודו אלמא כיון דקמה ליה ברשותיה כי כפר דידיה קא כפר ולא מיחייב ליה כפל וה'ה לשולח בה יד כיון דפשיטא לן בפ' המפקיד <span class='mareimakom'>(ב'מ מא:)</span> דקמה ליה ברשותיה תו לא מיחייב עליה כפל: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: לא
txt:
<span class='five'>לא. </span>התם לאו משום דקמה ליה ברשותיה הוא אלא הואיל ויצא שומר זה ידי בעלים בשבועה ראשונה שמבית דין ראשון נסתלק מידם ושבועה אחרונה זו לאו שבועת הדיינים הוא לחייבו כפל  דכיון דנשבע בתחילה שוב לא היה מחויב שבועה לבעלים: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: ה'ק אם לא שלח
txt:
<span class='five'>ה'ק אם לא שלח. </span>ונקרב בעל הבית וקיימא לן בהמפקיד <span class='mareimakom'>(שם)</span> דהאי ונקרב לשבועה הוא וכתיב בתריה ישלם שנים אם נמצא רשע: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: שבועה שלא שלחתי בה יד
txt:
<span class='five'>שבועה שלא שלחתי בה יד. </span>ליהנות בה קודם לכן דאם שלח בה יד קמה ליה ברשותיה דנעשה גזלן עליה ומיחייב באונסין וכ'ש בגניבה ואבידה: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: כי מגליא מילתא דאיתיה ברשותיה
txt:
<span class='five'>כי מגליא מילתא דאיתיה ברשותיה. </span>והוא גנב עליה מחייב כפל דהיינו טוען טענת גנב: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: אף שבועה שלא שלחתי בה יד
txt:
<span class='five'>אף שבועה שלא שלחתי בה יד. </span>כי משתכח שקרן נמי חייב כפל משום שבועה שאין ברשותו: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: אף שבועה דשלח בה יד כי מגליא מילתא דשלח בה יד פטור מכפל
txt:
<span class='five'>אף שבועה דשלח בה יד כי מגליא מילתא דשלח בה יד פטור מכפל. </span>אפילו עדיין היא אצלו: 


lvr: 41
pgn: 107
dfh: b
trm: בעי רמי בר חמא
txt:
<span class='five'>בעי רמי בר חמא. </span>דקיימא לן בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(לעיל דף סה:)</span> ממון שאין משתלם בראש דאיכא כפל בהדיה אין מוסיף חומש ולעיל <span class='mareimakom'>(דף קו.)</span> נמי תנינן לה אם משבאו עדים הודה משלם תשלומי כפל ואשם אבל חומש לא מאן פטר ליה מחומשא ממונא או שבועה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: ואם אין לו
txt:
<span class='five'>ואם אין לו. </span>מה יאכל לוה ואוכל ובעלי חוב באין ונפרעין מן הירושה את חלקו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: ואפי' לארנקי של צדקה
txt:
<span class='five'>ואפי' לארנקי של צדקה. </span>אם אינו מוצא יורש לאביו למי ישיב יתן אותה לארנקי של צדקה ולא יעכבנו בידו: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: מי לא תנן מחל לו על הקרן
txt:
<span class='five'>מי לא תנן מחל לו על הקרן. </span>ולא מקיימא מצות השבה אלמא למיפק ידי גזילה בעינן והא נפקא ליה במחילה הכא נמי כיון דירושה קמיה נפלה נפק ליה מידי גזילה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: להשיב האשם
txt:
<span class='five'>להשיב האשם. </span>זה קרן של גזילה כדתניא לקמן בפרקין <span class='mareimakom'>(דף קי.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: וכי יש לך אדם בישראל שאין לו גואלים
txt:
<span class='five'>וכי יש לך אדם בישראל שאין לו גואלים. </span>אם אין לו בן או בת או אח יש לו קרוב עד יעקב אבינו הקרוב קרוב יורש: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: והיה מעלה כספו ואשמו לירושלים
txt:
<span class='five'>והיה מעלה כספו ואשמו לירושלים. </span>לכהנים כדכתיב האשם המושב לה' לכהן ואמרינן לקמן בשמעתין אשם זה קרן: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: וזקפו עליו
txt:
<span class='five'>וזקפו עליו. </span>גר במלוה נפק ליה מתורת גזילה ולכי מיית גר הוה ליה האי מוחזק וזכה מן ההפקר: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: לא שנא לנפשיה
txt:
<span class='five'>לא שנא לנפשיה. </span>כגון הכא דמחיל ליה האי גברא גזל הגר לנפשיה וה'ה גוזל את אביו ונשבע לו ומת אביו דמחיל לנפשיה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: ול'ש לאחרים
txt:
<span class='five'>ול'ש לאחרים. </span>נגזל לגוזל מצי מחיל ומתני' דקתני מחל לו על הקרן רבי יוסי הגלילי היא ואשמעינן לאחרים וה'ה לנפשיה היכא דנפק מידי גזילה כגון יורש או גזל הגר וקס'ד האי זקפו לאו דוקא כדמפרש ואזיל: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: לר' עקיבא לא שנא כו'
txt:
<span class='five'>לר' עקיבא לא שנא כו'. </span>ומתני' דקתני משלם קרן וחומש לבניו או לאחיו ר' עקיבא היא ולאשמועינן לנפשיה דלא מצי מחיל וה'ה לאחרים דאפילו מחיל ליה נגזל גופיה לאו מחילה היא: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: ה'ה אפי' לא זקפן
txt:
<span class='five'>ה'ה אפי' לא זקפן. </span>הלכך יורש את אביו נמי אע'ג דלא זקפו עליו במלוה ולא יצא מתורת גזילה בחיי אביו כיון דמת אביו ונפלו נכסים לפניו מחיל לנפשיה ולקמן <span class='mareimakom'>(ע'ב)</span> פריך א'כ גזל הגר דנפיק לכהנים היכי משכחת לה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: א'ה
txt:
<span class='five'>א'ה. </span>דבלא זקפו נמי קאמר ר' יוסי לנפשיה מצי מחיל מתני' דמחל לו על הקרן דאמרת ר' יוסי היא כיון דאמר לנפשיה מצי מחיל לשמעי' ביורש את אביו דמחיל לנפשיה וליתני פטור ולוקמה כר' יוסי וכ'ש דנגזל גופיה לגזלן מצי מחיל וגבי מחל לו על הקרן דאוקמיה כר' יוסי ליתני אינה מחילה ולוקמה כרבי עקיבא דלשמעינן מתני' לרבי עקיבא דלאחרים לא מצי מחיל ומהתם שמעינן שפיר דכל שכן לנפשיה דזקפו במלוה היינו אחרים וקאמר ר' עקיבא דלא מצי מחיל אבל השתא דאשמועינן לאחרים הויא מחילה ולנפשיה לא הויא מחילה איכא למימר דדוקא קתני וחד תנא הוא רישא דמתני' וסיפא: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: הא והא ר' יוסי
txt:
<span class='five'>הא והא ר' יוסי. </span>הא דאמר בזקפו במלוה דכיון דאפקה גר גופיה דהוה נגזל מתורת גזילה דהוי כמוחל לאחרים הוי מחילה ולכי מיית קנייה האי הלכך מחל לו על הקרן דמתני' ר' יוסי היא דאי לרבי עקיבא בעי השבה משלו כדקתני אין לו תקנה עד שיוציא גזילה וסיפא נמי רבי יוסי היא דמודי רבי יוסי לנפשיה דלא מצי מחיל כיון דלא אפקיה נגזל מתורת גזילה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: a
trm: רבא אמר הא והא רבי עקיבא
txt:
<span class='five'>רבא אמר הא והא רבי עקיבא. </span>דלרבי יוסי לנפשיה נמי מצי מחיל דזקפו לאו דוקא וכי אמר רבי עקיבא דלא מצי מחיל לנפשיה הוא דקאמר דאע'ג דגר זקפו כיון דלא מחיל מחילה גמורה לא נפקא ליה מתורת גזילה אבל נגזל לגזלן מודה ר' עקיבא דמחיל:  מכלל


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: קנאו השם ונתנו לכהנים
txt:
<span class='five'>קנאו השם ונתנו לכהנים. </span>אבל הודה בחיי הגר נעשה אצלו כמלוה וכי מיית גר מחיל לנפשיה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: הרי כאן שנים
txt:
<span class='five'>הרי כאן שנים. </span>תרי השבות כתיב להשיב המושב לישנא אחרינא תרי אשמות כתיבי להשיב האשם האשם המושב: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: קטן
txt:
<span class='five'>קטן. </span>שאין איש בידוע שאין לו בנים יתנהו לכהנים ומהכא נפקא לן דקטן לאו בר אולודי הוא בסנהדרין בבן סורר ומורה <span class='mareimakom'>(דף סט.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: כשהוא אומר מלבד איל הכפורים
txt:
<span class='five'>כשהוא אומר מלבד איל הכפורים. </span>משמע למי שזה ניתן זה ניתן ואיל הכפורים אין יכול להקריב אלא כהן שבאותו משמר כדכתיב <span class='mareimakom'>(דברים יח)</span>  לבד ממכריו על האבות אני בשבתי ואתה בשבתך: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: בשל אחרים
txt:
<span class='five'>בשל אחרים. </span>אם היה ישראל מביא גזל הגר במשמר זה הריני נוטל חלקי עם אחיי הכהנים בני המשמר: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: מה דבר שאין לו חלק בו
txt:
<span class='five'>מה דבר שאין לו חלק בו. </span>כגון כהן שהתנדב קרבן דאמרינן לקמן בשמעתין כהן בא ומקריב קרבנותיו בכל שעה שירצה ובשרה ועורה שלו דכתיב ואיש את קדשיו לו יהיו נמצא שאין לבני משמר חלק בו: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: משנכנס לרשותו אין אחר יכול כו'
txt:
<span class='five'>משנכנס לרשותו אין אחר יכול כו'. </span>שאם נתנה לכהן אחר של אותו משמר שוב אין יכול להוציאו מידו שנאמר ואיש אשר יתן לכהן לו יהיה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: דבר שיש לו חלק בו עד שלא נכנס ברשותו
txt:
<span class='five'>דבר שיש לו חלק בו עד שלא נכנס ברשותו. </span>שכיון שבא ישראל והביא גזל הגר למשמר זה אע'פ שנתנו לאחד מאחיו יש לו חלק בו: ל'א מה דבר (שלא נכנס ברשותו) כגון תרומות ומעשרות מפי עוקר הרים: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: והכתיב ואיש את קדשיו [וגו']
txt:
<span class='five'>והכתיב ואיש את קדשיו [וגו']. </span>ונפקא לן לקמן מיניה שכהן מקריב קרבנותיו בכל עת שירצה ובשרה ועורה שלו והכא נמי האי איל אשם קרבנות דכהן הוא וזכי ביה וכיון דמקריב ליה וזכי ביה גזל נמי דידיה הוא כדאמרינן מלבד איל הכפורים למי שזה ניתן זה ניתן: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: אי [בכהן] טמא
txt:
<span class='five'>אי [בכהן] טמא. </span>היכי מצי למימר דבר שיש לו חלק בו והא קיימא לן בזבחים <span class='mareimakom'>(דף צח:)</span> דאין טמא חולק בקדשי המקדש ואפילו בעורות  וגזל הגר נמי קדשי המקדש הוא: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: אלא
txt:
<span class='five'>אלא. </span>לעולם בכהן טהור והאי דמוציאין מידו משום דילפינן ג'ש כהן כהן משדה אחוזה ואיש את קדשיו במילי אחריני מתוקמא: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: לשדה היוצאה לכהנים
txt:
<span class='five'>לשדה היוצאה לכהנים. </span>מקדיש שדה אחוזה ולא גאלה מן ההקדש ומכרה גזבר לאחרים כשהיא יוצאה מיד הלוקח ביובל מתחלקת לכהנים משמר שנכנס בו יובל שנאמר ואם לא יגאל את השדה בעלים ואם מכר את השדה גזבר לא יגאל עוד בעלים אלא והיה השדה וגו' והכי תניא בת'כ ובערכין: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: וגאלה אחד מן הכהנים
txt:
<span class='five'>וגאלה אחד מן הכהנים. </span>כלומר והלוקח מן הגזבר כהן היה ומבני המשמר של יובל היה: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: שבא ומקריב
txt:
<span class='five'>שבא ומקריב. </span>אם נדר קרבן או שהיה מוטל עליו חטאת ואשם חובה מקריב אף במשמר שאינו שלו: 


lvr: 41
pgn: 109
dfh: b
trm: אם היה בעל מום
txt:
<span class='five'>אם היה בעל מום. </span>ראוי לאכול ואין ראוי להקריב אין יכול לעשות שליח להקרבה מי שירצה אלא נותנה לבני המשמר והואיל והוא ראוי לאכילה קרינן ביה ואיש את קדשיו לפיכך עבודה ועורה שלו לשון אחר גרסינן עבודה ועורה לאנשי משמר כיון דהם הקריבוהו:  ואם


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: נותנו לכל כהן שירצה
txt:
<span class='five'>נותנו לכל כהן שירצה. </span>דהואיל דהוא יכול להקריבו דהא קרבן צבור דוחה את הטומאה שליח נמי מצי עביד קרבן צבור בא בטומאה ואין נאכל בטומאה בכיצד צולין <span class='mareimakom'>(פסחים ד' עו:)</span>: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: לבעלי מומין טהורין
txt:
<span class='five'>לבעלי מומין טהורין. </span>מתחלקת דקיימא לן זבחים <span class='mareimakom'>(ד' צח:)</span> איש חולק ואפי' בעל מום בקדשים ובמנחות: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: נותנו לכל כהן שירצה
txt:
<span class='five'>נותנו לכל כהן שירצה. </span>דכיון דכהן גדול מקריב אונן דכתיב לאביו ולאמו לא יטמא ומן המקדש לא יצא אם מת אביו ואמו דהוי אונן אפילו הכי מקדושתו לא יצא ולא יחלל כלומר דעבודתו שיעבוד באנינות לא תתחלל הא אחר הדיוט שלא יצא חילל: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: ואינו חולק לאכול לערב
txt:
<span class='five'>ואינו חולק לאכול לערב. </span>כשתסתלק אנינותו דאנינות לילה דרבנן דאנינות דאורייתא אינו אלא יום מיתה דכתיב <span class='mareimakom'>(עמוס ח)</span> ואחריתה כיום מר אלמא אין מרירות אלא יום אחד: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: הכסף ינתן לבניו
txt:
<span class='five'>הכסף ינתן לבניו. </span>של גזלן דהא זכה ביה ממיתת הגר אלא דבעי למעבד השבה כי היכי דתיהוי ליה כפרה אשבועתיה והשתא תו ליכא כפרה כיון דמית ליה: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: יצא
txt:
<span class='five'>יצא. </span>כדמפרש ואזיל שהמביא גזילו עד שלא הביא קרבן אשמו יצא וזה זכה בשלו וזה בשלו: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: אם קיים האשם יקריבוהו בני ידעיה
txt:
<span class='five'>אם קיים האשם יקריבוהו בני ידעיה. </span>דקנסינהו ליהויריב להחזיר האשם דשלא כדין עבוד בני יהויריב דקבול אשם מקמי כסף ולידעיה ליכא למקנס מידי דבמשמר דידהו קבילי ור' יהודה דפליג אברייתא בגמרא במתניתין מודה: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: נתן הקרן
txt:
<span class='five'>נתן הקרן. </span>לכהנים אין החומש מעכב מלהקריב את האשם אם לא נתן עדיין ולבסוף  נתן: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: ולמאי נ'מ
txt:
<span class='five'>ולמאי נ'מ. </span>דהא ממה נפשך תרוייהו קאמר קרא תיפוק ליה מינה לאפוקי מדרבא דאמר דאשם קרייה רחמנא לקרן ומה אשם אינו בא בלילה דכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא ז)</span> ביום צותו ואינו בא לחצאין אף קרן כו': 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: או אינו אלא אשם זה חומש
txt:
<span class='five'>או אינו אלא אשם זה חומש. </span>ומושב זה קרן ונ'מ לאפוקי ממתניתין דתנן אין החומש מעכב נימא אדרבה חומש מעכב דאשם קרייה רחמנא לשון קרבן כשהוא אומר כו': 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: a
trm: אין בו
txt:
<span class='five'>אין בו. </span>שוה פרוטה לכל משמר יהויריב ויש בו שוה פרוטה לכל משמר ידעיה שהן מועטין מהו:  אין


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: היינו האי דירתי
txt:
<span class='five'>היינו האי דירתי. </span>ירושה זאת נפלה להן והרי היא לפניהן שאילו היה הגר קיים היה זה אומר לו הרי שלך לפניך: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: רב זעירי בעי לה הכי אפילו אם תמצי לומר מקבלי מתנות הוו הא לא מבעיא לן דהא מתנה יהיב להו רחמנא
txt:
<span class='five'>רב זעירי בעי לה הכי אפילו אם תמצי לומר מקבלי מתנות הוו הא לא מבעיא לן דהא מתנה יהיב להו רחמנא. </span>והרי הן לפניהן: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: בכלל ופרט וכלל
txt:
<span class='five'>בכלל ופרט וכלל. </span>לכל קדשי בני ישראל לך נתונים למשחה כלל וזה יהיה לך מקדש הקדשים מן האש פרט כל מתנה בפני עצמה וכל תרומת קדשים חזר וכלל והדר כתיב ברית מלח עולם הוא וגו' בסוף הפרשה <span class='mareimakom'>(במדבר יח)</span> : 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: כל המקיימן כאילו קיים
txt:
<span class='five'>כל המקיימן כאילו קיים. </span>כל התורה כולה שניתנה לדרוש בכלל ופרט וכלל וכאילו קיים כל הקרבנות שניתנה בהן ברית מלח: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: וזבחי שלמי צבור
txt:
<span class='five'>וזבחי שלמי צבור. </span>כבשי עצרת שנקראו שלמים כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כג)</span> ושני כבשים בני שנה וקדשי קדשים הן כדכתיב <span class='mareimakom'>(שם)</span> קדש יהיו לה' לכהן ונאכלים לפנים מן הקלעים: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: ולוג שמן של מצורע
txt:
<span class='five'>ולוג שמן של מצורע. </span>מה שנשאר בלוג מיציקה לכף כהן של השמאלית נאכל לכהנים דתניא במנחות <span class='mareimakom'>(דף עג.)</span> ובזבחים <span class='mareimakom'>(דף מד:)</span> לכל קרבנם לרבות לוג שמן של מצורע דהוא נמי קרוי קרבן דכתיב והקריב אותו לאשם ואת לוג השמן וסמיך ליה לקרא קמא בקדש הקדשים תאכלנו בויקח קרח: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: מותר העומר
txt:
<span class='five'>מותר העומר. </span>מנחת העומר נקמצת ושיריה נאכלים וכל המנחות קדשי הקדשים הן כדכתיב לא (תאכל עליו חמץ) וגו': 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: הבכורה
txt:
<span class='five'>הבכורה. </span>בכור תם נאכל בכל העיר וכן הבכורים צריכין חומה כדכתיב <span class='mareimakom'>(דברים יב)</span> ואכלתם שם לפני ה' אלהיכם וגו' ואמר מר תרומת ידך אלו בכורים מכות <span class='mareimakom'>(דף יז.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: והמורם מתודה
txt:
<span class='five'>והמורם מתודה. </span>חזה ושוק וארבע חלות מארבע מינים שבה חלות ורקיקין חמץ ורבוכה וכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא ז)</span> והקריב ממנו אחד מכל קרבן תרומה לכהן הזורק וגו': 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: והמורם מאיל נזיר
txt:
<span class='five'>והמורם מאיל נזיר. </span>זרוע בשלה וחלה ורקיק וחזה ושוק של שלמים בכלל תודה הוא דתודה שלמים אקרי והנך תרתי תודה ואיל נזיר משום דדמיין להדדי חשיב להו בחדא כדאמר בשחיטת חולין בפרק הזרוע : 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: ועורות קדשים
txt:
<span class='five'>ועורות קדשים. </span>עורות עולה וחטאות ואשמות אבל קדשים קלים עורותיהן לבעלים כדאמר בזבחים פרק טבול יום <span class='mareimakom'>(דף קג.)</span> ומש'ה קא חשיב להו בהדי הנך דבירושלים למעוטי דאין נחשבים בהדי הנך דגבולים דהני עורות לא מתייהבי להו אלא בירושלים ובהדי הנך דבמקדש לא חשיב אלא הנהו דאי נפקי חוץ לקלעים מפסלי ביוצא: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: ושדה אחוזה
txt:
<span class='five'>ושדה אחוזה. </span>שהקדישוה בעליה ולא גאלה ומכרה גזבר כשהלוקח מחזירה ביובל מתחלקת לכהנים: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: וגזל הגר
txt:
<span class='five'>וגזל הגר. </span>נמי קרי ליה מתנת גבולין שאם נתנו לכהן המשמר חוץ לירושלים יצא ואיל אשמו יעלה לירושלים להקריב: 


lvr: 41
pgn: 110
dfh: b
trm: באשם רועה
txt:
<span class='five'>באשם רועה. </span>עד שיומם וימכר ויפלו דמיו לקיץ המזבח עולה לשם ועורה לכהנים זה מדרש דרש יהוידע הכהן בשקלים <span class='mareimakom'>(דף ט:)</span> ובתמורה <span class='mareimakom'>(דף כג:)</span> וכל זמן שהוא תם אין יוצא לחולין לימכר לפיכך ירעה והוא מעצמו אין יכול להשתנות מאשם לעולה:  דמינח


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: זה זכה בשלו וזה זכה בשלו
txt:
<span class='five'>זה זכה בשלו וזה זכה בשלו. </span>ונהי נמי לרבנן דקנסו ליהויריב דקבול אשם מקמי כסף אלא לרבי יהודה מ'ט דקניס לידעיה: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: לדברי רבי יהודה
txt:
<span class='five'>לדברי רבי יהודה. </span>ואע'ג דקניס ליה לידעיה ה'מ היכא דאשם ראשון קיים דיכולין בני יהויריב להקריבו בעוד משמרתן קיימת ובהכשר אבל אם קדמו והקריבוהו בפסול דאשם הבא קודם הקרן פסול הוא כדמפורש לקמן ינתן אשם השני לידעיה: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: כגון דנפק משמרתם
txt:
<span class='five'>כגון דנפק משמרתם. </span>דהני ודהני ולא תבעו בני יהויריב את הכסף במשמרתם ולא בני ידעיה את האשם במשמרתם ואיצטריך לאשמועינן דלא תימא טעמא דרבי יהודה בדתבעו בני יהויריב שיחזור בעוד משמרתן קיימת אבל היכא דלא תבעו מחלו לבני ידעיה: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: קמ'ל
txt:
<span class='five'>קמ'ל. </span>דכיון דבני ידעיה נמי לא תבעו לאשם במשמרתן יחזור כסף אצל אשם ויקריבוהו בני יהויריב כשיחזיר שבת משמרתם: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: האשם המושב [לה'] לכהן מלבד איל הכפורים אשר יכפר בו
txt:
<span class='five'>האשם המושב [לה'] לכהן מלבד איל הכפורים אשר יכפר בו. </span>כלומר לא קרב האיל עדיין: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: אנא מאשר יכפר קאמינא
txt:
<span class='five'>אנא מאשר יכפר קאמינא. </span>דכתיב בלשון עתיד מדלא כתיב אשר כיפר ומשמע דכשהשיב לכהן את האשם דהיינו קרן הכסף עדיין לא כיפר: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: a
trm: באיל האשם ונסלח
txt:
<span class='five'>באיל האשם ונסלח. </span>משמע אין סליחה אלא בשניהם איל כמשמעו האשם קרן כדיליף לקמיה הקדש מהדיוט מה האשם דכתיב בגזל הגר קרן הוא כדאמר לעיל <span class='mareimakom'>(דף קי.)</span> אף אשם דכתיב בהקדש קרן הוא: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: אם היה דבר כו'
txt:
<span class='five'>אם היה דבר כו'. </span>בגמ' מפרשי לה מר הכי ומר הכי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: רשות יורש כרשות לוקח דמי
txt:
<span class='five'>רשות יורש כרשות לוקח דמי. </span>והויא לה כרשות אחרת וכיון דאוקימנא למתניתין לאחר יאוש קני להו יתמי ביאוש ושינוי רשות דאי ביאוש כדי לא קני מדלא קתני פטורא באבוהון: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: והא מדקתני סיפא אם היה דבר שיש בו אחריות
txt:
<span class='five'>והא מדקתני סיפא אם היה דבר שיש בו אחריות. </span>כגון דבר הניכר לרבים ונראה כל שעה כעין קרקע או כגון טלית וכסות: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: מכלל דבגזילה קיימת עסקינן
txt:
<span class='five'>מכלל דבגזילה קיימת עסקינן. </span>ואפ'ה היכא דלאו משום כבוד פטר להו ברישא במתני': 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: הכי קאמר אם הניח להן אביהן
txt:
<span class='five'>הכי קאמר אם הניח להן אביהן. </span>קרקעות משלו אפילו אכלו את הגזילה חייבין דאשתעביד נכסים דאבוהון מחיים: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: אלא אפילו גזל פרה וחרש בה או חמור ומחמר אחריו
txt:
<span class='five'>אלא אפילו גזל פרה וחרש בה או חמור ומחמר אחריו. </span>והכל מעידין שהיה דנגזל חייבין אלמא בגזילה קיימת עסקינן: 


lvr: 41
pgn: 111
dfh: b
trm: דמתריצנא למתניתין כוותיה
txt:
<span class='five'>דמתריצנא למתניתין כוותיה. </span>באחריות ממש ובשאין גזילה קיימת וחסורי מיחסרא ולא מוקי לה בדבר המסויים ובגזילה קיימת כרבי [דכיון דאשכחן הכי מתריצנא לה מתניתין כברייתא ולא חיישינן למאי דמתני רבי לר' שמעון בריה דברייתא קיימא כוותיה]: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: לפני יאוש
txt:
<span class='five'>לפני יאוש. </span>דשינוי רשות בלא יאוש לא קני וכי אין גזילה קיימת שאכלוה אחרי מות אביהן פטורין דלית ליה דרב חסדא: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: מאן דמתני לה
txt:
<span class='five'>מאן דמתני לה. </span>להא דרמי בר חמא אברייתא כ'ש אמתניתין דליכא טעמא אחרינא למפטריה אלא האי כל כמה דלא מחסרת לה למתניתין משמע דגזילה קיימת: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: מאן דמתני לה אמתניתין אבל אברייתא רמי בר חמא
txt:
<span class='five'>מאן דמתני לה אמתניתין אבל אברייתא רמי בר חמא. </span>משום טעמא דקרא מתני לה כרבא ל'א איפכא גרסינן מאן דמתני לה אמתני' כ'ש אברייתא דמתניתין איכא לאוקמא בשאכלום אבל ברייתא קתני שיודעין שהן של רבית אלמא דקיימי בעין וקתני פטורים דרשות יורש כרשות לוקח ומאן דמתני לה אברייתא אבל אמתניתין רמי בר חמא בשאכלום מתני לה כרבא  וראשון שמעתיו ועיקר: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: קטנים פטורים
txt:
<span class='five'>קטנים פטורים. </span>דלאו בני דינא נינהו ואע'פ דגזילה קיימת מיהו מחסרא גוביינא וסומכוס הוא דפטר קטנים לקמן: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: משום דאין יודעים פטורים
txt:
<span class='five'>משום דאין יודעים פטורים. </span>בתמיה הואיל ויודעים שבגזילה באה לידו דברי ושמא הוא וברי עדיף: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: לא יהא אלא דאזיק אזוקי
txt:
<span class='five'>לא יהא אלא דאזיק אזוקי. </span>נכנס לחצר דנגזל והזיקו מי מחייבי קטנים לשלם והא אנן תנן לעיל <span class='mareimakom'>(דף פז.)</span> והם שחבלו באחרים פטורים והכא כיון דאכלום מאן כפי להו לשלומי: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: הניח לפניהם
txt:
<span class='five'>הניח לפניהם. </span>ועדיין לא אכלום אפילו קטנים חייבים כיון דגזילה קיימת ברשותא דמרה הוא ורבנן הוא דפליגי עליה דסומכוס ולא תקשי אברייתא דלעיל דאמר גדולים חייבין קטנים פטורים: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: בזול
txt:
<span class='five'>בזול. </span>כל זוזא חשבינא בארבע דנקי וכן כל היכא דתני בזול בפרק מי שמת <span class='mareimakom'>(ב'ב דף קמו:)</span> והיינו שני שלישי דמים וכולהו דמים לא נשלמו דאי הוו ידעי דבעו שלומי לא הוו אכלי בשרא והעור יחזירנו כמות שהוא: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: ארישא
txt:
<span class='five'>ארישא. </span>דקאמר מתה אין חייבין באונסיה ואם הניח להן אביהן קרקעות חייבין לשלם דאשתעבוד נכסים מחיים דאבוהון דקסבר רבא חיוב אונסים משעת שאלה מוטל על השואל ופליגא דרב פפא דאמר לקמן לא רמי חיוב אונסים אשואל עד שעה שתיאנס: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: ואיכא דמתני לה אסיפא
txt:
<span class='five'>ואיכא דמתני לה אסיפא. </span>טבחוה ואכלוה משלמים דמי בשר בזול ואם הניח להן אביהן קרקע משלמין פרעון שלם דהוו אינהו במקום אבוהון והואיל והן אכלוה משלמין: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: אבל ארישא
txt:
<span class='five'>אבל ארישא. </span>דמתה כדרכה לא דלא אמרינן אשתעבוד נכסים דלא רמי חיוב אונסין על השואל עד שעת אונסין והכא כי אתניסא ליתיה לשואל והני לא קבול עלייהו מידי: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: והיינו דרב פפא דאמר היתה פרה גנובה לו
txt:
<span class='five'>והיינו דרב פפא דאמר היתה פרה גנובה לו. </span>כלומר גנב פרה מערב שבת וטבח בשבת חייב אף בתשלומין ארבעה וחמשה שהרי נתחייב בקרן קודם שיבא לידי איסור סקילה ואף על גב דקנסא לא אתי עליה עד שבת לא פטרינא ליה מקנסא משום חיוב מיתה דאמר באלו נערות <span class='mareimakom'>(כתובות דף לד:)</span> קנס חידוש הוא שחידשה תורה הלכך אע'ג דמקטיל משלם: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: היתה פרה שאולה לו וטבחה בשבת פטור
txt:
<span class='five'>היתה פרה שאולה לו וטבחה בשבת פטור. </span>מן הכל דלא אמרינן משעת שאלה מחייב ליה אקרנא וקמה ברשותיה אפילו למלאך המות אלא בשעת טביחה הוא דגזליה ואיסור שבת וגניבה באין כאחד ונפטר מן הקרן משום דקם ליה בדרבה מיניה וקנסא ליכא דהא אין כפל ולא ארבעה וחמשה אלא בגנב עצמו שגנב מבית בעלים או בשומר חנם הבא לפטור עצמו בטענת גניבה אבל שואל ונושא שכר ושוכר שאין יכולין להפטר בטענת גנב אין בהן כפל כדאמר בכמה דוכתי לא אם אמרת בשומר חנם שכן משלם תשלומי כפל תאמר בש'ש כו': שאם אין גניבה אין טביחה ואין מכירה לא גרס ליה ואנן שמעינן כאן ובכתובות וכן פירש לנו רבינו שאם אין גניבה אחר שפטור מן הקרן משום דקם ליה בדרבה מיניה אין טביחה קנס נמי לא משלם ואף על גב דחידוש הוא ואין מיתה פוטרתו הכא דליכא קרן פטור דתשלומי ארבעה וחמשה אמר רחמנא ולא תשלומי ג' וד' וכי מדלית מהכא קרנא הוו להו ג' לצאן וד' לבקר ולא היה לי לב להבין את מושל שטעם זה אין צריך לכאן שהרי אין קנס בשואל הטובח ואפילו אמרינן כרב פפא דעד השתא קם ברשותא דמרה אפילו הכי גזלן נעשה עליה ולא גנב שאין דין גנב אלא בטוען טענת גנב והוה שומר חנם וכי גרס ליה בכתובות גרסינן ליה ובמלתא  דרבא דאמר התם גנב וטבח בשבת פטור שאם אין גניבה כו' דהתם בגנב עצמו קאי וליכא למיפטריה מקנסא אלא משום האי טעמא אבל בדרב פפא ליכא למגרסא לא התם ולא הכא ואיידי דמילתא דרב פפא איתמר התם גבי מלתא דרבא איגרסא נמי אגב שטפא בדרב פפא ותשובות רב האי גאון מסייעא לי: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: כעין שגזל
txt:
<span class='five'>כעין שגזל. </span>כלומר אם גזילה קיימת יחזיר אבל אין גזילה קיימת פטור ובדידיה ליכא לאוקמה אלא בבניו: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: a
trm: טרק גלי
txt:
<span class='five'>טרק גלי. </span>דלת פתוחה בבית אביו סגר ולא הניח ליכנס לפי שהיה רוצה רבי ירמיה להחזיק בה: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: b
trm: שתקף בעבדיו
txt:
<span class='five'>שתקף בעבדיו. </span>שלקח עבדיו עמו שיסייעוהו [לישנא אחרינא שתקף בעבדיו ואמר שלי הן]: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: b
trm: התם
txt:
<span class='five'>התם. </span>הוא דירד לתוך שדה חבירו דלית ליה להך תינוק בהך שדה חזקה דאבוה אבל היכא דאית ליה להאי תינוק בבית זה חזקה דאבוה לא מפקינן ליה מיניה ולכשיגדיל יביא רבי ירמיה עדיו וידון עמו: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: b
trm: מקיימים את השטר
txt:
<span class='five'>מקיימים את השטר. </span>היו עדים החתומים מבקשים לילך למדינת הים מביאן מלוה לב'ד ומעידין על כתב ידן ובית דין כותבין תחתיו במותב תלתא הוינא ואתו פלוני ופלוני ואסהידו אחתימת ידייהו ואשרנוהי וקיימנוהי כדחזי: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: b
trm: מר אחא
txt:
<span class='five'>מר אחא. </span>זה שמו והיה לו חוב על חבירו ולא היה הלוה בעיר: שני וחמישי בתי דינין קבועים בעיירות תקנת עזרא בפרק מרובה <span class='mareimakom'>(לעיל דף פב.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: b
trm: על פי אשה
txt:
<span class='five'>על פי אשה. </span>ההולכת אצלו לפי דרכה או ע'פ שכיניו וסמכינן עלייהו דעבדין שליחותייהו אי לא אתי מחזקינן באפקרותא ומשמתינן ליה: 


lvr: 41
pgn: 112
dfh: b
trm: אלא דליתיה במתא
txt:
<span class='five'>אלא דליתיה במתא. </span>שאין אותו פלוני עכשיו בעיר שב'ד בה ואמר לשכניו כשישוב פלוני אמרו לו לבא:  אבל


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: דאמרי שליחא דבי דינא אשכחיה ואמר ליה
txt:
<span class='five'>דאמרי שליחא דבי דינא אשכחיה ואמר ליה. </span>אלא משדרינן ליה עוד שליחות אחרינא בתריה: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: ולא אמרן אלא דלא חליף אבבא דבי דינא
txt:
<span class='five'>ולא אמרן אלא דלא חליף אבבא דבי דינא. </span>כי אתי ההוא פלוני לביתיה לית ליה אורחא לבבא דבי דינא אבל חליף אבבא דבי דינא לא סמכינן אשיבבי דאמרי בי דינא אמרי ליה: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: ולא היא כיון דאמר דצייתנא קרענא
txt:
<span class='five'>ולא היא כיון דאמר דצייתנא קרענא. </span>לאלתר דדלמא לית ליה זוזי השתא וטרח אבל באתא לדינא כל כמה דלא אתי אפקרותא הוא: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: קובעין זמן
txt:
<span class='five'>קובעין זמן. </span>ליום שני בשבת ואם לא יבא מזמנין אותו ליום חמישי ואם לא יבא מזמנין אותו ליום שני ועד למחר לא כתבינן פתיחא שכל היום ממתינין שמא יבא: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: לא יהבינן זימנא ביומי ניסן
txt:
<span class='five'>לא יהבינן זימנא ביומי ניסן. </span>אין מזמנין אדם לדין בניסן ובתשרי שהן זמן קציר ובציר: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: לבני כלה בכלה
txt:
<span class='five'>לבני כלה בכלה. </span>באין לשמוע הדרשה בכל שבת אין אומרים לו בא ביום שני לדין דממנע ולא אתי לכלה: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: מטה ושלחן מהו
txt:
<span class='five'>מטה ושלחן מהו. </span>כיון דמידי דקאי בגו בית' הוא ולא מתחזי לעלמא כי פרה וחמור וליכא זילותא דאבוהון או דלמא כיון דנפקי ועיילי אינשי לביתייהו וחזו להו איכא זילותא: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: ויחכם עוד
txt:
<span class='five'>ויחכם עוד. </span>כפרה וחמור כן מטה ושלחן: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: אין פורטין
txt:
<span class='five'>אין פורטין. </span>להחליף סלעים בפרוטות מיד מוכסים ליטול הפרוטות מתיבתן שנותנין בה מעות המכס וכן מכיס של גבאי המכס שגובה כסף גולגולת וארנונא לפי שהן של גזל: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: או מן השוק
txt:
<span class='five'>או מן השוק. </span>אם יש לו מעות בשוק שאין לוקח מתיבת המכס: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: אבל נותן לו דינר
txt:
<span class='five'>אבל נותן לו דינר. </span>היה חייב לו פרוטות למוכס מן המכס בשוה חצי דינר ואין לו הפרוטות נותן לו דינר כסף ומקבל הימנו פרוטות בשוה חציו מפני שהוא כמציל מידו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: דינא דמלכותא דינא
txt:
<span class='five'>דינא דמלכותא דינא. </span>וזה שקיבל את המכס מן המלך בדבר קצוב כך וכך לשנה אין גזלן: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: כדי להבריח את המכס
txt:
<span class='five'>כדי להבריח את המכס. </span>ואע'פ שאין כוונתו להנאת לבישה אלא להבריח בו בלבישת כלאים: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: דינא דמלכותא דינא
txt:
<span class='five'>דינא דמלכותא דינא. </span>ונמצא שגוזל את המוכס ישראל זה שקיבל את המכס מיד המלך נכרי בהיתר: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: a
trm: במוכס שהוא כנעני אנס
txt:
<span class='five'>במוכס שהוא כנעני אנס. </span>ואין לחוש אם גוזלו היכא דליכא חילול השם שאין מבין שזה מכזב: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: ולא לך אלא לגר
txt:
<span class='five'>ולא לך אלא לגר. </span>בקדושין היא <span class='mareimakom'>(ד' כ.)</span> ובערכין <span class='mareimakom'>(דף ל:)</span> כמה קשה אבקה של שביעית אדם שנושא ונותן בפירות שביעית סוף מוכר את עצמו שנאמר ונמכר לך לא לך אלא לכנעני כו' ולע'ז עצמה לחטוב עצים ולשאוב מים ואכולהו קאי גאולה תהיה לו אלמא גזל כנעני אסור: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: בהפקעת הלוואתו
txt:
<span class='five'>בהפקעת הלוואתו. </span>שאין גזל ממש שרי כי ליכא חילול השם ולהבריח המכס הוי כהפקעת הלואתו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: הפקעת הלואתו הוא
txt:
<span class='five'>הפקעת הלואתו הוא. </span>שהלוהו על עבודתו ואפי' הכי אמר ר' עקיבא לא יצא על כרחו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: ואיבלע ליה זוזא
txt:
<span class='five'>ואיבלע ליה זוזא. </span>ועוד טעות אחרת שעיכב זוז מדמיו והטעהו בחשבון שלקח ג' במקום ד': 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: ואמר
txt:
<span class='five'>ואמר. </span>רב כהנא לכותי חזי דעלך סמיכנא אינו מונה אותם כדי להוציא עצמו מן החשד ל'א כותי א'ל לרב כהנא חזי דעלך סמיכנא זו שמעתי: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: דכותי מניינא ידע
txt:
<span class='five'>דכותי מניינא ידע. </span>מנין הפסקים מנה אבל לא נתן עיניו כמה דקים יש וכמה גסים יש: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: היכי מיאשי
txt:
<span class='five'>היכי מיאשי. </span>כלומר מי הוי יאוש הא יאוש כדי הוי ואין כאן שנוי רשות שברה'ר הן ושינוי מעשה נמי ליכא דהשתא נמי גובא דדיקלא מקרו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: והא לא עבדי שליחותיה כדקאמר מלכא
txt:
<span class='five'>והא לא עבדי שליחותיה כדקאמר מלכא. </span>ואשתכח דלאו דינא דמלכותא הוא ואמאי עברינן עלייהו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: דמשתכח בבי דרי
txt:
<span class='five'>דמשתכח בבי דרי. </span>היו ארבעה שותפין בגורן והביאו שלשה חלקן בביתן והרביעי' נמצא בגורן: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: פרע מנתא דמלכא
txt:
<span class='five'>פרע מנתא דמלכא. </span>בשביל כולם ולכשיבאו חביריו אין יכולין לומר שלך היה ולא שלנו ואם גבאי זה ישראל הוא שקנה מן המלך את המס אין כאן משום גזל דדינא דמלכותא דינא ואם כותי הוא מותר לקנות ממנו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: אריסותיה מפיק
txt:
<span class='five'>אריסותיה מפיק. </span>דאין לו חלק בגופו של קרקע ואין עליו לפרוע חלק על הבית ולענין זבוני לא מזבנינן מיניה דגזל הוא מה שנטלו מן האריס: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: בר מתא אבר מתא מיעבט
txt:
<span class='five'>בר מתא אבר מתא מיעבט. </span>רשות ביד ישראל גבאי המלך למשכן בן העיר על מס בן עיר חבירו דדינא דמלכותא דינא: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: אבל שתא דחליף חליף
txt:
<span class='five'>אבל שתא דחליף חליף. </span> והוא הגבאי כבר פרע למלך כל קצבה שקיבל עליו שנה שעברה ומעתה המס שלו ולו אין כח למשכן את זה על חבירו: 


lvr: 41
pgn: 113
dfh: b
trm: אסור ליקח מהן
txt:
<span class='five'>אסור ליקח מהן. </span>בהמה שמא נתחברה עם בהמותיהם של ישראל ושל בני ישראל הוא:  אפומא


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: חד אמומתא שדו ליה
txt:
<span class='five'>חד אמומתא שדו ליה. </span>על פי עד אחד אין מוציאין ממון אבל מחייבין בעל דין שבועה להכחיש העד כדין תורה לשון אחר דמגוזתא אנסין בחזקה כמו אתו גוזאי וקא מחו ליה <span class='mareimakom'>(מגילה כח.)</span> סריסים (של בית רבי) העומדין לרדות בחזקה: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: אם נתייאשו
txt:
<span class='five'>אם נתייאשו. </span>הבעלים דשמעינן דאייאוש דאמר ווי לחסרון כיס אבל סתמא לא וקשיא לסטים דסיפא אלסטים דרישא ובגמרא פריך ומשני לה חדא בלסטים עכו'ם וחדא בליסטים ישראל דמייאש מסתמא: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: לא יקוץ את הסוכה
txt:
<span class='five'>לא יקוץ את הסוכה. </span>נתיישבו דבורים על סוכת חבירו וירא ליטלן אחת אחת שלא יברחו לא יקוץ את הסוכה להוליכן כולן ביחד ואפילו ע'מ ליתן דמים: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: יאוש כדי
txt:
<span class='five'>יאוש כדי. </span>שנתייאשו הבעלים ביד מוכס לא קנה המוכס ביאוש לבדו בלא נתינת דמים או שינוי מעשה וכי אתא ליד שני באיסור אתא לידיה: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: אמרי מימר
txt:
<span class='five'>אמרי מימר. </span>צא ותן לו ואין חובטין במקלות לשון אחר דאמרי לנגזל מי יימר כדקאמרת הבא עדים שגנבו ממך: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: מחשבתו מטמאתן
txt:
<span class='five'>מחשבתו מטמאתן. </span>חישב עליהם בדבר שאין בו חסרון מלאכה כגון לעוצבא ולמטה ירדו לטומאה מיד: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: ושל עבדן
txt:
<span class='five'>ושל עבדן. </span>שאומנותו בכך סתמיה למכירה הלכך אין מחשבתו מחשבה שאם יבאו בני אדם לקנותו ימכרנו להן ונמצא שסופן למנעלין ועדיין לא נגמרה מלאכתן לכך: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: של גזלן אין מחשבתו מטמאתן
txt:
<span class='five'>של גזלן אין מחשבתו מטמאתן. </span>דלאו דידיה הוא דכיון דידע מאן שקליה מיניה לא מייאש: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: חילוף הדברים
txt:
<span class='five'>חילוף הדברים. </span>גזלן כיון דשקליה מיניה בהדיא ולא מצי קאי באפיה מייאש גנב סבר בחישנא ליה ומשכחינא ליה: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: בסתם
txt:
<span class='five'>בסתם. </span>דלא שמעינן דמייאש דבהא פליגי דמר סבר סתם גניבה יאוש בעלים הוא ולא סתם גזילה ומר סבר חילוף הדברים כדפרישית: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: a
trm: בידוע נמי מחלוקת
txt:
<span class='five'>בידוע נמי מחלוקת. </span>דאי נמי דשמעינן דמייאש אמרי רבנן בגזלן דלא הוי יאוש דכל שעתא דעתיה למנקטיה בדינא וכן גנב לרבי שמעון: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: וקיימא לן
txt:
<span class='five'>וקיימא לן. </span>לקמן דהא גנב כגזלן דקאמר רבי כגזלן דר'ש קאמר דקני ולא כגזלן דרבנן דלא קני: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: הא לאו מפני כבוד אביהם לא
txt:
<span class='five'>הא לאו מפני כבוד אביהם לא. </span>אלמא גזלן לרבי קני כר'ש וקאמר גנב כגזלן אלמא תרוייהו קני: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: קנין דרבנן הוא
txt:
<span class='five'>קנין דרבנן הוא. </span>דאין כאן גזל אלא מפני דרכי שלום דהא דהפקר נינהו ותניא <span class='mareimakom'>(חולין דף קמא:)</span> יוני שובך ויוני עלייה אין בהן משום גזל אלא מפני דרכי שלום: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: לעדות אשה
txt:
<span class='five'>לעדות אשה. </span>שמע מן התינוקות שהיו אומרים הרי אנו הולכין לספוד ולקבור איש פלוני בפ' בתרא דיבמות <span class='mareimakom'>(דף קכא:)</span>: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: שיהא שופך יינו
txt:
<span class='five'>שיהא שופך יינו. </span>במתני' הוא זה בא בחביתו של יין וזה בא בכדו של דבש נסדקה חבית של דבש: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: וטוען פשתנו
txt:
<span class='five'>וטוען פשתנו. </span>אם מת חמור חבירו הטעון פשתן בדרך וחמורו של זה טעון עצים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: נשבע לוקח כמה נתן ויטול
txt:
<span class='five'>נשבע לוקח כמה נתן ויטול. </span>ויחזיר לו כליו ולפני יאוש קמיירי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: עילא מצא
txt:
<span class='five'>עילא מצא. </span>פירכא היא כלומר עילא מצא כשמכר כליו ונתחרט וידע שמכרן לוקח לאחר עמד והפגין וצעק בלילה להאמין דבריו כשיערער: 


lvr: 41
pgn: 114
dfh: b
trm: בדמי קננהו
txt:
<span class='five'>בדמי קננהו. </span>דהבא במחתרת בר מיתה הוא כדכתיב אם במחתרת ימצא הגנב וגו' וכיון דאי הוה בידיה פטור כי מכרן לאחר אמאי מהדר להו לוקח:  לא


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: הדין עם הראשון
txt:
<span class='five'>הדין עם הראשון. </span>דינו של בע'ה ותביעתו על הגנב היא ואין הלוקח בעל דינו ואם בא לגבותו הימנו יתן דמים ואע'ג שהוכר הגנב לא אמרינן יחזיר לוקח הכלים בחנם ויפרע מן הגנב: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: דרב חסדא
txt:
<span class='five'>דרב חסדא. </span>גזל ולא נתייאשו הבעלים ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה כו' בריש פירקין והאי נמי אע'ג דיהיב דמי לגנב לגבי האי מיהא גזלן הוא ומיהו היכא דלא הוכר הגנב עבוד ליה רבנן תקנת השוק ליטול מה שנתן אבל היכא דהוכר הגנב עליו להחזיר אחריו: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: לא שנו
txt:
<span class='five'>לא שנו. </span>לקח הימנו במשקל נותנן לכהן דמשמע דהלוקח ע'כ נותנן לכהן והוא יתבע דמים מן המוכר: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: הדין עם הטבח
txt:
<span class='five'>הדין עם הטבח. </span>דינו של כהן וערעורו על הטבח הוא רב לטעמיה דאמר הדין עם הראשון דטבח כגנב ראשון ולוקח הוי שני וקאמר הדין עם הטבח אלמא רב לית ליה דרב חסדא: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: אינן נגזלות
txt:
<span class='five'>אינן נגזלות. </span>דאלימא קנייה דידהו דמכח גבוה קאתו ליה וכל היכא דאיתנהו אימא דכהן נינהו ואפילו שקל לו הטבח יגבה הכהן נמי מן הלוקח קמ'ל: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: רב זביד אמר
txt:
<span class='five'>רב זביד אמר. </span>היכא דלא אייאוש בעלים דכ'ע אית להו דרב חסדא והדין עם השני והכא כגון שנתייאשו כו': 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: רב פפא אמר
txt:
<span class='five'>רב פפא אמר. </span>לעולם בדלפני יאוש פליגי ותרוייהו אית להו דרב חסדא ובגלימא דגניבה כ'ע לא פליגי דהדרא למרה מיד בחנם ואין הלוקח יכול לעכבה על מעותיו וכדרב חסדא והדין עם הראשון דאמר רב לא בדין הבעל הבית קאמר אלא בדינו של לוקח קאמר: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: תקנת השוק
txt:
<span class='five'>תקנת השוק. </span>על שקנאו לוקח בשוק בפרהסיא ולא הבין בו שנגנב עשו לו תקנה שישלם לו בעל הבית מעותיו: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: ורבי יוחנן סבר עשו תקנה
txt:
<span class='five'>ורבי יוחנן סבר עשו תקנה. </span>ונהי דאית לן דרב חסדא ולא מצי לוקח למימר לבעל הבית לאו בעל דברים דידי את מיהו לאחר שישלם הגניבה יתבע מעותיו מבעל הבית ואי קשיא מ'מ דמי שקיל מה לי משום תקנה מה לי משום טענת לאו בעל דברים דידי את נפקא מינה היכא דגזל ובא אחר ואכל בלא דמים דאמרינן כדרב חסדא ואם השני נוח לו מן הראשון גובה הימנו: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: משכנתא שוה בשוה
txt:
<span class='five'>משכנתא שוה בשוה. </span>אין דרך לעשות כן להלוות על המשכון כל שויו הלכך לאו אדעתא דהאי משכנתא אוזפיה אלא הימוני הימניה: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: רב ששת אמר לא עשו
txt:
<span class='five'>רב ששת אמר לא עשו. </span>ואפילו ליטול מאה דכי היכי דמאה יתירין מתנה היא מאה דשויה נמי מתנה הוו: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: a
trm: נרשאה ופפונאה ובני מחוזאה
txt:
<span class='five'>נרשאה ופפונאה ובני מחוזאה. </span>על שם מקומן נקראו: <span class='shastitle7'>מתני'</span>  אין


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: ולימא ליה מהפקירא זכינא
txt:
<span class='five'>ולימא ליה מהפקירא זכינא. </span>דבש שלך היה הולך כולו לאיבוד והריני כמציל מן ההפקר ואמאי אין לו אלא שכרו כוליה דבש לישקול וגבי חמור ליכא למימר הכי דיכול להצילה הוא: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: בעקל
txt:
<span class='five'>בעקל. </span>דדובשא כרוך עליה חבית של דבש קשורה בעקל ולא ישפך הכל אלא מנטף מעט מעט וליכא הפקר: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: וכל היכא דאיכא
txt:
<span class='five'>וכל היכא דאיכא. </span>קצת הפסד וליכא איבוד לגמרי כי הכא דמוקמת לה בשיכול להציל ע'י הדחק ושמא יציל: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: עשר חביות של טבל
txt:
<span class='five'>עשר חביות של טבל. </span>הטבול לתרומת מעשר והוא טמא דתרומת מעשר דידיה לא חזיא לכהן לשתיה אלא לזלף ולקמיה מוקי לה ביין חדש דלא חזי כולי האי לזלף דלא אלים ריחא ופסידא פורתא הוא דאיכא כמו זה שיכול להציל על ידי הדחק: ה'ג 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: אומר הרי היא תרומת מעשר על תשע חברותיה</span>: <span class='five'>שמן דתרומה טמאה
txt:
<span class='five'>אומר הרי היא תרומת מעשר על תשע חברותיה</span>: <span class='five'>שמן דתרומה טמאה. </span>חזי להדליק וכי מפסיד לה לכהן איכא פסידא טובא: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: כשעקל בית הבד כרוך עליה
txt:
<span class='five'>כשעקל בית הבד כרוך עליה. </span> דלא חשיב פסידא כולי האי כגון זה שאין יכול להציל אלא ע'י הדחק: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: לא ישפכם
txt:
<span class='five'>לא ישפכם. </span>שלא יעבור עליהם אדם יחף ויכנס ארס של נחש ברגלו ע'י מכת צרור וימות:  


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: (ולא יגבל בהן את הטיט) ולא ישקה בהן לבהמתו
txt:
<span class='five'>(ולא יגבל בהן את הטיט) ולא ישקה בהן לבהמתו. </span>משום סכנת נפשות שמא ישחטנה אחרי כן: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: מסננת
txt:
<span class='five'>מסננת. </span>כלי ע'ג כלי ונותנין השמרים בתוך העליון והוא ככברה והיין מסתנן מאליו: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: יש בה משום גילוי
txt:
<span class='five'>יש בה משום גילוי. </span>צריך לכסות העליון כדי שלא ישתה בו נחש ואף על פי שהיין מסתנן והולך חיישינן שמא יעבור הארס עם היין לתוך הכלי וכ'ש כשהתחתון מגולה: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: אבל טרקו אסור
txt:
<span class='five'>אבל טרקו אסור. </span>והכא בהך חבית כי מערה ושדי ליה מחבית למסננת מטריק ומתבלבל הארס עם היין ויוצא דרך המסננת לכלי: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: דמנח מידי
txt:
<span class='five'>דמנח מידי. </span>בגד או שולי כברה על פי חבית ושפי ליה ומסננו בנחת שפי לשון שופך כמו השופה יין (לתמרי) [לחבירו] בבא מציעא <span class='mareimakom'>(דף ס. ע'ש)</span> רודיי'ר: 


lvr: 41
pgn: 115
dfh: b
trm: שותין מלוג בסלע ומזלפין מלוג בשתים
txt:
<span class='five'>שותין מלוג בסלע ומזלפין מלוג בשתים. </span>לשתיה אם ימצא יין בזול לוג בסלע יקח אבל לזלף יקח אפי' ביוקר הלוג בשתים סלעים דהנאה יתירא היא: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: a
trm: אין הכרעה שלישית מכרעת
txt:
<span class='five'>אין הכרעה שלישית מכרעת. </span>טעם עצמך אתה אומר ולא כדברי אחד מהן ששניהם לא הזכירו בית ושדה והיכי דמי הכרעה כגון אי הוה תני ב'ש בין נטמאת בבית בין בשדה תשפך הכל וב'ה אומרים בין בבית ובין בשדה תעשה זילוף ר'ש אומר נטמא בשדה תשפך הכל בבית תעשה זילוף דטעמא דתרוייהו קמכרע והוו להו לגבי בית תרי ולגבי שדה תרי והלכתא כתרי שאין עומדין דברי יחיד במקום שנים דאחרי רבים להטות כתיב <span class='mareimakom'>(שמות כג)</span> כי ההוא דקולי מטלניות דבמה מדליקין <span class='mareimakom'>(שבת דף כט.)</span> אבל הכא דאינהו לא גלו דעתייהו דליהוי שום מידי חילוק בין בית לשדה טעמא דנפשיה קאמר: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: a
trm: דאפסדתן כוורי בזוזא
txt:
<span class='five'>דאפסדתן כוורי בזוזא. </span>והיינו בשכרו דקתני טול דינר בשכר שאתה מפסיד כאן ותעבירני נותן לו אותו שכר משלם ומתני' נמי הרי הפסידו ניכר: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: a
trm: ועלה שלו מאיליו מהו
txt:
<span class='five'>ועלה שלו מאיליו מהו. </span>מי אמרינן מעיקרא דאפקריה כאבוד דמי ומחייב לו היאך לשלומי והדר זכה ביה מריה מהפקירא או דלמא כיון דסליק סליק: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: דורמסקנין
txt:
<span class='five'>דורמסקנין. </span>פרושים לשון מורי לשון אחר אדרופיי'ש ועשב הוא הנאכל בשלקות קדירה: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: אין שומעין לו
txt:
<span class='five'>אין שומעין לו. </span>שמא לא יקח החמור והם לא התנו אלא כדי שיקח החמור ויהיה מוסר נפשו לשמור עמהן בלילות מן החיות וליסטים: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: קא מנטר ליה
txt:
<span class='five'>קא מנטר ליה. </span>ואפילו אם יאמר האחד אני יכול לשמור יפה אבל שנים איני יכול לשמור: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: בניסן
txt:
<span class='five'>בניסן. </span>שגדל הנהר מהפשרת שלגים ומן הגשמים מרחקים חד אשלא מלא חבל משפת הנהר לתוך המים ובתשרי שהמים חסרים והספינה גוששת אצל שפת הנהר רגילים להתרחק לתוך עומק המים תרי אשלי: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: לא אמר לא פליג
txt:
<span class='five'>לא אמר לא פליג. </span>ושפיר עבד דמסר נפשי' אעיסקא דתרוייהו הואיל והוא שותף עמו אורחיה למטרח אכולה עיסקא: 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: אמר לעצמי
txt:
<span class='five'>אמר לעצמי. </span>ושמעו בעלים ושתקו ולא מסרו עצמן אסח דעתייהו וגלו דאייאוש ולא בעו ממסר נפשייהו ומיהו היכא דיכולין להציל להדיא אפילו שמעו ושתקו לא קני דמסתמא לא אייאוש: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 116
dfh: b
trm: דאחוי אחויי
txt:
<span class='five'>דאחוי אחויי. </span>שלא גזלה הוא עצמו אלא שמע מבית המלך שמבקשין לגזול שדות והראה להם טלו קרקע זו של פלוני:  אי


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: המטמא
txt:
<span class='five'>המטמא. </span>טהרותיו של חבירו או מנסך יינו של חבירו לע'ז דאע'ג דקמיה מנח ואין הזיקו ניכר משלם: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: המדמע
txt:
<span class='five'>המדמע. </span>ערב חולין בתרומה דהפחית דמי החולין דלא חזו מהשתא אלא להמכר לכהנים: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: להפסד מרובה
txt:
<span class='five'>להפסד מרובה. </span>מטמא תרומה הפסד מרובה הוא דתו לא חזיא לאכילה מדמע הפסד מועט הוא דהא מזדבן לכהנים בדמי תרומה: אף המנסך [כו'] לא חזרו לא גמרינן מנסך אע'ג דהפסידו מרובה ממדמע ומטמא דהפסידן מועט לגבי מנסך: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: עקירה צורך הנחה
txt:
<span class='five'>עקירה צורך הנחה. </span>דכיון דבין עקירה להנחה קרע נמצא מעשה שבת ומעשה עקירה באין כאחד ולא אמרינן משעת עקירה חייב ממון ומתחייב בנפשו לא הוי עד שעת הנחת חץ והכא נמי הגבהת יין צורך ניסוך הוא ותשלומין וחיוב מיתה דע'ז באין כאחד: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: היכא דלא אוקמינהו
txt:
<span class='five'>היכא דלא אוקמינהו. </span>העובדי כוכבים על הממון מעיקרא ע'י האונס אלא הלך ונטל ונתנו להם אבל הכא דאוקמינהו על היין קלייה ואההיא שעתא פטור כי אמטי תו דידהו אמטי: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: בתרי עיברי נהרא
txt:
<span class='five'>בתרי עיברי נהרא. </span>עכו'ם מצד זה והעמיר מצד זה דאי לא יהביה נהליה לא מצי אנס למשקליה: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: תוא
txt:
<span class='five'>תוא. </span>חיה והוא שור הבר כדמתרגם <span class='mareimakom'>(דברים יד)</span> תוא וזמר תורבלא תור שור בלא יער: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: a
trm: מסיים מתיבתא דיומא לרבנן
txt:
<span class='five'>מסיים מתיבתא דיומא לרבנן. </span>היה מחזר ושונה להם מה שדרש רבי יוחנן אותו היום לפי שר'ל חכם גדול היה ולאחר ששמעו כולן מפי הרב חוזר ומכוונה בידם: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: הדרא ליה עכנא
txt:
<span class='five'>הדרא ליה עכנא. </span>נחש גדול עשה עצמו כגלגל ומקיף את פי המערה ונותן זנבו לתוך פיו ואין אדם יכול ליכנס: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: אי מצית למבעי רחמי דתו לא שכיבנא
txt:
<span class='five'>אי מצית למבעי רחמי דתו לא שכיבנא. </span>אי אקשינא לך אזלינא בהדך ואעמוד אצלך בבית המדרש: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: ואי לא הואיל וחליף שעתא
txt:
<span class='five'>ואי לא הואיל וחליף שעתא. </span>ואתרחיש ניסא חליף ולא אלך עוד עמך שמא תכעוס עלי ואמות עוד פעם אחרת אלא אלך לביתי חי ולא אעמוד עוד אצלך פן אמות פעם אחרת ואית דמפרש הואיל וחליף שעתא וקבלתי צער מיתה לא אקבל עוד פעם אחרת לילך מכאן ובפסחים <span class='mareimakom'>(דף מט.)</span> מוכח שהלך לביתו דאמר רב כהנא אי לאו דנסיבנא כהנתא לאו אנא גלאי אמרי ליה והא למקום תורה גלית א'ל לאו אנא גלאי כדגלו שאר אינשי שהרי לא בעבור מקום תורה גליתי אלא מאימת מלכות ברחתי אלמא בתר הכי חי הוה ועוד אמרי' בברכות ירושלמי א] דפגע ביה ההוא גברא אמר ליה מאי עביד בשמיא כלומר שליעג עליו שהיה מת וחיה א'ל גזר דיניה דההוא גברא מחתם ומת ההוא גברא פגע ביה אחרינא אמר ליה הכי נמי ומית אתי לקמיה דר' יוחנן אמר ליה בר איניש דאמיה מבסרא ליה ואנתתיה דאבוה מיקרא כו': 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: מלח ליה
txt:
<span class='five'>מלח ליה. </span>דחפו לחמור והשליכו למים לשון אחר מלח ליה כמו המלחים <span class='mareimakom'>(יונה א)</span> התחיל המלח להציל הספינה ודחפו והשליכו: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: ושיבר את הכלים
txt:
<span class='five'>ושיבר את הכלים. </span>בין של נרדף בין של כל אדם פטור מלשלם שהרי מתחייב בנפשו הוא ברדיפה זו ואפילו אין הורגו דתנן בפרק בן סורר ומורה ואלו ניתנו להציל בנפשו הרודף אחר חבירו להרגו ונמצא תשלומין וחיוב מיתה באין כאחד: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: מגופו
txt:
<span class='five'>מגופו. </span>שהרי נרדף זה רשאי להרוג את רודפו שנאמר <span class='mareimakom'>(שמות כב)</span> אם במחתרת ימצא הגנב התורה אמרה אם בא להרגך השכם להרגו: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: ולא מן הדין
txt:
<span class='five'>ולא מן הדין. </span>שהרי המציל עצמו בממון חבירו חייב כ'ש מציל אחרים בממון חבירו: 


lvr: 41
pgn: 117
dfh: b
trm: שטפה נהר
txt:
<span class='five'>שטפה נהר. </span>שהיתה על שפת הנהר והגביה שפתו והמים שוחקים וכורין תחת השפה ומתפשט בתוך השדה: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: פרה רבוצה כו'
txt:
<span class='five'>פרה רבוצה כו'. </span>וגזלן לא משכה והוי כקרקעות ולר'א דאמר שדה נגזלת קונה פרה עמה וחייב לשלם דמטלטלין נקנין אגב קרקע ולרבנן לא קנה שדה ולא פרה שבה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: לא יחזיר לו במדבר
txt:
<span class='five'>לא יחזיר לו במדבר. </span>אם אין זה תובעו אין זה יכול לכופו לקבל חובו או פקדונו במדבר דלאו מקום שימור הוא: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: על מנת לצאת למדבר
txt:
<span class='five'>על מנת לצאת למדבר. </span>קס'ד שאמר לו לוה זה על מנת שנצא למדבר ושם אפרע לך להכי פריך פשיטא והא מתנה בהדיא לקבלו במדבר: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: אי בעית לאהדוריה ניהלך התם מהדרנא לך
txt:
<span class='five'>אי בעית לאהדוריה ניהלך התם מהדרנא לך. </span>ואשמועינן תנא דאע'ג דלא תנאי גמור הוא דהא אי בעית קאמר אפ'ה כיון דידע דאיהו נמי למדבר נפיק על כרחו יקבלם: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: פטור
txt:
<span class='five'>פטור. </span>ומיהו ישבע כדאמר שאין יודע שחייב לו כלום דלא עדיף שמא מברי דהא א'נ הוה טעין ליה אין לך בידי כלום הוי משביעין ליה שבועת היסת: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: לצאת ידי שמים
txt:
<span class='five'>לצאת ידי שמים. </span>וכיון דקא מודי דודאי גזליה לא נפיק ידי שמים עד דעביד השבה אבל סיפא הואיל ולא גזלן ידע ולא נגזל ידע ליכא שום טענת ברי לא צריך למיפק ידי שמים: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: אתמר נמי
txt:
<span class='five'>אתמר נמי. </span>דהיכא דבא לצאת ידי שמים אפילו מאן דפטר ליה מדיני אדם מודה דחייב היכא דאיכא קצת טענת ברי הלכך רב הונא דאוקמה רישא בדלא תבע הואיל ואיכא קצת ברי דהא גזלן ידע דגזליה מעיקרא חייב בבא לצאת ידי שמים: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: חייב באחריותו
txt:
<span class='five'>חייב באחריותו. </span>דמכי גנבה קם ליה ברשותיה והשבה דעבד לאו השבה היא עד שמודע להו לבעלים: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: ומנו את הצאן
txt:
<span class='five'>ומנו את הצאן. </span>אחר שהחזירו והיא שלימה הרי יש כאן דעת בעלים: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: לדעת צריך דעת
txt:
<span class='five'>לדעת צריך דעת. </span>אם הכירו הבעלים שנגנב מהן טלה צריך שיודיעם כשיחזירנה ואי לא הודע להו אע'ג דמנו את הצאן והיא שלימה עדיין חייב באחריותה דכיון דידע הויא ליה גזילה גמורה ובעינן השבה מעליותא: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: שלא לדעת
txt:
<span class='five'>שלא לדעת. </span>לא הכירו בעלים קודם חזרה שתהא צאנם חסירה כלום ולאחר חזרה מנו את הצאן והיא שלימה פוטר מנין: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: אסיפא
txt:
<span class='five'>אסיפא. </span>לא ידעו הבעלים בגניבתו ובחזרתו ומנו את הצאן והיא שלימה פטור אבל ידעו לא מהני מנין: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: ושמואל אמר בין לדעת בין שלא לדעת מנין פוטר וכי קתני מנו את הצאן אכולה
txt:
<span class='five'>ושמואל אמר בין לדעת בין שלא לדעת מנין פוטר וכי קתני מנו את הצאן אכולה. </span>בין ידעו בין שלא ידעו והכי משמע מתני' הגונב טלה ורישא בשהכירו בה הבעלים וידעו שנגנבה מהן קאי מדקתני סיפא לא ידעו מכלל דרישא בידעו והחזירה ומת חייב באחריותו וכן לא ידעו בגניבתו ובחזירתו נמי חייב אבל מנו את הצאן והיא שלימה פטור בין רישא דידעו בין סיפא דלא ידעו: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: ור' יוחנן אומר לדעת מנין פוטר שלא לדעת אפילו מנין לא צריך ומנו את הצאן ארישא
txt:
<span class='five'>ור' יוחנן אומר לדעת מנין פוטר שלא לדעת אפילו מנין לא צריך ומנו את הצאן ארישא. </span>והכי קתני הגונב טלה דהיינו ידעו אחרי כן והחזירו חייב באחריותן היכא דלא מנו אבל לא ידעו הבעלים בגניבתו ובחזרתו אפי' אין מנין או שמנו אפילו הואי ידיעה פטור: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: a
trm: ורב חסדא אמר לדעת מנין פוטר שלא לדעת צריך להודיעו
txt:
<span class='five'>ורב חסדא אמר לדעת מנין פוטר שלא לדעת צריך להודיעו. </span>אם לא הודיעו אע'ג דמנו חייב ומנו את הצאן ארישא והכי משמע מתני' חייב באחריות בין מנו בין לא מנו אימתי בזמן שלא ידעו בעלים בחזרתו ובגניבתו ואם מנו הנך דרישא את הצאן לאחר חזרה פטור:  מ'ט


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: מ'ט דרב חסדא
txt:
<span class='five'>מ'ט דרב חסדא. </span>בשלמא טעמא דכולהו ניחא דעדיף להו לדעת משלא לדעת ועוד מתני' ניחא לתרוצי כוותייהו טפי: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: הואיל ואנקטה נגרי ברייתא
txt:
<span class='five'>הואיל ואנקטה נגרי ברייתא. </span>למדה לצאת חוץ ומעתה צריכה שימור יפה וכיון דלא ידעו בעלים לא מזדהרי בה אבל לדעת מנין פוטר שהרי הכירו שנגנבה והחזירה ומעכשיו יזהרו בה: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: החזירו לעדר
txt:
<span class='five'>החזירו לעדר. </span>שיש לו לבעל הבית במדבר יצא ואע'ג דליכא לא לדעת ולא מנין ורב לא סגי ליה בלאו חד מהני: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: ברקועתא
txt:
<span class='five'>ברקועתא. </span>שהטלה ניכר הוא כשנגנב וניכר הוא לרועה במדבר כשניתוסף על צאנו ואפי' לא מנה: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: אית להו דרבי יצחק
txt:
<span class='five'>אית להו דרבי יצחק. </span>והבעלים יודעין בגניבתו שמנו והיא חסירה ולאחר חזרה מנו והיא שלימה: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: מאי לאו בסלע
txt:
<span class='five'>מאי לאו בסלע. </span>פליגי לדעת כדפרישית וידעו הבעלים בגניבתו וקאמר רבי ישמעאל מנין פוטר שאדם עשוי למשמש בכיסו ומנה והיא שלימה פטור וכשמואל דאמר לדעת מנין פוטר ור'ע כרב דאמר לדעת צריך דעת: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: בטלה פליגי שלא לדעת ובפלוגתא דרב חסדא ור' יוחנן
txt:
<span class='five'>בטלה פליגי שלא לדעת ובפלוגתא דרב חסדא ור' יוחנן. </span>דרבי ישמעאל דאמר למקום שגנב יחזיר כרבי יוחנן דאמר שלא לדעת אפילו מנין לא צריך ור'ע כרב חסדא דאמר שלא לדעת צריך דעת: ה'ג 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: א'ר זביד משמיה דרבא בגונב מרשות בעלים דכ'ע לא פליגי
txt:
<span class='five'>א'ר זביד משמיה דרבא בגונב מרשות בעלים דכ'ע לא פליגי. </span>דסבירא להו כרב חסדא כדמפרש טעמא משום דאנקטה ניגרי ברייתא והכא בשומר שגנב מרשות עצמו עסקינן ובעי למפטר נפשיה מן הבעלים בטענת גניבה או אבידה וכ'ע כרב חסדא דאמר שלא מדעת צריך דעת: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: ר'ע סבר
txt:
<span class='five'>ר'ע סבר. </span>כיון שנעשה גנב כלתה שמירתו דתו לא מהימן להו לבעלים דהא ה'ל גונב שלא לדעת צריך דעת ולא אמרינן סגיא בדעת שומר והא איהו ידע בחזירתו: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: והבליע לו בחשבון
txt:
<span class='five'>והבליע לו בחשבון. </span>לאחר זמן לקח הימנו מקח וכשנתן לו דמים הוסיף עליהם מעות הגזילה והבליע בחשבון שהיה בוש לומר הרי גזילתך יצא: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: אדם עשוי למשמש
txt:
<span class='five'>אדם עשוי למשמש. </span>ולמנות כמה בכיסו וזה מיד מנה אחריו ומצא יותר מדמי המקח והכיר שהחזיר לו גזילתו: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: הא
txt:
<span class='five'>הא. </span>דקתני לא יצא דמני גזלן ורמא לידיה דנגזל הלכך איכא למימר דהשליכו זה לתיבתו ולא מנאן: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: והא
txt:
<span class='five'>והא. </span>דקתני יצא דמני גזלן ורמא לכיסיה דנגזל וכיון דאית לן דר' יצחק מנין פוטר: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: אית ליה זוזי אחריני בכיסיה
txt:
<span class='five'>אית ליה זוזי אחריני בכיסיה. </span>ולא ידע כמה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: צמר ביהודה ופשתן בגליל
txt:
<span class='five'>צמר ביהודה ופשתן בגליל. </span>זו היא מלאכת הנשים והן עצמן עושות ומוכרות ולדעת בעליהן הוא: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: ועגלים
txt:
<span class='five'>ועגלים. </span>הרועים בשרון ברחבה לעין כל מאחר שמוכרין בפרהסיא לא גנבום ל'א שרון שם מקום ומקום גידול עגלים הוא ולוקחין עגלים בזול ומגדלין אותן ושלהן הן לשון זה עיקר דתניא במנחות בפרק כל קרבנות <span class='mareimakom'>(דף פז.)</span> אילים ממואב וכבשים מחברון עגלים משרון: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: ארבע מתוך חמש
txt:
<span class='five'>ארבע מתוך חמש. </span>אם לא היה לו בעדר אלא חמש צאן ומוכר מהן ארבע מותר ליקח דכולי האי לא גניב מדבר מועט: 


lvr: 41
pgn: 118
dfh: b
trm: כחושות
txt:
<span class='five'>כחושות. </span>אין חשובות לו ואין עינו עליהם לפיכך אין מרגיש כלומר אין יודע כשמוכרם זה: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: מדקאמר בכל מקום
txt:
<span class='five'>מדקאמר בכל מקום. </span>לוקחין ארבעה וחמשה אלמא האי דקמפליג בין בייתות למדבריות אשתי צאן פליג ולקולא קאי: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: שבישתא
txt:
<span class='five'>שבישתא. </span>חבילי זמורות: שומר שכרו הוא נוטל במעות ואין לו חלק בעצים אבל אריס חולק בזמורות ובעצים וביין: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: והטורטני
txt:
<span class='five'>והטורטני. </span>מאזנים גדולים ומוכרין פירות במשקל כדרך התגרים דכיון דמוכרין בפרהסיא לא גנבום: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: חמיר מגופו
txt:
<span class='five'>חמיר מגופו. </span>דקיימא לן בפרק שני דע'ז <span class='mareimakom'>(דף כו:)</span> דמותר לאבד גופו בידים דקתני המינין והמסורות מורידין אותן לבור ולא מעלין: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: תקיל ושקיל
txt:
<span class='five'>תקיל ושקיל. </span>לנפשיה מדקדק בחלוקה ואינו מוותר מחלקו כלום לשון אחר מחצה היה נוטל ודרך שאר האריסין ליטול שליש: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: קרא אנפשיה
txt:
<span class='five'>[קרא אנפשיה]. </span>רב חסדא צדיק והאריס חוטא ונצפן חילו לרב חסדא דסלקו ונטל חלקו: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: ואכל קצירך ולחמך
txt:
<span class='five'>ואכל קצירך ולחמך. </span>ודומה לך כאוכל בניך ובנותיך לפי שאין לך שוב במה לפרנסם: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: המית הגבעונים
txt:
<span class='five'>המית הגבעונים. </span>כדמפרש לקמיה שהמית כהני נוב שהיו מספקים מים ומזון לגבעונים שהגבעונים היו משמשין למזבח חוטבי עצים ושואבי מים ומעלה עליו כאילו המית הגבעוני': 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: אבל נפש בניו ובנותיו לא
txt:
<span class='five'>[אבל נפש בניו ובנותיו לא]. </span>הא מאת נפש בעליו יקח לא נפקא לן אלא נפש הגוזל אבל בניו ובנותיו לא נענש גזלן אנפש בני הנגזל: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: אבל לא יינות ושמנים וסלתות
txt:
<span class='five'>אבל לא יינות ושמנים וסלתות. </span>שדרך האיש למוכרן ואין עושה את אשתו שליח לכך ושמא גנבתו מבעלה: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: והבדדין
txt:
<span class='five'>והבדדין. </span>בעלי בית הבד שתגרין הן בשמן לוקחין מן נשיהם זיתים ושמן במדה כלומר דרך מכירה בפרהסיא ודבר מרובה דאין יכולה לגנוב כל זאת ולעשות בצינעא אבל לא במועט דגנבתו ויכולה לעשות בצינעא ולא ירגיש בעלה ל'א במועט במעטן שנטלתן מן המעטן ואין דרך למוכרן כך: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: הכובס מוציא
txt:
<span class='five'>הכובס מוציא. </span>מבגד צמר דבר מועט על ידי שטיפה ואין הבע'ה מקפיד ומן הדין הן שלו והמקפיד לא הוי קפידא: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: הכובס נוטל ג' חוטין
txt:
<span class='five'>הכובס נוטל ג' חוטין. </span>דרך אורגי בגדי צמר לארוג שלשה חוטין ממין אחר בסוף הבגד והכובס נוטלן ומשוה הבגד ומייפהו: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: ואם היה החוט שחור
txt:
<span class='five'>ואם היה החוט שחור. </span>שארגו בבגד לבן רשאי ליטול הכל לפי שהשחור מגנה את הלבן: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: ומטלית שהוא ג' על ג'
txt:
<span class='five'>ומטלית שהוא ג' על ג'. </span>חייט שהשוה את תפירתו וקיצע הימנה מטלית קטנה שלש אצבעות על שלש אצבעות הרי אלו של בעה'ב: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: מעצד
txt:
<span class='five'>מעצד. </span>דילדיי'ר בלע'ז קטנה ומחליק בה את הנסרים ושפאין שהוא משוה דקין הן טנב'ש בלע'ז: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: a
trm: נסורת
txt:
<span class='five'>נסורת. </span>אפי' דק דק היוצא מתחת המקדח שהיא דק מאד של בעל הבית ורישא בקבלן שקיבל לבנות הבית בדמים קצובים: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  ולא


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: ולא יטיל בו יותר מג' חובין
txt:
<span class='five'>ולא יטיל בו יותר מג' חובין. </span>דרך הסורקים לתת לולאות של טוי במחט לאורכו של בגד שמותחו בהן כשהוא נסרק וחובטו במקלות וכשנגמר ובולטין אותו מקום הלולאות שנמתח שם משוה אותן ונוטל אותן הקצועים לעצמו כדאמר לקמן ואשמועינן תנא שלא יתפרם לאותן לולאות בחזקה כדי שלא יכול למתחו יותר מדאי אלא ג' חבין יפיינ'ץ בלעז ג' תפירות במחט: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: המיונא
txt:
<span class='five'>המיונא. </span>אינו נראה אלא שני ראשיה התלויין לכך משוה לרחבה ב' ראשיה התלויין: ה'ג 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: אמטויי ואתויי חד או דלמא אמטויי ואתויי תרי
txt:
<span class='five'>אמטויי ואתויי חד או דלמא אמטויי ואתויי תרי. </span>מנהג תופר אומן להוליך ולהביא המחט בבגד קודם שימשוך כל החוט וקא מבעיא ליה הנך ג' חוטין דקתני מי חשיבא הולכה והובאה חד דהוו להו ג' הולכות וג' הובאות א'ד הולכה והובאה תרי חשיב להו: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: אירין
txt:
<span class='five'>אירין. </span>דרך הגרדי להניח צמר בקנה של ערב כדי שלא יצא הערב מן הקנה לכאן ולכאן והוא של בעה'ב: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: פונקלין
txt:
<span class='five'>פונקלין. </span>טריימ'ש שעושין ליריעות הנארגות מעומד ואין עושין להו קנה כדרך הגרדין: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: בגד מנומר
txt:
<span class='five'>בגד מנומר. </span>כלומר אפילו מנומר בצבעים הרבה אע'פ שרגלים לדבר שגנב הצמר מן בגדים שארג לוקחין מהן דקנינהו בשינוי: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: טווי אריג
txt:
<span class='five'>טווי אריג. </span>והיינו אירין דאמרן לא יקח אם טלאן הגרדי לוקחין דקנינהו בשינוי: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: אותות
txt:
<span class='five'>אותות. </span>כשמביאין לו בגד לצבוע חותך ממנו מעט לפני בעליו לידע אם יקלוט את הצבע ופעמים שמעכבו אצלו ושכחו בעלים: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: דוגמאות
txt:
<span class='five'>דוגמאות. </span>שמביאין לו הבעלים צמר לצבוע ומביא עמו מעט צמר צבוע ואומר כזה צבע לי: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: קצרא שמיה וקצרא שקיל ליה
txt:
<span class='five'>קצרא שמיה וקצרא שקיל ליה. </span>הכובס נקרא קצרי בלשון ארמי וקצרא שהוא מקצר מן הבגד איהו שקיל ליה ודידיה הוא: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: הכל עולין למנין תכלת
txt:
<span class='five'>הכל עולין למנין תכלת. </span>אותן שלשה חוטין אם לא קצרן הכובס עולין למדת מלא קשר גודל שצריך להרחיק את תכלת של ציצית משפת הבגד במסכת מנחות <span class='mareimakom'>(דף מב.)</span>: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: וחוץ למחט
txt:
<span class='five'>וחוץ למחט. </span>שכל זמן שאין מן החוט אלא מלא המחט מצומצם אין יכול לתוחבו בבגד: בברייתא גרסינן ומטלית שהיא פחותה מג' על ג': 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: מפסגי אילנות
txt:
<span class='five'>מפסגי אילנות. </span>כשיש בהן ענפים יותר מדאי קוצץ אחת מבינתים והיינו פיסוג לשון דילוג והרחבה: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: ניקוף
txt:
<span class='five'>ניקוף. </span>שייך בהיגא כמו ונקף סבכי היער בברזל <span class='mareimakom'>(ישעיה י)</span> : 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: ועודרי ירקות
txt:
<span class='five'>ועודרי ירקות. </span>כשהן תכופות יותר מדאי נוטל אחת מבינתים כדי שיהא מקום להרחיב ולהתפשט: 


lvr: 41
pgn: 119
dfh: b
trm: מתא מחסיא
txt:
<span class='five'>מתא מחסיא. </span>מקום בהמות הוא וצריכין למרעה טוב:  הדרן עלך הגוזל בתרא וסליקא לה מסכת בבא קמא


# tsftbvl

lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויצאו </span>עליה עסיקין. </span>פירוש עוררים אבל אין לפרש אנסים דא'כ אפי' באחריות משהחזיק בה אמאי יכול לחזור לימא ליה מזלך גרם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משהחזיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משהחזיק </span>בה אין יכול לחזור. </span>בפ'ק דב'מ (דף יד:) פרש'י אע'ג שלא נתן מעות דקרקע נקנית בחזקה וקשה אמאי נקט חזקה יותר מכסף ושטר ועוד מאי קבעי מאימת הוה חזקה מתניתין היא בפרק חזקת הבתים  (ב'ב דף מב.) נעל פרץ וגדר ועוד מאי קבעי הכא טפי מבשאר דוכתין ועוד דדייש אמצריה משמע דריסה בעלמא שהולך סביב המצרים ונראה לפרש דמיירי שקנאו בקנין גמור בחליפין או בשטר או בחזקה או רפק בה פורתא ודעתו של אדם אע'פ שקנאו בקנין גמור אם יצאו עוררין יכול לחזור בו [א] כל זמן שלא הלך אמצרי השדה לארכה ולרחבה לראות ענייני השדה והיינו דדייש אמצרי  [ב] ובלא נתן מעות איירי דאי בנתן מעות איירי אפי' באחריות נמי אמאי יכול לחזור בו משהחזיק בה וכי לעולם יכול לחזור בו [ג] וא'ת ולימא ליה שקול ארעא בזוזך וי'ל כגון שהוזלו אי נמי כיון שיצאו עליה עוררין אין שוה כמו שהיתה שוה בשעה שקנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר או כסף או מיטב. </span>פ'ה שבא לתרץ קראי דלעיל וצ'ל שלא הספיק לסיים דבריו עד שהקשה לו ואית דגרסי אמר רב הונא וקאי אמתניתין דתניא במיטב הארץ ואמר רב הונא דלאו דוקא מיטב אלא או כסף או מיטב ובספר רב אלפס פירש דרב הונא בריה דרב יהושע ורב פפא דלעיל [ז:]  פליגי אדרב הונא דהכא דאינהו סברי כל מילי מיטב הוא ואפי' סובין ורב הונא סבר דלא הוי מיטב אלא או כסף או קרקע ופסק כרב פפא וכרב הונא בריה דרב יהושע שהם בתראי ור'ת אין סובר כן דמפרש שיש ג' דינין בנזקין או כסף או מיטב ואי לית ליה אפי' סובין וב'ח אי אית ליה זוזי לא מצי לסלקו אלא בזוזי כדמוכח בהכותב (כתובות דף פו.) גבי ההוא תולה מעותיו בנכרי הוה ואי לית ליה זוזי לא יאמר ליה זיל טרח וזבין ואייתי זוזי כדאמר התם ולוקח שנמצא מקחו מקח טעות כמו כן דינו כדאמרינן לקמן בפרק הפרה (דף מו: ושם) ופועל אי לית ליה לבעל הבית זוזי אמר ליה זיל טרח וזבין ואייתי זוזי כדמוכח בהבית והעלייה (ב'מ דף קיח.) דאין יכול לומר לו טול מה שעשית בשכרך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>האי ברא והאי לאו ברא. </span>וא'ת ואמאי פשיטא ליה והא שמואל אמר בסמוך בא ב'ח ונטל חלקו של אחד מהם ויתר וי'ל כשחלקו קרקע דוקא אית ליה דויתר דשניהם עומדים בספק זה כמו זה ועל דעת כן חלקו דמי שיפסיד יפסיד אבל הכא דבעל הקרקע בספק ולא בעל הכספים דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לב'ח פשיטא דעל דעת כן חלקו שאם יפסיד בעל הקרקע שיחזור על בעל כספים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטרף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטרף </span>חלקו של אחד מהם. </span>ואם תאמר והא כל אחד חייב לפרוע חוב אביהן ואין יכול ליטול חלק האחד כדקתני בפרק יש נוחלין (ב'ב דף קכד.) יצא עליהם שטר חוב בכור נותן פי שנים ויש לומר דמיירי הכא שעשאו אפותיקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>אמר בטלה מחלוקת. </span>משמע דלא מצי לסלוקי בזוזי מדקאמר בטלה מחלוקת ותימה מ'ש מדרב אסי דאית ליה שיכול לסלקו בזוזי באותו רביע שנטל מכח ירושה ויש לומר דרב אסי סבירא ליה דאפילו הוו יורשים מצי לסלוקי בזוזי משום דאמר ליה אנא לבעל חוב נמי מסלקנא בזוזי ורב אין חושש לאותה סברא ואע'ג דמיירי בשעשאו אפותיקי לא מיירי כעין אפותיקי דהמקבל (ב'מ דף קי:) דמשמע התם דלא מצי מסלק ליה בזוזי ואם תאמר מכל מקום יתן מעות ויפדה הקרקע מבעל חוב דקיימא לן פרק המפקיד  (שם דף לה:) דשומא הדרא לעולם ויש לומר דנפקא מינה היכא דזבנה או אורתא דאמר התם דלא הדרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיורשים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיורשים </span>הוו. </span>דאי כלקוחות באחריות הוו אמאי בטלה מחלוקת ישלם לו מעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אסי מספקא ליה כו'. </span>בלשון ראשון פ'ה שנוטל חלקו בקרקע או במעות משום דמספקא ליה אי כיורשין הוו אי כלקוחות שלא באחריות הוו וקשה מנ'ל לגמרא שמספקא ליה לרב אסי כלל ביורשים דלמא פשיטא ליה דלאו כיורשים נינהו אלא מספקא ליה אי הוו כלקוחות באחריות או כלקוחות שלא באחריות לכך נראה כלשון אחרון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכך </span>נוטל רביע בקרקע ורביע במעות. </span>דלא שייך ביה המוציא מחבירו עליו הראיה: אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: שליש ביתו.
txt:
<span class='five'>שליש ביתו. </span>משמע דאין צריך לבזבז כל ממונו לקנות אתרוג אפילו לא ימצא בפחות והויא מצוה עוברת ואפילו שליש ביתו משמע דלא מחייב ואמרינן נמי (כתובות דף נ.)  המבזבז אל יבזבז יותר מחומש ובסוכה (דף מא:) חשיב ליה רבותא דר'ג שקנה אתרוג באלף זוז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>איתרמיא ליה. </span>אפילו מיירי בעשורייתא דרבי כדאשכחן בפרק מציאת האשה (כתובות דף סח.) מ'מ ידוע שלא היה חייב לבזבז כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שליש במצוה. </span>פירוש [א] שאם מצא אתרוג כאגוז כמו ששיערו חכמים ואחד גדול ממנו שליש יקנהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משל </span>הקב'ה. </span>אוכל פירות בעוה'ז והקרן קיימת לו לעוה'ב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשור </span>קשור ובור מכוסה. </span>פי' כראוי דאי בשלא כראוי לאו כלום היא ועוד מדפריך מ'ש הכא כלומר ובשניהם היה להם ליפטור מדהדר מוקי לה בשור מותר ובור מגולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>עביד לנתוקי. </span>פרש'י אפי' בלא חרש דרכו לנתוקי מאליו וכן בור דרכו לנתורי מאליו וקשה דע'כ בקשרו ובכסהו כראוי מיירי כדפירש ולקמן (דף נב.) תנן כסהו כראוי פטור ונראה לפרש דדרכו לנתוקי ע'י חרש קאמר דגרע משום דמסר לחרש אבל גחלת לא גרע כ'כ דאין דרכו ללבות גחלת כמו שדרכו לנתוקי שור ולנתורי בור דכמה דשביק לה חרש מעמיא עמיא ואזיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>יוחנן דאמר אפי' מסר לו שלהבת פטור כו'. </span>תימה מאי קשה ליה הא שלהבת לרבי יוחנן כמו גחלת לר'ל ובשור קשור ובור מכוסה יכול להעמידו ומשום דחרש עביד לנתוקי ולנתורי כמו שאמר לר'ל וי'ל דמשמע ליה דטעמא דרבי יוחנן דפטר משום שהקטן שומרו ואין הקטן עושה היזק אלא אדרבה עושה שמירה והשתא ניחא דלא תיקשי לרבי יוחנן דמוקי לה בשור מותר ובור מגולה אמאי נקט שמסרו לחש'ו והא בלא מסרו נמי חייב דנקט מסרו לרבותא אע'פ שעשה שמירה קצת ובהאי סברא פליג אריש לקיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חומר </span>בשור. </span>האי שור היינו קרן כדמוכח בכולה שמעתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודרכו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודרכו </span>לילך ולהזיק. </span>הא דלא חשיב שהוא בעלי חיים מה שאין כן בבור משום דהוי בכלל ודרכו לילך ולהזיק וכוונתו להזיק לא שייך למתני גבי בור שאין בעלי חיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שאין כן בבור. </span>שאין משלם כופר וכן אש דקתני בסמוך משא'כ באש וא'ת ונילף משור ונחייבו בכופר ואף על גב דאיכא למימר שכן ב'ח דהא מסקינן לקמן בפרק כיצד (דף כו.)  דאיכא כופר ברגל שמע מינה דילפינן רגל מקרן ולא פרכינן מה לקרן שכן כוונתו להזיק וחייב ברה'ר ויש לומר דאש ובור פטורין דדרשינן עליו ולא על בור עליו ולא על האש כדדרשינן לקמן בסוף כיצד (שם) עליו ולא על האדם וא'ת שור ולא אדם דכתיב בבור למ'ל ת'ל מעליו ויש לומר דאיצטריך שור ולא אדם לפטור עבד שנפל בתוכו או עובד כוכבים הקנוי לישראל:  חומר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חומר </span>בשור מבאש. </span>הא דלא תני שהשור ב'ח משום דהוי בכלל מסרו לחש'ו דבהכי תלי טעמא דפטור באש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שייר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שייר </span>טמון. </span>דפטור באש ושור ובור חייב ופ'ה כגון בעט שור בשק מלא כלים ושברן וכן אם נפל בבור שק מלא תבואה חייב ולא דק דכל מילי דלאו בעלי חיים ממעטים מחמור דבור כמו כלים כדאמר בסוף הפרה (דף מח:)  גבי נפל לבור והבאיש מימיו לאחר נפילה שהוא פטור משום דהוי שור בור ומים כלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליחכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליחכה </span>נירו וסכסכה אבניו. </span>גבי דש בנירו פרש'י משא'כ בבור דלא שייך ביה היזק קרקע משמע דה'נ רוצה לפרש כן משא'כ בבור דלא שייך ביה היזק ניר ואבנים וקשה לפי' דאם כן היה יכול להזכיר כמה הזיקות שהאש עושה בדבר הקבוע ששורף ביתו ושאר דברים הקבועין אלא י'ל ליחכה נירו דחייב אף על פי שאין רגילות שתזיק אש ניר ואבנים כלל מה שאין כן בבור דפחות מי' פטור ממיתה כיון דאין רגילות להמית בפחות מי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהשור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהשור </span>חייב בו פסולי המוקדשין מה שאין כן בבור. </span>כדדרשינן מוהמת יהיה לו מי שהמת שלו וא'ת למה לי שור ולא אדם תיפוק ליה מוהמת יהיה לו מי שהמת שלו כדפטרינן שור פסולי המוקדשין דמת אסור בהנאה דדרשינן גזירה שוה שם שם מעגלה ערופה בפרק אין מעמידין (ע'ז כט:)   ואי משום שהשער מותר כדאמרינן בפ'ק דערכין (דף ז.) ה'נ שער שור פסולי המוקדשין מותר כדאמרינן בבכורות פ'ג (דף כה.) ואפילו הכי כיון שעיקרו אסור חשיב אין המת שלו וי'ל דוהמת יהיה לו משתעי בשור ולא ממעטי מיניה אדם תדע מדפריך בפ' הפרה (לקמן נג:) ואיפוך אנא פירוש והמת יהיה לו דשור נדרוש למי שהמת שלו והיכי מצי למימר הכי והא בשור משלם כופר ואע'פ שאין המת שלו אלא על כרחך לא חיישינן בהכי כדפרישית דאשור קאי ובלאו הכי לא קשיא מידי למאי דפרישית לעיל דשור ולא אדם איצטריך לעבד ולנכרי הקנוי לישראל שנפל לבור דההוא שרי בהנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחרון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחרון </span>חייב. </span>גם אנזקין וראשון פטור מכולם ובפ' הפרה  (לקמן נא.) מפרש טעם דכתיב כי יכרה אחד ולא שנים לחיובי בתרא אתי ולא קמא דאמר קרא והמת יהיה לו ההוא דקא עביד שיעור מיתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>ליכא. </span>וא'ת נהי נמי דאיכא טובא אטו כי רוכלא ליחשיב וליזיל וי'ל משום דדחיק לאוקמי מתני' דלא כרבי או כרב פפא ולמיתה והיה יכול להעמיד בניזקין וא'ת ולוקמא כגון שלא היה בו הבל למיתה ולא הבל לניזקין שהיה רוחבו יתר על עומקו ובא אחר וסייד וכייד דמודה רבי דהאחרון חייב בין למיתה בין לניזקין כדאמר רב פפא בפרק הפרה (לקמן דף נא.) וי'ל דאין זה מקצת נזקו דאחרון עבד הכל:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>פפא בר אבא. </span>מפרש רשב'ם דנקט פפא בר אבא לפי שלסתם בני אדם הוא שאול לכל הבא מאיליו לישב עליה כי סתם ספסל עשוי לכך והוי כמתה מחמת מלאכה אבל פפא בר אבא שהוא משונה וכבד משאר בני אדם סתמא אין שאול לו ולפי' צ'ל כגון פפא בר אבא אכולהו קאי מדקאמר בסמוך דא'ל אי לאו את הוה יתבינן פורתא וקיימין משמע דאם היה נשבר היו חייבין ומיהו לפי המסקנא דמשני דבהדי דקסמך עלייהו אין צריך לפרש דחייב אלא אחרון בלבד ומתוך כך פטר ארבעה בני אדם שישבו על ספסל אחד של אלמנה ושברוהו והר'ר עזריאל חייב לשלם ור'ת מפרש דנקט פפא בר אבא משום דקאמר במסקנא דכחו כגופו דמי ודוקא פפא בר אבא שהוא אדם כבד ומתוך כבדו מונען לעמוד אבל שאר בני אדם שאין כבידין כל כך ואין סמיכתן מעכב מלעמוד אינהו נמי פשעו שלא עמדו וכולן חייבין ולפי זה צריך לומר דרב פפא עצמו בא לתרץ מה שהקשה ותו ליכא: מאי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>קעביד. </span>בכולה שמעתין צ'ל מאי קעביד טפי מאחריני וישלם כל אחד חלקו ואין לומר דליפטר דתניא פרק הפרה  (לקמן נא.) אחד החוקק בור לי' ובא אחר והשלימו לעשרים ובא אחר והשלימו לשלשים כולם חייבין אע'ג דבלאו איהו הוה מתה מיהו בזה צריך לדקדק וכי בשביל שהשליך איש עץ בתוך אש גדולה יתחייב הא לא דמי אלא לאחד שחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולן </span>פטורין. </span>וביש לראשון כדי להמית דבשאין בו כדי להמית אפילו לרבנן אחרון חייב כדמוכח בפ' כל הנשרפין (סנהדרין דף עח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ישלימנה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישלימנה. </span>בעל הבור ישלם אין לדרוש ישלם ישלים אבל ישלמנה משמע שהבהמה עצמה ישלם וזה אי אפשר שכבר מתה לפיכך יש לדרוש ישלימנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לא </span>ישלם. </span>אע'ג דקרא בשומר שכר כתיב דפטור מאונסין מ'מ מדכתיב עד הטרפה לא ישלם יש ללמוד דהיכא דישלם לא ישלם כלום בשביל הטרפה עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>משום דממילא כו'. </span>כלומר מחד מינייהו לא אתיא אבל מתרוייהו אתיא במה הצד ולא חש להאריך ולדקדק בזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נצרכא אלא לפחת נבילה. </span>אע'ג דבפ' המניח (לקמן לד.) אמרינן כיחשה כשעת העמדה בדין משום דקרנא דתורא קבירא בי' התם משום דלא מתה ויש לו להמתין עד שתתרפא אבל הכא מיד היה לו למוכרה: יביא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יביא </span>עדים שנטרפה באונס. </span>ואיסי דורש בפרק האומנין (ב'מ פג.) אין רואה הא יש רואה יביא עדים שנטרפה ופטור דמשמעות דורשין איכא בינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יביא </span>ארורה לב'ד. </span>פי' שמתה בלא ברכה ואית דגרס עדורה כמו אחת מהנה לא נעדרה (ישעיה לד) ובקונטרס גריס עדודה כמו יאכל עד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשאלתות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשאלתות </span>דרב אחאי גרי' אמר שמואל אמר לי אבא ולא כפ'ה דפירש דמנהג דיינין כך הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אין </span>שמין לא לגנב ולא לגזלן. </span>פ'ה אין שמין הנבילה והשברים לבעלים שיחזיר הגנב הפחת אלא ישלם בהמה שלימה וכלים מעולים והשברים שלו ואע'ג דקיימא לן ישיב לרבות שוה כסף ככסף ואפי' סובין גנב וגזלן שאני משום דכתיב אשר גזל כעין שגזל הלכך צריך להחזיר הגזילה או דמיה ולא סובין וכן משמע בירושלמי מנין שאין שמין לא לגנב ולא לגזלן א'ר אבא בר ממל חיים שנים ישלם ולא מתים עד כדון גניבה גזילה מנין א'ר אבא בר ממל והשיב הגזלה אשר גזל כאשר גזל והיינו טעמא דגנב וגזלן קנו מיד כשהוציאו מרשות בעלים אבל מזיק לא נתחייב אלא כמו שהזיק וה'ט דמ'ד אף לשואל כיון דחייב באונסין נמצא שקנאו משעה שהוציא מיד הבעלים והדמים הוא דנתחייב כמו גנב וגזלן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקא </span>מטהרת לה מראשון. </span>פירוש שסופרת י'ד של נקבה מראשון והדמים שתראה בט'ו יהיו טהורין וא'ת ואמאי לא יהיו טהורים דלמא ביום ראשון יצא ראשו או רובו ואפי' לא יצא דלמא הוא זכר וי'ל דלא מצי למישרי מספק ספיקא דהוו תרי קולי דסתרי אהדדי שאם תראה יום מ'א תשתרי נמי מספק ספיקא דשמא לא יצא רובו ביום ראשון ואפי' יצא רוב דלמא נקבה היא והשתא בתחילה התרנו משום דשמא זכר השתא נתירנו משום שמא נקבה הרי ממה נפשך נעשה איסור וכה'ג תנן בהמפלת (נדה כט.) תשב לזכר ולנקבה ולנדה אע'ג דכל איסור באפי נפשיה הוי ספק ספיקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאין </span>מקצת שליא בלא ולד. </span>וא'ת לר'א דאמר חוששין משום דאין מקצת שליא בלא ולד אבל אם היה מקצת שליא בלא ולד לא היתה חוששת ה'ד אי ברה'ר אפי' בחד ספיקא מטהרי' ואי ברה'י אפי' בספק ספיקא נמי טמא דהא תנן (טהרות פ'ו מ'ד) כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה'י אפי' ספק ספיקא טמא וי'ל דשמעתין איירי לענין לאוסרה לבעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שליא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שליא </span>שיצתה מקצתה אסורה באכילה. </span>פי' אסורה אפי' מה שבפנים דשמא באותו מקצת שיצא יצא ראשו של ולד והוי כולו כילוד ולא קרינן ביה כל בבהמה תאכלו דאם יש מקצת שליא בלא ולד היה לנו להתיר מטעם ס'ס תימה דסוגיא דהכא מוכח דשרי ר' אלעזר בשליא שיצתה מקצתה אי הוי ס'ס באכילה ובסוף בהמה המקשה (חולין עז:) משמע דאפילו בס'ס אסר רבי אלעזר דעל הך משנה דשליא שיצתה מקצתה קאמר ר' אלעזר לא שנו אלא בשאינו קשורה בולד אבל קשורה בולד אין חוששין לולד אחר ובשאין קשורה ע'כ לא הוי אלא ס'ס כדקתני בברייתא דקתני התם שמא נימוח שפיר של שליא כו' וא'כ כשאין קשורה תשתרי דשמא אין שם ולד אחר ואפי' יש שם ולד אחר שמא לא יצא רובו וי'ל ברייתא דקתני התם שמא כו' מיירי בשליא של אחר הולד ור' אלעזר איירי בשליא שקודם הולד דודאי יש שם ולד אחר כשאין קשורה בה כדאמרינן בהמפלת (נדה דף כו:) דלא אמרינן תולין את השליא בולד אלא בשליא הבאה אחר הולד ועוד י'ל דהתם אסרי בס'ס גזירה מקצת אטו כולה כדאמרינן בשמעתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כסימן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסימן </span>ולד באשה [כך] סימן ולד בבהמה. </span>וא'ת ואמאי תולה בהמה באשה ומתני' לא מיירי אלא בבהמה ויש לומר משום דבאשה פשוט לו יותר מבבהמה דהרי שפיר שהוא סימן ולד באשה ולא בבהמה כדתנן בהלוקח (בכורות דף יט:) סימן ולד בבהמה שליא ובאשה שפיר ושליא:  גזירה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>מקצתה אטו כולה. </span>לאו דוקא דאיך נוכל לטעות להתיר כולה שגם ביציאת מקצתה היוצא אסור מדאורייתא ולא קאמרינן גזירה מה שבפנים אטו מה שבחוץ ועוד אי גזרינן אטו כולה באשה נמי לגזור אלא י'ל דאטו רובא קאמרינן דאי שרית ביציאת מקצת מה שבפנים משום כל אשר בבהמה אע'פ שיש לחוש שמא יצא ראשו באותו מקצת יבא להתיר ביציאת רובו אותו מיעוט שבפנים מהאי טעמא ולא ידעו שבמקצת הוי ספק ספיקא אבל גבי אשה לא שייך למגזר דלא אתי למיטעי דליכא טעמא במה יטעו להשוות רוב למקצת אבל בבהמה יטעו לומר שמה שבפנים לעולם אינו כילוד כל זמן שלא יצא א'נ באשה לא גזרי' למנות מיום ראשון דחומרא דאתי לידי קולא היא דדלמא לא ימנו מיום ב' למיהב לה ימי טומאה א'נ באשה לא גזרינן דאפושי טומאה לא מפשינן כדאמרינן בביצה (דף ז.) מיהו לעיל פירשנו דלא איירי לענין טומאה אלא לאוסרה לבעלה ופי' הקונט' דבאשה לא שייך למגזר דלא אתי למטעי דכיון דחזו דמכי ילדה בשני מטמינא לה וקשה דהא דחזינן דמטמאינן לה בשני אמרי משום דנפקא כולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכור </span>שנטרף בתוך ל' יום. </span>פ'ה שנהרג ובמת מעצמו לא איצטריך קרא לאשמועינן דאין פודין דהא כתיב ופדויו מבן חדש תפדה אבל נהרג איצטריך לאשמועינן דלא אמרי' אי לאו דאקטיל הוי חי ולא נפל הוי ולפרקיה משמע קצת דאם קים לן בגויה דכלו לו חדשיו וחי היה חייב לפדותו וקשה דבפרק יש בכור (בכורות דף מט.) אמר גבי פודה בנו תוך ל' יום ונתאכלו המעות לאחר זמן אין בנו פדוי ואמאי והא אגלאי מילתא למפרע דלא נפל הוא אלא ודאי גזירת הכתוב היא מופדויו מבן חדש תפדה דאפי' קים לן שכלו חדשיו צריך ל' יום ואע'ג דמהאי קרא נפקא לן (שבת דף קלה:) כל ששהה ל' יום באדם אינו נפל ה'נ דרשינן (שם) ח' ימים בבהמה אינו נפל מדכתיב מיום השמיני והלאה ירצה לקרבן ואפ'ה כי קים לן דכלו חדשיו הוי מחוסר זמן תוך שמנה כדמוכח בפ'ק דר'ה (דף ו:)  דאמר [בכור] מאימתי מונין לו שנה חד אמר משעה [שנראה] להרצאה וחד אמר משעה שנולד ולא פליגי הא בתם הא בבעל מום ומוקמינן לה התם דקים ליה בגויה דכלו לו חדשיו ואפ'ה לא חזי להרצאה עד ח' ועוד דבסוף הקומץ רבה (מנחות דף לז.) מחייב גבי בכור שיש לו ב' ראשים ליתן לו י' סלעים לכהן ופריך עלה מבכור שנטרף דפטור ואי נטרף היינו נהרג היכי מדמי ליה להכי ועוד דלא הוה ליה למימר נטרף אלא נהרג ועוד דאסיק גמרא אך חלק הא כיון שנהרג תוך ל' יום מופדויו מבן חדש נפקא ומפ' ר'ת שנטרף היינו שנעשה טרפה והשתא מדמי ליה שפיר בהקומץ לבכור שיש לו ב' ראשים דהוי נמי טרפה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: גסה.
txt:
<span class='five'>גסה. </span>אין עיקר הדבר כאן ובפ'ק דקדושין (דף כה:) הארכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מה </span>שעל בניהן ובנותיהן אין שמין. </span>שמתביישין להביאם לב'ד ומחלי אהדדי ופסק רב אלפס דוקא בגדי חול אבל בגדי שבת שמין והכי איתא בירושלמי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגדול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגדול </span>אחי. </span>אם מוחין הרשות בידם אבל כל זמן שלא מיחו מסתמא ניחא להו כי היכי דלשתמעי מיליה כדאמרינן בהניזקין (גיטין נב:) גבי עמרם צבעא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מבעיא שומר חנם שמסר כו'. </span>פי' דפטור אם נגנבה או נאבדה ומיהו שומר שכר כי משלם משלם לבעלים כדאמרי' בהמפקיד  (ב'מ לו:) דהלכה כר' יוסי דאמר אין הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דעלויי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעלויי </span>עלייה לשמירתו. </span>אין לפרש עלייה שאם נגנב תחזור לבעלים דהא גרועי גרעיה לא אפשר לפרש בענין זה אלא העילוי והגרעון הוי דשומר שכר מסר נפשו טפי לשומרו משומר חנם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את </span>מהימנת לי בשבועה. </span>לפי טעם זה אם השני נאמן יותר מן הראשון נראה דפטור אבל בהמפקיד (שם) איכא טעמא אחרינא דאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר ואין שני טעמים הללו שוין כדמוכח התם ואין להקשות לעולא דהכא היכי פליג אההוא טעמא הא מתניתין היא בפ' כל הגט (גיטין כט.) אם אמר טול ממנה חפץ פלוני לא ישלחנו ביד אחר שאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר וי'ל דההוא לכתחילה אבל לא מצינו שיתחייב בדיעבד על כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>מן גלימא דעל כתפיה. </span>אם יש לו שנים דאם אין לו אלא אחד הא אמר בפ' המקבל (ב'מ קיד.) דמסדרים לב'ח א'נ בטלית ששוה מאה מנה שמלבישין אותו בטלית הראוי לו ולא כר'ע דאמר בפ' המקבל (שם קיג:) כל ישראל ראויין לאותו איצטלא ור'ת פוסק הלכה דאין מסדרין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שעשאו אפותיקי. </span>והשתא גבי מיתמי כמו מלוקח ואע'ג דמיתמי לא שייך טעמא משום קלא כמו בלוקח דלגבי דידהו אפותיקי ולא אפותיקי שוה מכל מקום היכא דגבי מלקוחות גבי נמי מיתמי מידי דהוה אמלוה בשטר דגבי מיתמי ומלקוחות אפילו למ'ד שיעבודא לאו דאורייתא ומלוה על פה לא גבי ממשעבדי ולא מיתמי ובשלמא בלקוחות איכא לפלוגי  בין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זילו </span>אהדורו. </span>חשיב להו כטועה בדבר משנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>מתניתא ידענא. </span>אע'ג דבכמה דוכתין אשכחן דכמקרקעי דמי לענין אונאה ושבועה אור'י דהכא לא איירי אלא במילי דרבנן ולגבות מיתמי ומלקוחות וסבר שעבודא לאו דאורייתא ולא גבי אלא מדרבנן ולענין פרוזבול וקנין אגב דהוי נמי מדרבנן וקרא דערים מצורות אסמכתא בעלמא היא ולקמן דקאמר להך לישנא דאמר עבדא כמקרקעי דמי למה לי עומדים בתוכה למ'ד נמי כמטלטלי דמי הוה מצי למיפרך דהא לא חשיב כמטלטלי אלא לענין מילי דרבנן אלא דבלאו הכי פריך שפיר והא דבעי למידק בפ' המוכר את הבית (ב'ב סח.) אי עבדא כמטלטלי דמי או כמקרקעי דמי ממתני' דהיו בה עבדים ובהמה כולן מכורין ומייתי לה נמי בפרק מי שמת (שם קנ.) גבי מטלטלין של פלוני לא שייכא הכא כלל דהתם בלשון בני אדם תלינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרוזבול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרוזבול </span>חל על הקרקע. </span>אין כותבין פרוזבול אלא על דבר שאי אפשר לכלותו ואע'ג שכותבין על עציץ נקוב (גיטין לז.)  כיון דחשיב קרקע לא פלוג רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכר </span>לו עבדים וקרקעות. </span>בקנין אגב איירי דאי מטעם חצר אמאי מפליג בהחזיק בקרקע בין עבדים למטלטלין דאי משתמרת לדעתו בתרוייהו קני ואי באין משתמרת לדעתו בתרוייהו לא קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעינן </span>דומיא דערים מצורות. </span>והחזיק בקרקע לא קנה עבדים משום דאין קרקע נקני' באגב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>בכפות. </span> [א] וצ'ל נמי דמיירי בישן דכפות מהני דלא הוי חצר מהלכת וישן מהני דהוי משתמרת לדעתו כדאמרינן בגיטין פרק הזורק (דף עח.) גבי כתב גט לאשתו ונתנו ביד עבדו ישן ומשמרתו ה'ז גט ניעור אין גט משום דהוי חצר המשתמרת שלא מדעתה ופריך ישן אמאי הוי גט חצר מהלכת הוא וכ'ת ישן שאני והאמר רבא כל שאילו מהלך לא קנה עומד ויושב לא קנה והלכתא בכפות אלמא אע'ג דמוקי לה בכפות אפ'ה ניעור אינו גט ואין לפרש הלכתא בכפות כלומר לא חשיב מהלכת ולא דמי לעומד ויושב וכיון דכפות מועיל ישן נמי מועיל דא'כ דבשאין כפות איירי רבא אמאי קאמר רבא ניעור אין גט משום דהוי חצר המשתמרת שלא לדעתה תיפוק ליה דהוי חצר מהלכת וכן פ'ה פרק הזורק והלכתא בכפות ובההוא קאמר רבא דניעור אין גט וכן פסקו הלכות גדולות דכפות וישן בעינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעומדין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעומדין </span>לתוכה. </span>והא דקאמר לא קנה באין עומדין לתוכה ואפ'ה במטלטלין קנה דלא בעינן צבורין במטלטלין דלא ניידי ולקמן דדייקינן והא קי'ל דלא בעינן צבורין מגופה הוה מצי למידק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>לי עומדין בתוכה. </span>פי' על כרחך לא מטעם חצר קנה דסתם עבדים אין משתמרין לדעתו ואפי' עומד בצד שדהו דהוי עבד כצבי רץ כדרכו ומטעם אגב נמי לא קנה דקרקע אין נקנית אגב קרקע ואפי' אמר קני קרקע הסמוכה לתחום ואגבה תקנה העליונה דהשתא הוי זו על גב זו לא קני באגב אלא ע'כ הא דקני היינו מחמת דחשיב כמחובר וא'כ אפי' אין עומדין בתוכה נמי דהוי כעשר שדות בעשר מדינות כיון שהחזיק באחת מהן קנה כולן והא דקאמר שמואל בפרק חזקת הבתים (ב'ב דף נד.) לא קנה אלא מקום מכושו בלבד היינו בנכסי הגר דהפקר אבל אם דעת אחרת מקנה אותו קנה הכל והא דקאמר התם דמצר מפסיק היינו נמי בנכסי הגר או במכר ולא נתן להם דמי כולם דדמי כולם בעינן כדמוכח בפ'ק דקדושין (דף כז:) :  שאני</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>מטלטלי. </span>פי' שיש להם דעת אבל בהמות לא חשיבי מטלטלי דניידי ונקנין באגב אפי' אין צבורים כדאמרינן בפ'ק דקדושין (דף כו:) טפח על טפח לפלוני ועמו מאה צאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>מקרקעי דניידי. </span>וא'ת אפילו לא ניידי הא תרי תשמישי נינהו והוי כחולסית ומצולה דמחזיק באחד מהן לא קנה האחר כדאמרינן בפ' המוכר [את] הבית (ב'ב סז.) לחד לישנא וי'ל דעבד וקרקע חשיב חד תשמיש לפי שהעבד ראוי לעבודת קרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>תנא. </span>כלומר פשיטא ליה דלא בא למעט ההקדשות דלית בהו מעילה כגון קרקע דכיון דהם נכסי גבוה מעילה לא מעלה ולא מורדת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומחיים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומחיים </span>מי אמר. </span>תימה מאי קס'ד אי מחיים לא אמר כ'ש לאחר שחיטה ואין לומר דה'פ ומחיים מי אמר אפילו היכא דחזיא להקרבה מדקמפלגת בין מחיים לאחר שחיטה מכלל דמחיים אפילו בחזי להקרבה חשבת ליה ממונו דומיא דלאחר שחיטה דאם כן כי פריך מבכור לסייעיה משלמים דקאמר בן עזאי לא בא הכתוב אלא לרבות שלמים ובן עזאי ואבא יוסי אתו לפרושי מילתיה דר'י הגלילי כדפ'ה ושלמים חזו להקרבה ואפילו לכתחילה יקרבו וי'ל דה'פ ומחיים מי אמר במתנות כהונה בחלק שיש לכהנים בשלמים מדלא קאמר מתנות כהונה שאני דהמקדש בחלקו היינו מתנות כהונה חלק שיש לכהנים בשלמים אלא קאמר משום דלאחר שחיטה משלחן גבוה זכו משמע אבל מחיים הוי ממון בעלים אע'ג דהוי מתנות כהונה וא'ת אי הוה משני מתנות כהונה שאני הוה משמע דחלק בעלים אפי' לאחר שחיטה הוי ממון בעלים ובפ'ב דיו'ט (ביצה כא.)  נמי אמר דבעלים משלחן גבוה זכו וי'ל דה'מ לענין נדרים ונדבות דאינן קריבים בי'ט משום דעיקר שחיטה הוי בשביל גבוה ולא משום אכילת בעלים והוי לכם ולא לגבוה אבל פשיטא דחלק בעלים אפי' לאחר שחיטה הוי ממון בעלים לקדש בו אשה ולכל דבר וכן משמע דהמקדש בחלקו בחלק כהנים איירי דלשון המקדש בחלקו לא שייך אלא בחלק כהנים דבבעלים לא שייך בהן לשון חלק דעיקר הקרבן שלהן וקראי נמי דמייתי בפ' האיש מקדש (קדושין דף נב:) אמתני' דהמקדש בחלקו וזה יהיה לך מקדש הקדשים מן האש לא כתיב אלא בכהנים והא דקאמר התם לימא מתני' דלא כר' יוסי ומסיק כי קאמר ר' יוסי מחיים דיקא נמי דקתני המקדש בחלקו דמשמע לאחר שחיטה לא הוי לפי המסקנא דהכא אלא לפי מה דסלקא דעתיה מעיקרא דלפי המסקנא במתנות כהונה אפי' מחיים הוי ממון גבוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תם </span>חי אבל לא שחוט. </span>הא לא איצטריך לאשמועינן דבבכור בזמן הזה מוקמינן לה דאין שייך בו מכירה לאחר שחיטה דמיתסר בהנאה אבל קמ'ל דמוכרין אותו חי אע'ג דמעשר אין נמכר דנאמר בו לא ימכר ולא יגאל וכן איתא בפ'ק דתמורה (דף ה:) : [ב] </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיתיביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיתיביה </span>רבא לר'נ. </span>ובזמן שבית המקדש קיים מיירי דומיא דשלמים כדאמרינן בפ'ק דתמורה (דף ח.) א'נ כדפ'ה דלענין לאתויי קרבן מעילה קדריש קרא דלא שייך אלא בזמן שבית המקדש קיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בבכור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבכור </span>בחו'ל. </span>הא דלא תירץ בבכור בזמן הזה משום דדומיא דשלמים קתני כדפי' לעיל אבל ר'נ דלעיל המ'ל בבכור בחו'ל אבל זה הוא דוחק וניחא ליה להעמיד בבכור בזמן הזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואליבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואליבא </span>דר'ש דאמר אם באו תמימים יקרבו. </span>ור'ע פליג עליה בפ' אלו קדשים בתמורה (דף כא:) ואמר לא יקרבו דדריש מהקישא מקום שאי אתה מביא מעשר שני אי אתה מביא בכור וא'ת ואמאי קאמר ואליבא דר'ש כ'ש אליבא דר'ע דאמר לא יקרבו דהוי ממונו וי'ל דמוקי לה כר'ש משום דדומיא דשלמים קתני דקריבים ועוד י'ל דע'כ לא מתוקמא כר'ע מדמצריך קרא לרבויי שהוא ממון בעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכתחילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכתחילה </span>לא. </span>פי' אין צריך להביאם כדמפרש בפ' אלו קדשים (שם) אמר ר'ש מה טעם לפי שכל הקדשים אין להם פרנסה במקומן פי' אין להם התרה אלא במקדש חוץ מן הבכור ומעשר שיש להם פרנסה במקומן פי' שנאכלין במומן ולהכי תלי לה בר'ש דכולה ר'ש היא וקצת היה נראה לגרוס ר' ישמעאל דהתם פריך אמתני' שאמר יקרבו מבן אנטונינוס שהביא בכורות מבבל ולא קבלם ומשני הא כר' ישמעאל הא כר'ע ומוכח התם שהמשנה כר' ישמעאל וברייתא דבן אנטונינוס כר'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>איתא לישני ליה. </span>פי' ואם איתא דמחיים הוי ממונו לר' יוסי הגלילי אפי' במתנות כהונה דחזו להקרבה לישני ליה הא דר'נ אמר רבה בר אבוה כרבנן דממה נפשך לא הוי כר'י הגלילי ולפי סברא זו לא יהיה אמת הא דמשמע לקמן בסוף הפרה (דף נג: ושם) דבכור לא הוי בכלל רעהו אפי' בזמן הזה דפליגי אביי ורבא בשור ושור של פסולי המוקדשין שנגחו ופי' רבינו יהודאי גאון בבכור שור דלא פריק ליה וכפי' צ'ל כמו שאפרש שם בע'ה ומסתמא בימיהם פליגי דבזמן הזה לכ'ע הוי ממון הדיוט ומשני אלא מתנות כהונה שאני וה'ג ר'ח ורש'י ל'ג כן והשתא מלתיה דר'נ לא מיתוקמא אלא כר' יוסי הגלילי ופלוגתא דאביי ורבא לקמן כרבנן נראה דדוקא מחיים הוי לרבנן ממון גבוה אפי' בעל מום דאסור בגיזה ועבודה אבל לאחר שחיטה למה יחשב ממון גבוה אפילו בזמן שבית המקדש קיים דהא אפילו לנכרי שרי להאכיל כדתני' בפרק כל פסולי המוקדשין (בכורות דף לג.) דאתקש לצבי ואיל:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אליבא דרבנן. </span>פי' בקונט' אי אליבא דרבנן דפליגי עליה דרבי נתן בפ' הפרה (לקמן נג. ושם) גבי שור שדחף חבירו לבור ואמר [בתם] דבעל השור משלם מחצה ובעל הבור פטור אלמא כי ליכא לאשתלומי מבעל השור לא משתלם מבעל הבור ואע'ג שבו נמצא ההיזק ופשיטא דאין גובה מבשרו כנגד אימורין עכ'ל משמע מפירושו שהשור עושה כל ההיזק ובעל הבור אין עושה כלום הלכך שור מועד משלם נזק שלם ותם חצי נזק ולכך לא מצי למידק אלא מתם ולא ממועד וכן פי' בהדיא לקמן בפ' הפרה (שם ד'ה את) וז'ל אבל רבנן בתר מעיקרא אזלי וסברי דבעל השור כוליה הזיקא קעביד הלכך במועד בעל השור משלם נ'ש ובתם משלם חצי נזק (ובעל השור) ופלגא מפסיד וקשה לר'י היכי דייק דאין גובה מבשרם כנגד אימוריהן מדלא משתלם מבעל הבור כלום בתם שמפסיד פלגא דהתם משום שהבור לא עשה ההיזק כלל אבל בשלמים שהבשר עשה כמו כן היזק כיון דליכא לאשתלומי מאימורין משתלם מן הבשר דעל כרחך ס'ל השתא שנים שהזיקו האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד כיון דלא אסיק אדעתיה טעמא דתורא בבירך אשכחתיה דאי כל חד וחד פלגא הזיקא עבד למה ישלם בתם לרבי נתן בעל הבור שלשה חלקים דהיינו יותר ממה שהזיקו ובלא טעם אין לנו לומר כדמוכח בהפרה ועוד מנא ליה לגמרא דלרבנן בתם משלם בעל השור מחצה ובעל הבור פטור דלמא בתם בעל השור משלם מחצה ובעל הבור משלם מחצה ורבנן דאמרי ובעל הבור פטור איירי במועד ונראה לר'י דרבנן דאמרי בעל השור חייב ובעל הבור פטור היינו דבעל השור משלם מחצה במועד ובתם רביע ובעל הבור פטור לגמרי שלא חייב הכתוב בור אלא היכא דנפל ממילא דכתיב ונפל שמה שור אבל אם אחרים מפילים אותו בבור פטור בעל הבור והכא ה'פ הא אמרי כי ליכא לאשתלומי מבעל הבור לא משתלם מבעל השור אע'ג דס'ל האי כולא הזיקא עבד והאי כו' ופשיטא דאין גובה מבשרן כנגד אימוריהן ומאי קמ'ל רבי אבא וא'ת מנליה דהא דקאמרי רבנן ובעל השור חייב לאו היינו דחייב הכל וי'ל דאי הוו פליגי רבי נתן ורבנן בתשלומי השור הוה להו לפרש ומדלא פירשו ש'מ מודו לרבי נתן בהא ועוד דאם איתא דמחייבי רבנן הכל לבעל השור ה'ל לר' נתן למימר דאין משלם אלא מחצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>תוראי בבירך אשכחתיה. </span>ודוקא גבי בור קאמר דמשלם אע'ג דכל חד וחד כולא הזיקא עבד שייך לחלק בין שור לבור מהאי טעמא ומיהו כיון דידע טעם דתוראי בבירך אשכחתיה מצי למסבר נמי דכל חד וחד פלגא דהזיקא עבד כדאמרינן בהפרה (שם) ושם אפרש בע'ה: אמר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא תודה שהזיקה. </span>אע'ג דרבא מפרש מתניתין דין מעילה ולא אוקי מתניתין כרבי יוסי הגלילי על כרחך הכא איירי לר' יוסי הגלילי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>והועד בבעליו והמית. </span>נראה דלאו מוהועד קדריש דהאי והועד לא איירי בעדות שעושין לסקלו כ'א לייעדו אלא מסיפא דקרא קדריש דכתיב והשור יסקל וכן משמע לישנא דפריך והא השור יסקל בגמר דין הוא דכתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חצר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חצר </span>השותפין חייב בה על השן ועל הרגל. </span>במיוחד לפירות ולא לשוורים פליגי כדמוכח בסוף הסוגיא דפליגי בקושיא דרבי זירא ובפירוקא דאביי ולפי זה היה יכול רב חסדא לפרש המשנה כמו שמפרש ר' אלעזר ויפרש רשות הניזק והמזיק במיוחדת לפירות ולשוורים דמודה רב חסדא דפטור וגרסינן לקמן אמר לך רבי אלעזר ותסברא מתניתין מי לא פליגי ומיהו לספרים דגרסי לקמן ותסברא מתניתין מי פליגי ובסוף גרסי אלא כי תניא ההיא וכל זה מדברי רבי אלעזר וצ'ל דפליגי במיוחדת לפירות ולשוורים וה'פ ותסברא מי פליגי והתניא כו' אלא ודאי לא פליגי וכי קתני כו' ולפי גירסא זו לא יהיה תחילת הסוגיא כמו במסקנא דפליגי בקושיא דרבי זירא ובפירוקא דאביי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כשהזיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשהזיק </span>חב המזיק לאתויי קרן. </span>וא'ת ולרב חסדא מנא ליה לאתויי קרן לשמואל וכל הני לרב ועוד דברייתא דקתני כשהזיק חב המזיק מייתר לאתויי כל הני קשיא לרב חסדא וי'ל דלדידיה נמי איכא יתורא דהוי מצי למיתני ורשות הניזק והמזיק חייב ולא ליתני כשהזיק חב המזיק אך קשה דלשמואל תיקשי הברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שקבל עליו שמירת גופו כו'. </span>איפכא לא מצי למימר כגון דאזקיה תורא דשואל לתורא דמשאיל וכגון שקבל עליו שמירת נזקיו ולא קבל עליו שמירת גופו דמילתא דלא שכיח הוא ואע'ג דבהכיר בו שהוא נגחן אמרינן סוף [פרק שור] שנגח ד' וה' (לקמן מה:) סתמא דמילתא דלא אזיל איהו ומזיק אחריני קביל עליה דאתו אחרים ומזקי ליה לדידיה לא קביל עליה בשואל לא שייך למימר הכי דמסתמא שואל קבל עליה שמירה מעולה: ולא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>קבל עליה שמירת נזקיו. </span>ואם תאמר כיון דלא קביל עליה פשיטא דתם משלם חצי נזק ומועד משלם נזק שלם ויש לומר דסלקא דעתך דשמירת נזקין דעלמא לא קביל אבל אנזקין לתורא דשואל גופיה סלקא דעתך שקבל וליפטר משאיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא פליגי. </span>הוי מצי לאוקמי ההיא דרב יוסף לא לזה ולא לזה לשוורים ולפירות דחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>לזה ולא לזה לפירות אלא לחד. </span>ר'ת גריס לא לזה ולא לזה לשוורים דגבי שן הויא חצר הניזק שהזיק פירות אבל גבי שוורים ה'ל קרן ברה'ר כיון שלא היה להם רשות ליכנס ול'ג כמו שכתוב בספרים ולזה ולזה לשוורים דא'כ גבי שן לא היה לו ליחשב חצר הניזק כיון שיש רשות לכל חד וחד להכניס שם שורו כדמוכח לעיל ולא בעי לאוקמא לזה ולזה לפירות ולא לשוורים דלא כר' זירא ועוד דלישנא לא משמע הכי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי ארבעה שלשה הוו. </span>בשלמא לשמואל דמוקי רישא רבי טרפון וסיפא רבנן אצטריך סיפא לאשמועינן לאפוקי מדרבי טרפון אלא לרבינא לא צריכא כלל דלגבי שן הוי חצר הניזק שמעינן מכל שהוא רשות לניזק וקרן ברה'ר שמעינן מחצר השותפין והבקעה: פרה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>שהזיקה טלית וטלית שהזיקה פרה. </span>פי' הקונטרס שהזיקו זה את זה ושמין הנזק בכסף ומי שהזיק חבירו יותר ישלם העודף וקשה דע'כ פרה שהזיקה טלית היינו בחצר הניזק או בכוונתו להזיק והוי קרן או דרך הלוכו והוי רגל וטלית שהזיקה פרה היינו ברה'ר דהוי מטעם בור דאי אפשר לאוקמי פרה שהזיקה טלית נמי ברה'ר ומטעם קרן דאם כן היה פטור בעל פרה כדאמר לקמן בפרק ב' (דף כ.) דכל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור ואפילו אם נפרש שכן אירע שפרה הזיקה טלית בחצר ברשות הניזק וטלית שהזיקה פרה ברה'ר אכתי מתניתין היא לקמן בפרק המניח (דף לג.) ב' שוורין תמים שחבלו זה בזה משלמים במותר ח'נ מועדים משלמים במותר נ'ש וי'ל דתני והדר מפרש ור'ת מפרש דאו או קתני כמו חלץ ועשה מאמר ונתן גט ביבמות (דף נ.) ולא בא לאשמועינן שאין אומרים שיקח כל הטלית בשביל מה שהזיקו דהא טלית בור הוא ולא משלם מגופו ועוד נמי שמעינן הא ממתניתין דהמניח אלא אומר ר'ת דאין אומרין תצא פרה בטלית בא לאשמועינן דלא כר'ע דאמר לקמן בהמניח (שם) יוחלט שור לניזק אלא יושם כרבי ישמעאל ובקרן מיירי וטלית בפרה אתא לאשמועינן דלא גבי מיתמי דלא ס'ד דליגבי אף ע'ג דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי דמה שאמרה תורה מן העלייה זהו ליפות כחו של ניזק דאם אין המזיק שוה נזקו ישלם מן העלייה אבל ביתמי דאי משתלמי מן העלייה הוה פסידא דניזק דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי ואי משתלם מגופו יגבה אפי' מיתמי דהוי כאלו תפס מחיים וה'א דמשלם מגופו ול'ג פרה שהזיקה טלה דא'כ ליתני שוורים שחבלו זה בזה כדלקמן בהמניח (שם) ודרך הש'ס להזכיר פרה וטלית כדאמרינן (לקמן דף צד:)  הניח להם אביהם פרה וטלית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבר </span>השוה כל כסף. </span> [א] לאו דוקא דיתר מפלגא יש להם אונאה כדמשמע בפרק הזהב (ב'מ דף נז:) אלא שוה כל כסף יותר ממטלטלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עבדים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבדים </span>ושטרות נמי ניקנין בכסף. </span>ול'ג שטרות דאין נקנין בכסף אלא במסירה ובשטר ואפילו בחליפין נמי צ'ע ובקונטרס פירש דלא אתפרש היכא ששטרות נקנין בכסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביתמי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביתמי. </span>וא'ת לרב ושמואל דאית להו בפרק גט פשוט (ב'ב דף קעה.) דשיעבודא לאו דאורייתא ומלוה על פה לא גבי מיורשין אפי' נכסים שיש להן אחריות אין נזקקין ויש לומר דאיירי בשעמד בדין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה לוה ומכר נכסיו כו'. </span>פי' הקונטרס והא קיימא לן דאתי מלוה וטריף ותימה אי נזקין כמלוה בשטר הוא לא הוה ליה למימר ש'מ כו' אלא ה'ל למיפרך והתנן המלוה חבירו בשטר גובה מנכסים משועבדים ואי חשיב מלוה ע'פ א'כ מאי קאמר ש'מ אין ב'ד גובין לו מהן הא פשיטא דאין גובין דהתנן המלוה חבירו בעדים גובה מנכסים בני חורין ואי היא גופה קדייק ש'מ דאין גובין לו מהן והוי כמלוה על פה ואע'ג דנזקין מלוה הכתובה בתורה היא וקשה למ'ד בפ'ק דערכין (דף ו:) דמלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר דמיא א'כ אמאי אמר לוה ומכר נכסיו הוה ליה למימר ש'מ מלוה הכתובה בתורה לאו כשטר דמיא ומפרש ר'ת ש'מ לוה ומכר נכסיו אין ב'ד גובין לו מהם מן התורה דשיעבודא לאו דאורייתא א] ולהכי בנזקין נמי לא גבי דבמלוה בשטר דוקא תקון רבנן דליגבי ממשעבדי משום נעילת דלת דאי שיעבודא דאורייתא ובמלוה ע'פ מדרבנן הוא דלא גבי משום תקנת לקוחות א'כ תיקשי הכא אמאי לא גבי בנזקין דהכא ליכא תקנה דלקוחות ולא דמי למלוה על פה דהתם מאן דיזיף בצנעא יזיף אבל מזיק לא דייק ואית ליה קלא וקשה למ'ד שיעבודא דאורייתא פרק גט פשוט (ב'ב דף קעה:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרט </span>לבית דין הדיוטות. </span>פ'ה לענין דיני קנסות ואע'ג דמתניתין לא איירי בקנסות למ'ד תנא שור לרגלו ומבעה לשינו מ'מ מרמז לנו התנא במתני' אפי' במילי דלא איירי ברישא דה'נ מפרש בסמוך ע'פ עדים פרט למודה בקנס ואח'כ באו עדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למ'ד מודה בקנס ואח'כ באו עדים דחייב מאי איכא למימר. </span>למודה בקנס ולא באו עדים כלל לא אצטריך דמתניתין היא במרובה (לקמן דף עד:) דע'פ עצמו פטור דלא שייך תני והדר מפרש דאין מאריך שם יותר מבכאן:  השוה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השוה </span>הכתוב אשה לאיש. </span>היינו דוקא היכא דהפרשה נאמרה בלשון זכר כי ההיא דריש תמורה (דף ב:) דפריך אמאי איצטריך רבוי לענין תמורה לפי שהפרשה נאמרה בלשון זכר והא השוה הכתוב אשה לאיש אבל היכא דכתיב איש בהדיא ודאי התם צריך רבוי כההיא דפרק ארבע מיתות (סנהדרין סו.) איש כי יקלל אין לי אלא איש אשה מניין וא'ת לקמן בשור שנגח ארבעה וחמשה (דף מד: ושם ד'ה שור האשה) דאמר שור שור שבעה להביא שור האשה גבי שור שהמית אמאי איצטריך רבוי הא התם לא כתיב איש ואע'ג דכתיב גם בעליו יומת אינו אלא לשון זכר בעלמא ואומר ר'ת [דמקשינן] התם נגיחה למיתה ונגיחה לנזקין והוה ילפינן מנזקין דכתיב בהו (שמות כא) איש כי יגוף שור איש למעוטי אשה אי לאו רבוי דקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשר </span>תשים לפניהם השוה הכתוב אשה לאיש. </span>תימה הא לפניהם לא איירי אלא בכשרים לדון דכן דרשינן בפרק בתרא דגיטין (דף פח: ושם) לפניהם ולא לפני הדיוטות ואשה פסולה לדון דתנן בפרק בא סימן (נדה דף מט: ושם) כל הכשר לדון כשר להעיד ואשה פסולה להעיד כדאמרינן בהחובל (לקמן דף פח.)  ובפרק שבועת העדות (שבועות דף ל.) וי'ל דההיא דפרק בא סימן (נדה ד' מט:) באיש איירי כלומר כל איש הכשר לדון כשר להעיד ומדכתיב  (שופטים ד) והיא שפטה את ישראל בדבורה אין להביא ראיה דאשה כשירה לדון דשמא היו מקבלין אותה עליהם משום שכינה וא'ת בגיטין  (ד' פח:) דרשינן לפניהם למעוטי הדיוטות והכא דרשינן לרבות אשה וי'ל דהתם ממעט משום דלפניהם קאי אאלהים דכתיב בפרשה וא'ת בלא לפניהם תיפוק ליה דבעינן מומחים מאלהים ויש לומר דלפניהם איצטריך לכל דבר עישוי וכפייה אף על פי שאינו דין דבעי מומחין וכן מוכח בפ'ק דסנהדרין (דף ז:) דדריש מאשר תשים אלו כלי הדיינין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והמית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והמית </span>איש או אשה. </span>תימה דקרא קמא כי יגח שור את איש או את אשה ה'ל הכא לאתויי דמקרא דוהמית איש דרשינן בשור שנגח ארבעה וחמשה (לקמן דף מב:) מה איש נזקיו ליורשיו כו' והכי איתא התם והמית איש או אשה אמר ר' עקיבא וכי מה בא זה ללמדנו לחייב על אשה כאיש הרי הוא אומר כי יגח שור וכו' אלא להקיש אשה לאיש מה איש נזקיו ליורשיו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכל </span>מיתות. </span>כלומר שחייבין עליהם מיתה או כופר כמו על האיש דבהכי איירי קרא דוהמית איש או אשה ובסמוך נמי קאמר משום איבוד נשמה חס רחמנא עלה ולא איירי באשה שהמיתה שתתחייב כמו איש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>כפרה חס רחמנא עלה. </span>וא'ת אם לא הוקשו לענין עונשין כלל כ'ש דהוה חס עלה טפי שלא היה בה עונש ולא היתה צריכה כפרה כלל וי'ל דאצטריך קרא לעונשים הכתובים בהדיא בנשים כגון עריות שיש להן כפרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נצרכא אלא לפחת נבילה. </span>אע'ג דשקיל דלאו דידיה מ'מ כיון דזכייה ליה רחמנא חצי נזק חשבינן ליה דאיתיה בתשלומין מה שפחת נבילה עליו ולא מצי א'ל למזיק קרנא דתורך קבירא ביה כדפי' לעיל [י: ד'ה לא נצרכא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>משום חצי כופר לאו שיורא הוא. </span>פי' דליקשי למ'ד פלגא נזקא ממונא מאי שייר דהאי שייר דלא שייר אלא חצי כופר דהא מני ר' יוסי הגלילי היא ולא שייר כלום דכה'ג איכא פרק שלשה מינין (נזיר דף לח:) ובפרק החליל (סוכה דף נד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני רבי יוסי הגלילי היא דאמר תם משלם חצי כופר. </span>והא דמועד משלם כופר שלם ותם חצי כופר לאו שיורא הוא דהא תנא תם משלם חצי נזק ומועד משלם נ'ש וכופר בכלל וא'ת אכתי ליתני דמועד משלם כופר אף כשהשור בסקילה ותם כשהוא בסקילה פטור אפילו לרבי יוסי הגלילי דהביאהו לבית דין וישלם  לך</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפלוג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפלוג </span>וליתני בדידיה בד'א במועד אבל בתם כו'. </span>תימה היכי הוה מצי למימר הכי אבל בתם אין משלם ע'פ עצמו דמשמע דע'פ עדים משלם כשהמית שורו את פלוני דלמא לא סבר כרבי יוסי הגלילי דאמר תם משלם חצי כופר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והשתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשתא </span>דאמרת פלגא נזקא קנסא. </span>נראה דדוקא למ'ד פלגא דנזקא קנסא אבל למ'ד פלגא דנזקא ממונא לא מיחייב כלל דמהי תיתי דמקרן לא אתיא דקרן אורחיה הוא דסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי והאי משונה הוא דלאו אורחיה דכלבא למיכל אימרי רברבי אבל למ'ד פלגא נזקא קנסא הוי תולדה דקרן דתרוייהו משונים הם אע'ג דקרן כוונתו להזיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>תפס לא מפקינן מיניה. </span> [א] אור'ת דוקא אי תפס [המזיק עצמו כגון] כלב או השונרא קאמר דלא מפקינן דבמזיק הקילו חכמים שיוכל להחזיק בו אם לקחו בשעת ההיזק אבל מידי אחרינא לא דאי בכל דבר שיתפוס לא מפקינן יבא לידי תקלה דהיום או למחר יגזול כל אשר לו ולא נוציא ממנו דאין אנו דנין דיני קנסות וזה יפסיד יותר ממה שהזיק והא דאמר בכיצד הרגל (לקמן דף יט:) ההוא חמרא דאכל נהמא ופלסיה לסלא וחייביה רב יהודה אנהמא נזק שלם ואסלא חצי נזק מיירי בתפס או היה דוחקו ע'י שמתא דקבעיה זימנא לא'י: כולה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולה </span>רבי טרפון היא. </span>הכא נמי גרסינן במיוחדת לאחד מהן לפירות ולא לזה ולזה לשוורים תימה דמשמע הא לשניהם לפירות פטור וא'כ תיפשוט מהכא דפליגי בקושיא דר' זירא ובפירוקא דאביי ולעיל (דף יד.) הש'ס מסופק ולהספרים דגרסי לזה ולזה לשוורים קשיא איפכא דתיפשוט דלא פליגי במיוחדת לשניהם לפירות דחשיב ליה חצר הניזק אע'פ שיש רשות למזיק להניח שם שורו כ'ש היכא דאין מיוחדת לשוורים כלל חשיב חצר הניזק ואע'פ שמיוחדת לשניהם לפירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ראוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראוי </span>לה אין שאין ראוי לה לא. </span>אין להקשות דלמא הא דקאמר מועדת היינו לשלם מן העלייה ושאין ראוי לה אע'פ שמשלם נ'ש כר' טרפון אינו מועד לשלם מן העלייה כדאמרינן בפ'ב (דף יח:)  ולשון מועד שייך על זה כדאמרינן הידוס אינו מועד ויש אומרים מועד ובהא קמיפלגי דמר סבר מגופו ומר סבר מן העלייה דע'כ שאין ראוי לה לא משלם כי אם חצי נזק דלקמן בפ'ב (דף יט:) בהדיא קתני גבי השן מועדת אכלה כסות או כלים משלמת חצי נזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והנחש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והנחש </span>הרי אלו מועדים. </span> [א] לאו בכל עניני היזק חשיבי מועדים אלא כל אחד במידי דאורחיה כגון שבא זאב וטרף ארי ודרס או טרף להניח אבל במידי דלאו אורחיה כגון ארי שטרף ואכל וכן שאר הזיקות דלאו אורחייהו לא הוו מועדים אלא משלמי' ח'נ ובמידי דאורחייהו דמשלם נ'ש היינו דוקא בחצר הניזק אבל ברה'ר פטור דהוי שן ברה'ר כדאמר שמואל בגמ' ארי ברה'ר דרס ואכל פטור ואפי' נחש שאין נהנה מנשיכתו כדאמרינן בפ'ק דתענית (דף ח.) שנתקבצו כל החיות אצל הנחש ואומרות לו מה הנאה יש לך מ'מ כיון דאורחיה בהכי הוי כמו רגל ופטור ברה'ר ולא הוי כמו קרן בתר דאייעד אע'פ דמתכוין להזיק מדחשיב ליה גבי אחריני:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אלעזר אומר בזמן שהן בני תרבות אינן מועדים. </span>תימה דבריש פ'ק דסנהדרין (דף ב. ושם) תנן הארי והזאב והדוב כו' ר'א אומר כל הקודם להורגו זכה ומפרש ר' יוחנן בגמ' (שם טו:) אע'פ שלא המיתו דאין להם תרבות ואין להם בעלים ואור'י דהכא גרסינן ר' אלעזר שהוא אחר ר' מאיר והתם גרסינן ר' אליעזר שהוא קודם ר' עקיבא דקתני בתריה ר' עקיבא אומר מיהו אכתי קשה דהתנן והנחש מועד לעולם אליבא דכ'ע והתם מפרש ריש לקיש והוא שהמיתו אבל לא המיתו לא קסבר יש להם תרבות ויש להם בעלים אפי' אנחש ואומר ר'ת דהתם בקשורים בשלשלאות כגון ארי בגוהרקי שלו דבענין זה יש להם תרבות [ואין להם להרגם אא'כ המיתו ותרבות דהכא היינו שגידלם בביתו] ועוד יש לחלק דוקא לענין זה יש להם תרבות שאין להם להרגם כל הקודם אא'כ המיתו אבל לענין אם הזיקו לשלם נזק שלם או לא בהא לא איירי מידי אם חשיב תרבות שלהם תרבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דלא כרע במודים. </span>לפי שמצוה לכרוע וכי זקיף זקיף כחויא כדאשכחן ברב ששת במסכת ברכות (דף יב: ושם) מדה כנגד מדה ונעשה נחש זהו עונשו שגנאי הוא לו במה שנעשה נחש: גליון. ויש מפרשים משום דאמרינן במדרש שיש עצם בשדרו של אדם שממנו נוצר לעתיד לבא ואותו עצם חזק וקשה כל כך שאין האש יכול לשורפו והשתא כשאותו עצם נעשה נחש אינו חי לעתיד לבא ואין סברא לומר שיהא עונש גדול כל כך בשביל עון זה דהא כל ישראל יש להם חלק לעולם הבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרס </span>ואכל. </span>פירוש שאוכל מחיים כדאמרינן בפרק אלו עוברין  (פסחים דף מט: ושם) מה ארי דורס ואוכל ואינו ממתין עד שימות אף עם הארץ כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>וכן חיה. </span>תימה ולוקמה בזאב דאורחיה לטרוף וי'ל דחיה סתם קתני בין בארי בין בזאב ולא הוה מצי לשנויי דכרבי טרפון אתיא דאמר (לעיל יד.) משונה קרן בחצר הניזק נזק שלם משלם מדקתני לה גבי תולדה דשן כדמסיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תניא מתניתא בארי תרבות ואליבא דר' אלעזר. </span>לא נקט ר' אלעזר לאפוקי רבנן אלא לרבותא נקטיה וה'ק דלא תימא משום דאורחיה לטרוף משלמת נ'ש דאפילו בארי תרבות אליבא דר' אלעזר דודאי לאו אורחיה הוא איכא לאוקמי דהיינו בדאייעד כדמפרש ואזיל ומאותו הטעם שיתחייב לר' אלעזר יתחייב לרבנן ועוד י'ל דדוקא מוקי לה כרבי אלעזר משום דחיה סתם קתני בין בארי בין בזאב ולר' אלעזר כיון דהוו בני תרבות לאו אורחייהו לטרוף ומיירי תרוייהו בדאייעד אבל לרבנן דלאו בני תרבות נינהו ואורחיה דזאב לטרוף כי לא אייעד נמי משלם נ'ש וזהו דוחק להעמיד הברייתא לצדדים זאב בלא אייעד וארי באייעד וא'ת ולמאי דס'ד השתא דהוי תולדה דקרן אמאי נקט בברייתא שנכנסו בחצר הניזק וי'ל משום זאב נקט דכיון דאייעד חוזר לקדמותו והוי שן דפטור ברה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחשדוהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחשדוהו </span>בזונה. </span>דירמיה כהן הוה וזונה אסורה לכהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>בשעה שעושין צדקה. </span>ול'ג ישראל דאאנשי (א) ענתות קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 16
dfh: b
trm: זו צדקה.
txt:
<span class='five'>זו צדקה. </span>שנאמר והלך לפניך צדקך (ישעיה נח) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שהושיבו </span>ישיבה על קברו. </span>לפי שהרבה תורה בישראל כדאמרינן בחלק (סנהדרין דף צד: ע'ש) שבדקו מדן עד באר שבע ולא מצאו איש ואשה תינוק ותינוקת שלא היו בקיאים בטומאה וטהרה ולא על קברו ממש אלא ברחוק ארבע אמות דליכא לועג לרש:  שלשים</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשים </span>וששה אלף. </span>לו בגימטריא הכי הוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלא </span>לפני אחאב עשו כן. </span>שעשו לו הספד גדול כדאמרינן במגילה (דף ג. ושם) כמספד הדרימון בן טברימון כדמתרגמינן כמספד אחאב בן עמרי דקטיל יתיה הדרימון בן טברימון ובמלחמה היה שהיו שם עם רב וכולן ספדו עליו ואע'ג דכתיב (מלכים א כב)  ויעבור הרינה במחנה ואמרינן  (סנהדרין דף לט:) באבוד רשעים רינה באבוד אחאב בן עמרי רינה היינו לצדיקים שבדור אבל עבדיו ואוהביו היו מספידין אותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שהניחו ס'ת על מטתו. </span>ואע'ג דבפ' בתרא דמ'ק  (כה.) גבי רב הונא משמע דאסור לעשות כן משום דאסור לישב ע'ג מטה שס'ת מונחת עליה ובהקומץ רבה (מנחות דף לב:) איכא פלוגתא דאמוראי ליכא למיפרך מדר' נחמיה דהכא דשאני חזקיה דהוה גדול בתורה ובמעשים טובים ביותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>מר גדול למוד תורה שמביא לידי מעשה. </span>פי' בקונטרס אלמא מעשה עדיף וקשה לר'ת דאדרבה מהכא דייק ספ'ק דקדושין (דף מ: ושם) למוד גדול ממעשה גבי זקנים שהיו מסובין בעליית בית נתזה בלוד ונשאלה שאילה זו בפניהם למוד גדול או מעשה גדול ונמנו כולם ואמרו למוד גדול שמביא לידי מעשה ואומר ר'ת דה'פ והאמר מר שלמוד מביא לידי מעשה וכיון שאנו אומרים קיים הרי אנו אומרים שלמד דאי לא שלמד היאך קיים שהלמוד מביא לידי מעשה ולא מסיק אדעתיה השתא לחלק בין למד ללימד ומשני הא לאגמורי [דלימוד] ודאי לא אמרינן דהא ודאי עדיף שמביא את הרבים לידי מעשה כשמלמדם ובשאלתות דרב אחאי גאון ל'ג קיים אמרינן לימד לא אמרינן אלא גרס ומנח תפילין והדר אמר לן ותו לא ופריך גמרא והיאך הוה מנח תפילין תחלה קודם שהיה אומר להם השמעתתא והלא למוד גדול ממעשה ומשני הא למגמר הא לאגמורי דליגמר נפשיה למוד גדול שמביא לידי מעשה אבל לאגמורי לאחרים לא עדיף ולפיכך היה מניח תפילין תחלה :  הדרן עלך ארבעה אבות </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיצד </span>הרגל מועדת. </span>אמתניתין דפ'ק (דף טו:) קאי ותימה אי אדפתח ליתני כיצד השן ברישא ואי אדסליק הא תנינא ושור המזיק ברשות הניזק והאדם בסוף ואומר ר'י ודאי אדפתח ביה קאי ושן ורגל כחד חשיבי משום דשוין בהלכותיהן ומחד קרא נפקי ומשום דתנא רגל בתר שן נקט הכא רגל ברישא דסליק מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבהמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבהמה </span>מועדת. </span>אית דגרס והבהמה בוי'ו וה'פ כיצד העדאה דרגל לשבר דרך הלוכה פי' דרך הלוכה היא העדאתה וכן בסיפא גבי שן אבל קשה לר'י מה חידש כאן שלא שנאה בפרק קמא ונראה לר'י דל'ג בוי'ו וה'פ כיצד הרגל מועדת לשבר דרך הלוכה שאמר בפרק קמא (דף טו:) הבהמה מועדת כו' ומ'מ דייק בגמרא שפיר היינו רגל היינו בהמה דהרגל מועדת והבהמה מועדת הכל אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היתה </span>מבעטת. </span>אגב דשוה לצרורות נקט לה הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרסה </span>על הכלי. </span>אור'י דאיצטריך לאשמועינן דסד'א דמשונה הוא כיון דדרסה כ'כ בחוזק שניתז השבר על כלי אחר ושברו ומסתמא להזיק נתכוונה:  סד'א</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 17
dfh: b
trm: ושלח את בעירה כתיב.
txt:
<span class='five'>ושלח את בעירה כתיב. </span>אע'ג דכבר אשמועינן ברישא דאפי' תרנגולין מועדין מ'מ ניחא ליה לאשמועינן גבי שן וקשה קצת אמאי לא תנא נמי תולדה בשן כמו ברגל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>קמ'ל </span>דחיה בכלל בהמה. </span>לא מההיא דרשה דבהמה המקשה  (חולין דף עא.) קאמר הכא דחיה בכלל בהמה דהא הכא אפילו עוף נמי הוי בכלל בהמה כדקתני התרנגולת מועדת אלא ילפינן בהמה משבת כדאמרינן בס'פ הפרה (לקמן דף נד:) דבעירה ובהמה הכל אחד דמתרגמינן בהמה בעירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחמור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחמור </span>במשאו. </span>אע'ג דכבר שנה בשליף שעליה אצטריך לאשמועינן לפי שאין משאוי של חמור מהודק ומחובר בו כבשאר בהמה וס'ד דלא הוי כגופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נובר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נובר </span>באשפה. </span>יכרסמנה חזיר מיער (תהלים פ) מתרגמינן ינובריניה ואע'ג דתנא צרורות דרגל אשמועינן צרורות דשן דלהנאתו קעביד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שבזב טהור. </span>אין זה הכלל דוקא דהא קנה בקומטו של זב והסיט בו הטהור טהור  ולענין נזקין אין חילוק וכל עיקר האי כללא לא בא אלא למעט זורק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתר </span>מעיקרא אזלינן כו'. </span>ומדתנן דרסה על הכלי ושברתו דמשמע הא נתגלגל למקום אחר ונשבר שם חייב ח'נ ליכא למידק דאדרבה מדמפליג בין ראשון לשני ולא מפליג בראשון גופיה איכא למידק איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זרק </span>כלי מראש הגג כו'. </span>נראה דאם זרק אבן או חץ על הכלי ובא אחר וקדם ושברו דפשיטא דחייב ולא שייך כאן מנא תבירא תבר דאי אזלינן נמי הכא בתר מעיקרא לא משכחת בצרורות ח'נ וסברא פשוטה היא לחלק בין זורק אבן לזורק כלי עצמו:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>חבל משונה הוא. </span>בשלמא אי אדלי קאי איכא לאוקמא בחבל גרוע וישן ובלוי דאורחיה הוא ליפסק בחטיטה מועטת שמחטטין למצוץ המים שבחבל אבל השתא דקאי אחבל ע'כ איירי בחבל חזק דשייכא ביה תשלום אי נמי אי אדלי קאי מצינו לפרש דנפסק היינו שהותר הקשר שהיה ביה הדלי קשור בחבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תפשוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תפשוט </span>דלאו ככחו דמי. </span>הוה מצי למימר דזיל הכא קמדחי ליה וזיל הכא קמדחי ליה אלא דבלאו הכי משני שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הגדיש משלם ח'נ. </span>לקמן (דף כב.) מפרש למ'ד אשו משום חציו על כל הגדיש משלם חצי נזק דחציו דכלב הן והוי צרורות לבד ממקום גחלת ולמ'ד אשו משום ממונו על כל הגדיש פטור ועל מקום גחלת חצי נזק בדאדייה אדויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נזק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נזק </span>שלם מגופו מי אשכחן. </span>פירוש בכי אורחיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במועד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במועד </span>מתחילתו מי שמעת ליה אלא כגון דשני ואייעד. </span>זו גירסת הקונט' ומפרש כיון דאייעד הדר ה'ל כי אורחיה וכי היכי דבצרורות כי אורחייהו שמועדים מתחילתן ח'נ ותו לא הא נמי דשני ואייעד לא חמור ממועד מתחילתו ואין העדאה לצרורות ששינה בהן ומדקתני דמשלם מגופו אלמא דצרורות כי אורחיה נמי מגופו ותפשוט דרבא וקשה דהיכי פשיט הא דרבא דלמא צרורות כי אורחיה מעלייה אבל היכא דשני אע'ג דאייעד משלם מגופו דצד תמות במקומה עומדת ואין לומר דאין הכי נמי דלא אתי למפשט בעיא דרבא אלא בא לומר שיש ליישב הברייתא בע'א דאין זה סוגית הש'ס ונראה כגירסא דגרס אלא כגון דאייעד ולעולם מצי למפשט בעיין ולא תקשה מידי דרבי אלעזר דלא פליגי בפלוגתא דסומכוס ורבנן ולא בדשני כדקאמרינן ובפלוגתא דרבי טרפון ורבנן אלא תרוייהו כרבנן דסומכוס והכא בצרורות כי אורחייהו ובדאייעד והשתא פשיט בעיא דרבא דיש העדאה לצרורות דאיירי בצרורות כי אורחייהו וכן משמע מדקאמר או דלמא תולדה דרגל היא משמע דאיירי בלא שינוי וכן מדמייתי עלה הידוס אינו מועד דאכי אורחיה מייתי לה לעיל ותימה דלקמן (דף יט.) מוכח דמיירי על ידי שינוי גבי הא דבעי רב אשי יש שינוי בצרורות וקאמר ותפשוט מדבעי רבא יש העדאה מכלל דאין שינוי פירוש דאי יש שינוי היכי אתי מרביע נזק לנזק שלם וכן לקמן פריך והא משונה הוא משמע דאי הוה מוקמא פלוגתייהו בהעדאה ניחא משמע דבעיא דרבא על ידי שינוי איירי ונראה דבתרוייהו מבעיא ליה אם יש העדאה או לאו דאי יש העדאה בצרורות כי אורחייהו גם על ידי שינוי יש העדאה דעיקר העדאה בקרן כתיבה ואי אין העדאה בכי אורחייהו גם ע'י שינוי אין העדאה דע'י העדאה לא הוי טפי מכי אורחיה ומה שפ'ה דבעי' דיש העדאה לא שייך לאוקמא בכי אורחיה דכיון דהוי אורחיה מה לי פעם ראשונה מה לי פעם רביעית לאו פירכא הוא כיון דדמייה רחמנא לקרן בחצי נזק שייכא ביה העדאה:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 18
dfh: b
trm: הא דבעי רבא יש העדאה כו'.
txt:
<span class='five'>הא דבעי רבא יש העדאה כו'. </span>ואע'ג דרבא לא הוה ידע הברייתא מדבעי מגופו משלם מ'מ דייק גמרא דנפשוט מינה תרוייהו ודחי לא נפשוט מינה לא הא ולא הא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בין </span>לרבנן בין לרבי אלעזר כסומכוס ס'ל. </span>והיינו דיחוי דלמעלה ותסברא [אלא שלא האריך למעלה כל כך] וא'ת ולמה דחק לומר כסומכוס ס'ל וי'ל משום דאי כרבנן א'כ תפשוט דאין שינוי לצרורות לרביע נזק ועוד דאי בצרורו' כי אורחייהו יסבור רבי אלעזר ח'נ כרבנן בצרורות ע'י שינוי לא יתחייב נזק שלם אע'ג דסבר כרבי טרפון דליכא ק'ו דכיון דבצרורות שן ורגל בחצר הניזק אין משלם אלא ח'נ גם צרורות דקרן לא ישלם כ'א ח'נ ולא רצה להעמיד כרבנן ובמקום גחלת וכגון דאנחה אנוחי על הגדיש בשינוי דניחא ליה למימר דמשלם ח'נ על כל הגדיש כרבי יוחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דלא מפריך ק'ו אית ליה דיו. </span>וא'ת ונימא איפכא ק'ו לשלם מן העלייה ודיו לח'נ וי'ל דהכי שפיר טפי דכי אמר דיו לענין מגופו לא משנינן מח'נ כלל מכמו שהיה אלא שאנו מוסיפין עליו עוד ח'נ אחר אבל אי אמרת דיו לח'נ עקרת ליה לגמרי מח'נ קמא דמפקא ליה מתשלומי גופו ומוקמינן אתשלומי עלייה ובכל צד שאנו יכולין לעקור קל וחומר ולקיים דיו יש לנו לקיים: ובהא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובהא </span>קמיפלגי. </span>תימה מנליה דפליגי דלמא רמי בר יחזקאל בדאייעד ואמרי בי רב בדלא אייעד וי'ל דא'כ מאי קמ'ל אמרי בי רב ואין לתמוה היכי פליג אברייתא דסתם אמרי בי רב משמיה דרב ורב תנא ופליג א'נ משום דלא מיתני בי ר' חייא ור' אושעיא לא מותבינן מיניה תיובתא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא ראשון להתזה. </span>ואע'ג דלא שייך לפרש הכי ברייתא דלקמן דתני עלה בד'א ברשות הניזק אבל ברה'ר על הראשון פטור ועל האחרון חייב ואי ראשון להתזה כך יכול להיות ראשון להתזה או ברשות הניזק או ברה'ר כמו שני להתזה מכל מקום מתניתין מצי שפיר מיפרשא הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי כרבנן מוקי לה ובעי לה הכי. </span>הוה מצי למימר דאת'ל קאמר את'ל לאו ככחו דמי מתניתין רבנן היא או סומכוס היא אלא עדיפא ליה למיבעי ביש שנוי ואין שנוי ונראה דבעיא דלעיל לא היתה אלא אי מתניתין איירי בצרורות כי אורחיה או ע'י שנוי ותו לא והש'ס הוסיף מדעתו רבנן היא או סומכוס היא ורב אשי מפרש דאיבעיא להו אי יש שנוי לרביע או אין שנוי וכה'ג איכא פ' המקבל (ב'מ דף קיב. ושם ד'ה אומן) גבי בעיא דרב ששת דקבלן עובר בבל תלין או אין עובר שהוסיף הש'ס לומר אומן קונה בשבח כלי כו' ורב ששת שאלו סתם ובהגוזל קמא  (לקמן דף צט. ושם ד'ה בשליחא) מוכח דמיירי בשליחא דאגרתא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקום </span>שאי אפשר לה אלא א'כ וכו'. </span>אין לפרש דאיירי ברה'ר ומיבעיא ליה דאם אורחיה פטור מידי דהוה ארגל מדלא קאמר היתה מהלכת ברשות הרבים כמו בבעיא דבסמוך ופ'ה עיקר: אבל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 19
dfh: b
trm: קשרו אדם חייב.
txt:
<span class='five'>קשרו אדם חייב. </span>פי' בתר דנייח ומשום בור ולאו דוקא קשרו אלא כל היכא דלא אצנעיה כקשרו דמי כדקאמר אי דלא אצנעיה פושע הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אלא </span>מתני' בדאדייה אדויי. </span>ואיירי בדליל הפקר או דחבריה ואצנעיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>אתמר דרב הונא בעלמא אתמר. </span>דלא מתוקמא אמתני' דקשרו אדם חייב משמע הכל ובדאדייה אדויי נמי חייב בעל תרנגול ובקונטרס פי' דלא מתוקמא אמתניתין משום שהקושר היה פטור כיון דאדייה אדויי שלא נתקל אדם בבורו וקשה לפי' מ'מ ליחייב משום אשו דהוי כאבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו בהדי דאזלי דהאי תרנגול הוי כרוח מצויה מדפריך אי דלא אצנעיה פושע הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נקשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נקשר </span>מאליו פטור. </span>דאיש בור ולא שור בור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קשרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשרו </span>אדם חייב. </span>לאו דוקא קשרו דה'ה אם היה במקום המוצנע והניחו במקום התורפה שפשע בו ואפי' לא הגביהו ולא קנאו ודלא כמו שפירש הקונטרס דקני' בהגבהה כשקשרו ויש לו להאי דליל בעלים דכל תקלה שהניחה ברה'ר מיחייב ביה משום בור אע'ג שלא זכה בה דעד כאן לא פליגי רב ושמואל (לקמן ד' כח:) אלא בדלא אפקרי' אבל בדאפקרי' בין לרב בין לשמואל היינו בור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחזיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזיר </span>שאכל חתיכה של בשר. </span>אכילה ע'י הדחק היא כדמסיק והא דתנן גבי מדורות הנכרים ומייתי לה בפרק קמא דפסחים (דף ט.) כל מקום שחזיר וחולדה יכולין להלך אין צריכין בדיקה אומר ר'ת דשאני נפלים דרכיכי: מתגלגל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתגלגל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתגלגל </span>מהו. </span>פ'ה דמספקא ליה אי בתר אכילה אזלינן ואי בתר לקיחה וקשה דלקמן (דף כא:) גבי כלב שנטל חררה והלך לגדיש פשיטא לן דאי אכליה בגדיש דעלמא דפטור ועוד דלשון מתגלגל לא משמע הכי ונראה לר'י כגון דקיימי פירות ברשות הניזק ומגלגלי ואתו לרשות הרבים דאי לאו שהבהמה מעכבתן בפיה ואכלתן שם היה סופן להניח ברשות הרבים וקמבעיא ליה אי חשיבי כמונחים ברשות הרבים או לאו וקאמר ת'ש משוי מקצתו בפנים כו' מאי לאו במתגלגל דאורחיה דמילתא כך היא במקצתו מבפנים ומקצתו מבחוץ וקתני אכלה בפנים חייבת אע'פ שסופו להתגלגל בחוץ אם לא שאכלתן ואכלה בחוץ פטורה תנא אגב רישא דמילתא דפשיטא היא אימא על מה שבפנים חייבת פירוש על מה שראוי להיות בפנים שאין סופו להתגלגל בחוץ חייבת ואיבעית אימא בפתילה דאספסתא שעליו ארוכים וסד'א ניזול בתר רוב עלה שבפנים או בחוץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואזדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואזדא </span>ריש לקיש לטעמיה. </span>תרוייהו צריכי הך דהכא צריכא דלא נימא כסות עבדי אינשי דמנחי גלימא ומתפחי וההיא דב' פרות אשמועינן דוקא בעטה רבוצה במהלכת חייבת הא הוזקה פטורה כדדייק לקמן פרק המניח (דף לב.)  דאבעי לה לסגויי באידך גיסא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>אין נהנה וזה אין חסר הוא. </span>אפילו [א] בחצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר הו'מ למימר דפטור כיון שלא נהנה אע'פ שגרם הפסד לחבירו דאפילו גירשו חבירו מביתו ונעל דלת בפניו אין זה אלא גרמא בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>נהנה וזה חסר הוא. </span>דכל זמן שרואין את זה עומד בביתו אין מבקשין ממנו להשכיר: הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>איתהנית. </span>אפילו למ'ד בפ'ק דב'ב (דף יב:) כופין אותו על מדת סדום ויהבינן ליה אחד מצרא שאני הכא שהיה יכול למונעו מתחילה מלדור בביתו ולמ'ד התם מעלינן ליה כנכסי דבר מוריון משום דדמי למונע חבירו מתחילה לדור בביתו אבל הכא כבר דר ואם תאמר ההוא דתחב לו חבירו בבית הבליעה דריש אלו נערות  (כתובות דף ל:) אמאי חייב האוכל זה נהנה וזה לא חסר הוא שאם היה מחזיר היתה נמאסת ואין שוה כלום וי'ל דלא דמי הואיל ונהנה מחמת החסרון שהיה מתחילה מידי דהוי אהא דתנן מתוך הרחבה משלם מה שנהנית דאלעיסה לא מחייב דהוי שן ברה'ר אלא אהנאת מעיו מחייב אע'פ שאם מחזירו אין שוה כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפקורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפקורי </span>מפקר להו. </span>לא לגמרי דא'כ אפילו מה שנהנית לא משלם אלא מתייאש מהם שסבור שיתקלקלו מחמת שרבים דורסים עליהם עד שלא יבואו לדמי מה שנהנית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את </span>גרמת לי הקיפא יתירא. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע דמיירי בגדר שבין שדהו לשדה ניקף וקשה דהיכי חשיב ליה זה נהנה וזה אין חסר הואיל שכל אותו הגדר לא נעשה אלא להפסיק בין שדותיו לשדה ניקף ועוד דהוה ליה למימר את גרמת לי כל זה ההיקף דהקיפא יתירתא משמע שגרם ליה להרבות אלא נראה שמבחוץ סביב לד' רוחות הקיף והקיפא יתירא משום שמחמת שדה האמצעי ההיקף גדול יותר מדאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>עמד ניקף. </span>בסדר המשנה ל'ג בהדיא ניקף אלא ללישנא דמפרש התם דקאי אניקף דייק הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דניקף הא מקיף פטור. </span>ואפילו רבנן לא פליגי אלא משום דא'ל את גרמת לי הקיפא יתירא וא'ת ואי זה נהנה וזה לא חסר פטור אפילו עמד ניקף נמי וי'ל שאני עמד ניקף דגלי אדעתיה דניחא ליה בהוצאה ולא דמי לדר בחצר חבירו דלא גלי אדעתיה אלא בחנם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ש </span>ר'י אומר. </span>ואפילו רבנן לא פליגי אלא משום דביתא לעלייה משתעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתנה </span>לחבירו כו'. </span>בפ'ק דחגיגה (דף י:) פריך מכדי מגזל גזליה מה לי הוא מה לי חבירו ומשני באבני בנין המסורות לגזבר עסקינן וא'ת מ'מ למעול דהוי מתכוין לקנות ואפילו למ'ד (ב'מ דף מא.) שליחות יד צריכה חסרון ה'מ כשאין מתכוין לקנות הכל וי'ל דאין אדם מועל אלא במתכוין להוציאו מרשות מי שהוא והכא הוא סבור שלו הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שהניחה ע'פ ארובה. </span>פ'ה דלא קבעה בבנין דלא הוי שינוי הלכך לא מעל עד שידור תחתיה ותימה כי קבעה נמי לא קני דשינוי החוזר לברייתו הוא כדאמר בהגוזל קמא (לקמן צו:) האי דגזל נסכא מחבריה עבדיה זוזי לא קני בשינוי מ'ט דהדר עביד להו נסכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשגוחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשגוחי </span>לא אשגח ביה. </span>ושמואל עצמו הדר ביה כדאמרינן בפרק השואל (ב'מ דף צט:) :  כהדיוט</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כהדיוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהדיוט </span>מדעת דמי. </span>פ'ה דדעת שכינה איכא וקשה דשלא מדעתו לאו דוקא אלא אורחיה דמילתא נקט וה'ה מדעתו אלא נראה כהדיוט מדעת דמי כלומר דדעת שכינה איכא שלא יהנה אדם בלא מעילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויהבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויהבי </span>להו ליתמי דבר מועט. </span>ומחמת כן חייב לשלם מה שנהנה אע'פ שלא חיסר כל כך וכן מוכח כולה שמעתין כדאמרינן לעיל משום שחרוריתא דאשייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובמחזרת.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובמחזרת. </span>פי' בקונטרס דדוקא במחזרת אבל אכלה בלא חיזור כגון שצידי הרחבה בולטין ואכלה מאותה בליטה משלמת מה שנהנית בפי' אחר של רש'י פירש דמחזרת חייבת משום קרן דמשונה הוא וקשה לפירושו דלעיל אמרינן כיון דאורחיה למיכל ליפתא אורחיה נמי לסרוכי ולמיסק הכא נמי אורחיה לחזור ואפילו לעלות בצידי רחבה ועוד דמשלמת מה שהזיקה משמע נ'ש ועוד דמשמע בסמוך דחיובא דמקצה מקום לרה'ר כחיוב מחזרת ונראה לר'י דצידי רחבה חשיבי חצר הניזק שכל אחד יש לו רשות להניח פירותיו כנגד פתח ביתו בצידי רחבה ולרב אפילו במקום שיכול לאכול בחיזור חשיב חצר הניזק וחייבת נזק שלם מטעם שן ולשמואל מקום שיכולה לאכול בחזרה חשיב לה כרשות הרבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מפתח </span>החנות. </span>הן תריסי החנויות שמניחין לפני החנויות כשפותחין אותן ונותנין שם פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שנהנית. </span>לא רצה להעמיד כגון שפתח החנות בולט לתוך הרחבה ויכולה לאכול בלא חיזור דמודה רב דפטור לפי שאין דרך החנות להיות בולט כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקיימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקיימא </span>בקרן זוית. </span>כגון מבוי עקום וכשמגעת לעקמומיתה קודם שתפנה לצד אחר אוכלת מפתח החנות כנגדה בלא חיזור ובתוך החנות משלמת מה שהזיקה אע'פ שאוכלתן בלא חיזור דחצר הניזק ממש הוי ובירושלמי משני הך פירכא דמפתח החנות אליבא דרב כגון שהיה חמור טעון גדיים ובשעת עמידתו פשטו צואריהן ואכלו לפ'ה אתי שפיר דלגבי חמור שאוכל בחיזור חשיב קרן ולגבי גדיים דאכלי כי אורחייהו חשיב שן ולפי' ר'י צ'ל דכל מה שהגדיים יכולין להגיע ולאכול חשיב רה'ר אפילו לחמור שאין יכול לאכול בלי חיזור כי זה דוחק לומר דגבי חמור חשיב חצר הניזק ולגבי גדיים שעל גביו חשיב רשות הרבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי במקצה מקום כו'. </span>שכנס לתוך שלו והניח מקרקעו לבני רה'ר ולא שהפקיר רשותו דא'כ הוי רה'ר גמור אלא הניח לשטוח שם פירותיו אבל כ'ז שאין פירות שם יש רשות לבני רה'ר להלך שם ומסקינן פלוגתא דרב דאמר דחשיב שן ברה'ר אפילו אין יכולין לאכול בלא חיזור דלא דמי למחזרת בצידי הרחבה דחייב דצידי הרחבה הם גבוהים ורחבים ומובדלים ממנו וחשובים חצר הניזק אבל מקצה מקום שוה הוא לרשות הרבים ושמואל אמר חייבת משום שהפירות מונחין ברשותו והוי חצר הניזק אף על פי שיש רשות לבהמות לדרוס אצלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרב </span>סבר בור ברשותו חייב. </span>ולכך פטור דחשיב כמו כורה בור שאם הוחלקה בהמה באותם פירות חייב הלכך כל הקודם זכה כדין תקלה ברשות הרבים כדפירש בקונטרס ובהמה שאכלה פטורה ורב לטעמיה דאמר בפרק המניח (לקמן דף ל:) זכה בין בגופן בין בשבחן ואין לתמוה איך מפטר מפירות  פנימיים</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כרב אי כשמואל. </span>רבי יוסי לא מצי סבר כשמואל דהא מחייב ברה'ר אלא כלומר אי כרב דחשיב חצר הניזק אי כשמואל דחשיב ליה רה'ר אע'ג דלר' יוסי אין נפקותא ולפי' הקונטרס ניחא טפי אי כרב דחשיב ליה קרן אי כשמואל דחשיב ליה שן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר. </span>פי' ר'א ובער בשדה אחר ולא בשדה המזיק אבל ברה'ר חייב וא'ת דהא לעיל (יח.)  אמר דר'א ס'ל כרבי טרפון ועל כרחך מקרן ברה'ר מייתי לה וא'כ שן ורגל פטור ברה'ר וי'ל דלעיל מיירי לפי המסקנא דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאילפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאילפא </span>ורבי אושעיא. </span>לאו מענין אחד דרבי אושעיא מיירי בקופצת דהוי קרן ואילפא איירי על גבי חבירתה דחשיב שן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>נפלו פטורין אלמא קסבר כו'. </span>וא'ת היכי דמי אי מקרבי כלים לגבי כותל היכי מיתברי בקפיצה והא אמרינן בסמוך דכי קפצי מאבראי קפצי ואי מרחקי היכי משתברי בנפילה וי'ל כגון שהיו לא מרוחקות ולא מקורבות דמיתברי בין בנפילה בין בקפיצה אי נמי בכלי ארוך דאי נפלי לצד הסמוך לכותל מיתבר ואי קפצי מיתבר לצד המרוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדם </span>ותרנגול כו'. </span>וא'ת ומה חידוש באדם דחייב וי'ל דנפקא מינה אם הפקיד ביתו לחבירו לשמור ויש שם חש'ו שיש לו ליזהר שלא ידלגו מלמטה למעלה וישברו כלים [ואומר ר'י] [א] מתוך כך נראה לפרש דהא דקתני הכלב והגדי שדלגו מלמטה למעלה פטורין דהיינו לגמרי דחשיב אונס להכי איצטריך לאשמועינן באדם דחייב דאי פטורין מנ'ש וחייבין ח'נ ואינו אלא משנה בעלמא אמאי אצטריך לאשמועינן באדם דחייב ואתי שפיר הא דמסיק ומאי פטורין ואית דגרסי אי הכי אמאי פטורין דמעיקרא ניחא ליה פטורין דס'ד פטורין לגמרי קאמר מלמעלה למטה כמו מלמטה למעלה דלאו אורחיה למיקפץ כלל אבל כיון דמוקי בדאפיך מיפך דאינו אלא משונה בעלמא אמאי פטורין ונראה דגם לפי המסקנא מלמטה למעלה פטורין לגמרי דאנוס הוא דלמה יחזור מסברא ראשונה: והתניא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>הכלב. </span>אמתניתין הו'מ למפרך אלא נטר עד דמייתי ברייתא ופריך אתרוייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאפיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפיך </span>מיפך. </span>וא'ת למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס [חייב] לחייב נ'ש דתחילתו בפשיעה דאורחיה וסופו באונס דלאו אורחיה וי'ל דלא אמר משום דתחילתו בפשיעה לגבי רגל לחייב נ'ש לגבי קרן דאפילו פושע גמור לענין קרן לא חייבתו תורה אלא חצי נזק דאי לאו הכי ארי שנכנס לחצר הניזק וטרף ואכל לחייב נ'ש דתחילתו בפשיעה לענין דריסה וכן כל קרן בחצר הניזק תחילתו בפשיעה לענין שן ורגל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גדיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גדיא </span>בסריכא. </span>שנועץ צפרניו בארץ וקופץ כמו הכלב ולא דמי לסרוכי וסליק שנסרך בחבית עד שמגיע ללפת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הגדיש ח'נ. </span>ואע'ג דלגבי שולח בעירה לא מחייב עד דמסר לו שלהבת לר'ל ולר' יוחנן עד דמסר לו גווזא פעמים שיש גחלת הרבה בחררה דהויא כמו מסר לו גווזא לר'י ושלהבת לר'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשו </span>משום חציו. </span>לא שיבעיר בעצמו האש אלא כל מקום שפשע ולא שמר גחלתו חציו נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשו </span>משום ממונו. </span>כלומר חיוב ממונו יש בו ולא שיהא האש שלו דאפילו הדליק באש של אחר חייב כדאשכחן בפ' הכונס (לקמן דף נו.) בכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה ומטיא ברוח מצויה וגבי גץ שיצא מתחת הפטיש אע'ג דמסתמא מפקיר ליה ועוד דאין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדיש של חבירו ולא כפ'ה דפי' דאיכא בינייהו דאדליק בגחלת שאין שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן מ'ט לא אמר כר'ל. </span>אע'ג דדריש טעמא דר' יוחנן מקראי הוה ליה לאוקמי קרא לדרשה אחריתי דסברא כריש לקיש א'נ קס'ד השתא דמאן דאית ליה משום חציו לית ליה משום ממונו וקבעי היכא דכלו לו חציו אמאי לא מחייב משום ממונו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממונו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממונו </span>אית ביה ממשא. </span>אע'ג דבור לית ביה ממשא שחייבה תורה להבלו ולא לחבטו מ'מ ממונו כעין חציו שדרכו לילך ולהזיק אית ביה ממשות א'נ בור נמי חשיב אית ביה ממשא דע'י כריית הבור משתנה ממשות של קרקע ונעשה חלל אבל מקום הילוך שלהבת אינו משתנה ממשותו אלא שנעשה דולק ושורף וא'ת ממונו נמי לית ביה ממשא כגון צרורות ברוח שבכנפיהם בריש פירקין דאיכא לסומכוס נ'ש וי'ל דמ'מ גוף הממון שפשע בו אית ביה ממשא שיש לו לשמור ממונו שלא יזיק לא ברוח ולא בשום דבר ואין שום ממון שלא יהא בו ממשא במה שפשע אבל יש חץ שאין בו ממשות כגון שיבר כלי ברוח פיו ויש אש שאין בו ממשות כגון שלהבת בלא גחלת כדאמרינן בסוף ביצה (דף לט.) הילכך דמו להדדי שאין בשניהם ממשות בהמזיק שפשע בו רק בגוף האדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאדייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאדייה </span>אדויי. </span>הו'מ לאוקמי באנח אנוחי ע'י שינוי כדאמרינן בריש פירקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן בדאנחה אנוחי. </span>לא מצי למימר באדייה אדויי ועל כל הגדיש ח'נ דאי כח [ב] כחו לאו ככחו דמי הוי על כל שאר הגדיש פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>ממונו דבעל כלב הוא. </span>דהוא לא הדליקו ועל אש של כלבו לא חייבתו תורה ואע'ג דלגבי בור אצטריך מיעוט איש בור ולא שור בור כדאמרינן בשור שנגח את הפרה  (לקמן דף מח. ושם) תרי איש כתיב מ'מ פשוט ליה לגמרא משום [איזה] דרשא דפטור על אש בהמתו דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במסכסכת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במסכסכת </span>כל הבירה כולה. </span>דהוי כולה מקום גחלת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>במסכסכת אמאי חייב. </span>חנווני הכל גם בעל הגמל יתחייב עמו כיון שגם הוא פושע בסכסוך אבל אי בלא מסכסכת ניחא ליה דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיהא נר מבחוץ אבל כיון דאוקמיה במסכסכת אי אפשר שלא יראה הדליקה כיון שדולקת כל כך שמסכסכת כל הבירה דרך הילוכה והיה לו להרחיק ולמונעה מלהיות הולכת ומסכסכת אבל אין לפרש אמאי חייב חנווני בעל הגמל יתחייב הכל דהא לקמן (דף כג.) פריך וליחייב בעל הגחלת ואע'פ שבעל הכלב פשע גם בעל הגחלת יש לו להתחייב שלא שמר גחלתו ומשני כשעמדה כלומר לאו במסכסכת דרך הילוכה אלא בעמדה במקום אחד והרבה כל כך במשאוי שמסכסכת כל הבירה בעמידה ופריך דכ'ש חנווני פטור לאו פטור לגמרי אלא כלומר פטור מחלקו של בעל הגמל דיותר מסכסכת בעמידה משאילו היתה הולכת ועוברת בלי עיכוב ומשני כשעמדה להטיל מימיה דאנוס הוא בעמידה זו: רישא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>בעל גמל חייב וכו'. </span>אע'ג דמעיקרא נמי הוי טעמא דרישא וסיפא הכי אלא דמעיקרא היה הטעם פשוט יותר למאן דאמר אשו משום חציו דמתחייב בעל הגמל על תחלת הדלקת הפשתן ואע'פ שהאש הולכת מעצמה ע'י רוח מצויה אבל למ'ד משום ממונו דלא מחייב אלא על שמסכסכת הבירה ובזה לא פשע כ'כ שלא ראה הדליקה עד שעמדה סמוך לבירה ואז לא היה יכול לסלקה לפי שעמדה להטיל מימיה ולכך הוצרך לפרש דאפ'ה חייב דלא איבעי ליה לאפושי בטעיניה דהוה ליה לאסוקי אדעתיה כשיכנס פשתנו לתוך החנות ותדליק בנר ותעמוד להטיל מימיה לא יוכל לסלקה משם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והיה </span>גדי כפות לו. </span>תימה דליתני ברישא גדי ועבד סמוך ובסיפא גדי ועבד כפות דהוי רבותא טפי ופי' רשב'ם דגדי נמי היה לו לברוח ורישא דקתני גדי כפות ועבד סמוך דוקא בכה'ג חייב ובסיפא גדי סמוך ועבד כפות לו פי' או עבד כפות לו וה'פ גדי סמוך לו ועבד כמו שאמר ברישא שהיה סמוך לו פטור אע'ג דלא קם ליה בדרבה מיניה משום דהיה לו לברוח ועבד כפות לו וגדי כמו כן כפות כמו שאמר ברישא פטור אע'ג דלא היה לו לברוח דקים ליה בדרבה מיניה וההוא דסוף פירקין (ד' כז.) עבדו כגופו שורו כממונו איירי בעבד ושור כפות והבעלים עומדים אצלם וכשהניח הגחלת על לב עבדו פטור שמחשב בלבו שהאדון יסירנה ולא יסמוך אתשלומין אבל כשהניח על לב שורו אינו חושש האדון להסירה לפי שישלם לו דמי שורו ור'ת מפרש דאיצטריך גדי כפות דחייב אע'ג דפטרינן טמון באש דדרשינן מה קמה בגלוי אף כל בגלוי וס'ד דכל דבר דלאו אורחיה הכי לאו כעין קמה הוא ופטור וגדי אין דרכו להיות כפות וס'ד למפטריה וקמ'ל השתא ברישא דאפ'ה חייב וסיפא קמ'ל דאע'ג דסמוך הוא דהוי כי אורחיה פטור לכך תניא ההיא מתניתין דהכונס (לקמן דף סא:) בתר פלוגתא דטמון דר' יהודה ורבנן ובתר הך בבא דגדי כפות קתני ומודים חכמים לר' יהודה במדליק הבירה שמשלם כל מה שבתוכה שכן דרך בני אדם להניח בבתים והפסיק התנא בהאי בבא כדפרישית לאשמועינן דאע'ג דלאו אורחיה בגדי להיות כפות חייב ואפילו למ'ד אשו משום חציו דלא שייך בדידיה למפטר טמון מ'מ אצטריך לאשמועינן דחייב היכא דכלו לו חציו לאחר שריפת העבד ואע'ג דשריפת העבד מחמת חציו ושריפת גדי מחמת ממונו שייך ביה שפיר קם ליה בדרבה מיניה הואיל וע'י מעשה אחד בא הכל ותדע דלמ'ד משום ממונו מוקי כשהצית בגופו של עבד ופטרינן ליה אע'ג דלא הצית בגופו של גדי ולפי' ר'ת ורשב'ם אתי שפיר הא דנקט גדי ולא נקט גדיש ובקונטרס פי' משום דמסקינן בגדי דחד ועבדא דחד וסתמא העבד לבעל הגדיש שאדם מניח עבדו לשמור גדישו ולפירושו צ'ל הא דפריך מאי למימרא הוה מצי למימר ולטעמיך תיקשה לר' יוחנן אמאי נקט גדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטל </span>תוריה עבדא ה'נ דלא מיחייב. </span>פ'ה הא כתיב כסף שלשים שקלים יתן לאדוניו וקשה דאם רצה לומר דה'ה לגבי אשו דמשלם שלשים של עבד הא אי אפשר לומר כן דבפ'ק (דף ט:) אמרינן דהשור משלם שלשים של עבד משא'כ באש ואם ר'ל דכי היכי דהתם משלם קנס ה'נ משלם דמי הגדי הא לא גמרינן ממון מקנס ונר' לר'י דהכי פריך ה'נ דלא מחייב בממון שהזיק עם הריגת העבד והא בדבר שממונו עושה לא שייך קם ליה בדרבה מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגדי </span>דחד ועבדא דחד. </span>וכן נמי אמר רבא בפ' בן סורר ומורה (סנהדרין דף עד.) רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו ושיבר הכלים בין של נרדף בין של כל אדם פטור וקשה דבפ'ק דסנהדרין  (דף י. ושם) אמר ממון לזה ונפשות לזה חייב ותירץ הר'ר יצחק בר מרדכי דכל רודף אחר חבירו חשיב מיתה ותשלומין לאחד משום דמחייב מיתה לכל אדם דהכל חייבין להורגו להציל הנרדף ור'ת מפרש דבכל מקום מיתה לזה ותשלומין לזה פטור לבד מעדים זוממין דבעינן שיתקיים כאשר זמם בכל אחד ואע'ג דבעדים זוממין נמי כשהוא מיתה ותשלומין לאחד פטור התם משום דבההוא גברא מתקיים כאשר זמם והביא ראיה דגמרינן (כתובות דף לה.) שאין מיתה ותשלומין מלא יהיה אסון ענש יענש הא אם יהיה אסון לא יענש והתם מיתה לאשה ותשלומין לבעל ומיהו אין זה ראיה דעל כרחך צ'ל דהא חשיב מיתה ותשלומין לאחד כיון שהן גוף אחד דאי לאו הכי למאי דבעי למימר מעיקרא בפ' בן סורר ומורה (סנהדרין דף עד.) גבי רודף דמיתה לזה ותשלומין לזה חייב היכי הוה משני ליה לקרא ועוד הביא ראיה דתנן במכילתין (דף לד:) דהוא שהדליק הגדיש או שחבל בחבירו בשבת פטור דקם ליה בדרבה מיניה אע'ג דהוי מיתה לשמים ותשלומין לחבירו ואין זה דיוקא דזה חשיב מיתה ותשלומין לחד וקצת קשה לר'י מה חידוש יש בגדי דחד ועבדא דחד טפי ממה שהיה של אחד הלא אין מתחייב מיתה לפי שהפסיד לו עבדו דאפילו הרג עבד של עצמו חייב וצריך לדחוק דמ'מ נ'ל חידוש יותר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חציו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חציו </span>דחרש הן. </span>תימה לר'י אי חשיב מסירה לחרש כרוח מצויה לר' יוחנן נמי מחייב ואי לא חשיב כרוח מצויה א'כ מה קשה לר'ל הא לא דמי למסר שורו דהא כ'ע מודו דאין חייבין כלל על האש אלא ביכולה להזיק ברוח מצויה ואומר ר'י דלמ'ד אשו משום חציו הוא לא מחייב אלא באש שיכול להזיק ברוח מצויה הרבה וקרוב לודאי היזק כעין חציו והכא אין במעשה השולח קרוב לודאי היזק הלכך לא דמי לחציו דחציו דחרש הן אבל למ'ד משום ממונו אע'ג דלא מזומן כולי האי מחייב מידי דהוי אמסר שורו קשור כראוי לחרש דחייב דדרכו (א) לנטורי ע'י עסקיו של חרש אע'ג דלא הוי קרוב לודאי כעין חציו והא דפוטר ר' יוחנן אפילו במסר לו שלהבת לאו משום דאזיל לטעמיה דאית ליה אשו משום חציו דהא מסיק דאית ליה נמי משום ממונו אלא משום דקסבר שלהבת לא ברי הזיקא כמו שור כדאמרינן בפרק קמא (דף ט:) : טמון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טמון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טמון </span>באש דפטר רחמנא היכי משכחת לה. </span>פי' בשלמא למ'ד אשו משום ממונו אין תימה דפטור טמון ואע'ג דבכל נזקי ממונו כמו קרן שן ורגל חייב טמון שבממון מצינו חילוקים בקרן שן ורגל להלכותיהן אבל באדם המזיק לא חלק הכתוב דכתיב פצע תחת פצע ודרשינן בסוף פירקין (דף כו:)  לחייב על השוגג כמזיד ואונס כרצון לפיכך אין סברא לדרוש אשו משום חציו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>בינייהו. </span>הוה מצי למימר איכא בינייהו כל הני דלעיל כלב שנטל חררה ואנחי אנוחי בגדיש דלרבי יוחנן משלם על שאר הגדיש חצי נזק ולר'ל על שאר הגדיש פטור ולרבי יוחנן אפילו לא הצית בגופו של עבד קם ליה בדרבה מיניה וטמון היכא שלא כלו חציו חייב לרבי יוחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחייב </span>בעל הגחלת. </span>פירוש גם בעל הגחלת ולא שיפטר בעל הכלב לגמרי כדפ'ל (דף כב. ד'ה ואי) גבי חנוני אמאי חייב ועוד אי בשלא שמר גחלתו ומפטר בעל הכלב אמאי קאמר (לעיל יט:) מתני' באדייה אדויי ודרב הונא בעלמא איתמר לימא דרב הונא קאי אמתני' קשרו אדם חייב הקושר נ'ש ובעל התרנגול פטור כמו הכא דפטור בעל הכלב אלא ודאי בשלא שימר גחלתו חייב נמי בעל הכלב ולכך לא מיתוקמא דרב הונא אמתני' דקשרו אדם חייב משמע דחייב הכל הקושר ובעל התרנגול יש לו להתחייב כמו כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחייב </span>בעל הגחלת. </span>האי לישנא לאו דוקא דהא מיתוקמא דאכלה בגדיש דבעל החררה אלא כלומר שיפטר בעל הכלב מחלקו של בעל הגחלת ולא ישלם כי אם הרביע וא'ת ואמאי לא פריך וליפטר בעל הכלב מן החררה ונראה מכאן לדקדק דיותר יש לאדם ליזהר עצמו שלא יזיק אחרים משלא יוזק שמחויב לשמור גחלתו מן הכלב אע'פ שאין לו רשות ליכנס לביתו כדי שלא יזיק אחרים ואפשר לשמור עצמו כדי שלא יכנוס כלב כדי ליטול חררתו וכן משמע בהמניח (לקמן דף לא.) בשמעתין דקדרין דפריך אי נתקל פושע שני נמי ליחייב אלמא חשיב שני פושע לחייבו בנזק שלישי ואינו פושע לענין שיפטר ראשון בנזקיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בששימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בששימר </span>גחלתו. </span>וא'ת ומה שמירה היא זו כיון שיכול הכלב ליכנס שם בחתירה דסתם דלתות חתורות הן אצל הכלב וי'ל כיון דנטר כדנטרי אינשי לא אטרחוהו רבנן טפי: 


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: בשחתר.
txt:
<span class='five'>בשחתר. </span>ואם תאמר ולישני כגון דנפלה גודא בליליא וידע בעל הכלב ובעל הגחלת לא ידע ויש לומר דאין זה רגילות דבעל הכלב ידע ובעל הגחלת לא ידע ולקמן גבי עיזי דבשדות רגילות הוא לפעמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סתם </span>דלתות חתורות הן. </span>תימה דלמא משום דהוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס תחילתו בפשיעה משום פתיחה ויש לומר דא'כ לא מיחייב בחתירה כ'א רביע כי היכי דהוה מתחייב בפתיחה שהיה בעל הגחלת מתחייב מחצה אבל אין לתרץ דלא אמרינן תחלתו בפשיעה בבתים פתוחים וסופו באונס בנעולים כיון דגבי נעולים לא הוי שום פשיעה כדאמרינן בהפרה (לקמן דף נב:) דלא אמרינן מגו דהוי פושע לענין חרש הוי פושע לענין פקח כו' ומגו דהוי פושע לענין גמלים הוי פושע לענין שוורים דלא דמי דהתם ודאי לא אמרינן מגו משום דלגבי פקח או לגבי שוורים הניזקין לא פשעי כלל אבל הכא פושע הוא בכלב זה לענין זה הגדיש להיות ניזוק בגחלתו בפשיעה היכא שלא שמר גחלתו לכך יש להתחייב אפילו נזוקין באונס למאן דמחייב תחילתו בפשיעה וסופו באונס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תפשוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תפשוט </span>דפי פרה כחצר הניזק דמי. </span>תימה דאמאי לא פשיט משאר בבי דמתני' דתנן השן מועדת לאכול הראוי לה ומההיא דאכלה מצידי הרחבה ומתוך החנות ועוד אותם שהיו מדקדקין משיסה בו את הכלב למה לא הביאו מתניתין כלב שנטל חררה דדייק מינה השתא ועוד מאי קאמר מאי בעי ריפתך בפומא דכלבאי כיון שהכלב לקחה ונראה לר'י דמכל הנהו דמתניתין לא מצי למפשט ולא מההיא דנטל חררה משום דס'ד דאם לקחה הבהמה פירות בחצר הניזק ואכלה ברשות הרבים [או בחצר המזיק] חייב דמחייבינן בלקיחה לחודא וכן הסברא נוטה דכיון דפשע בלקיחה מה לנו באכילה והא דממעטינן משדה אחר רשות הרבים היינו לקיחה וקמבעיא ליה כגון אם הושיט פירות בפי פרה חש'ו ועכו'ם דלאו בני תשלומין נינהו וכגון שהבהמה לא היתה יכולה ליקח אם לא שהושיט לה ואי כחצר הניזק דמי חייב בעל הפרה ואי כחצר המזיק דמי פטור כיון שנתנו אחר לתוך פיה והא דקאמר תפשוט לאו ממתני' אלא מסוגיא דשמעתין דאוקמה אכלה בגדיש דבעל החררה שמע מינה דבעו לקיחה ואכילה בחצר [הניזק] אף על פי שאין טעם בדבר זה מה צורך באכילה אלא דגזירת הכתוב הוא ותפשוט כשנתן אחר לתוך פיה דחייב דכחצר הניזק דמיא דאי כחצר המזיק דמיא ומצי אמר ליה מאי בעי ריפתך בפומא דחיותאי ה'נ מצי א'ל מאי בעי ריפתך בפומא דכלבאי  וזה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע שיסה בו את הכלב. </span>ותימה דאמאי לא משני לענין קטלא לא אמרינן כדאמרינן בסמוך דהך משנה היא רישא דהשיך בו את הנחש דמייתי בתר הכי בפ' אלו הן הנשרפין (סנהדרין דף עו: ושם) ושמא משמע ליה רישא בין לענין מיתה בין לענין נזקין ולקמן נמי מייתי לה גבי בעיא משסה כלבו של חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאפקיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפקיה </span>לניביה וסרטיה. </span>הו'מ לשנויי כגון שלא הכניס יד חבירו אלא הכלב עצמו לקחה כששיסהו אלא דמשני לפי מה שסבור דמיירי כשהושיט לו ידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכלי </span>למימר לגדור מר גדירא בארעיה. </span>היה נשמט אביי שלא היה חפץ לילך לשם דהתנן  (לעיל דף יט:) אכלה מתוך החנות משלמת כו' ולא אמרינן היה לו לנעול חנותו וכן אכלה מצידי הרחבה ולעיל נמי לא פריך דליפטר בעל הכלב מן החררה ורב אלפס פסק כרב יוסף וליתיה לדאביי דדחויא בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנהו </span>עיזי דשוקא כו'. </span>דוקא בהנהו דקיימי לשחיטה ואע'ג שישלמו מה שהזיקו לא בעי למיקם בהדייהו לדינא וזימנין נמי דליכא סהדי אבל עז לחלבה ורחל לגיזתה יכול לומר כשיזיק ישלם כדאשכחן גבי עיזי דבי תרבו דאמר ליה זיל אצנעינהו ולא אמר ליה זיל שחטינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזהו </span>מועד כו'. </span>אומר ר'י דהא דאמרינן בהבא על יבמתו (יבמות דף סד:) דסתם לן תנא דשור המועד כרשב'ג דאמר בשלש זימנין הוי חזקה לא משום דתיהוי פלוגתייהו בשור המועד דמקראי דרשינן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיהו </span>התינוקות כו'. </span>אף על גב דאדם אית ליה מזלא מ'מ כיון שנעשה שפל כל כך שהתינוקות ממשמשין בו ודאי חזר לקדמותו ולא בא ר'מ למעט שלא תועיל חזרה שלשה ימים אלא השמיענו דאפילו ביום אחד פעמים דאיכא חזרה כגון ע'י תינוקות וג' פעמים ביום אחד נראה דאין מועיל לדידיה לחזרה אע'פ שמועיל להעדאה דה'נ אשכחן לר'ש דבשלשה פעמים הוי מועד ובחזרה בעי ג' ימים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ישמרנו האידנא חייב. </span>פי' בקונטרס בפי' ראשונה דלרבא בפעם ג' חייב נ'ש צ'ל לפי' הא דקאמר לקמן דאתו ג' כיתי סהדי בחד יומא דלמ'ד לייעודי תורא אייעד ומשלמין בעלים נ'ש אע'פ שלא ידעו תחלה ואינו נראה דוהועד בבעליו כתיב ואח'כ אם לא ישמרנו משלם נ'ש וברייתא דלקמן קתני דאין השור נעשה מועד עד שיעידו בפני בעלים וא'כ אפילו למ'ד לייעודי תורא צריך שידעו הבעלים תחלה וכי אתו ג' כיתי סהדי בחד יומא והעידו בבעלים לא ישלמו בעלים נ'ש עד נגיחה ד' ורש'י עצמו חזר בו משום דבריש חזקת הבתים (ב'ב דף כח. ושם) קאמר סתמא דגמרא אי מה שור המועד עד נגיחה ד' לא מיחייב כו' ופי' דמשמעות דורשין איכא בינייהו  והר'ר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>הוא אומר וזאת. </span>ואם תאמר כל שכן השתא דאיכא למימר תוכיח דמיעט קרא בהדיא וי'ל דה'ק דהתם גלי קרא דלא שייכא התם סברא של קירוב וריחוק שאין שם הטעם תלוי משום דמוחזקת בכך רואה אלא דגזירת הכתוב הוא דבשלשה ימים היא זבה אפי' אם יבא אליהו ויאמר ודאי לא תראה עוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>למעוטי זב מימים. </span>ולא בעי למימר אבל לא זבה מראיות דאם כן לשתוק מוזאת אי נמי המקשה סמך אהיקישא וכדפריך בסמוך מה ראית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קאי </span>בראיות ממעט ראיות. </span>תימה אדרבה קאי בזב ממעט זב קאי בזב ממעט זבה כדדרשינן בפ'ק דשחיטת חולין (דף כד. ושם)  שאין הלוים פסולים במומים דכתיב וזאת אשר ללוים ואין אחרת ללוים ויש לומר דהתם נמי הוה דרשינן וזאת ללוים ולא לכהנים שאין שנים פוסלין בכהנים אלא משום דדרשינן ליה מאשר ללוים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>כרבי יוסי ס'ל. </span>והא דלא קאמר הלכה כרבי יוסי משום דניחא ליה למנקט תנאי דמתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לייעודי גברא. </span>לא שיהא מועד לעבור בהתראות דאם כן לא היה מתחייב עד נגיחה של חמישית נ'ש אלא לייעודי שיודיעו בכל פעם שנגח שורו וישמרנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלתא </span>כיתי עדים. </span>לאו דוקא דהוא הדין כת אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>הוא דקמסהדי בי. </span>תימה לר'י דמ'מ קנס לא הוי אפי' למ'ד (לעיל דף טו.) פלגא נזקא קנסא דמכי נגח שלש נגיחות יצא מחזקת שימור ונראה לתרץ דאין חצי נזק חלוק כיון דהוי קנס בחד דוכתא הוי קנס בכל דוכתי כדאשכחן גבי שלשים של עבד דאפי' העבד שוה שלשים לא פחות ולא יותר מכל מקום הוי קנס ואי מודה ביה מיפטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בפני </span>ב'ד. </span>זהו מסברא דמי יקבל עדות אם לא בפני בית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>כאן שלש עדיות. </span>לענין שלש אחין ואחד מן השוק מצטרף עמהן: לימרו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 24
dfh: b
trm: הנך קמאי כו'.
txt:
<span class='five'>הנך קמאי כו'. </span>הוא הדין דהו'מ למפרך מבתראי שלא ידעו בראשונים כיון שבאו בג' ימים אלא מקמאי פריך בפשיטות טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לימרו </span>הנך בתראי וכו'. </span>מקמאי לא הו'מ למפרך דמוכח מילתא דלייעודי קאתו מדהמתינו עד נגיחה ג' וא'ת מאי קאמר מנא ידעינן דכל דקאי בבי דינא כו' לוקמא כגון שהיו אחרונים במעמד כשהעידו כת ראשונה וי'ל דעל כרחך איירי כשהעידו כת שלישית תחלה דאי כשהעידו לבסוף אם כן תקשה מקמאי דדלמא לחיוביה פלגא נזקא קאתו דליכא הוכחה במה שהמתינו עד נגיחה שלישית דשמא לא היה להם פנאי לבא לב'ד להעיד אלא כשהמתינו עד כשהעידו כת שלישית אז מוכחא מלתא דלייעודי קאתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דקמרמזי רמוזי. </span>לפי הספרים דגרסי אלא משמע דבעי לאוקמי הכא נמי דקמרמזי רמוזי וניחא אפי' אי לייעודי גברא וכגון שבכל שלשה ימים באו אלו עם אלו וקמרמזי ולא ברמיזה כההיא  דהניזקין דהתם מיירי ברמיזה גרועה דלאו מילתא היא א'נ דיני נפשות שאני וכל הנך שנויי בתראי אתו נמי לייעודי גברא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במכירין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במכירין </span>בעל השור כו'. </span>ואם תאמר אכתי מצו למימר לחיוביה פלגא נזקא קאתינן אקטן שבשוורים כדתנן בהמניח (לקמן דף לה:) גבי זה אומר קטן הזיק וי'ל דיכול לומר אחד מהם נאבד א'נ דנאבד אחד מהם (ב) אחר כל נגיחה וא'ת דכיון דאין מכירין את השור שמא אותו שנגח ראשונה לא זהו שנגח שניה ושלישית וי'ל כגון שלאחר שהעידו כולם ראוהו והכירוהו שהיה עושה כל הנגיחות ואם תאמר לייעודי גברא אין העדים שהעידו ביום ראשון יכולין לייעד אלא שחוששין שמא יגח ב' וג' (ג) ויכירו ומטעם זה יכולים נמי לומר לחייבו חצי נזק באנו כשיכירו ואפי' כי אמרינן לייעודי תורא דמצינו למימר דמיירי כשהכירוהו עד שנגח שלשה נגיחות ולאחר שלשה ימים כשבאו להעיד נתערב בין שוורים אחרים הדומים לו או שכחו מה שור היה ואין מכירין אותו בשעת העדות דהשתא ודאי לייעודי קאתו ואף על פי שאין מכירין אותו ישלם נ'ש כשיגח נגיחה רביעית כרבי אחא דאמר בריש המוכר פירות (ב'ב דף צג. ושם) בידוע שזה הרגו ומ'מ אותם שהכירו תחילה יכולים הם לומר לחייבו חצי נזק באנו כשיכירו דלייעודי גברא נמי לא מצי אמר אלא שחוששין שמא יגח שנים או שלשה ויכירוהו וי'ל דאי לחייבו ח'נ אתו לא היה להם להעיד כלל עד שיכירוהו אבל ודאי לייעודי אתו כי בין לייעודי תורא ובין לייעודי גברא צריכין להעיד קודם נגיחה רביעית דאין הבעלים מתחייבים עד שיודיעוהו תחילה ולכך צריכין למהר להעיד קודם הכרה וכן פר'ח דהך מתני' בין לייעודי תורא בין לייעודי גברא ובעיין לא אפשיט ותימה דלא משני שאין מכירין השור המנוגח אי נמי שנגח שור של הפקר או של כנעני או שהעידו שנגח שוורים של עצמו ואור'י דשמא אין העדאה מועלת אלא בפני חיוב ולכך לא מצי למימר שאין מכירים השור המנוגח דאי אין מכירים שמא הוי דכנעני או דהפקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המשסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המשסה </span>כלבו של חבירו כו'. </span>לא דמי לשור האצטדין (לקמן דף לט.) שהאדם נלחם עמו להורגו: אני</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אני </span>לא אדון קרן מקרן. </span>לדבריהם קאמר להו דלדידיה לית ליה דיו היכא דמפריך ק'ו וא'ת מה לשן ורגל שכן הזיקן מצוי תאמר בקרן שאין הזיקו מצוי כ'כ דבחזקת שימור קיימי למ'ד פלגא נזקא קנסא ואין לומר מרשות לרשות גמרינן ומה רה'ר שהקיל בה לענין שן ורגל החמיר בה לענין קרן רשות הניזק לא כל שכן דמ'מ שייך למפרך שפיר כדמשמע לקמן דבעי למילף כופר שלם בתם בחצר הניזק מנזקין דרגל ופריך מה לנזקי' דרגל שכן ישנן באש וי'ל דלאו פירכא היא דאין חומרא זו מועלת לחייבו ברה'ר והכי דיינינן ק'ו ומה שן ורגל שאין חומרות מועילות לחייבו ברה'ר (א) נ'ש כו' ובפ'ק דזבחים (דף י.) גבי שוחט לשמה לזרוק דמה שלא לשמה דפסול מק'ו דשוחט חוץ לזמנו דכשר ופריך מה לחוץ לזמנו שכן כרת אע'פ שאין חומרא זו מועלת לחוץ לזמנו לפסול חומרא שהחמירה תורה שאני דכיון שהחמירה תורה חומרא זו החמירה חומרא אחרת וא'ת והיכי קאמרי רבנן דיו כל ק'ו כך הוא דבשביל חומרא אחריתי קטנה שיש בזה מה שאין בזה יש ליתן בחמור כל החומרות שבקל וי'ל כיון שהחומרא מעין הדין שאנו באין ללמוד שייך לומר דיו שפיר וא'ת בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לה:) אמר ותהא קבורת מת מצוה דוחה שבת מק'ו ומה עבודה שהיא דוחה שבת קבורת מת מצוה דוחה אותה שבת שנדחית מפני עבודה אינו דין שתהא מת מצוה דוחה אותה והשתא נימא כמו שאינה דוחה את העבודה אלא בשב ואל תעשה כך אל תדחה שבת אלא בשב ואל תעשה וי'ל כיון דגוף העבודה נדחית מפני קבורת מת מצוה אין לנו לומר שתהא חמורה ממנה בשום מקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ק'ו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ק'ו </span>לשכינה י'ד יום. </span>אור'ת משום דאמרינן בהמפלת (נדה דף לא.) שהאב ואם נותנין בו כל אחד ה' דברים והקב'ה נותן בו י' דברים וי'מ דנקט י'ד יום כנגד שני הסגרות דאין הסגר פחות מז' ימים וכן מוכח בתוספתא דמסכת אבות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>האי תנא דלא דריש דיו. </span>וכולהו מידחו ותימה דבפרק השואל (ב'מ דף צה.) פריך הניחא למאן דאית ליה דיו אלא למאן דלית ליה דיו מאי איכא למימר ואף על גב דהתם לא מפריך קל וחומר ויש לומר דפריך למאי דס'ד מעיקרא להנך אמוראי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>ולא ד'א כתיב. </span>תימה דנימא דאהני ק'ו למגע ומשא לטומאה גופיה ואהני דיו לומר דלא מטמא אדם לטמא בגדים ובריש מסכת כלים ובסוף מסכת זבים משמע דש'ז של זב מטמא אדם לטמא בגדים וכ'ת לא שייך דיו לחלק בטומאה שלא מצינו שום דבר שמטמא במשא שלא יטמא אדם לטמא בגדים הא לעיל (דף יח:) אמרינן כי האי גוונא לר'ט אהני ק'ו לנ'ש ואהני דיו למגופו ואע'פ שלא מצינו נ'ש מגופו וכן לקמן גבי מפץ אומר אהני ק'ו לטומאת ערב ואהני דיו לטומאת ז' ואע'פ דלא מצינו דבר הנוגע במת שלא יטמא ז' ושמא יש לנו לחלק דנ'ש ומגופו שני דברים הן ואין זה לחצאין וכן לקמן יש דברים הנוגעים במת שאין להן טומאת ז' ואין נעשים אב הטומאה כגון אוכלין ומשקין וכלי חרס אבל הכא כיון שיש בו טומאת משא אי אפשר להיות לחצאין וכן בפ'ק דפסחים (דף יח: ושם) ילפינן משקין הבאין מחמת שרץ ממשקין הבאין מחמת כלי ולא אמר דיו שיהיו שניים כמותם דלא מצינו דבר הנוגע בשרץ שלא יהא ראשון וא'ת ולימא דאהני ק'ו למגע לטמא אדם לטמא בגדים כרוקו ואהני דיו לאפוקי ממשא וי'ל הא נמי הוי לחצאין דלא אשכחן מידי שמגעו מטמא אדם לטמא בגדים שלא יטמא במשא ואדרבה אשכחן מרכב בריש מסכת כלים שמגעו מטמא אדם ולא לטמא בגדים ומשאו מטמא אדם לטמא בגדים וא'ת ולימא אהני ק'ו למשא ואהני דיו לאפוקי מגעו שלא יטמא אלא אדם לחודיה ולא לטמא בגדים שיהא דינו כמרכב הא נמי ליתא ולאו פירכא היא דמשא דלא כתיב ביה כלל ילפינן מק'ו ומגע דכתיב ביה לא נביא לכל דין מגע רוק מק'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>האי תנא הוא. </span>והני תנאי דאייתי פרק בתרא דנזיר (דף סו.) ותנא דמתני' דהתם קסברי ש'ז של זב מטמא במשא לא שייך לאתויי כלל הכא דהתם כולהו סברי דוקא קרוב לראיית זיבה מעת לעת או יומו מטמא ש'ז והכא בעי לאתויי תנא שיטמא במשא כל ז' בק'ו מרוקו וא'ת בפרק בנות כותים (נדה דף לד:) דקבעי רב יוסף ראייה ראשונה של מצורע מהו שתטמא במשא כו' ואמאי לא פשיט דמטמא במשא מק'ו מרוקו דטהור בטהור כמו קרי של זב דהכא וי'ל דבעיין דהתם לאו אליבא דרבי טרפון אלא אליבא דרבנן דאית להו דיו היכא דמפריך קל וחומר:  מפץ</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפץ </span>במת כו'. </span>הא דאמרינן בכל דוכתין (נדה מט. סוכה כ.)  כל המטמא מדרס מטמא טמא מת מהכא נפקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>פכין קטנים שטהורין בזב. </span>שאין יכול ליגע בהם בתוכם מפני שפיהם צר ובהיסט נמי לא מטמא (א) כדפירש בקונט' מה שבא לכלל מגע בא לכלל היסט ושאין בא לכלל מגע כו' ואע'פ שראוי לנגיעת שער הזב לא מטמא משום דבעינן ראוי לנגיעת בשר דטומאת שער נפקא לן מבשר הזב וא'ת דבפרק קמא דנדה (דף ה:) אמרינן דכלי חרס המוקף צמיד פתיל הניצול באהל המת אין ניצול במעת לעת שבנדה ובהנזקין (גיטין דף סא:) נמי פריך בסופו וניחוש שמא תסיטם אשתו נדה אלמא משמע דמטמא בהיסט אע'ג דאין בא לכלל מגע ואור'ת דצמיד פתיל בא לכלל מגע חשבינן ליה מפני שעומד להפתח ואע'ג דגבי קולית נבילה אמר בהעור והרוטב (חולין דף קכו:) דמחוסר נקיבה כמחוסר מעשה דמי ואע'ג שחשב עליה לנוקבה אין מטמא במשא דהתם סתמא אין עומדת לנקיבה אלא ע'י מחשבתו אבל צמיד פתיל סתמו עומד להפתח וא'ת מה לפכין קטנים שכן מטמא מאוירן [א] שיכול לתלות שער של מת בפיהן ובסמוך נמי דיינינן ק'ו מפכין קטנים דמטמא בשרץ ואם כן בכעדשה נמי יכול ליכנס בפיו וי'ל כלי עץ יוכיחו מה לשאר כלים שכן נעשין אב הטומאה תאמר במפץ כו' פכין קטנים יוכיחו וא'ת מפכין גדולים מצי גמר דלא מטמא מדרס כדנפקא לן בפרק ר' עקיבא (שבת פד: ושם) דכלי חרס אין מטמא מדרס ומטמא טמא מת ושמא ניחא ליה למינקט פכין קטנים שטהורין מכל טומאת זב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שטהורין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שטהורין </span>בזב. </span>תימה מנ'ל שלא יטמא במעיינות הזב נהי דבשער הזב לא מטמא הנ'מ בשער שמבשר הזב גופיה נפקא לן טומאת שער הלכך בעינן ראוי לנגיעת בשר אבל רוקו דכתיב ביה בהדיא וכי ירוק הזב בטהור פשיטא דלא בעינן ביה ראוי לנגיעת בשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפץ </span>שמטמא בזב כו'. </span>וא'ת כלי חרס המוקף צמיד פתיל יוכיח שמטמא בזב בהיסט כדפ'ל וטהור במת ואומר ר'ת דלא שייך למימר יוכיח מצמיד פתיל שהרי כענין שמטמא בזב היה מטמא במת דמה שמטמא בהיסט זהו משום דהוי כמו שהזב נגע בתוכו כדאמרינן (ת'כ פרשה מצורע) איזהו מגע שהוא ככולו הוי אומר זה הסיטו ובמת נמי אם היה כזית מן המת בתוכו היה טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקמייתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמייתי </span>ליה בין לטומאת ערב בין לטומאת שבעה. </span>תימה דמה טומאת שבעה שייכא ביה דלית ליה טהרה במקוה כדאמרינן בפרק ר' עקיבא (שבת דף פד:) ואין לומר דין טומאת שבעה קאמר כלומר שנעשה אב הטומאה כדין דבר שמטמא טומאת שבעה הא כיון דלית ליה טהרה במקוה אין נעשה אב הטומאה כדמוכח בסוף עירובין (דף קד:) וי'ל דהאי ק'ו נמי מהני לפשוטי כלי עץ המיוחדים למדרס שטמא במת ומייתי להו לטומאת שבעה א'נ הברייתא מיירי בכל מפצים בין מפץ של עץ שיש לו טהרה במקוה בין מפץ של שיפה וגמי ובמסכת שבת (דף פד.) פריך ממפץ של שיפה וגמי והכא פריך ממפץ של עץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>מופנה משני צדדין. </span>תימה למה לי גז'ש כיון דאיתקש מת לשכבת זרע וש'ז לשרץ דבכל התורה כולה למידין למד מן הלמד חוץ מן הקדשים וי'ל דעל כרחך לאו לכל מילי גמרי מהדדי לא מהיקישא ולא מגזירה שוה כדאשכחן בריש פרק שני דחולין (דף לו:) גבי הכשר דחד לטומאת מת וחד לטומאת שרץ וצריכא ומדאיצטריך ג'ש הוא דשמעינן דלכל מילי לא גמירי מהדדי כי אם לגבי הך דהכא ובסוף פרק במה אשה (שבת דף סד.) לרבות דבר הבא מזנב הסוס ומזנב הפרה שענין אחד הם לטמא בשניהם וכן ידות הכלים והאוכלים דילפינן בהעור והרוטב (חולין דף קיח.) לא מצריך תרי קראי למת ולשרץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>קרא וכבסתם בגדיכם. </span>וא'ת ולילף מק'ו כדמעיקרא וי'ל דאטומאה דכתיב בהדיא משמע ליה קרא והשתא דילפינן מת בגזירה שוה אע'ג דשרץ גופיה גמרינן מקל וחומר ככתוב בהדיא חשיב ביה: מידי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>כוליה ניזקא קאמרינן. </span>וא'ת וביער ע'כ לגמרי אתא לפטור דנזק שלם מהי תיתי לאו פירכא היא דאי לאו בשדה אחר ממילא חייבת נזק שלם ברשות הרבים בלא קל וחומר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>תהא שן ורגל כו'. </span>וא'ת הא אמר כספו של זה ולא כספו של אחר וי'ל דאין למעט מכספו אלא חצי נזק שמשתלם מגופו דכספו של זה חצי נזק מגופו ולא של אחר וכאן אם היה בחצר הניזק חצי נזק הוה משתלם מן העלייה אבל לעיל אי הוי מחייב שן ורגל ברה'ר הוה משתלם מגופו כמו קרן וא'ת היכי גמר הכא מקרן מה לקרן דין הוא שאפילו בחצר הניזק לא משלם אלא חצי נזק שכן אין משתלם מן העלייה ויש לומר צרורות יוכיחו שמשתלם מן העלייה לרב פפא (לעיל ג:) ואין משלם אלא חצי נזק וא'ת אי שן ורגל בחצר הניזק חצי נזק אמאי איצטריך כספו של זה ולא כספו של אחר דהשתא ק'ו דלעיל ליכא וי'ל דאי לאו כספו הוה שבקינן ק'ו דהכא דמיקל בתשלומין והוה עבדינן קל וחומר דלעיל דמחמיר בתשלומין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויהא </span>אדם חייב בכופר. </span>מלא תקחו כופר לנפש רוצח לא נפקא דההיא (אמר) דאיצטריך דלא תשקול מיניה ממונא למפטריה כדאמרינן בפרק אלו נערות (כתובות דף לז:) והכא איירי שיהרג וישלם כופר כמו השור ומדתנא דבי חזקיה  (שם דף לה.) לא נפקא אלא לפטור בשוגג בלא מתכוין כמו במזיד במתכוין שזה כזה אבל כופר באדם כל זמן דלא אשכחן דפטור בשום מקום לא מצינן למילף מיניה כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עליו </span>ולא על האדם. </span>בפרק החובל (לקמן דף פג:) דריש לנפש רוצח אי אתה לוקח כופר אבל אתה לוקח כופר לראשי אברים ופריך והאי מבעי ליה דאמר רחמנא לא תעביד ביה תרתי דלא תשקול מיניה ממונא ונקטליה לאו בכופר דהכא איירי דא'כ הוה ליה לשנויי ההוא מעליו ולא על האדם נפקא אלא איירי בממון אחר בהדי מיתה וטעי גמרא כדטעי באלו נערות (כתובות דף לז:) דקבעי גבי דרשה דלא יהיה אסון לא תקחו כופר לנפש רוצח למה לי כלומר דמלא יהיה אסון נפקא אלמא ס'ד דמיירי בממון אחר בהדי מיתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>דין שחייב בד' דברים. </span>וא'ת מה לאדם שכן מועד מתחילתו וי'ל דנזקי אדם מנזקי אדם יליף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רגל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רגל </span>שדרסה כו'. </span>הוא הדין בשן דחיה דאורחה הוה מצי למבעי אבל בור ואש ממעטה מעליו כמו אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא קרן כוונתו להזיק. </span>תימה מאי מספקא ליה פשיטא דקרן חמירא מהאי טעמא דליכא למימר דמקרן בק'ו יליף שאין מועד מתחילתו דהשתא לא שייך למפרך  [כדפרישית] במתניתין דאדם יוכיח שמועד מתחילתו ופטור מכופר ועוד היכי בעי למילף מקרן שכן חייבת ברשות הרבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>משום דסבר לה כרבי יוסי הגלילי. </span>וא'ת אפי' בלא רבי יוסי הגלילי מק'ו גמר ומה שן ורגל דפטורין ברה'ר חייבין בחצר הניזק כופר שלם קרן לא כ'ש וי'ל דאם היה כופר חלוק מדין נזק מדפטר ברה'ר לא הוה שייך למידן ק'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>איכא כופר ברגל. </span>והא דפליגי אביי ורבא בפרק שור שנגח ארבעה וחמשה (לקמן דף מא. ושם) ברגל שדרסה על גבי תינוק בחצר הניזק דלרבא לא משלם כופר אליבא דההוא תנא איירי ולא משום דסבר רבא הכי:  האי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>מיבעי ליה ליתן צער במקום נזק. </span>וריפוי ושבת ובושת כולהו מצער ילפינן דחייב במקום נזק כדמשמע בהחובל  (לקמן דף פה.) דאמר תנא וכולן חייבין בתשלומין במקום נזק מנהני מילי אמר רב זביד משמיה דרבא אמר קרא פצע תחת פצע כו' משמע דכולהו ילפינן מצער ולרב פפא דאמר התם אמר קרא ורפא ירפא ליתן ריפוי במקום נזק כולהו ילפינן מריפוי וא'ת דהכא משמע דצער שלא במקום נזק פשוט טפי דאיצטריך קרא לצער במקום נזק ובפרק החובל (שם:) משמע איפכא דאמר צער שלא במקום נזק דמשלם מאן תנא וי'ל דשלא במקום נזק דלקמן היינו במקום שלא עשה רושם כדקתני כוואו על צפרניו וצער שלא במקום נזק דהכא היינו על בשרו שניכר רישומו ולא אפחתיה מכספיה וצער במקום נזק דהכא כגון קיטע ידו ושיבר רגלו דאפחתיה מכספיה דההוא לא שמעינן ליה לא מחבורה ולא מכווה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>תרתי. </span>וא'ת לעיל אמרינן סימא עינו של חבירו בשוגג או באונס נזק אין ד' דברים לא צער נמי ליחייב דבההוא קרא דמרבינן נזק כתיב נמי צער וי'ל דכל מה דמצינן למיפטר שוגג פטרינן ולכך מוקמינן דהאי קרא דמרבה שוגג דוקא בנזק דאיירי ביה עיקר קרא ולא בצער: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>עבד פלוגתא דרשב'ג ורבנן. </span>תימה דבפ'ק דקדושין (דף כד: ושם ד'ה מיבעי)  מוקמי רבנן האי ושחתה להושיט ידו במעי שפחה וסימא עובר שבמעיה דפטור משום שלא נתכוין לעין וה'נ לא נתכוין וי'ל דלא פטרוהו רבנן אלא היכא דלא נתכוין לעין וגם נתכוין לטובתו של עבד כי התם אבל נתכוין לעין אע'פ שנתכוין לטובתו או לא נתכוין לטובתו אע'ג דלא נתכוין לעין לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשגגה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשגגה </span>מכלל דה'ל ידיעה. </span>משום דגבי גלות כתיב טובא בשגגה דריש לה דהא גבי חלב אע'ג דכתיב ביה בשגגה לא חיישינן להיתה לו ידיעה ומהאי טעמא נמי ממעטינן בריש אלו הן הגולין (מכות דף ז: ושם ד'ה אלא) אומר מותר מבשגגה לגבי גלות אע'ג דגבי שבת וע'ז כתיב בשגגה ומחייבינן אומר מותר בפרק כלל גדול (שבת דף סח: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתכוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתכוין </span>לזרוק שתים וזרק ארבע כו'. </span>לענין שבת פטור ואפילו לאביי דמחייב בפרק כלל גדול (שבת דף עג.) היינו נתכוין לזרוק שתים ונמצאו ארבע דומיא דנתכוין לחתוך התלוש וחתך את המחובר דהיינו שסבור תלוש ונמצא מחובר דאי נתכוין לזה וחתך זה היינו מתעסק כדמוכח בפרק ספק אכל (כריתות דף יט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרט </span>למתכוין לזרוק כו'. </span>לשון ראשון פי' בקונטרס פרט למתכוין לזרוק ב' וזרק ארבע דלא הוי בכלל כי יזיד וטפי הוה ניחא לפרש דלא הוי בכלל מכה איש ומת דהוי לעיל מינה מלפרש כי יזיד דהוי בתריה וא'ת אמאי איצטריך לחייב גלות נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע דמהיכא ס'ד דפטור דלפטור ממיתה ודאי לא אתיא דפשיטא דשוגג פטור ממיתה וי'ל דמבלא צדייה דריש באלו הן הגולין (מכות דף ז: ושם ד'ה אשר) פרט למתכוין לזרוק בצד זה וזרק בצד אחר ומהאי קרא הוה פטרינן אפי' נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע ולפירוש אחרון שפירש בקונטרס שפטור מגלות קשה קצת דבפרק אלו הן הגולין אמר אם בפתע בלא איבה הדפו פרט לשונא בלא צדייה פרט לנתכוין לזרוק בצד זה והלכה לצד אחר ואשר לא צדה פרט למתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע והשתא מאשר לא צדה דכתיב בריש ואלה המשפטים הוה ליה למעוטי ההוא דדמי טפי לפטור כגון נתכוין לזרוק בצד זה שלא נתכוין לצד הנרצח וי'ל משום דהתחיל התנא לדרוש קרא דבלא צדייה נקט ברישא נתכוין לזרוק בצד זה דרוצה להזכיר הפשוט תחילה וא'ת אמאי איצטריך באלו הן הגולין מבשגגה לפטור נתכוין להרוג הבהמה והרג האדם ע'כ היינו או נתכוין לזרוק בצד זה וזרק בצד אחר או נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע וי'ל דהתם איצטריך כגון שהיו הבהמה והאדם זה בצד זה א'נ כסבור בהמה ונמצא אדם ותימה דהא פליגי רבי ורבנן בנשמט הברזל מקתו ומן העץ המתבקע דמר מחייב בהאי ומר מחייב בהאי בריש אלו הן הגולין אמאי חייב והא הוי כמו נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע שנתכוין לבקע עצים שלפניו והלך למרחוק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבה זרק כלי מראש הגג. </span>רבה גרסינן דרבא מספקא ליה לעיל (דף יז:) אי בתר מעיקרא אזלינן אי לא וקאמר דנפשוט מרבה שהוא רבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדם </span>וסילקו. </span>פירש רב אלפס דרבה לטעמיה דלית ליה דינא דגרמי בריש הגוזל קמא (לקמן דף צח.) ולר'י נראה דהא גרמא בניזקין הוא ופטור לכולי עלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זרק </span>תינוק מראש כו'. </span>לא דמי להרג טריפה דפטור לכולי עלמא באלו הן הנשרפין (סנהדרין דף עח.) : כבש</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כבש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבש </span>עליו כו'. </span>באלו הן הנשרפין (סנהדרין דף עו: ושם) מפרש דרישא נקט כבש לרבותא וסיפא נקט דחפו לרבותא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קרע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרע </span>כסותי חייב. </span>תימה היכי מייתי ראיה דלמא שאני הכא שהיה לו להסיר הגחלת מעל בגדו תדע מדנקט רבה על בגדו חייב מכלל דעל בשרו פטור והתם לקמן (דף צב.) תנן סמא את עיני אפי' על מנת לפטור חייב אלא ע'כ על בשרו פטור משום שהיה לו להסיר כמו בעל לבו ומת וי'ל דהא פשיטא ליה דמעל בשרו יסיר הגחלת ומעל בגדו לא חייש ולא איצטריך לאתויי ראיה אלא שלא תאמר כיון שמניח על בגדו והוא שותק א'כ דעתו הוי שיפטר דהא אשכחן אפי' במצוה לקרוע דחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הניח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניח </span>גחלת על לב עבדו כו'. </span>כשעבד כפות ורבו עומד אצלו איירי כדפרישית לעיל (דף כב: ד'ה והיה) ומיירי שלא מת העבד אלא הוזק ולהכי מספקא ליה שמא לא יחוש הרב לסלקו מפני שישלם לו דמי נזקו:  הדרן עלך כיצד הרגל </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המניח.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המניח. </span>ואיכא נמי דקרו לחביתא כדא ולכדא חביתא. </span>תרוייהו צריכי שאם התנה לתת לו כד והקנה לו בסודר ונתחייב הלוקח לתת דמים יכול הלוקח לומר לא אתן לך דמים אם לא תתן לי חבית דקרי ליה לחביתא כדא לפי שהוא מוחזק ולא אזלינן בתר רובא ואם התנה לתת לו חבית ונתן הלוקח דמים יכול לומר לו המוכר לא אתן לך אלא כד דקרי לכדא חביתא ולא אזלינן בתר רובא ואומר ר'ת דאפי' רב דאמר בפרק המוכר פירות (ב'ב דף צב. ושם ד'ה וליחזי) ולקמן בהפרה (דף מו.) הולכין בממון אחר הרוב גבי המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן הכא מודה שיכול המוחזק לומר למוציא אע'פ שהרוב מסייעך לא תוציא ממני ממון דקים לי בנפשאי שאני מן המיעוט אבל בנמצא נגחן לא מצי אמר מוכר קים לי בנפשך שאתה מן המיעוט דזבני לנכסתא דאדרבה יאמר הלוקח למוכר אתה הטעתני דקים לי בנפשאי שאני מן הרוב דזבני לרדיא וא'ת ונחזי אי דמי כדא אי דמי חביתא כדפריך לקמן בריש הפרה (שם) ובהמוכר פירות  (ב'ב דף צב.) וניחזי אי דמי רדיא לרדיא ושם אפרש בע'ה דאפילו לרבנן דפליגי אר' יהודה בהמוכר את הספינה (שם דף עז:) גבי מכר הצמד לא מכר הבקר דלית להו הדמים מודיעים פריך וי'ל דלא שייכא הכא הודעת דמים דקרובים דמי הכד לדמי החבית א'נ שמכר לו כדים או חביות שוה מאתים זוז ולא שייך לומר בזה הודעת דמים כלל ומיירי דאית ליה זוזי דלא שייך לומר שקול כדך בזוזך ולספרים דגרסי בהפרה ובהמוכר פירות אי דליתנהו להנך זוזי צריך לאוקמי שיש ללוקח מעות המכר והקנה לו אגב קרקע או אחר כך הוזלו הכדים והחביות אי נמי הכי פירושו מהו דתימא זיל בתר רובא אע'פ שהדמים מסייעים למוחזק קמ'ל וה'ה דהוי מצי למימר איפכא מהו דתימא זיל בתר חזקה קמ'ל דאין הולכין בתר חזקה אלא אחר הרוב אם הדמים מסייעין לרוב אלא משום דמתניתין מוכחא דבא להשמיענו דלא אזלינן בתר רובא דכד וחבית חדא נינהו ולפי זה אתי שפיר טפי אליבא דרב מאליבא דשמואל מדשמעינן דלא אזלינן בתר רובא אלא היכא שהדמים מסייעים למוחזק ולא שמעינן זה במקום דאין הדמים מסייעים:  קמ'ל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קמ'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קמ'ל </span>דאין הולכין בממון אחר הרוב. </span>תימה מה טעם אין הולכין ליתי בק'ו מדיני נפשות כדאמרינן בפ'ק דסנהדרין  (דף ג:) ור' יאשיה מייתי ליה בק'ו מדיני נפשות ומה דיני נפשות דחמירי אמר רחמנא זיל בתר רובא דיני ממונות לא כ'ש ואפי' רובא דליתיה קמן אזלינן בדיני נפשות בתר רובא כדאמר בריש סורר ומורה (סנהדרין דף סט.) וי'ל דהתם גבי דיינים שאני דחשיב מיעוט דידהו כמי שאינו וליכא למימר התם אוקי ממונא בחזקת מריה דהא ב'ד מפקי מיניה אבל גבי שאר ממון דאיכא מיעוט וחזקה לא אזלינן בתר רובא: ה'ג </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>פטור איבעי ליה לעיוני. </span>אבל הך לא פריך אמאי חייב בנזקו כשהוזק איבעי ליה לעיוני כדפירשתי לעיל (דף כג. ד'ה ולחייב) דיותר יש לו לשמור שלא יזיק משלא יוזק ולא שייך כאן כל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור (לעיל כ. כד:) דגבי אדם לא אמר הכי והא דאמר (לעיל דף כב.)  הניח חנוני נרו מבחוץ בעל הגמל פטור ולא אמר איבעי ליה לעיוני וי'ל דדוקא במקום הליכתו אמרינן איבעי ליה לעיוני וקצת קשה הא דאמר רבא לעיל כי אית לך רשות לסגויי עילאי ואמאי אית ליה רשות לסגויי הא בהמה נמי איבעי לה לעיוני כדמוכח בהפרה (לקמן דף נב:)  דשור פקח ביום פטור וליכא למימר בממלא רה'ר שאינה יכולה לעבור אלא דרך עליה דא'כ לבעוטי נמי אית לה רשותא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר באפילה שנו. </span>והא דפליגי לקמן (דף כט.) אי נתקל פושע הוא או לא כגון שנתקל מעצמו ולא נתקל בשום דבר אבל הכא שנתקל מחמת מכשול ולא איבעי ליה לעיוני אנוס הוא ואע'ג דלעיל (דף כו:) מרבינן אונס כרצון באדם המזיק מפצע תחת פצע אונס גמור לא רבי רחמנא דהא בירושלמי פוטר אותו שישן ראשון אם הזיק לשני הבא אצלו לישן וכן בהגוזל בתרא (לקמן דף קיב.) גבי הניח להם אביהם פרה שאולה כסבורים של אביהם היא וטבחוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול שכך נהגו אבל מה שהזיקו לא דאנוסין הן ובמתניתין נמי תנן היה בעל חבית ראשון ובעל קורה אחרון דאם עמד בעל חבית ונשברה חבית בקורה פטור ונראה לדקדק דאדם המזיק דמפטר באונס (משום) שהוא כעין גניבה מדתניא בשלהי האומנים (ב'מ דף פב: ושם ד'ה וסבר) המעביר חבית ממקום למקום ושברה רבי יהודה אומר שומר חנם ישבע נושא שכר ישלם והשתא מדמחייב נושא שכר ופוטר שומר חנם ולא מחייב מטעם אדם המזיק ש'מ דבאונס דכעין גניבה אדם המזיק פטור ומדמה ר' יהודה נתקל לגניבה אבל באונס שהוא כעין אבידה שהיא קרובה לפשיעה יותר כדאמרינן בהשואל (ב'מ דף צד:) דגניבה קרובה לאונס ואבידה קרובה לפשיעה נראה דאדם המזיק חייב דא'א לומר שלא יתחייב אלא בפשיעה וכן משמע לעיל דמחייב בנפל מן הגג ברוח שאינו מצויה ואע'ג דברוח שאינו מצויה מפטר בה שומר חנם כדאמרינן בסוף ארבעה וחמשה (לקמן דף מה.) גבי ארבעה נכנסו תחת הבעלים כו' וחייבין לשלם דמי שור לבעלים חוץ משומר חנם ומוקי לה כגון דנטריה שמירה פחותה דשומר חנם כלתה לו שמירתו והנך לא כלתה שמירתן ומייתי מדר' יהודה דמועד סגי ליה בשמירה פחותה דהיינו דלת שיכולה לעמוד ברוח מצויה ואין יכולה לעמוד בשאין מצויה אלמא אע'ג דמפטר שומר חנם מחייב בה אדם המזיק והיינו טעמא משום דהוי כעין אבידה ונתקל הוי כעין גניבה ופטור ביה אדם המזיק וכן מוכח בפרק הגוזל עצים (לקמן דף צט: ושם) גבי טבח אומן שקלקל דפריך למאן דפטר (בשומר) חנם מברייתא דקתני נתן בהמה לטבח ונבלה חייב מפני שהוא כנושא שכר אלמא ס'ד דמקשה אפי' בחנם חייב כמו שומר שכר שחייב על האבידה ומשני אימא מפני שהוא נושא שכר ולפיכך בשכר חייב בחנם פטור דהוי כעין גניבה [עי' תוס' ב'מ פב: ד'ה וסבר וב'ב צג: ד'ה חייב] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים. </span>והא דתני (לקמן דף נב:) שור פקח ביום פטור דשור עיניו למטה ומיבעי ליה לעיוני טפי מאדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>אמרו לרכובה שלשה. </span>י'מ דלעני שבישראל קאמר אבל אחרים הכל לפי המבייש והמתבייש ולר'י נראה דהיינו לגדול שבישראל דומיא דההיא דתנן בהחובל (לקמן דף צ.) סטרו נותן לו מאתים זוז ומוקי לה (לקמן ד' צא.) לגדול שבישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קנסא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנסא </span>קמגבית בבבל. </span>לאו קנסא אלא דין קנסא הוא כדאמרינן בהחובל (לקמן ד' פד:) דמילתא דלית בה חסרון כיס לא עבדינן שליחותייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שבור את שיניו. </span>דליכא פסידא איירי מדאסר ליכנס שלא ברשות:  ואי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בתם אמאי חייב. </span>בשלמא אי איירי במועד יש לו להתחייב שאינו בהול והיה לו לשומטו אבל אי בתם איירי לא סלקא דעתך שהיה לו לשומטו לפי שהוא בהול שירא להפסיד ולא מסיק אדעתיה לשומטו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משבר </span>ויוצא. </span>אע'ג דלעיל אמרינן שהיה לו לשומטו היינו משום דליכא טירחא בשמיטה יותר מבדחיפה אבל הכא לא אטרחוהו לסדרן זה על זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מניין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניין </span>לנרצע שכלו ימיו. </span>אורחא דמילתא נקט שאז רגילות לסרהב לפי שאינו יכול להשתעבד עוד בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דנתקל הא שבר חייב. </span>אליבא דרב פריך דמוקי לה בממלא דבלא ממלא מודה ר'נ דאין לו לשבר דאיבעי ליה לסגויי באידך גיסא דלא פליג אכולהו אמוראי דלעיל ולתרוייהו לא פריך דאע'ג דאיירי בממלא ליכא פסידא דלא דמי לחצר חבירו שאדם יכול להקיף ברה'ר ולילך בכל מקום שירצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בשיכולה להציל על ידי דבר אחר. </span>וכיון דיכולה להציל על ידי דבר אחר אפילו דין אינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולינקוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולינקוט </span>פזרא וליתיב. </span>וס'ד השתא דשלו לא הגיעו לפי שאין יכול להזמין כל עוברי דרכים לבית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי מה שנתן נתן אמאי. </span>ולא גרסינן [אמאי] שלו לא הגיעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>(אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>(אי </span>הכי) אמאי זה וזה פאה. </span>דבשלמא אותו שנטלו הויא פאה הואיל דנטלו מדעתו אלא אותו שהניח סתמא דמילתא היה בדעתו שאם יטלו מצד אחר שיחזור ויזכה בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>וזה פאה לפוטרו מן המעשר כדתניא כו'. </span>ומייתי ראיה דבשביל שחזר וזכה בו לא מחייבינן (א)  כיון דמתחילה פאה גמורה היתה ונפטרה ופאה דמיפטרא מן המעשר לא מטעם הפקר דהא תנן במסכת פאה (פ'ו מ'א) ב'ש אומרים הפקר לעניים הפקר וב'ה אומרים אין הפקר עד שיפקיר אף לעשירים כשמיטה אלא היינו טעמא דמיפטרא כדדרשינן בספרי ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך יצא זה שיש לו חלק ונחלה עמך שאם הוא לוי עני נוטל פאה וטעמא דב'ש דילפי מפאה דכתיב לעני ולגר תעזוב אותם מה ת'ל תעזוב אותם יש לך עזיבה אחרת שהיא כזו כגון הפקר לעניים ולא לעשירים ובית הלל ילפי משביעית דכתיב תשמטנה ונטשתה מה תלמוד לומר ונטשתה יש לך נטישה אחרת שהיא כזו כגון הפקר לעניים ולעשירים:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הוא עצמו פטור דקרקע עולם הזיקתו. </span>ולא בעי למימר שהוזק הוא עצמו במים דלישנא משמע שהוחלק עצמו במים ולא שהוזק בהן ובאפקריה לא מצי לאוקמי דא'כ לא מחייב לא אכלים ולא על עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'מ </span>היכא דאפקרינהו. </span>פ'ה דסבר רב דבור שחייבה עליו תורה בהפקיר רשותו ובורו וא'ת דבשמעתין דמחזרת (לעיל דף כא.) ר'ל דרב סבר בור ברשותו חייב ושמואל סבר דפטור ופי' שם בקונט' דפליגי בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו וי'ל דלא קיימא מסקנא דהתם הכי ומיהו נראה דרב מצי סבר שפיר דהפקיר רשותו ולא בורו נמי חייב אע'ג דאבנו וסכינו ומשאו דלא אפקרינהו לא הוי בור לרב היינו משום דעדיפי מבור ואיכא נמי לחיובינהו משום שור ולחייב בהן את הכלים אבל בור ברשותו ליכא לחיובי משור דשור ברשותו פטור כדתנן  (לעיל דף ט:) חוץ מרשות המיוחדת למזיק לכל הפחות בור הוי ופטור על הכלים ושמואל דסבר הכא דאפילו לא אפקרינהו הוי בור מצי סבר דבור ברשותו פטור לגמרי ואפילו בור לא הוי דמצי א'ל ברשותי מאי בעית ומה שבקונטרס רצה לחייב בהפקיר רשותו ובורו כמו בחופר בור ברה'ר אין נראה לר'י דחופר בור ברה'ר חפר בור באיסור וכן חפר בור ברשותו סמוך לרה'ר באיסור חפרו ואפילו חופר באמצע רשותו והפקיר רשותו ולא בורו כיון דשלו הוא חייב להסיר התקלה כדאמרינן בהפרה (לקמן דף מח. ושם) דכיון דאית ליה לממלייה ולא מלייה כמאן דכרייה דמי אבל הפקיר רשותו ובורו דחפר בהיתר וגם השתא דהפקיר לאו בעל הבור הוא לא מחייב תדע דבפ' הפרה (לקמן נא.) דחקינן לאשכוחי בור של שני שותפין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונשוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונשוף </span>באבן. </span>דוקא נקיט דנשוף באבן אבל נתקל באבן ונשוף בקרקע פטור דקרקע עולם הזיקתו ואפילו שמואל מודה הכא דפטור כדפטר לקמן בהפרה (דף נג. ושם) נתקל בבור ונפל לאחורי הבור וההיא דלעיל דמחייב שמואל צריך לאוקמא כגון שנחבט בקרקע שהמים נשפכים עליה דדמי לקרקע הבור ואע'ג דשור שדחף חבירו לבור וגם הניח אבן ע'פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור מחייבין בהפרה  (שם) יש לחלק כיון שיש שם תקלה על הבור ומיהו ודאי לרב קשה כי היכי דקאמר רב קרקע עולם הזיקתו ה'נ נימא בעל האבן בור של פלוני הזיקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה במתכוין להורידה כו'. </span>רבה לא בעי לאוקמי במתכוין לשבור כדמוקי לה אביי לקמן משום דנשברה כדו דקאמר ת'ק משמע דנשברה מאליו עלה קאתי ר' יהודה לחלק בין מתכוין לשאין מתכוין וא'ת והא ר' יהודה אית ליה בפרק האומנין (ב'מ דף פב: ושם ) דנתקל לאו פושע הוא גבי מעביר חבית ממקום למקום ונשברה דקאמר ר' יהודה שומר חנם ישבע נושא שכר ישלם ומפרש התם האי כדיניה והאי כדיניה ואין לומר דמתכוין להורידה דהכא הוי פושע טפי דא'כ היכי דייק מכלל דמחייב ר'מ אפילו נפשרה דלמא בנתקל דוקא מחייב אבל נפשרה דהוי אונס טפי לא וי'ל דקסבר רבה כי היכי דאמרינן התם לר'מ דשבועה זו תקנת חכמים היא בשומר שכר ה'נ לרבי יהודה תקנת חכמים היא בשומר חנם אלא דקסבר רבי יהודה דבשומר שכר לא רצו חכמים להקל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואונס </span>רחמנא פטריה. </span>ומפצע תחת פצע לא מרבינן אונס גמור כדפירשתי לעיל (דף כז: ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>נשברה כדו כו'. </span>וא'ת והיכי מייתי מברייתא דפטר ר'מ בקנקנים ברוח שאינה מצויה דלמא ה'מ לענין שאר נזקין אבל מתני' איכא לאוקמי באדם המזיק דבדרך הלוכו נפלו החרסים על האדם מכחו ואדם המזיק חייב ברוח שאינה מצויה כדאמרינן לעיל סוף פרק שני (דף כז.) וי'ל דבמתניתין נמי קתני והוחלק אחד במים דתקלת מימיו הוא ולא אדם המזיק ולמה מחייב שם ר'מ יותר מבקנקנים וא'ת ומאי פריך מולנערה לא תעשה דבר דבנפשרה ודאי מחייב ר'מ אע'פ שהנפילה היתה באונס מ'מ אחר כך היה לו לסלק וי'ל דרבי מאיר מחייב בכל ענין אף על פי שלא היה לו פנאי לסלק:  פליגי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פליגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פליגי </span>בשעת נפילה בנתקל פושע. </span>דלר'מ דפושע הוא חייב כל כמה דלא הוה ליה פנאי לסלק קרי שעת נפילה ולאחר נפילה פליגי במפקיר נזקיו ואפי' לאחר נפילת פשיעה כגון ששיבר במתכוין דרבנן דפטרי ס'ל דלא חייבה תורה אלא בור דאית ליה בעלים כגון הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו או חפר בור סמוך לרה'ר וכן משמע לישנא מר סבר מפקיר נזקיו חייב ומ'ס מפקיר נזקיו פטור משמע דבכל מפקיר נזקיו פליגי אפי' לאחר נפילת פשיעה ועוד דקאמר לקמן מפקיר נזקיו מאי מתכוין איכא האיכא לפרש במתכוין ושיבר כמו שפירש על שעת נפילה ולא בעי לאוקמי אביי פלוגתייהו בלאחר נפילה בנתקל פושע דלרבי מאיר דפושע הוא חייב דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה ולרבנן דלאו פושע הוא פטור דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס וכן אית ליה לר' יוחנן בסמוך משום דמתני' מוכחא דבתרתי פליגי ולא היה זה בתרתי אלא בחד דחד טעמא הוא והשתא נמי תרי ומודים דקתני בברייתא חד קאי אשעת נפילה  דמודים חכמים לר'מ באבנו וסכינו ומשאו דנפלו ברוח מצויה שהוא חייב אע'פ שלא היה לו פנאי לסלק אבל ברוח שאין מצויה היה פטור אע'ג דלא אפקריה דסתם אבנו כו' לא מפקר להו כי נפלו שאין מתקלקלין בנפילתם ומשום דלא היה לו פנאי לסלק מיפטר דאי היה לו פנאי לסלק הוה מחייב אפי' ברוח שאין מצויה דכיון דלא אפקרינהו עליה דידיה לסלוקינהו כדאמר בסמוך דמתכוין לזכות בחרסין ואפי' נתנו אחר שם כדאמרינן בהפרה (לקמן דף מז: ושם)  בעל השור חייב בנזקי חצר ובעל חצר חייב בנזקי הבור ובשמעתין אמר גבי גלל דאם הפכה בפחות מג' אם נתכוין לזכות בה חייב אע'פ שהוא לא עשה בור זה כיון דדידיה הוא עליה דידיה רמי לסלקו ואידך מודים קאי אפלוגתייהו דלאחר נפילה ומודה רבי מאיר לחכמים במעלה קנקנין ונפלו ברוח שאין מצויה דפטור אע'פ שהיה לו פנאי לסלק דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס ומצי אמר האי בירא לאו אנא כריתיה כיון דבאונס נעשה ולכך נקט קנקנין שמשתברין בנפילתם וסתמא מפקר להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדקתני </span>תרתי. </span>וא'ת והיכי דייק אביי מדקתני תרתי דפליגי לאחר נפילת פשיעה הא אפי' אי לא פליגי אלא בנתקל אי פושע הוא אי לא איצטריך למיתני תרתי שלא תאמר דוקא בשעת נפילה מחייב ר'מ משום דנתקל פושע הוא והתקלה היתה שלו עדיין אבל אחר נפילה שכבר הפקיר התקלה פטר ר'מ אע'ג דפושע הוא כמאן דפטר בור ברשות הרבים וי'ל דאי לאו שרבי יהודה בא לחלוק עליו בזה לא היה צריך להשמיענו כיון דבהדיא תנן סתמא לקמן דבור ברשות הרבים חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדמתני'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדמתני' </span>בתרתי ברייתא נמי בתרתי. </span>וא'ת מברייתא נמי יש להוכיח דבתרתי פליגי דמדקתני ולא סלקה ולא העמידה משמע דלאחר נפילה פליגי ועוד דאי לא פליגי אלא בשעת נפילה אמאי חייב בדיני שמים לרבנן דאית להו נתקל אנוס הוא ובשעת נפילה נמי פליגי מדנקט מודים חכמים באבנו סכינו ומשאו דלא מצי קאי אלא אשעת נפילה דאי לא פליגי אלא לאחר נפילה במפקיר נזקיו א'כ אפי' נוקי בהפקיר אבנו סכינו ומשאו לא יתיישב דאי מודים ברוח מצויה דחייב ושאין מצויה דפטור א'כ לא פליגי כלל וי'ל דמברייתא לא מצי למידק כלל דאיכא למימר דפליגי בשעת נפילה ולאחר נפילה ובחד טעמא כדפרישית לעיל והא דנקט בהאי מודים אבנו כו' ובהאי מודים קנקנים אורחא דמילתא נקט דאין אדם מקפיד באבנו אם תפול ברוח מצויה ובקנקנים כדי שלא ישברו מניחם בענין שלא יפלו ברוח מצויה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוחלק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוחלק </span>אחד במים בשעת נפילה או שלקה בחרסי' אחר הנפילה. </span>ה'ה דמ'ל איפכא אלא דנקט הכי משום דסתם חרסים מפקיר להו כדמוכח ההיא דקנקנים ומים לא מפקר להו כולי האי ועוד דרב אוקי למים דמתניתין בדלא אפקרינהו וכי פליגי בדלא אפקרינהו דוקא בשעת נפילה פליגי דלאחר נפילה מודה ר'י שעליו לסלק כיון שהם שלו ויש לו פנאי לסלק אבל בפלוגתא דלאחר נפילה במפקיר נזקיו לאו דוקא לאחר נפילה אלא אף לאחר נפילה שהיה לו פנאי לסלק פוטר ר'י משום דהוי בור דלית ליה בעלים ור'מ מחייב אף בשעת נפילה כיון דסבר דנתקל פושע הוא ומפקיר נזקיו חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>גמלו בשלמא לאחר נפילה משכחת לה. </span>דפליגי כגון שהפקיר נבלתו אחר נפילתה בפשיעה כגון שהוליכה במקום שיש לחוש שתפול אלא בשעת נפילה היכי משכחת לה דלפלגו כעין פלוגתא דפליגי בנתקל וא'ת ולוקי פלוגתייהו דשעת נפילה אכדו ולאחר נפילה אגמלו כדמוקי מתניתין דהוחלק אחד במים בשעת נפילה או שלקה בחרסית לאחר נפילה וי'ל חדא משום דסתם חרסית מפקר להו וסתם נבילה לא מפקר לה כחרסית ועוד מדקתני ולא סלקה משמע דכדו נמי היה לו פנאי לסלק והואיל וכן הוא אי מוקמינן לכדו בשעת נפילה א'כ מיירי כדו בתרתי ומדכדו בתרתי גמלו נמי בתרתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לאחר נפילה מאי. </span>כי מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה מאי דברי הכל פטור הא איכא רבי מאיר דמחייב ע'כ אפילו הפקיר דאם לא הפקיר לא פטרי רבנן דעליה רמי לסלוקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מאי ד'ה חייב הא איכא רבנן דפטרי. </span>הו'מ לדחויי דלא פטרי רבנן אלא היכא דאנוס הוא אבל לאחר נפילת פשיעה מחייבי אבל היה קשה דא'כ רבי יוחנן דאמר בסמוך לאחר נפילה מחלוקת לא הוה פליג במידי אדרבי אלעזר ומתוך הלשון משמע שבא לחלוק על רבי אלעזר:  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר לאחר נפילה מחלוקת אבל בשעת נפילה מאי ד'ה פטור כו'. </span>הו'מ למפרך מברייתא גופה כיון דבשעת נפילה פטור משום דאנוס הוא א'כ לאחר נפילה מחייב ר'מ אף על גב דהוו לאחר נפילת אונס וא'כ היכי קתני ומודה ר'מ במעלה קנקנים כו' אמאי פטור והא ר'מ לאחר נפילת אונס נמי מחייב וליכא למימר דאיירי בשעת נפילה דא'כ מה לו להזכיר קנקנים לא הוה ליה למימר טפי אלא ומודה ר'מ בשעת נפילה דפטור משום דאנוס הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי אליבא דרבנן. </span>לא בעי למימר איפכא דפליגי אליבא דר'מ ומאן דפטר אמר לך דע'כ לא מחייב ר'מ אלא משום דפושע הוא וכי פליגי ר' יוחנן ור' אלעזר במפקיר נזקיו דאונס דקים ליה דבמפקיר נזקיו דפשיעה פליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תסתיים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תסתיים </span>דר' אלעזר הוא דאמר חייב. </span>במסקנא לא קיימא הכי והא דלא פריך מההיא דרבי אלעזר דלעיל משום דאין להוכיח ממילתיה דר'א לחודיה דפטרי רבנן במפקיר נזקיו אפילו לאחר נפילת פשיעה אם לא מכח דפליג אדרבי יוחנן כדפ'ל ומיהו מר' יוחנן קשה אמאי לא פריך מההיא דלעיל דאית ליה מפקיר נזקיו דעלמא חייב לרבנן וי'ל משום דלא מפרשא בהדיא אלא מתוך קשיא דרבי יוחנן אדרבי יוחנן להכי שביק לה ומייתי מילתא דמפרשא טפי בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רב אשי כשהפכה בפחות מג'. </span>מכאן אין לדקדק דלא בעי הגבהה ג' טפחים דכי מתכוין קני בהגבהה פחות מג' דשאני הכא משום דאפילו חבטה בהפקר קני א'נ משום דהוי האי גלל בכליו וקני ליה כליו א'נ כשמגביה בידו דכיון שהוא בידו קני בפחות מג' וכך איתא בריש אלו נערות  (כתובות דף לא.) והא דאמר בפרק חלון (עירובין דף עט: ושם ) גבי חבית של שתופי מבואות צריך שיגביה טפח שאני שתופי מבואות דרבנן תדע דהתם לא להשמיענו דין הגבהה בכל מקום קאתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ר' יוחנן דאמר חייב. </span>מ'מ איצטריך לפרש לפי שאין דרכן של בני אדם להתחכך בכתלים לפרש מתניתין אפילו כמאן דמחייב בור ברשותו ושמא רבי יוחנן בבור ברשותיה נמי מחייב דאיכא דסבר הכי בפרק הפרה (לקמן דף נ.) : לא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יהא אלא כרפשו. </span>הא דלא דייק הכי לעיל (דף כח.) בהוחלק אחד במים משום דהתם לא איירי כששפכם בכוונה אבל הכא תנא השופך משמע ששפכם בכוונה במקום שנעשין רפש וטיט א'נ ברישא קתני הוחלקו משמע דלא עשו המים אלא החלקה אבל הכא קתני הוזק משמע שבמים עצמן הוזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בדתמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדתמו </span>מיא. </span>פירוש בתמו מיא נמי איירי וניחא ליה לאוקמי בין תמו בין לא תמו ודוקא בכלים מלאוקמי דוקא בלא תמו ובין בכלים ובין בעצמו וא'ת ואי תמו מיא סתמא מפקר להו והוי בור ופטור בו הכלים וי'ל דלא תמו כל כך שלא יהא עדיין ראויין לשום דבר ואי הוה גרס איפכא הוה ניחא מי סברת דתמו מיא ונכנסו בעפר ונעשה טיט לא דלא תמו מיא שהמים צלולים עדיין דמסתמא לא אפקרינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייב </span>בעל הכותל. </span>וא'ת כותל רעוע נמי איבעי ליה לאסוקי אדעתיה שמא הצניעם שם כשהיתה בריא וי'ל דמ'מ ראוי המצניע להתחייב כיון שפשע ואין צריך להעמיד ברעוע מעיקרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>תעכב המחרישה. </span>בירושלמי מפרש כדי שלא תעלה המחרישה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>תימא רבי יהודה כו'. </span>וא'ת והא מתני' קתני כל הקודם בהן זכה וי'ל דכל הקודם בהן לאחר שלשים יום זכה ותימה למאי דס'ד דמתניתין בשעת הוצאת זבלים תקשה ליה דרשב'ג אדרשב'ג דקתני במתני' דחייב לשלם ובהבית והעלייה (ב'מ דף קיח:) תנא רשב'ג אומר אף מתקן מלאכתו כל שלשים יום ודייק מינה בגמ' דס'ל כל מקום שנתנו חכמים רשות להניח והזיק פטור מלשלם ולפי לשון אחר שפירש בקונטרס דרשב'ג פליג את'ק וס'ל דאפילו הניח ברשות חייבין לשלם קשה אפי' לפי המסקנא ושמא אין הענינים שוין אע'ג דבשמעתין דהתם כייל להו בהדי הדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתני'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתני' </span>שלא בשעת הוצאת זבלים ור' יהודה היא. </span>תימה דלא משני הכי בהבית והעלייה (ב'מ קיח: ושם)  דקתני המוציא זבלו לרה'ר המוציא מוציא והמזבל מזבל כו' ואם הזיק משלם מה שהזיק וקאמר בגמרא מתני' דלא כר' יהודה וי'ל דהתם כי יעמיד מתני' נמי שלא בשעת הוצאת זבלים אתיא דלא כר' יהודה דהא שרי להוציא ע'מ לזבל לאלתר ואפי' הכי קתני שמשלם מה שהזיק אלמא בדבר שיש לו רשות משלם מה שהזיק ולרבי יהודה משמע דלא משלם מדקאמר שעל מנת כן כו' ועוד מדלא קתני בהדיא ואם הזיק משלם מה שהזיק א'נ מתני' דהתם משמע ליה בשעת הוצאת זבלים מדקתני המזבל מזבל ושפיר אית ליה רשות להניח שלשים יום והא דאמר המזבל מזבל עצה טובה קמ'ל כלומר מזבל לאלתר שלא יצטרך לשלם:  תבנו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תבנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תבנו </span>וקשו תנן משום דמשרקי. </span>והא דמחייב מתני' בגללים אע'ג דלא שריק היינו משום דלית ביה שבחא ולא התירו להוציא בחנם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבר </span>שיש בו שבח קנסו גופו משום שבחו. </span>מכאן יש להוכיח דל'ג כל הקודם בהן זכה גבי מצניע קוץ וזכוכית וגדר שנפלה לרה'ר דהתם ליכא שבחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שטר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שטר </span>שיש בו רבית קונסין אותו ואינו גובה לא את הקרן ולא את הרבית. </span>נראה לר'י שר'מ קונס להפסיד החוב לגמרי אפי' בהודאה ועדות אחרת כדמשמע לישנא דאין גובה לא את הקרן ולא את הרבית דמשמע דאין גובה כלל וכן משמע מדמדמי לקנסו גופו משום שבחו שמפסיד גוף הממון ואין להקשות דבפרק איזהו נשך (ב'מ דף עב. ושם ) מדמי הך דהכא דשטר שיש בו רבית לשטרי חוב המוקדמין ומוקי ההיא דשטרי חוב כר'מ והיכי מדמי דהכא מפסיד גוף המלוה והתם אינו מפסיד אלא השטר דמה שאין מפסיד שם אלא השטר לפי שלא היה עבירה בגוף המלוה אלא בשטר אבל ברבית יש עבירה דהלואה ברבית אפי' בלא שטר אע'ג דאמרינן דמשעת כתיבה עבד ליה שומא בלא שטר נמי איכא איסורא בהלואה הקשה ריב'א אם יפסיד כל חובו לגמרי מצינו הלוה חוטא נשכר ואור'י דאין זה קושיא כי המלוה שמרויח קנסו בגוף מחמת השבח ומתוך כך יזהר אבל הלוה אין לנו במה לקנוס שתחילתו על מנת לפרוע הוא לוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים גובה את הקרן כו'. </span>משמע שגובה ע'פ השטר אפי' ממשעבדי וקשה לר'י למה השטר כשר כיון שהעדים עוברים על לא תשימון אע'ג דאינם עדי חמס דאין מרויחין כלום הא קי'ל כאביי (סנהדרין דף כז.)  דמי שאוכל נבלות להכעיס פסול והא דלא תני לה בזה בורר (שם כד:) ה'נ לא תני לוה אלא בכלל מלוה איתיה כדמשמע התם בגמרא גבי מלוה ברבית מלוה הבאה ברבית ואין לומר דמיירי באין ניכר הרבית בשטר אלא כתוב סתמא פלוני חייב לפלוני מנה וסברו העדים שהכל קרן ואח'כ נודע שהוא רבית דבפרק איזהו נשך  (ב'מ דף עב. ושם ) מתרץ ר' יוחנן עלה דההיא דשטרי חוב המוקדמין פסולין אפילו תימא רבנן גזירה שמא יגבה מזמן ראשון ואי אין ניכר בשטר שיש בו רבית נמי לגזור שמא יגבה רבית במקום קרן ואין לומר שלכך הן כשרים שלא עשו שומא כיון שניכר מתוך השטר הרבית לא יבא לגבות הרבית על ידי שטר זה והא דתנן באיזהו נשך (שם עה:) שהעדים עוברים בלא תעשה היינו כגון שאין ניכר הרבית מתוך השטר דהא אמרי' בשמעתין דמשעת כתיבה עבד ליה שומא א'כ בשטר זה עוברים בלא תעשה וי'ל דלא תשימון עליו נשך לאינשי במלוה ולוה וערב משמע להו ולהכי לא מפסלי בהכי כדאמרינן (שם דף ה:) לא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו א'נ כגון שיש עדים שהם אנוסין מחמת נפשות וכן צ'ל בשטרי חוב המוקדמים דיש מעמידין אותה כר'מ אבל לרבנן כשרים ואפי' רבי מאיר אין פוסל אלא מטעם קנס ואמאי הלא עדים פסולים הם שחתמו על שטר מוקדם אלא י'ל שיש עדים שהיו אנוסים מחמת נפשות א'נ כגון שאמרו טעינו בשנת המלך ואומר ר'י דהלכה כרבנן אע'ג דקי'ל (כתובות דף ס:) כר' מאיר בגזירותיו דוקא בגזירותיו ולא בקנסותיו וכן פסקו הלכות גדולות כרבנן דר'מ מטעם זה במעוברת חבירו ומינקת חבירו (יבמות לו:) : [עי' תוספות זבחים קד. ד'ה א'ר עקיבא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמשעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמשעת </span>כתיבה עבד ליה שומא. </span>תימה לרבינו יצחק מה שומא יש כאן ומה מזקת עדותן ללוה והלא לא יגבו ב'ד הרבית ע'י שטר זה כיון שניכר בתוכו רבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>כהני תנאי כו'. </span>מכאן יש להוכיח דל'ג במתני' במילתיה דרשב'ג כל הקודם בהן זכה דאי גרסינן ליה הוה ליה לאתויי (ג)  דעל כרחך רשב'ג אגופן נמי קניס דאי לאו הכי במאי פליג אתנא קמא וי'ל דהוי מצי לדחויי דכולה רשב'ג היא וה'ק שהיה רבן שמעון בן גמליאל אומר כו' א'נ ס'ד דוקא אתבנו וקשו דאיכא שבחא טובא אבל שאר דברים לא ואתא רבן שמעון בן גמליאל למימר דכל המקלקלין שוין אפי' לית בהו אלא שבחא פורתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והדר </span>קאמר דאסורין משום גזל. </span>ולא בעי למימר דאסורין משום גזל לאותו שקדם וזכה ורשב'ג קאמר דמותרין דאין סברא דליפלגו בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לזעירי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לזעירי </span>ודאי תנאי היא. </span>דאין סברא לומר דפליגי בהלכה ומורין כן לענין שבחא דפשיטא דלכולי עלמא מורין: וקתני</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקתני </span>חייב. </span>שהוה לו להזהיר אע'ג דטריד לכתף היה לו להזהיר וא'ת ומנליה דמשום שהיה לו להזהיר חייב דלמא משום דמוקמינן לקמן דרמי כשלדא וחייב משום דלא ה'ל למירמייה כשלדא וי'ל דכשלדא נמי דרכו כשמכתף וא'ת אי אורחיה אמאי הוה ליה להזהיר הא לקמן מוכח דאי לא רמי כשלדא פטור דאיבעי ליה לבעל חבית לאסוקי אדעתיה שמא יעמוד בעל קורה וא'כ אפי' כשלדא נמי ליפטר הכא דאיבעי ליה לבעל חבית לאסוקי אדעתיה שמא יעמוד כשלדא כיון דדרך המכתפין בכך וי'ל כיון דלפעמים מכתף ואין מניח כשלדא לא איבעי ליה לאזדהורי וא'ת כי מוקי לה נמי כשעמד לפוש אמאי חייב הא כיון דאיבעי ליה לאזדהורי במכתף בעומד לפוש נמי איבעי ליה לאזדהורי דמנא ידע אם עומד לכתף או לפוש ופושע הוא וי'ל דמינכר שפיר אם עומד לפוש או לכתף הלכך כשעומד לפוש אין לאחרון ליזהר משלדא דלאו אורחיה כשלדא כשעומד לפוש הלכך ההוא דעמד פושע הוא אם לא יזהיר אבל כשעמד לכתף אורחיה הוא להניח כשלדא ואין לו להזהיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא ראשון חייב בנזקי שני. </span>לשון שני פי' בקונטרס מפי המורה וכן נראה לר'י עיקר והכי פירושו ראשון חייב בנזקי שני בין בנזקי גופו בין בנזקי ממונו דראשון ובנזקי גופו מחייב אף על ממונו דשני דהוי אדם המזיק ובנזקי ממונו מחייב אנזקי גופו דשני ולא על ממונו דקדירות הראשונות הוי בור ולא מחייב אכלים כדמפרש דראשון ודאי פושע הוא ולפיכך חייב על נזק שממונו עושה אבל שני לא פשע בשלישי כל כך ומ'מ כשגוף השני הזיק אפי' בממון השלישי חייב דהיה לו לעמוד ולא עמד אבל כשהזיק ממונו של שני אפילו גופו של שלישי פטור דאמר ליה האי בירא לאו אנא כריתיה דה'ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס מיתיבי כולן פטורין על נזקי ממונן אפילו ראשון אם הזיק ממונו אפילו את גוף השני ולא מצי אוקמה דברייתא כרבנן דאמרי נתקל אונס הוא דהוי ראשון נמי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס ורבא כר'מ דאמר נתקל פושע הוא דקי'ל דברייתא ורבא לפרש הברייתא דקדרין וזגגין קאתו להכי ליכא למימר דפליגי ובקונט' פירש דרבא ס'ל דבין לר'מ ובין לרבנן נתקל פושע הוא ולא פליגי אלא במפקיר נזקיו אבל מכל מקום ה'ל לאוקמי ברייתא כרבנן דאית להו מפקיר נזקיו פטור ועוד דבהאומנים (ב'מ דף פב: ושם ) משמע דליכא מאן דפליג אמאי דאוקימנא לעיל פלוגתא דנתקל פושע דקאמר התם וקי'ל דבנתקל פושע פליגי ומשני אלא אמר רבא ראשון חייב בנזקי שני בין בנזקי גופו בין בנזקי ממונו דשני והוא דהזיק בגופו אע'ג דאנוס מדפטר בברייתא כשהזיק ראשון בממונו מ'מ חייב על שהיה לו לעמוד או להזהיר ולא עמד והזהיר אבל שני חייב בנזקי שלישי בנזקי גופו של שלישי ולא אממונו דגוף השני הוי בור משום דאנוס יותר מן הראשון ולכך מטעם שהיה לו לעמוד לא הוי אלא בור וראשון שאין אנוס כל כך אע'ג דבאונס זה מפטר אדם המזיק כדמשמע בהאומנים כיון שהיה לו לעמוד ולא עמד חשיב ליה אדם המזיק אע'פ שזה דוחק אין לחוש כיון דלא קאי מסקנא הכי א'נ י'ל דרבא סבירא ליה בנתקל פושע כר'מ ולכך הראשון הוי אדם המזיק ולא בור מ'מ פטר ליה בברייתא אנזקי ממונו משום דסבר מפקיר נזקיו פטור אפילו אחר נפילת פשיעה אע'ג דרבא סבר כר'מ בהא לא סבר כר'מ ופריך הניחא לשמואל אלא לרב אמאי חשיב ליה להאי שני בור תרגמה רב אדא כגון שהוזקו כלים בכלים והשתא הדר ביה ובא ליישב הברייתא ללישנא קמא דרבא וכולן חייבין על נזקי גופו שגופו הזיק את ממונו ופטורין על נזקי ממונו שממון הזיק את הממון ואע'ג דנתקל פושע הוא מ'מ הוי ממונו בור ופטור על כלי שני אבל כשהזיק ממונו את הגוף הראשון חייב והשני פטור וגרס ברישא האי בירא לאו אנא כריתיה ובאלא אמר רבא גרסינן ה'ל בור ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים ולשון ראשון פ'ה והיא גירסת ר'ח אמר רבא ראשון חייב בין בנזקי גופו בין בנזקי ממונו דשני כשהוזקו בגופו של ראשון כדמפרש דראשון ודאי פושע הוא לר'מ דמנפשיה נפיל והוי אדם המזיק ולרבנן משום שהיה לו לעמוד ולהזהיר ושני חייב בנזקי גופו של שלישי אבל לא בנזקי ממונו של שלישי כדמסיק דאגופו של שלישי מחייב דהיה לו לעמוד ולא עמד אממונו פטור דה'ל בור ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים ופריך ראשון נמי נחשב גופו בור ויפטר על ממון השני ומשני ראשון מנפשיה נפיל וה'ל פושע לר'מ ולרבנן משום דה'ל להזהיר לרב נחמן ולרבי יוחנן היה לו לעמוד אע'ג דלרבנן שניהם אנוסין מ'מ הראשון שאין אנוס כ'כ הוי אדם המזיק מטעם שהיה לו לעמוד או להזהיר והשני שהוא אנוס יותר אין נחשב מטעם זה כ'א בור ולפי זה הו'מ למפרך השתא הניחא לשמואל (א) כדאמרינן לקמן מיתיבי כולן חייבין על נזקי גופן ופטורין על נזקי ממונן של נזקין וחוזר בו רבא מתוך קושיא זו ותימה דלישני דגופו וממונו אמזיקין קאי וחייבין אנזקי גופו דראשון מטעם אדם המזיק וגופו של שני משום בור ופטור אנזקי שממונו הזיק כרבנן דאמרי נתקל לאו פושע הוא והוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס אלא אמר רבא ראשון חייב בין בנזקי גופו בין בנזקי ממונו דראשון אם הזיק בגוף השני יש ספרים שכתוב בהן בהדיא בין איתזק מגופו בין איתזק מממונו שני חייב בנזקי שלישי בנזקי גופו דשני משום שהיה לו לעמוד אבל לא בנזקי ממונו דשני דא'ל האי בירא לאו אנא כריתיה דאנוס היה שהראשון גרם לו ליפול אבל ראשון ודאי פושע הוא ולהכי קתני בברייתא וכולן פטורין על נזקי ממונן פי' על ניזוקין שגוף הראשון נמי נחשב בור כיון שלא הזיקו בידים וקשה כיון דפושע הוא אמאי פטור כשגופו הזיק ממון השני ואע'פ שאין מזיק בידים אין לו ליחשב בור דהתנן אם עמד בעל קורה חייב בחבית של חבירו אלמא חשיב  אדם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כחוטרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כחוטרא </span>דסמיותא. </span>ארב פפא פליג וס'ל לרב זביד דכי פסקה לאורחא כשלדא לא היה ראשון חייב בנזקי שלישי שהיה לו ליזהר כשראה השני שנפל אבל בחוטרא דסמיותא דהוי באלכסון כשנתקל הראשון בראש החוטרא אותו שבא אחר כך ונתקל בסוף החוטרא לא ראהו:  ואם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>עמד בעל קורה חייב. </span>בגמרא מוקי דרמיא לקורה כשלדא אבל אי לא רמיא כשלדא פטור דאיבעי ליה לבעל חבית כשראה שעמד בעל הקורה לסגויי באידך גיסא כדי שלא יוזק אבל כי הוי כשלדא לא פשע בעל החבית דלא ידע כשעומד כשלדא אע'פ שגוף האדם רואה כשעמד מה שעמד כשלדא אין רואה אבל קשה דבסיפא אם עמד בעל החבית אמאי פטור דחבית לא מסתבר דהוי כשלדא שהוא דבר קטן וה'ל לבעל הקורה לסגויי באידך גיסא כדי שלא יוזק בעל חבית דהא כשבעל חבית אחרון מוטל עליו לסגויי באידך גיסא כדי שלא [יוזק] כ'ש כשבעל קורה אחרון דאיבעי לסגויי באידך גיסא כדי שלא יזיק כדפי' (לעיל דף כג.) גבי כלב שנטל חררה ועוד דגם זה דוחק שהאדם רואה שהוא עומד ואין רואה שהוא עומד כשלדא ונראה לר'י דאורחא דמילתא הוא כשהולכין בעל חבית ובעל קורה זה אחר זה דאין האחרון יכול לעיין באותו שהולך לפניו כל שעה ולכך כי לא הויא קורה כשלדא יש לאחרון ללכת בתחלת הלוכו באידך גיסא כדי שלא יזיק או שלא יוזק ע'י עמידת הראשון אבל כשנושא את הקורה כשלדא אין לאחרון להסתלק באידך גיסא בין שהוא בעל קורה בין שהוא בעל חבית ולכך אין פושע אלא הראשון כשעמד ומיירי מתני' בין רישא בין סיפא שהקורה כשלדא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרוייהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרוייהו </span>כי הדדי נינהו. </span>שאף בעל חבית מסייע בשבירתה שבדרך הלוכו הטיח חביתו בקורת חבירו וא'ת ואם כן ל'ל שלזה רשות להלך אפי' אין רשות לא לזה ולא לזה פטור בעל הקורה מטעם זה וי'ל דבא למעוטי אם היה בעל קורה רץ ובעל חבית מהלך אע'פ שבעל חבית עצמו הטיח החבית אע'ג דפטר במתני' אחד רץ ואחד מהלך היינו משום דקסבר שיש לו לרוץ ברה'ר אבל כשנושא קורה על כתיפו אין לו רשות לרוץ א'נ מתניתין דאחד רץ ואחד מהלך מיירי בע'ש כדמוקי לה רבי יוחנן אי נמי י'ל דבא למעט במקום שאין לו רשות להלך כגון בחצר בעל החבית דכיון דאין לו רשות לבעל [הקורה] להלך אין לבעל חבית ליזהר ממנו מיהו כשעמד בעל חבית חייב בעל קורה אפי' שניהם ברשות כיון שעשה כל ההיזק דדוקא משום דתרוייהו כי הדדי נינהו פטרינן ליה ולא דמי לעמד בעל חבית דמתניתין דכיון שהוא ידע שבא אחריו בעל קורה נושא כשלדא פשע בעמידה כדפי' במתני' ואי חבית נמי איירי דהויא כשלדא אתי נמי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איהו </span>קעביד מעשה. </span>ומיהו לענין חטאת ולענין מלקות חייבת דרחמנא אחשביה להנאה מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרמיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרמיא </span>כשלדא. </span>וא'ת והלא בקדרין מחייב לעיל כשנתקל השני בראשון ולא אמרינן איבעי ליה לסגויי באידך גיסא והתם לא מיירי כשלדא דלא מוקמינן דפסקה לאורחא כשלדא אלא ההיא דאם מחמת הראשון נפלו כולם וי'ל כשנפל אין רואהו ולא מצי א'ל איבעי לך לסגויי באידך גיסא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעי </span>לה לסגויי באידך גיסא. </span>שלא תהא ניזוק וא'ת והא אפי' להזיק אית לה רשות לסגויי עלה וי'ל משום דהוי רגל ברשות הרבים ואביעוט נמי לא מיחייב משום דכל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא דכמהלכת ברבוצה דמיא. </span>תימה מאי ס'ד השתא וכי סובר הוא שאם שבר במתכוין שהוא פטור כמו בעטה מהלכת ברבוצה הא פשיטא לן בריש פירקין דשובר חייב דבאדם לא שייך כל המשנה כו' וי'ל דס'ד כי היכי דבמתני' פטרינן בעל הקורה לפי שבעל חבית גורם לו בעמידתו שאין לו לבעל קורה ליזהר שמא יעמוד בעל חבית ה'נ פרה רבוצה גרמה לה למהלכת שתבעוט בה ואין לבעל הפרה ליזהר שמא תמצא פרה רבוצה ברשות הרבים ותבעוט בה פרתו ומשני דבשביל שרבצה לא גרמה לה בכך שתבעוט בה דנהי דאית לך רשות לסגויי עלאי לבעוטי בי לית לך רשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנים </span>שהיו מהלכין וכו' והזיקו זה את זה פטורין. </span>שכל אחד גרם לעצמו חבלה זו ולא הזיקו [א] ממש במתכוין אלא כלומר הוזקו זה בזה כדאמרי' בהפרה (לקמן דף מח: ושם ) שניהם ברשות שניהם שלא ברשות הזיקו זה את זה חייבין הוזקו זה בזה פטורין: ונתזה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונתזה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתזה </span>בקעת וטפחה לו בפניו. </span>לא גרסינן ומת דהא מוקי לה לענין ארבעה דברים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>שלדעת חבירו נכנס. </span>משמע דאיירי כשראהו נכנס וא'ת בשלא ברשות אמאי פטור כיון שראהו שנכנס הא אמרינן בפ' הפרה (לקמן מח. ושם ד'ה היזקו) הנכנס לחצר בעל הבית שלא ברשות דאפי' בעל הבית הזיקו חייב אי הוה ידע ביה ואפילו שלא בכוונה דומיא דלא הוה ידע דפטור התם וי'ל הא דקתני רישא פטור היינו מד' דברים אבל נזק חייב וכן פי' בקונטרס א'נ כולה ברייתא בשלא ראהו מ'מ חשיב לדעת חבירו שהיה לו לידע שלא על חנם שאל ממנו רשות אלא משום שרוצה ליכנס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>סגי ליה בגלות. </span>וא'ת והא תנן באלו הן הגולין (מכות ח.)  הזורק אבן לחצרו והרג אם יש לו רשות לניזק ליכנס לשם גולה ואם לאו אינו גולה ואמאי גולה כשנכנס ברשות וי'ל דהתם מיירי כגון שיש לו דרך בתוכו או במכר או במתנה או בשאלה או בשכירות שאין בעל החצר יכול לעכב עליו אבל הכא מיירי באדם ששואל רשות ליכנס לפי שעה דיודע הוא שיכנס לאלתר כיון ששאל ממנו רשות להכי הוי קרוב למזיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>הזורק אבן לרה'ר והא הכא דשוגג קרוב למזיד. </span>בריש אלו הן הגולין (מכות דף ז:) דריש בשגגה פרט למזיד ומוקי לה באומר מותר וקרי ליה מזיד משום דאומר מותר קרוב למזיד והא דלא מייתי הך משנה התם דלא משמע ליה לדמויי האי קרוב למזיד לההוא אבל ההוא דלעיל לא הוי קרוב למזיד טפי מהאי והא דפריך בגמ' אהך משנה במכות והא מזיד הוא ומשני בסותר כותלו וכולה סוגיא כדהכא סמיך אהא דפטרינן הכא קרוב למזיד ולא אתיא ההיא סוגיא כמאן דמתני דר' יוסי בר חנינא ארישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>בארבעה דברים. </span>פי' בקונטרס כיון דחזייה דעייל איבעי ליה לעיוני וקשה לריב'א דאם ראה היה לו להתחייב גלות אע'ג דלא נתן לו רשות ליכנס מידי דהוה אמסרהב בו לצאת גבי נפח בסמוך דחייב גלות אאחר דלא הוי שוליא דנגרי ואע'פ שנכנס ברשות כיון שעתה מסרהב בו לצאת הוי כשלא ברשות וי'ל דשאני התם כיון שתחילת כניסתו ברשות לפיכך באחר יש לו לחוש שמא לא יצא ודמי טפי ליער כי בוטח הוא שלא למהר לצאת כיון שנתן לו רשות ליכנס והיה לו לנפח לעיין אם יצא אם לאו אבל הכא שתחלת כניסתו שלא ברשות אין לו לחוש כל כך ולא דמי ליער והביא ראיה מירושלמי דגר' א'ר יוסי בר חנינא היה עומד ומבקע עצים בחצירו ונכנס פועל לתבוע שכרו ונתזה בקעת והזיקו חייב ואם מת אינו גולה לפי שאין דומה ליער והתניא רבי חייא פטור נימא דלא פליג דהא דאמר ר' יוסי בר חנינא כשראהו ומה דתני ר' חייא בשלא ראהו הרי משמע אפי' דראהו פטור מגלות כיון דנכנס שלא ברשות אע'ג דמסרהב בו לצאת מחייבינן גבי נפח היכא דנכנס ברשות וכי דחי בירושלמי ומוקי דר' חנינא כשאומר לו הכנס ודאי צריך להעמידה כשלא ראהו דלא תקשה דנפח על מה שהוא פטור מגלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דמתני לה אסיפא כ'ש ארישא. </span>משמע דיותר הרישא קרובה לאונס ממה שהסיפא קרובה למזיד ותימה אי מטעם אונס פטור מגלות כ'ש שהיה לו ליפטר מארבעה דברים כדמוכח לעיל בסוף פרק שני (דף כו:) בהכיר בה ושכחה דפטור מארבעה דברים וחייב גלות וי'ל דלאו מטעם אונס פטר ליה הכא אלא לפי שאין דומה ליער כשנכנס שלא ברשות והא דקאמר כל שכן ארישא משום דדמי סיפא טפי ליער מרישא וכן פירש בקונטרס:  והוציא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוציא </span>הלה את ראשו. </span>לא דמיא להיה תחתיו כרים וכסתות דשלהי כיצד הרגל (לעיל כו:) דאין לו לחשוב שיסלקו הכרים וישברו הכלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דשכיח בשוקא מאי טעמא דאחרים. </span>פירוש ימתינו עד שימצאהו בשוק חוץ לבית ואית ספרים דגרסי אי דשכיח במתא דכיון שאין רגיל לצאת חוץ מעירו הרבה פעמים ימצאהו חוץ לביתו אבל לא שכיח במתא כעין רוכל המחזר בעיירות יש להם רשות ליכנס שלא ילך לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בגברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגברא </span>דשכיח ולא שכיח. </span>אי שכיח פשיטא ליה דקום אדוכתך משמע ואי לא שכיח א'כ ודאי עול תא משמע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כמ'ד קום אדוכתך משמע. </span>וע'כ בשכיח ולא שכיח דאי בשכיח זה לא היה קורא נכנס ברשות דפשיטא דקום אדוכתך משמע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>שוורים תמים שחבלו זה בזה כו'. </span>תימה דכולה מתניתין שאין צריכה היא וי'ל דלרבי עקיבא אצטריך שלא תאמר כיון דאית ליה יוחלט השור לניזק אם כן שורו של זה קנוי לזה ואם הקדישו קדוש קמ'ל דלא אמרינן הכי ואפילו לרבי ישמעאל נמי נ'מ אם נאבד האחד שלא יאמרו הבעלים אגבה כל חצי נזקי משלך ואתה תפסיד נזקך שנאבד שורי שמשתלם מגופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן </span>הזה למה לי לפוטרו כו'. </span>וא'ת לרבנן כמשפט למה לי דבלא כמשפט ידעינן דתם באדם משלם ח'נ דמהיכא תיתי לשלם נ'ש וי'ל דכיון דהזה אצטריך למכתב לפוטרו מארבע' דברים אי לאו כמשפט שור בשור לא הוה דרשינן הזה לפוטרו מארבעה דברים אלא הוה דרשינן הזה כרבי עקיבא הזה כתחתון ולא כעליון דהכי מסתברא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפוטרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפוטרו </span>מארבעה דברים. </span>תימה מכמשפט שור בשור כך משפט שור באדם שמעינן ליה וי'ל דזה אין ללמוד משום דגבי שור לא שייכי ארבעה דברים דצער ובושת ליכא ורפוי ושבת הוי בכלל נזק דכששמוהו כמה היה שוה מתחילה וכמה הוא שוה עכשיו שאם ירצה בעליו לא ירפאהו אלא ימכרהו מיד ויקנה אחר נמצא כשמשלם לו יכול לקנות שור בשלו אבל אדם על כרחך צריך לרפאות עצמו ושבת נמי איכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא צער לחודיה. </span>יש ספרים דגרסי צער ובושת אבל רפוי ושבת לא וא'ת מהיכא תיתי דליתב ליה אי מק'ו דאדם שאין משלם כופר מה לאדם שמשלם צער וי'ל דלא שייך ביה פירכא דמאי דכתיב באדם שמשלם רפוי ושבת אין אלא גלוי מילתא בעלמא שכל זה חשיב נזק ונזק מצינו בהדיא בקרא שהשור משלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקדישו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדישו </span>ניזק איכא בינייהו. </span>ה'מ למימר דלמר יכול לסלקו ולמר אין יכול לסלקו וכן מכרו מזיק דלרבי ישמעאל מכור לרדיא כדאמרינן בשמעתא [א] ולרבי עקיבא אין מכור וכן שיבח מזיק או כיחש מזיק כדאמרינן לקמן ומילי טובא דדריש בשור שנגח ארבעה וחמשה (דף לו:)  נמי איכא בינייהו אלא חד מינייהו נקט : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו. </span>דלרבי ישמעאל אין קדוש ואם תאמר ואמאי אין קדוש למאן דאמר בפרק כל שעה (פסחים דף ל:) למפרע הוא גובה וי'ל דלמאן דאמר למפרע הוא גובה היינו היכא דגבאו לבסוף אבל הכא אם נתרצה ניזק לבסוף לקבל המעות ולא גבאו לרבי ישמעאל אין קדוש ומכל מקום לרבי עקיבא קדוש דשותפין  נינהו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו. </span>דלרבי עקיבא קדוש אף על גב דאי מודה מפטר דקנס הוא מכל מקום השתא מיהא לא הודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דרבי אבהו. </span>אבל בלא ר' אבהו לא קדיש משום דקדושת דמים אין מפקעת מידי שעבוד ומיירי הכא בבעל מום א'נ בתם וכגון שהקדישו לבדק הבית דקדוש קדושת דמים וכדאמרינן  (תמורה דף ו.) המתפיס תמימים לבדק הבית מה שעשה עשוי וקשה מכאן לר'ת שמפרש דבכל קדושת מטלטלין מפקעת מידי שעבוד ואפי' קדושת דמים ואומר ר'ת דאלמוה רבנן לשעבודא דניזק כדאמרינן בהחובל (לקמן צ. ושם) אלמוה רבנן לשעבודיה דבעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>אומרת המזיק שעבודו של חבירו פטור. </span>ופליג אדרשב'ג דמחייב בהשולח (גיטין מא. ושם ) לחד מאמוראי דהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה ב'ח מאוחר שקדם וגבה כו'. </span>ודלא כבן ננס בפרק מי שהיה נשוי (כתובות דף צד.) דלדידיה כי היכי דבקרקעות עדיף ב'ח מאוחר משום נעילת דלת טפי מלוקח מאוחר הכי נמי אע'ג דמלוקח מאוחר גבי ליה ניזק כדאמר לעיל משום דאית ליה קלא מב'ח מאוחר לא גבי ליה משום נעילת דלת: אילו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>גבך הוה לאו מינך הוה גבי ליה. </span>תימה אז הוא בדין שיגבה שפשע בשמירתו וי'ל דלא קאמר אלא כלומר דאין גוף השור משועבד לב'ח כמו שהוא משועבד לניזק שמשתלם מגופו וכן פירש בקונטרס בריש שור שנגח ארבעה וחמשה (לקמן ד' לו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאלמלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאלמלא </span>לא הזיקו היה עומד על שמנה מאות זוז נותן כשעת הנזק. </span>לא נקטיה לאשמועינן שלא ישלם כל מה שהיה ראוי להשביח אלמלא לא הוזק דמילתא דפשיטא הוא דאטו אם נגח שור קטן הייתי סבור שישלם דמי שור גדול לפי שהיה ראוי להיות גדול ומשביח ועוד אי להכי אצטריך מאי פריך בסמוך אי כשפטמו צריכא למימר אלא י'ל כפי' הקונט' בלשון אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן כשפטמו. </span>וכגון שאין השבח יותר על היציאה שאם היה יותר נהי נמי דאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב ד' מב:)  דשותף הוי כיורד ברשות מ'מ מה שאדם רוצה ליתן למפטם לפטם יטול המזיק והמותר יש לו להיות לניזק וא'ת א'כ אמאי אצטריך למיפרך מרישא מסיפא גופה לפרוך אי בשפטמו צריכא למימר וי'ל דסיפא אצטריך דסד'א כיון דאמר ר'ע הוחלט השור הוי ליה מזיק כשפטמו מניח מעותיו על קרן הצבי כמו בהלך למדינת הים ובא אחר ופרנס אשתו (כתובות ד' קז:) ועוד מצינו למימר דאיירי שפיר שהשבח יתר על היציאה והא דקאמר נותן כשעת הנזק לאו דוקא אלא בא להשמיענו שיטול יותר מדמי יציאותיו דכיורד ברשות דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשפיטמו.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשפיטמו. </span>וא'ת אמאי מפליג בין שבח לכחש לפלוג בשבח גופיה דשבח ממילא כשעת העמדה בדין וי'ל דאגב דנקט ברישא שבח וכחש בסיפא נמי נקט הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>זה </span>נוטל חצי החי וחצי המת. </span>האי לישנא לאו דוקא ולא אתי למימר אלא שמקבל עליו חצי הפחת ולפי המסקנא שקיל בשבחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרבי </span>מאיר סבר פחת נבלה דניזק. </span>אע'ג דבפ'ק (ד' י:)  נפקא לן מוהמת יהיה לו מ'מ האי קרא דהכא אצטריך לאשמועינן דלא משלם אלא חצי נזק דאי מוחצו את כספו ה'א שהוא פעמים יותר ופעמים פחות כדמוכח בסמוך דפריך א'כ מצינו תם לר' יהודה דמשלם יותר מח'נ ומשני אית ליה לרבי יהודה פחת שפחתו מיתה מחצין אלמא נפקא לן מוגם את המת יחצון דלא משלם אלא חצי נזק: מצינו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצינו </span>תם חמור ממועד. </span>וא'ת והא ר'י אית ליה (לקמן דף מה:) צד תמות במקומה עומדת וי'ל דה'פ מצינו צד תמות חמור מצד מועד ומייתי מברייתא דשור שוה מנה כו' ומה צד מועד דחמור אין משלם אלא מה שהזיק צד תמות הקל לא כל שכן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתורה </span>אמרה ומכרו. </span>לאו משום דלשתמע פשטיה דקרא ח'נ דקרא לא משמע כלל אלא י'ל דה'ק והתורה אמרה ומכרו וע'כ ר'י לא מפרש לקרא דלשתלם כל שעה יותר מחצי דהא שמעינן ליה לר'י דאית ליה ח'נ לקמן בפ' שור שנגח ד' וה' (ד' לז.) אמר להן לשבתות משלם נזק שלם ולימי החול משלם חצי נזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שורו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שורו </span>שבייש פטור. </span>צער ורפוי ושבת ודמי ולדות לא חשיב משום דשמעינן ממתניתין דהחובל  (לקמן דף פז.) ואע'ג דבושת נמי קתני התם מ'מ תנא הכא לדקדק הוא דומיא דשורו או שורו דומיא דידיה וכן שור שהדליק הגדיש אצטריך להכי כדאיתא בגמרא דלמילתא אחריתי לא אצטריך דפשיטא דחייב דלענין שורו מה לי שבת ומה לי חול ואגב הדליק הגדיש דמיירי בנדון בנפשו קתני חבל באביו ואמו אבל שורו שסימא את עין עבדו אצטריך שאע'פ שבעצמו חייב בשורו פטור דהא לא אשמועינן בשום משנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חובל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חובל </span>וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו. </span>רבינו שמואל פירש דר' אבהו סבר כר'ש דאמר מקלקל בחבורה חייב ורבי יוחנן ס'ל כר' יהודה דאמר מקלקל בחבורה ובהבערה פטור וצריך לכלבו או לאפרו לא חשיב מקלקל אלא מתקן דחייב אפי' לר'י וקשה דא'כ אמאי א'ל פוק תני לברא אטו משום דס'ל כר'י מאן דמתני כרבי שמעון משתיקין ליה דכה'ג פריך בפ'ק דחולין (דף טו.) ע'כ נראה דר' אבהו ורבי יוחנן אליבא דר'ש פליגי דרבי אבהו כר'ש כדאיתא פרק האורג (שבת דף קו. ושם ד'ה חוץ) ורבי יוחנן סבר דאפי' רבי שמעון בעי תקון קצת ומיהו לא חשיב תקון שיתחייב בכך לרבי יהודה או לר'ש בשאר מלאכות דאין דרך לחבול בחבירו ליתן לכלבו ולשרוף גדיש בעבור אפר וטעמא בחובל ומבעיר כדמפרש התם בפרק האורג משום דגמר ממילה והבערת בת כהן וא'ת ואמאי מחייב רבי אבהו אע'פ שאין צריך לכלבו ולאפרו הא כיון דאין צריך כלל מלאכה שאינה צריכה לגופה היא דאע'ג דמחייב ר'ש מקלקל בחבורה מ'מ בעינן צריכה לגופה כדמוכח בריש הנחנקין  (סנהדרין דף פד: ושם ד'ה מאן) ובשלהי כל כתבי (שבת דף קכא.) ובפרק כלל גדול (שם דף עה. ושם ד'ה טפי) ובשלהי ספק אכל (כריתות דף כ:) ואור'י דכל הנך סוגיות כרבי יוחנן וההיא דספק אכל ופרק כל כתבי דהוי ברייתא איכא למימר דההוא תנא סבר כר'י בחדא וכרבי שמעון בחדא  ועי'ל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שורו דלא קבעי ליה. </span>משמע דלא פריך אלא אליבא דר' יוחנן ותימה דלר' אבהו נמי תקשה מה שורו דלא צריך לגופו כו' ואם נאמר דרבי אבהו מחייב במקלקל גמור ולא בעי צריכה לגופה א'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נתכוון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתכוון </span>לבייש היכי משכחת לה. </span>תימה כיון דלא אסיק אדעתיה נתכוון להזיק אפילו הוא דומיא דשורו נמי תקשה ליה דבשור ליכא כוונה ובאדם בעי כוונה וי'ל דאי אמרת הוא דומיא דשורו אז משמע שפיר כוונתו להזיק ובא להשמיענו דלא בעינן כוונה לבייש אלא להזיק דומיא דשורו אבל שור דומיא דידיה משמע כוונה דשכיח טפי באדם מבשור דהיינו כוונה דידיה לבייש ואתא לאשמועינן שור דומיא דאדם דבעי' שיתכוין לבייש דאילו מתכוון להזיק שכיח יותר בשור מבאדם [ועוד] דליכא למימר דלהשמיענו דשור פטור במתכוין להזיק מבושת דלהא לא אצטריך דהא תנן בהחובל (לקמן דף פז.) דשור פטור בכל ארבעה דברים וסתם שור הוא קרן שמתכוון להזיק וא'כ ע'כ שורו דומיא דידיה שמתכוון לבייש וזה א'א ששור אין מתכוון לבייש ועל כרחך אית לן למימר הוא דומיא דשורו וקמ'ל דלא בעינן מתכוון לבייש ומשני לעולם שורו דומיא דידיה שמתכוון וקמ'ל שיכול להיות ששורו דומיא דידיה וא'כ בדידיה לא בעינן שיתכוון לבייש שזה אי אפשר להיות בשור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתניתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתניתין </span>בשוגג. </span>פי' בקונט' דרבא מוקי מתניתין דלא בעי לאפרו ופטור מאותו טעם ששוגג פטור ואין הלשון משמע כן ועוד דלא דמי לשוגג שיש בו איסור מלאכה אבל כאן אין איסור מלאכה אלא י'ל מתני' בשוגג דבהא מלתא אשמועינן הוא דומיא דשורו מה שורו בשוגג אף הוא בשוגג ואפילו הכי פטור מדתנא דבי חזקיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכה </span>אדם ומכה בהמה. </span>תימה דבריש הנחנקין (סנהדרין דף פד:) מוקי האי קרא דתנא דבי חזקיה במכה אביו ואע'ג דבמסקנא נפקא לן חבורה מאם אינו ענין לנפש בהמה מ'מ מפיק מיניה התם דמותר להקיז דם לאביו ומה שייך כאן לחלק בין דרך ירידה לדרך עלייה וי'ל דמיירי בין במכה אביו בין במכה חבירו במכה אביו מדכתיב הכאה סתם ולא כתיב ומת ובמכה חבירו דבר הלמד מענינו דומיא דקרא דלעיל מיניה איש כי יכה כל נפש אדם דמיירי ברוצח כדמוכח בפרק יוצא דופן (נדה דף מד: ושם ) ולצדדים מיירי לענין חבירו במיתה ולענין אביו בחבורה בעלמא וכיון דבכולהו מיירי קרא גמרינן שפיר ממכה בהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>בשוגג בין במזיד. </span>בג' ענייני ממון איירי תנא דבי חזקיה בין בשוגג בין במזיד איירי בממון אחר בהדי מיתה ונפקא לן מינה דחייבי מיתות שוגגים פטורים [מתשלומין] משום דלא חלקת דאהכי מייתי לה בשמעתין ובאלו נערות (כתובות דף לה. ושם) ולענין זה אית להו לכ'ע הקישא דתנא דבי חזקיה כדאמרינן בפ' אלו נערות ומי איכא למאן דלית להו דתנא דבי חזקיה אבל בין מתכוון לשאינו מתכוון לאו בממון אחר בהדי מיתה איירי דמקל וחומר משוגג נפקא אלא לפטור מדמי הנהרג לאפוקי מדרבי דדריש במתכוון להרוג זה והרג זה ונתת נפש תחת נפש ממון וקמ'ל תנא דבי חזקיה דכיון שנתכוון פטור הכי נמי שאין מתכוון פטור ואהכי מייתי לה בפרק הנשרפין (סנהדרין דף עט:) ובין דרך ירידה לדרך עלייה אתא כמו דדרך עלייה לא ניתן שגגתו לכפרה דלא שקלינן מיניה ממונא למפטריה הכי נמי דרך ירידתו אע'ג שניתנה שגגתו לכפרה ולפטור מזיד אצטריך ויש טועים לומר דלפטור שוגג דרך עלייה כמו דרך ירידה אצטריך אבל בפרק אלו נערות (כתובות דף לה. ושם) בשמעתא דלא יהיה אסון מוכיח סוגיא כדפרישית: זאת</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>אומרת חלוקים עליו חביריו על סומכוס. </span>דוקא בכי האי גוונא פליג סומכוס שראוי להסתפק בדבר וההיא (ב'מ דף ק. ושם) דמחליף פרה בחמור והמוכר שפחתו וילדה בכל הנך בלא טענותם ראוי להסתפק לב'ד אבל במקום שהספק בא ע'פ דבריהם לא פליג סומכוס דהרי למ'ד אמר סומכוס אפילו ברי וברי אטו אם אמר אדם לחבירו טלית זו שאתה לבוש שלי הוא מי אמר סומכוס חולקים ובשנים אוחזים בטלית אמר דאי אתו לקמן כי תפיס חד וחד מיסרך סרוכי דאפי' לסומכוס סרוכי לאו כלום הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאי </span>דמתני' ברי וברי. </span>וא'ת והיכי אמרינן דמתני' ברי וברי אי משום דאמר אמר סומכוס ברי וברי היינו משום דאי לא אמר סומכוס בברי וברי לא היה יכול לדקדק ממשנה דחולקים דהוי מצי לאוקמי בברי וברי ודברי הכל וי'ל דה'ק ממאי דמתני' מצי לאורויי כלל בברי וברי דלמא בברי ושמא דוקא איירי כדאמרינן בסמוך דרישא דומיא דסיפא דקתני זה אומר לא כי ואף על גב דבפ'ק דכתובות (דף יב: ושם ) תנן והוא אומר לא כי אלא עד שלא ארסתיך נאנסת והיה מקחי מקח טעות ומוכח התם דהיינו שמא התם ליכא למיטעי שאין הבעל רגיל לידע אבל הכא אי בשמא איירי לא ה'ל למיתני לא כי כיון דאיכא למיטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לא מייתי ראייה שקיל כדאמר מזיק. </span>וא'ת דלמא הא לא מייתי ראייה לא שקיל מידי וי'ל דלשון המוציא משמע במה שבא להוציא צריך ראייה אבל מה שהוא מודה לו לא ולקמן דמשני ראוי ליטול ואין לו היינו בלא תפס אבל בתפס יש לו ולהכי א'ש לשון המוציא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תיהוי תיובתא דרבה בר נתן. </span>וא'ת ואמאי לא מוקי לה כר'ג דאמר בפ' שבועת הדיינין  (שבועות דף מ. ושם ) טענו חטין והודה לו בשעורין פטור ור'ג מחייב וי'ל דמהדר לאוקמי כרבנן ועוד י'ל דרבה בר נתן אמרה למילתיה ככולי עלמא ולא מחייב ר'ג אלא שבועה דאי הוה מחייב בדמי שעורים מנליה לרבה בר נתן דרבנן פליגי עליה בהא דלמא לענין שבועה דוקא פליגי דכתיב כי הוא זה דבעינן הודאה ממין הטענה וכי תימא דרבה בר נתן סבר דמהאי טעמא דפטרי רבנן שבועה לא הויא נמי הודאה להתחייב שעורין הא ליתא דהא אמרינן בשבועת הדיינין (שם דף מ:) טענו חטים ושעורים והודה לו באחד מהן פטור והתם ודאי לכ'ע חייב במה שטענו ואפ'ה פטור משבועה ע'כ נראה דרבה בר נתן לכ'ע פוטר מדמי שעורים דמשמע ליה דסברא הוא שהוא פטור כיון שהודה לו שאין חייב לו שעורין ומחל לו ובשבועה דוקא פליגי אי בעינן ממין הטענה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדסיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדסיפא </span>ניזק שמא ומזיק ברי רישא נמי כו' ואמר סומכוס כו'. </span>אבל מסיפא גופה ליכא למיפרך דאיכא למימר כיון דאיכא הודאה במקצת שהרי מודה שהקטן הזיקו לכל הפחות הלכך איכא למימר דקאמר סומכוס חולקים אע'ג דניזק קאמר שמא ומזיק אמר ברי ואם תאמר דנימא ברי ושמא ברי עדיף כדקאמר רב יהודה בהגוזל בתרא (לקמן דף קיח.) גבי מנה לי בידך והלה אומר איני יודע ויש לומר דהתם הוי ברי טוב שלא יהיה לו פנים לשקר כיון שחבירו יכול לידע בשקרו זה והשמא אינו טוב שאין זוכר אם חייב לו ומוכחא מילתא דחייב לו אבל הכא ברי שלו גרוע שיודע בחבירו שאין יכול להכחישו ולכך טוען ברי והאי נמי דקאמר שמא לפי שלא ראה המעשה הלכך לא אמרינן ברי עדיף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>במזיק שמא. </span>ואם תאמר והא לא כי קתני וי'ל דבברי וברי נמי איירי: ראוי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ראוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראוי </span>ליטול ואין לו. </span>פירוש ראוי ליטול אם תפס ואין לו אם לא תפס [א] ודוקא היכא דיש לו תביעה על שני השוורים על הגדול ועל הקטן אם תפס משתלם אבל מתני' דלעיל דאין לו תביעה אלא על הגדול אפי' תפס הקטן אין משתלם מיניה ולא שייך לשנויי לעיל ראוי ליטול ואין לו כיון דאם תפס לא משתלם מיניה ובטענו חטים נראה דאם תפס שעורים לא משתלם וא'ת אמאי לא משני הכא כדלעיל דקאמר ניזק שמא ומזיק ברי וי'ל דא'כ הו'מ למיפרך היינו הך כדפירש בקונטרס והשתא איכא צריכותא בכולהו בבי דמתניתין דרישא אשמעינן אפילו מזיק שמא וניזק ברי פליגי רבנן עליה דסומכוס ואמרי המוציא מחבירו עליו הראיה וההוא דקטן וגדול משמיענו אפילו ניזק שמא ומזיק ברי פליג סומכוס ואחד תם ואחד מועד אשמעינן דאפילו לר' אחא דאמר בריש פרק המוכר פירות (ב'ב דף צג.) גמל האוחר בין הגמלים בידוע שזה הרגו מודה הכא דלא תלינן במועד כיון דשניהם רצין והך דהניזקין שנים אשמועינן דנתפס שקיל כדאמר מזיק וסיפא דתם ומועד איידי דאיירי בבא דלעיל בגדול וקטן ותם ומועד איירי נמי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ. </span>מדקתני שניהם רצה כו' ואם אבד האחד קם חברו תחתיו ומשתלם הימנו כך פירש בקונטרס וקשה דלא הוה ליה למימר שמע מינה אלא מסיפא הוה ליה למפרך דקתני אחד גדול ואחד קטן המוציא מחבירו עליו הראיה ומשלם לגדול מן הקטן א'כ כשאבד אחד מהן לא משתלם מאותו שנשאר ונראה לפרש דבשני שוורים שהזיקו שור בודאי איירי דחשיב כאילו הוי חד גופא ומשתלם מן השני ואע'ג דמתניתין לא איירי אלא בענין שאנו מסופקים איזה מהן נגח מ'מ דייק מלישנא דקתני שניהם חייבים לאשמועינן שיכול להיות שיהיו שניהם חייבין כגון אי ידעינן בודאי שהזיקו שניהם יחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ורבי </span>עקיבא היא דאמר שותפין נינהו. </span>פירש בקונטרס דלר' ישמעאל דאמר ב'ח הוא וזוזי הוא דמסיק ביה אם אבד האחד לא איבד זכותו וקשה דהא לעיל  (דף לג.) אמר אפילו לר' ישמעאל שחטו מה שעשה עשוי ונראה לפרש דמשום הכי מוקי לה כר' עקיבא משום דלר' ישמעאל אין שום חידוש דפשיטא דאיבד זכותו כשאבד האחד כיון דב'ח הוא אבל לר' עקיבא דשותפי נינהו ס'ד דהוי כאילו האחד מן השנים בחזקת הניזק ומצי למימר ניזק שלך נאבד ולא שלי :  הדרן עלך המניח </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>שנגח ארבעה וחמשה: אי כרבי עקיבא דאמר שותפין נינהו יחזיר לכולן מבעי ליה. </span>תימה דלר' עקיבא נמי אמאי אין ראשון נשכר דלמה יהא מוטל עליו לשמור חלקו כל זמן שלא עמד בדין ולא באו עדים דמה הוא יודע אם יזכה וצריך לדחות דכיון שיש בידו להביא עדים לאלתר ולזכות מתחייב בשמירתו ולא מצי לשנויי כגון שאין בידו דאם כן תיקשי ליה לרבי עקיבא ראשון נשכר מבעי ליה: כגון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שתפסו ניזק כו'. </span>ודוקא לר' ישמעאל הוא נעשה שומר שכר  אבל לר' עקיבא דאמר שותפין נינהו וכיחש ושיבח הוי ברשות הניזק לא נעשה שומר שכר אלא מחלקו דעל כל אחד מוטל לשמור חלקו והשתא אתי שפיר דבין ר' מאיר ובין ר' שמעון איירי בשתפסו ניזק ולא כפירוש הקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יש בו מותר בנזקיו כו'. </span>והשתא אחרון אחרון נשכר דמתניתין אאחרון שבכולם דהוא החמישי קאי אבל פעמים שהרביעי אין לו כלום והשלישי יש לו כגון שנזקי ד' וה' שוים ונזקי ג' יתרים ואפי' חמישי נמי פעמים שאין לו כל נזקו אם נזקיו יתרים על של רביעי שאין נוטל אלא חלקו של רביעי ומיהו כשכל הנזקין שוין כולן מפסידין והאחרון נשכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>לו סלע. </span>בסלע מדינה איירי כדמוכח בסמוך ומנה דר'י הגלילי הוא מנה צורי כדמוכח בהחובל (לקמן דף צ:) ותימה לומר שחלוקים כ'כ זה מזה דסלע מדינה אחד ממאתים במנה צורי ונראה לר'ת דלא פליגי אלא האי בעני והאי בעשיר ומיהו מדקאמר בהחובל  (שם) הא אנא הא ר'י הגלילי משמע קצת דפליגי מ'מ אע'ג דפליגי מצינו למימר דזה דיבר בעשיר וזה דיבר בעני כר'ת דא'א שאם בושתו של עני סלע שלא יעלה בושתו של עשיר (ב) או פחות או יותר ממנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושל </span>דבריהם כסף מדינה. </span> [א] נראה לר'י דרב יהודה לא איירי אלא בסלעים דומיא דכסף האמור בתורה דמפרש פ'ק דקדושין (דף יא.) כסף קצוב ולא מצינו כסף קצוב בתורה אלא סלעים כדמפרש התם ה' סלעים לפדיון הבן נ' של אונס ק' של מוציא ש'ר ול' של עבד ודומיא דהני הוי של דבריהם אבל שאר מטבעות של דבריהם הוי כסף צורי דהא מנה של ר'י הגלילי הוי צורי כדמוכח בהחובל (לקמן דף צ:)  וכתובה נמי הוי מאתים זוז של צורי למ'ד כתובת אשה דרבנן כמו למ'ד דאורייתא דנפקא לן מכמוהר הבתולות דלא פליגי רשב'ג ורבנן בפרק בתרא דכתובות (ד' קי:) אלא אם נותן לה ממעות ארץ ישראל או ממעות קפוטקיא אבל לכ'ע נותן לה שוה מאתים זוז ממעות צורי ואפילו כתובת אלמנה שהיא דרבנן לכ'ע הוי מנה צורי דבפ'ק דכתובות (דף יב.) משמע קצת דשל בתולה כפלים משל אלמנה גבי אחד אלמנת כהן ואחד אלמנת ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יד </span>עניים אנן. </span>וא'ת בלא יד עניים נמי מחייב צדקה באמירה כדדרשינן בפ'ק דר'ה (דף ו.) בפיך זו צדקה וי'ל דכמו שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם ה'נ אין אדם נותן צדקה דבר שלא בא לעולם וכשאמר ניתביה לעניים הוי זה החוב כמו שלא בא לעולם וכן אם היה אומר ניתביה להקדש לא היה הקדש קונה ונהי שאם היה אומר חוב זה לכשיבא לידי אתנהו להקדש או לצדקה דומה שמתחייב מטעם נדר אבל זה לא אמר כן אלא אמר תנהו לעניים ולא נדר ור'ח פירש שזה לא היה רוצה לחזור בו מן הצדקה אלא היה רוצה ללוותו לפי שעה ולהחזיר אחר לעניים תחתיו וא'ל רב יוסף דיד עניים אנן וזכינן בו במעמד שלשתן ואמרינן בפ'ק דערכין (ד' ו.) האומר סלע זו לצדקה עד שלא בא ליד גבאי מותר לשנותו משבא ליד גבאי אסור לשנותו : אין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>צריכין פרוזבול. </span>דשטרות שלהם דמי כמסורין לב'ד כך פירש בקונטרס וא'ת מלוה על פה מאי איכא למימר דכותבין עליה פרוזבול כדמוכח בהשולח (גיטין דף לו.) וי'ל דהוי כאילו החוב שלהם מסור לב'ד ואפי' אין ללוה קרקע מקנים לו חכמים קרקע בשביל תקנת היתומים שאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>הוא מועד לשבתות. </span>מפרש בירושלמי לפי שראה אותם במלבושים נאים אחרים וחשובים בעיניו נכרים ואינו מכירם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משיחזור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משיחזור </span>בו ג' שבתות. </span>אע'ג דכבר אשמועינן רבי יהודה בפ'ב (דף כג:) אצטריך דס'ד הואיל ולאו מועד אלא לשבתות לא בעי חזרה כ'כ ולפ'ה ניחא דמפרש מועד לשבתות לפי שאין עושה מלאכה דקמ'ל דאפי' שבת ממלאכה בימי החול ולא נגח לא הוי חזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>זביד אמר ואינו מועד תנן. </span>הא סתמא הוי מועד לשאין מינו ואפילו מבהמה לאדם נמי שמעי' לה לקמן בפירקין (דף מא.) דסתמא הוי מועד גבי הא דפריך וכי מאחר דמתם קטלינן ליה מועד היכי משכחת לה ומפרש רב זביד כגון שהרג ג' בהמות והוה מצי למיתני במתני' מועד לבהמה ואינו מועד לאדם לאשמועינן דסתמא הוי מועד ומיהו שמא חזר בו רב זביד מההיא דלקמן כדפריך עלה התם שאם לא תאמר כן קשי' ליה ההיא דריש מכילתין (דף ב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>ולא נגח. </span>בתרא דנקט (ב) כדי שאם יגח לאלתר משלם נ'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>מועד לסירוגין לשוורים. </span>וא'ת לרב זביד אפי' לכל דבר הוי מועד וי'ל כגון שראה שאר בהמות ולא נגחן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>מועד לסירוגין לכל. </span>ע'כ בשלא ראה בינתיים כלום דאי ראה לא הוי מועד [לכל] לסירוגין וא'ת כיון שלא ראה אחרים לשוורים לחודיה הוי מועד לכל לסירוגין לרב זביד וי'ל דקסבר רב זביד דרבותא קמ'ל דס'ד בהנך מיני דחזא ולא נגח לא הוי מועד ולאו בסירוגין תליא מלתא א'נ בשעה שנגח ג' מינים הללו היו לפניו מינים הרבה ולא נגח אלא אלו דהשתא אם היו שלשתן שוורים הייתי אומר כיון דכל שעה מזומן ליגח השוורים ומניח שאר מינים אין מועד ליגח אלא שוורים אבל השתא דהוו ג' מינים האחד מהם נוגח ואינו חושש ליגח אלא האחד:  שור</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארבעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבעה </span>אבות נזיקין. </span>אית דוכתא דלא תני הן כמו הכא ובגמרא גבי שלש עשרה אבות נזיקין ובארבעה מחוסרי כפרה (כריתות דף ח:) ואית דוכתא דקתני הן כדקתני ארבעה שומרין הן (שבועות ד' מט.) וארבעה ראשי שנים הן  (ר'ה ד' ב. ושם) : ( גליון. וא'ת אמאי לא קאמר ארבעה אבות נזיקין הן כדקתני ד' ראשי שנים הן וי'ל שלא בא אלא להגיד ארבע אבות הללו לא ראי זה כראי זה וקצת קשה דבגמרא מוכח דנחית תנא למניינא מדפריך ותנא דידן מאי טעמא לא תני הני לכך י'ל דיש מקומות דלא תני הן כדאשכחן בארבעה מחוסרי כפרה . ע'כ ): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השור </span>והבור. </span>פי' בקונטרס כסדר שנכתבו בפרשה סדרן במשנה ואע'ג דלמ'ד תנא שור לרגלו לא הוי כסדר הפרשה דרגל נפקא לן מושלח את בעירה דכתיב בתר בור מ'מ שם שור כתיב קודם בפרשה דהיינו נגיחה דקרן ולמ'ד מבעה זה אדם אע'ג דלבתר הבערה כתיב בפרשת אמור מכה בהמה ישלמנה דהיינו אדם דאזיק שור לא חש לשנותו כסדר הפרשה לפי שרחוק כל כך ושנאו כסדר לא הרי דסיפא שמבעה קודם להבער ור'ת פי' דשם אדם כתיב בפרשה קודם כי יגנוב איש שור והוא אחד מאבות נזיקין דקתני לה בברייתא בגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הרי השור כהרי המבעה. </span>פירוש אין קולתו של שור כקולתו של מבעה כדמפרש לקמן בגמ' למ'ד תנא שור לקרנו ומבעה לשינו משום דשור כוונתו להזיק ומבעה אין כוונתו להזיק ולפיכך אי כתב רחמנא שור לא אתי מבעה מיניה שהוא קל מיניה ואין פירושו כשאר מקומות שבתלמוד לא ראי זה דהתם פירושו אין חומרא של זה כחומרא של זה ולכך אין החומרות גורמות זה הדין אלא הצד השוה שבהן גורם הדין ושינה כאן התלמוד פירושו מבשאר מקומות משום דהזכיר החמור תחילה בלא זה וזה שיש בהן רוח חיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>זה וזה שיש בהן רוח חיים כהרי האש. </span>גבי שור ומבעה לא הוצרך לפרש החומרא כי הכא משום דחד מחד קל למצוא חומר באחד מה שאין בחבירו והא דלא תני הכא לא הרי האש כהרי השור ומבעה כדקתני לעיל לא הרי המבעה כהרי השור משום שלא היה יכול למצוא חומרא מה שאין בשניהם דאי משום דכח אחר מעורב בו ואין הולך לדעתו כמו שורו אין זה חומרא מדלא חשיב לה גבי חומר באש מבשור והא דאמרינן לקמן (דף ג: ודף ו.) גבי אבנו וסכינו מאי שנא אש דכח אחר מעורב בו ואין הולך לדעתו ה'ק מאי שנא אש שאע'פ שכח אחר מעורב בו ראוי להתחייב בו משום שהוא ממונך ושמירתו כו' ובסיפא גבי בור הוה מצי למימר לא הרי הבור שתחילת עשייתו לנזק כהרי אלו ולא חש לפי שהפסיק באש ובור לא רצה לשנות קודם אש דא'כ הוי אתי אש מיניה דכולהו אתי מבור וחד מהנך כדאמרינן בגמ' (ד' ה:) והתנא האריך להגדיל תורה ויאדיר וקצת קשה דמשמע דעונשין ממון מן הדין  ובמכלתין תניא כי יפתח וכי יכרה אם על הפתיחה חייב על הכרייה לא כל שכן אלא ללמדך שאין עונשין ממון מן הדין ומיהו בפרק הפרה (לקמן מט: ושם) דריש ליה לדרשה אחרינא שעל עסקי פתיחה וכרייה באה לו או להביא כורה אחר כורה שסילק מעשה ראשון (לקמן נא.) : [וע' תוס' לקמן ד: ד'ה ועדים] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>אליעזר אמאי קרי ליה אב. </span>וא'ת ונימא דנפקא מינה לענין התראה שצריך להתרות אתולדה משום אב דידה כדאמרינן בפרק תולין (שבת דף קלח.) משמר משום מאי מתרין ביה רבה אמר משום בורר רבי זירא אמר משום מרקד וי'ל דהכי פריך משום מאי מתרינן ביה שהוא חייב רבה אמר משום בורר אבל התרו בו משום מרקד פטור דכיון שהוא מתרה בדבר שאין דומה סבר שמלעיג בו ופטור אבל אם התרו בו ואמר אל תשמר חייב ועי'ל דזהו שמתרץ הך דהואי במשכן קרי ליה אב וצריך להתרות התולדה בשמה ועוד דנוטע ומבשל אין צריך להתרותו משום אב ואם התרה משום התולדה חייב ואפ'ה לא חשיב ליה בפרק כלל גדול : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>הך דהואי במשכן חשיבא קרי ליה אב הך דלא הואי במשכן חשיבא קרי ליה תולדה. </span>ולפי הך גירסא בא לאפוקי כמה מלאכות שלא היו חשובין והיו במשכן דתולדות נינהו ולא אבות מלאכות כדאמרינן בפרק במה טומנין (שבת דף מט:) הם העלו הקרשים מקרקע לעגלה דהיינו הכנסה ומושיט בדיוטא אחת ואית דגרסי הך דהוה במשכן וחשיבא קרי לה אב הך דלא הוה במשכן ולא חשיבא קרי לה תולדה ולפי גירסא זו צריך לומר דבעי תרתי אבל חשיבא ולא הוי במשכן או איפכא הוי תולדה: דאילו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאילו </span>אב מטמא אדם וכלים. </span>גרס ולא גרסינן אדם ובגדים שלשון זה משמע מטמא אדם לטמא בגדים וא'ת והרי טמא מת עושה כלי מתכת כיוצא בו דחרב הרי הוא כחלל אלמא יש מהן כיוצא בהן וי'ל דאכתי אינו עושה כיוצא בו שאותו כלי מתכת אין עושה כלי מתכת אחר כיוצא בו כמו שמדקדק ר'ת בריש מתני' דאהלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנו </span>רבנן שלשה אבות. </span>הפסיק בברייתא זו לפרש תולדותיהן לאו כיוצא בהן דקאמר רב פפא אהייא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>במחוברת אימא כולה מועדת היא. </span>לשלם נזק שלם אפילו בפעם ראשונה וא'ת ומהי תיתי אי מתלושה דייה כתלושה אי משאר אבות התינח למ'ד (לקמן ד' ה:) קרן עדיפא דכוונתו להזיק ואפילו קרן אתי וכדמפרש ר'ת לקמן דהיינו למ'ד פלגא נזקא ממונא דאית ליה סתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי אבל למ'ד פלגא נזקא קנסא דאית ליה סתם שוורים בחזקת שימור קיימי לא אתיא קרן מכולהו כדאמרינן לקמן (שם) כי שדית בור בינייהו אתי כולהו לבר מקרן דאיכא למיפרך שכן מועדין מתחילתן פי' דרכן להזיק משא'כ בקרן דבחזקת שימור קיימי וי'ל דלמ'ד פלגא דנזקא קנסא הא דקאמר אבל במחוברת אימא כולה מועדת היא וישלם נזק שלם בפעם ראשונה לאו משום דאיצטריך קרא לאשמועינן דאין מועדת אלא התנא הוצרך לאשמועינן להביא ראיה מן הפסוק דמחוברת נמי הוי בכלל נגיחה שלא תטעה לומר דנגיחה היינו בתלושה דומיא דקרני ברזל דצדקיה אבל במחוברת דרכו להזיק מתחילתו ונלמוד מבור ומחד מאבות לחייבו לכתחלה נזק שלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומלתא </span>אגב אורחיה קמ'ל. </span>ואפילו לרב פפא דאמר לקמן בשור שנגח ד' וה'  (דף לז.) דמועד לאדם סתמא לא הוי מועד לבהמה היינו דוקא שנגח ג' בני אדם דבהכי לא הוי מועד לבהמה אבל נגח אדם ושור וחמור דהוי מג' מינים הוי מועד לכל אבל נגח שור וחמור וגמל לא הוי מועד לאדם ואע'ג דלכל בהמה הוי מועד אפילו לרב פפא כדאיתא התם וה'ר מנחם פי' דה'ק מועד לאדם שהיה מועד לכל וחזר בו מבהמה ונשאר מועד לאדם הוי מועד לבהמה דחזרה דבהמה לאו חזרה היא אבל מועד לכל וחזרה מאדם לא הוי מועד לאדם דחזרה דאדם חזרה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאשר </span>יבער הגלל. </span>פי' ר'ח כמו נדבכין די אבן גלל (עזרא ו) שהשן דומה לאבן שייש: הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דלא מכליא קרנא. </span>פ'ה שחת שעתיד לצמוח אבל לא כתחלה וקשה והא מכליא קרנא שגם הבעלים הם יכולים לקצור אלא י'ל שטנפה פירות להנאתה מכל מקום קרי ליה לקמן לטניפת פירות להנאתה תולדה כיון דפשטיה דקרא איירי באכילה דמכליא קרנא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דמכליא קרנא. </span>וא'ת ולכתוב רחמנא ושילח ולא בעי וביער ויש לומר דהוה אמינא דוקא דשילח שלוחו כדלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דומיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דומיא </span>דרגל. </span>וא'ת ונימא איפכא דהא דמקשינן לחומרא הנ'מ באיסורא אבל בממונא לא ואומר ר'ת דמדה היא בתורה לא שנא באיסורא ול'ש בממונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושן </span>בהמות אשלח בם. </span>אע'ג דאמרינן בעלמא [בספרי פרשת האזינו] בהמות שיש להן ארס כנחש ונושכות וממיתות דהוי נשיכה שהיא תולדה דקרן מכל מקום איירי נמי בחיות רעות שדרסו ואכלו להנאתן כדמתרגמינן ושן בהמות ושן דחיה ברא וחיה בכלל בהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איצטריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איצטריך </span>ס'ד אמינא ה'מ היכא דשלח שלוחי. </span>וא'ת תיקשי השתא הא דפריך לעיל טעמא דכתב רחמנא כאשר יבער הגלל הא לאו הכי במאי מוקמית והשתא ליכא לשנויי כדלעיל וי'ל דה'ק בברייתא דאלו לא נאמר ושילח הוה מפקינן מכאשר יבער הגלל וכי האי גוונא איכא בריש איזהו נשך  (ב'מ דף סא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>י' כתיב ולא ט' כתיב. </span>תימה דבפ' הפרה (לקמן דף נ: ושם)  תנן מה בור יש בו כדי להמית עשרה פי' בקונט' דסתם בור יש בו י' א'כ י' כתיב ועוד קשה דהכא דריש מוהמת יהיה לו ועוד דבסמוך פריך סוף סוף זה אב למיתה וזה אב לנזקין ופי' הקונט' דנפל שמה שור משמע בין מת בין הוזק א'כ כי דרשינן שור ולא אדם הוה ליה למעט נמי אדם מנזקין ע'כ נראה לפרש דסתם בור עמוק הרבה וצריכי בור והמת יהיה לו דאי לא כתיב בור הוה אמינא כל דקטיל ואפילו אין בו כדי להמית ואי כתיב בור הוה אמינא דוקא בור ולא שיח ומערה דגזירת הכתוב הוא ולהכי איצטריך תרוייהו והכי פריך לא ט' כתיב ולא י' כתיב בהדי' ומסיק סוף סוף זה אב למיתה וזה אב לנזקין פירוש כיון דבור י' לא כתיב בהדיא אלא מפקי' מסברא מוהמת יהיה לו דבעינן כדי להמית וקים להו לרבנן דהיינו בור י' בור ט' נמי הוי סברא דהוי אב לנזקין כיון דיש בו כדי להזיק ומכל מקום לא ממעטינן אדם מנזקין דקרא דונפל שמה שור לא איירי אלא בבור י' ובירושלמי דריש דהוה ליה למיכתב כי יפתח איש כי יכרה איש בור למה כתיב בור בור אלא חד בור למיתה וחד בור לנזקין ומכל מקום לא ממעטינן אדם מנזקי' דקרא דונפל לא ממעט אלא אמאי דכתיב בקרא בהדיא דהיינו בור עשר ולא איתורא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>לרב בין לשמואל היינו בור. </span>וא'ת הא רב אית ליה לקמן (דף נ:) בור שחייבתו תורה להבלו ולא לחבטו וי'ל דהתם משום דקרקע עולם הזיקתו אבל הכא חבטא דידיה הוא: משורו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משורו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משורו </span>למדנו. </span>היינו קרן דשן ורגל פטורין ברה'ר ובאבנו וסכינו אין לחלק בין תמות למועדות דלא שייך לחלק אלא בבעלי חיים וא'ת היכי גמר משור מה לשור שכן ב'ח וכוונתו להזיק ומפרש רשב'ם דאתי מבור ושור ממה הצד ולקמן גבי הצד השוה דקאמר אביי לאתויי אבנו וסכינו לא גרס אי לרב דאמר כולם משורו למדנו היינו שור דלרב א'ש דבמה הצד אתי' כדפרשי' אבל קשה כיון דמבור נמי יליף לפטרו בהו כלים כבור ולקמן בהמניח (דף כח.) מחייב בהו רב כלים גבי נשבר כדו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וממונך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וממונך. </span>לאו דוקא גבי בור דלאו ממונא הוא וכן גבי אש דפשיטא דאם הדליק גדישו של חבירו באש של אחר דחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>תולדה </span>ישן. </span>הוה מצי למפרך דלקמן מוקי מתניתין בישן שדרכו להזיק וקרי ליה אב אלא דבלאו הכי פריך שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>אדם מועד לעולם. </span>לא פריך דישן נמי הוי אב כדדרש עלה בגמרא בפ' כיצד (לקמן דף כו:) מפצע תחת פצע דהא לא מייתי הכא קרא אלא מייתי דהוי כיוצא בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיחו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיחו </span>וניעו. </span>פירש הקונטרס מי האף וקשה לר'ת דבפ' דם הנדה (נדה דף נה: ושם) קתני כיחו וניעו ומי האף ונראה דכיחו הוא היוצא מן הגרון בכח וניעו הוא היוצא מן הפה על ידי נענוע : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפוטרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפוטרו </span>ברה'ר. </span>וא'ת אמאי פשיטא ליה טפי מלשלם מן העלייה וי'ל כיון דמן הדין היה משלם נזק שלם ואתי הלכתא דלא משלם אלא חצי נזק אם כן אתי הלכתא להקל ולא להחמיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>קרי לה תולדה דרגל. </span>אע'ג דדמי לרגל כיון שדינה חלוק היה לו לקרות לה שם בפני עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדמתרגם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדמתרגם </span>רב יוסף. </span>נקט רב יוסף לפי שהיה בקי בתרגום שיש כמה ענייני תרגום ולא כדפירש בעלמא לפי שהיה סגי נהור ודברים שבכתב אי אתה רשאי לומר על פה ולכך היה אומר תרגום דמשום עת לעשות אמר התם דשרי ואין לך עת לעשות גדול מזה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ראי הקרן שאין הנאה להזיקו. </span>ופשיעה פשע שהיה לו לשמור שורו שבקל היה יכול לשומרו שאין דחוקה להזיק כיון שאין הנאה להזיקה אבל שן שיש הנאה להזיקה הוי כעין אונס שלא היה יכול לשומרה כל כך כיון שהשן דחוק לאכול להנאתו ולא ראי השן שאין כוונתו להזיק ואין יצרה תקפה ובקל יכול לשומרה כראי הקרן דכוונתו להזיק ויצרה תקפה ואין יכול לשומרה כל כך יפה: מידי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אעבד ואמה. </span>ולא כפירוש רש'י שפירש משום דתנן בהחובל (לקמן דף פז.) עבד ואשה פגיעתן כו' דא'כ ה'ל למינקט עבד ואשה אלא מפרש ר'ת דנקט עבד ואמה משום דקאי אמתני' דסוף מסכת ידים וטעמא משום שמא יקניטנו רבו דבסמוך מפורש התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>אע'ג דכוונתו להזיק אפ'ה פטורין. </span>וא'ת עבד ואמה גופיה נילף מק'ו דשן להתחייב כיון דאכתי לא ידע טעמא דשמא יקניטנו רבו וע'ק כיון דידע רישא דמתניתין דמסכת ידים (פ'ד מ'ז)  מדנקט עבד ואמה ולא נקט עבד ואשה א'כ מסתמא ידע סיפא וע'ק דעבד ואמה כשאין כוונתן להזיק נמי פטירי וא'כ מאי מייתי וי'ל דשפיר הוה ידע המקשה טעמא דשמא יקניטנו רבו ואפ'ה פריך כיון דעבד ואמה פטורין ואפילו באין כוונתן להזיק ואע'ג דלא שייך טעמא דשמא יקניטנו רבו דאנוס הוא דפעמים דנתכוונו ויאמרו לא נתכוונו לכך פטירי בכל ענין נמצא שכוונתן גורם הפטור ה'נ קרן שכונתו להזיק יש לנו לפוטרו ורב אשי פי' דאפילו באין כוונתו להזיק איכא טעמא רבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשהזיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשהזיק </span>חב המזיק כו'. </span>לא היינו כשהזיק קמא  אלא מאידך כשהזיק מרבה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למחשביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למחשביה </span>בהדי מועדין כו'. </span>ושמואל ס'ל דלא ה'ל לאשמועינן בסיפא כיון דלא אשמעינן שום חידוש טפי מברישא אבל שן ורגל אע'ג דתנא ליה ברישא תנא ליה בסיפא גבי מועדין משום חידוש דמפרש השן מועדת לאכול את הראוי לה והרגל מועדת לשבר דרך הילוכה וקרן נמי תנא ואע'ג דתנא ברישא כשהזיק חב המזיק לאתויי קרן מ'מ תנא ליה בסיפא משום דתני ליה גבי חמשה תמים מש'ה תנא ליה נמי בהדי מועדין וא'ת אמאי לא חשיב אש ובור גבי מועדים וי'ל דלא חשיב אלא בעלי חיים אבל בור ואש כך לי פעם ראשונה כמו פעם ג' וד': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כראי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כראי </span>אדם שאין משלם את הכופר. </span>הקשה ריב'א מאי חומרא היא זו האי דאין משלם את הכופר משום דקים ליה בדרבה מיניה ותירץ דשוגג נמי פטור מדתנא דבי חזקיה ואור'י דלאו פרכא היא כלל דלא מפטר משום קים ליה בדרבה מיניה וכאן נמי אין שייך להזכיר תנא דבי חזקיה דלקמן בפ'ב (דף כו.) משמע דאי לאו קרא דעליו ולא על האדם הוה ילפינן אדם משור שיתחייב מזיד מיתה וכופר ומעליו פטרי ליה אפילו שוגג דומיא דשום דאין מזיד לשור ותנא דבי חזקיה דפוטר אפילו שוגג היינו ממון שהזיק בשעת חיוב מיתה ולאפוקי ממאן דדריש בפ' אלו נערות  (כתובות דף לה. ושם) הא אם יהיה אסון לא יענש דדוקא דין אסון אתא חזקיה ואשמועינן לאו דוקא דין אסון לא יענש אלא אפי' שוגג לא יענש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דכייף ופשיט אורחיה הוא. </span>בירושלמי יש דישן לא מחייב אלא כשהשכיב עצמו אצל הכלים אבל אם ישן והביאו כלים אצלו ושברן פטור דהם גרמו לו וכן אם היה ישן והלך חבירו לישן אצלו והזיקו זה את זה הראשון פטור והאחרון חייב: 


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: ולטעמיך.
txt:
<span class='five'>ולטעמיך. </span>פירוש אפילו תימא מבעה זה השן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדם </span>שמירת גופו עליו. </span>מכאן משמע דלא גרסינן במתני' וממונא מדלא פריך נמי הכי אדם ממונו הוא ומש'ה אין צריך למחקו כדפירשתי לעיל (ג: ד'ה וממונך) : ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>מבעה זה המים. </span>פי' כיון דקרא לא דייקי לא כמר ולא כמר וא'ת והיכן כתיב מים בתורה וי'ל מושלח וכן הוא אומר (איוב ה) ושולח מים על פני חוצות ואע'ג דשילח בעירה בבהמה איירי מ'מ מים נמי משתמעי מיניה מדאפקיה רחמנא בהמה בלשון ושלח ולעיל דבעי במאי מוקמינן לה לא מצי מוקמינן במים דכי נמי מוקמת במים אית לן לאוקומי במילי דשור מדכתיב בעירה וא'ת והני מים ה'ד אי דמשקיל עליה בדקא דמיא ובכח ראשון כחו הוא ואי בכח שני גרמא בעלמא הוא כדאמרינן בהנשרפין (סנהדרין דף עז:) וי'ל דמיירי בכח שני וקמ'ל דבכח שני נמי חייב א'נ בתר דנחו ולא דמי לבור כגון פותקין ביבותיהן דלקמן (דף ל.) ואע'ג דאתי במה הצד הוה אמינא דאיצטריך לכותבו לחייב כלים דמבור לא הוה שמעינן והוה מצי למיפרך מאי לא זה וזה שיש בהן רוח חיים אלא דבלאו הכי משני שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>כתיב מים נבעו. </span>וא'ת כי כתיב נמי נבעו לא מיתוקמא מתניתי' במים דמי קתני נבעה כדדייק לעיל (דף ג:) גבי שן וי'ל דלא שייך לאקשויי אלא גבי שן דליתני נבעה שהשן עצמו נבעה דמבעה משמע מגלה [דבר אחר שהיה מכוסה] אבל במים שייך שפיר לישנא דמבעה שהמים רותחים קרויים מבעבעים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>עשר אבות נזיקין. </span>ודיניהם י'ב דשוכר כשומר שכר הוי או כשומר חנם הוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומר </span>חנם והשואל. </span>שומר חנם פטור מן הכל חוץ מן הפשיעה שואל חייב בכל חוץ ממתה מחמת מלאכה ונושא שכר חייב במקצת בגניבה ואבידה ופטור באונסין לכך נקט להו בזה הסדר ולא כסדר שנכתב בפרשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>גווני אדם. </span>וא'ת כיון דתני תרי גווני אדם ליתני נמי ג' אבות בשור הקרן והשן והרגל וי'ל דניחא ליה לכלול כולם בשור כמו תנא דמתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועדים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועדים </span>זוממין. </span>פירש ריב'א דאפילו שילם על פי העדים זוממין חייבין דלא שייך בממון כאשר זמם ולא כאשר עשה דאפשר בחזרה ור'י מפרש דלא צריך להאי טעמא דגבי ממון מחייבינן להו בק'ו דגבי ממון עונשין מן הדין והא דאמרינן במכות (דף ה:) הרגו אין נהרגים היינו משום דהתם אין עונשין מן הדין : 


lvr: 41
pgn: 4
dfh: b
trm: מנסך.
txt:
<span class='five'>מנסך. </span>פליגי בה בהנזקין (גיטין נב: ושם) חד אמר מנסך ממש וחד אמר מערב:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>תברא ר'ע לגזיזיה. </span>אין לפרש דחזר בו מדקתני שמשלם מגופו דבפ' המניח (לקמן דף לג.) תני בהדיא ר'ע אומר כמשפט הזה כתחתון ולא כעליון יכול ישלם מן העלייה כו' ולפ'ה נמי קשה דפי' אע'ג דזימנין ליכא נזק שלם כגון שהשור אין שוה כדי היזקו מכל מקום ליתני תרי גווני שור כיון דלפעמים איכא נזק שלם וי'ל דכיון דאין משלם אלא מגופו אי אפשר למיתני גבי אבות דאמרינן לקמן כולם כאבות הן לשלם ממיטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האונס </span>והמפתה והמוציא ש'ר דממונא הוא. </span>מוציא שם רע לית ביה ממונא כלל אלא מאה כסף אלא אגב אחריני נקטיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המטמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המטמא </span>והמדמע. </span>המ'ל דלא תנא להו משום דלא מיחייב בשוגג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>שמיה היזק. </span>ואע'ג דחזקיה דאמר שמיה היזק איתותב בהניזקין (גיטין דף נג:) מ'מ ניחא ליה לאוקומי ברייתא דרבי חייא אביו אליביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקתני </span>היזק דלא מינכרא. </span>והא דקתני שלשה גווני לפי שהם שנויין בפ' הניזקין (שם נב:)  כדקתני שומר חנם והשואל נושא שכר והשוכר דקתני גווני טובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>מניינא למעוטי. </span>האי למעוטי לאו משום דלית ליה דרבי חייא אלא כלומר למעוטי דלא איירי בהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>מוסר כו'. </span>המ'ל למעוטי כופר ושלשים של עבד והא דלא קתני להו משום דבקטלא לא מיירי ומוסר ומפגל אפילו למאן דלא דאין דינא דגרמי מחייב משום קנס בהגוזל בתרא  (לקמן דף קיז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיבורא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיבורא </span>דאית ביה מעשה. </span>דבכתובות בפ' נערה  (דף מו.) א'ר אליעזר בן יעקב לא נאמרו דברים הללו אלא כשבעל ור' יהודה אית ליה התם עד שישכור עדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולם </span>כאבות לשלם ממיטב. </span>ואע'ג דתולדות דאבות דמתניתין משלמין נמי ממיטב מ'מ הני אי לאו דקרינא להו אבות לא הוי ידעי דמשלמי ממיטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תחת </span>נתינה כו'. </span>בספרי מפיק בושת מוקצותה את כפה ולא תחוס עיניך (דברים כה) ויליף מעדים זוממין דכתיב לא תחוס עיניך  (שם יט) וא'ל שהוא גזירה שוה גמורה מדלא קאמר אתיא תחת נתינת עיניך ועדים זוממים פרש'י דכתיב בהו נפש בנפש וצ'ל דאפילו אם העידו על שור תם שהזיק או העידו פלוני חייב לפלוני מנה דדינו בזיבורית דמשלמי במיטב דאם רצו לחייב אחרים ממיטב לא צריך קרא דמכאשר זמם נפקא דיתחייבו ממיטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>קאמר. </span>משום דלא מצי לפרושי האי לא הרי כשאר לא הרי שבש'ס קמתמה מאי קאמר: כי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>שדית בור בינייהו אתיא כולהו. </span>מה שפי' הקונטרס דשן אתיא מבור ואש דכי פרכת מה לאש שכן מועדת לאכול בין ראוי לה בין שאין ראוי לה תאמר בשן שאין מועדת לאכול אלא בראוי לה וקשה דלא אשכחן שאינו ראוי בשן דאם אכלה דבר שאין ראוי לה לא הוי תולדה דשן אלא תולדה דקרן כיון דאין הנאה להזיקה ואי משכחת בשום ענין נילף מאש דמתחייב אף באין ראוי ונראה דשן נמי אתי בפלגא דדינא או מאש לחודיה ומיהו י'ל לפירוש הקונטרס דשפיר פרכינן פירכא דלא שייכא בשן דכהאי גוונא פריך בהחובל (לקמן דף פח.) גבי עבד ואשה מה לאשה שכן אינה במילה אך מה שפירש בור יוכיח שאין מועד לדבר שאין ראוי לו כגון אדם קשה חדא דלא פטר אדם אלא ממיתה ולא מנזקין ועוד אטו משום דפטר אדם חשוב אין ראוי והלא באש נמי פטור טמון ועוד דלקמן  (דף ט:) גבי חומר בשור מבבור אין מוצא לרבי יהודה דמחייב על נזקי כלים בבור אין ראוי בבור והא משכחת ליה אדם אלא נראה דאדם נמי חשוב ראוי לבור דראוי למות בהבלא אבל כלים חשיב ליה לקמן אין ראוי דלא מזקא להו הבלא ואע'פ דכלים חדתי מפקעי בהבלא כדאמר בסוף פרק הפרה לקמן (דף נד.) מ'מ יש כלים שאין מתקלקלים בהבלא וא'ת והיכי אתי אש מבור וחד מאינך מה לאינך שכן אין כח אחר מעורב בו תאמר באש דכח אחר מעורב בו דהוי קולא מדפריך בסמוך גבי אבנו וסכינו ומשאו מה לבור שכן אין כח אחר מעורב בו וי'ל דבור שנעשה בלא כח אחר חמור מאבנו וסכינו שלא הזיקו בהליכתן אלא לבתר דנייחי ולא נעשו בור אלא ע'י כח אחר אבל אש שהולך ומזיק בהליכתו ע'י כח אחר חמור מבור שאין הולך ומזיק אלא במקומו והא דקאמר בסמוך אש תוכיח שכן כח אחר מעורב בו וחייב ה'פ אע'ג דכח אחר מעורב בו וחשיבי ליה כאילו בעצמו עושה את הכל וחייב משום חיציו ה'נ אע'ג דכח אחר מעורב בו חשובים כאילו בעצמו עושה את הבור הזה בלא כח אחר אי נמי היינו דפריך מה לאש שכן כח אחר מעורב בו דידיה חמור יותר שע'י זה הולך ומזיק למרחוק מה שאין כן באבנו וסכינו ומשאו וא'ת והיכי אתו כולהו מאש ובור מה לאש ובור שכן מעשיו גרמו לו כדמפרש לקמן גבי בור המתגלגל ואש נמי מעשיו גרמו לו שהדליק האש וי'ל דלא חשיב אש מעשיו גרמו לו כיון שהרוח מסייעו וא'ת מבור ואדם נמי היכי אתו מה לבור ואדם שכן מעשיו גרמו לו וי'ל דאתו מבור ואדם ישן או נופל מן הגג ברוח שאינה מצויה דחייב כדאמר לקמן בסוף פרק שני (דף כז.) וא'ת מבור ורגל היכי אתי מה לבור ורגל שכן היזקן מצוי דלקמן חשבינן בור היזקו מצוי וי'ל דאין בור היזקו מצוי טפי מאחרים ולא קאמר לקמן הכי אלא להזכיר חומרא אחת ששוה בבור וכותל ואילן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>מועדין וכו'. </span>אין לפרש שמשלמין נזק שלם דאם כן קרן נמי אתיא כיון דלא כתיב אלא מפרש ר'ת דמועדין מתחילתן היינו שדרכן להזיק משא'כ בקרן דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי למ'ד פלגא דניזקא קנסא ולמ'ד אדרבה קרן עדיפא היינו למ'ד דפלגא ניזקא ממונא שדרכו להזיק ולא קיימי בחזקת שימור ולא כמו שפירש הקונטרס דלא איתפרש היכא: (גי' </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>להלכותיהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להלכותיהן </span>הוה מצי למימר דכולהו איצטריך למיכתב דאי לא כתיב אלא הוה נפקא מחד מהנך ובור הוה פטרי בהו כלים ואי יליף מחד מהנך ומאש הוה פטרי בהו טמון) ומתני' לא קתני אלא להגדיל תורה ויאדיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בור </span>לפטור בו את הכלים. </span>אגב אורחיה נקטיה דבור לא אתי מכולהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אש </span>לפטור בו את הטמון. </span>הוה מצי למימר לחייב בו את הכלים דאש לא אתי מבעלי חיים אלא מחד מינייהו ובור דפטר בו את הכלים:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לרב דאמר כו' לא גרסינן כדפירשנו לעיל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מה </span>לבור שכן אין כח אחר מעורב בו. </span>למאי דפריך דלא חשיב אש מעשיו גרמו לו לפי שהרוח מסייע לו ה'מ למפרך הכא מה לבור שכן מעשיו גרמו לו תאמר באבנו וסכינו אלא לפי דפירכא שכן אין כח אחר מעורב בו חשיב טפי דהשתא ליכא למימר שור יוכיח אלא אש גרידא ולקמן גבי בור המתגלגל פריך מה לבור שכן מעשיו גרמו לו דלא שייך התם שכן אין כח אחר מעורב בו דהיכי נימא תאמר בור המתגלגל שכן כח אחר מעורב בו דמשמע דלא הוי בור אלא על ידי כח אחר וזה אינו שהרי נעשה בור בלא כח אחר משמניחו ברה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאתויי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאתויי </span>בור המתגלגל. </span>בכל הספרים כתוב אי בהדי דקא אזלי קמזקי כחו הוא ופירש הקונטרס דלא גרס ליה וטעמא משום דאמרינן לקמן בהמניח  (דף כז:) אין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים ובעל התקלה נמי אין לחייבו מטעם אדם המזיק אלא משום דחשיב כרוח מצויה והוי אשו ואין למוחקו בשביל כך דלענין כדי שלא ילכו כ'כ בחוזק שיתיזו ויזיקו דרכו להתבונן שפיר ולהכי פריך כחו הוא ויתחייב המגלגל הכל ולא בעל התקלה ואע'ג דלגבי כלב שנטל החררה והלך לגדיש כו' (לקמן ד' כא:)  ופריך בגמרא (ד' כג.) וליחייב בעל הגחלת נמי שהוא בעל התקלה היינו משום דכלב לאו בר דעה הוא אבל הכא המקלקל בר דעה הוא תדע דאם הדליק אש ובא אחר ושרף טלית חבירו או חפר בור ובא אחר ודחף שור חבירו לתוכו אין סברא שיתחייב בעל הבור או בעל האש והמגלגל ברגלי בהמה אם הזיק בהדי דאזלי יתחייבו שניהם בעל הבהמה ובעל התקלה והא דאמרינן לקמן בפרק הפרה (ד' נג: ) שור ואדם שדחפו לבור לענין נזקין כולן חייבין דמשמע אפילו בעל הבור צריך לומר דמיירי אדם בלא כוונה דכיון דאין בכוונה כלל חייב בעל הבור כמו האדם והא דאמרינן (שם) לענין ד' דברים ודמי ולדות אדם חייב האי ד' דברים היינו נזק צער וריפוי ושבת אבל בושת אין חייב עד שיתכוין כדאמר בהחובל (לקמן ד' פו.) ולא הוי כארבעה דברים דלעיל דהתם לא חשיב נזק והא דאמר (לקמן נג:)  לענין כופר ושלשים של עבד שור חייב צ'ל דהיינו דוקא בכוונה אע'ג דלא הוי דומיא דאדם דבשלא בכוונה ליכא כופר ושלשים של עבד כדאי' בשילהי שור שנגח ד' וה' (לקמן ד' מג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לבור שכן שלא ברשות. </span> דאפילו עשאו ברשות ואח'כ הפקיר כיון שהפקיר היינו שלא ברשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תאמר </span>בהני דברשות שור יוכיח. </span>וא'ת למ'ד תנא שור לרגלו היכי קאמר שור יוכיח דברשות חייב והא רגל לא מיחייב אלא ברשות הניזק ושם אין לו רשות וי'ל כגון שהלך ברה'ר והתיז והזיק ברה'י דחייב כדאמרינן לקמן (דף יט.) : (שייך לע'ב) ה'ג </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכותל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכותל </span>והאילן שנפלו לרשות הרבים והזיקו פטור מלשלם. </span>וכן כתוב בספרים של רש'י וכן בספר רב אלפס וכן עיקר אבל אותם דכתוב בהו חייב לשלם לא נהירא דכיון דבשלא הזהירו חייב לא יתכן להקל עליו לפוטרו ממה שמזהירין אותו לקוץ ולסתור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאפקרינהו בין לרב בין לשמואל היינו בור. </span>וא'ת והא משמע לקמן בהמניח (ד' כט.)  דלכ'ע המפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטור והאי נמי אונס הוא דבבנין ונטיעה שעשה לא פשע כלום וי'ל כיון שהזהירו לקוץ ולסתור שלא יזיקו ועבר הזמן הוי פושע והוי כמפקיר נכסיו לאחר נפילת פשיעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>בור. </span>לכאורה נראה דמיירי כשהזיקו כותל ואילן בשעת נפילה גופה ואפ'ה מדמה ליה לבור מדלא קאמר הכא אי בהדי דקאזלי קמזקי היינו אש ועוד דאי בהיזק דלאחר נפילה מיירי אמאי פטור מלשלם הלא כיון שנפלו מיד היה לו לסלקן ועוד דא'כ לא הוה ליה למיתני לקוץ ולסתור אלא נתנו לו זמן לפנותו ולסלקו כיון דבהיזק דלאחר נפילה איירי אע'ג דבור אין הולך להזיק ואלו הולכים ומזיקין יש לנו ללמדם מבור דעדיף היזק דידהו שהולכים ומזיקין מבור שאינו הולך ומזיק אלא מזיק במקומו ונראה דבהיזק דלאחר נפילה  נמי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חב </span>חייב מיבעי ליה. </span>בשאר דוכתין לא דייק הכי כגון  אין חבין לאדם אלא בפניו ותופס לב'ח במקום שחב לאחרים דהתם לא שייך לשון חיוב אלא לשון חובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>ישמעאל אכל שמינה. </span>פירוש בשלמא אכל שמינה משלם שמינה אלא אכל כחושה אמאי משלם שמינה אי נמי ה'פ כיון דבשמינה אין משלם אלא שמינה כמו שהזיק ולא קנסינן ליה לשלם יותר ממה שהזיק א'כ כשאכל כחושה נמי לא לקנסיה לשלם יותר ממה שהזיק לשלם שמינה וא'ת אמאי טעי טפי בדברי ר' ישמעאל לומר שאם אכל כחושה משלם שמינה יותר מדברי ר' עקיבא דלמא רבי עקיבא קאמר נמי שאם אכל ערוגה כחושה משלם ערוגה שמינה שבשדותיו וי'ל לפיכך טעה בדברי רבי ישמעאל טפי משום דקאמר רבי עקיבא לא בא הכתוב אלא לגבות לניזקין מן העידית משמע ששמע מר' ישמעאל שבא הכתוב לחייב יותר ממה שהזיק כגון דאם אכל כחושה משלם שמינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיתה עידית דניזק כזיבורית דמזיק. </span>ואיפכא לא מצי למימר דכ'ע מודו דאין משלם אלא עידית שיש לו ואין צריך לקנות כדאמרינן לקמן (ד' ז:) אין לו אלא זיבורית כולם גובין מן הזיבורית ומיהו אי בשל עולם הן שמין המ'ל כגון דזיבורית דמזיק כעידית דעלמא דלר' עקיבא גובין מן הזיבורית ולר' ישמעאל יהיב ליה מעידית דניזק ואפילו למ'ד בשלו הן שמין המ'ל דלית ליה למזיק כעידית דניזק דלמ'ד כסף או מיטב ישלם כסף לרבי ישמעאל ולר' עקיבא לא ישלם אלא ממיטב שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>רעהו כו'. </span>תימה ולוקמה בשן ורגל שהזיק את ההקדש דהתם לא כתיב רעהו ומקרן ליכא למילף דאינה מועדת מתחילתה ובגזרה שוה דתחת נתינה ישלם כסף נמי לא ילפינן דלא נתקבלה אלא לענין תשלומי מיטב דאי לכל מילי ליפטרו כולהו מטמון וברה'ר וכלים ופסולי המוקדשין וי'ל דכולהו נזקין פטורין בהקדש כדמוכח בירושלמי בריש הניזקין דקאמר התם במה אנן קיימין אי בהכשר נזקין הא תנינא שור רעהו ולא שור של הקדש ואי בנזקי גופו הא תני רבי חייא נזקין להדיוט ואין נזקין לגבוה אלא באומר הרי עלי מנה לבדק הבית משמע דלא משכחת נזקין בהקדש לא בשן ולא  ברגל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>עקיבא סבר לה כר' שמעון. </span>תימה לעיל (דף ה.) כי מוקי לה עדים זוממין כר'ע ליקשי אי ר'ע ליתני תרי גווני שור שור דאזיק שור דהדיוט ושור דאזיק שור דהקדש וי'ל דבהקדש לא קמיירי אך קשה כי נמי סבר כר'ש לפרוך מה להדיוט שכן יפה כחו בנזקי אדם ולמאי דפי' דלא דרשינן כי יאכל פרט למזיק דלא משלם כלל אלא משום דכתיב רעהו אתי שפיר אך קשה ולפרוך שכן יפה כחו בנזקי בור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>מאי ק'ו להקדש. </span>פירש הקונטרס הואיל ומן העידית דא'ר עקיבא אניזק קאי ולאקולא אתא דיהיב ליה מזיק מזיבורית מאי ק'ו להקדש גריעותא הוא וקשה לפי' דאין זה גריעותא אלא חומרא דר'י פוטר לגמרי מזיק את ההקדש ור'ע מחייבו נ'ש ולענין מיטב נמי חשיבות הוא דמשלם ממיטב דניזק ולא מגרוע דניזק ונראה לר'י דה'פ מאי ק'ו להקדש דלענין חיובא מזיק בהקדש לא קאמר דהא מקרא דר'ש נפקא אלא לענין מיטב קאמר ולא הוה לר'ע לאהדורי לרבי ישמעאל ק'ו להקדש כיון דרבי ישמעאל היה מודה בכך אי לאו משום דפטר ליה לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישיב </span>לרבות שוה כסף. </span>בפ'ק דקדושין (דף ח. טז.) דרשינן נמי הכי גבי עבד עברי ויש [שום] צריכותא (ע'ש דף ב. בתוספות ד'ה בפרוטה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישלם </span>מדעתו משמע. </span>וא'ת דבפרק הזרוע  (חולין ד' קל: ושם ד'ה תנא) ישלם בעל כרחו משמע דקאמר תנא תני ישלם דברי ר' אליעזר ואת אמרת מדת חסידות שנו כאן וי'ל דהתם לא קאמר אלא דלא הוי מדת חסידות אלא בדין חייב ועוד אמר ר'ת דה'ק תנא תני ישלם דברי רבי אליעזר ופליגי רבנן עליה ואת אמרת וכו' ועל מדת חסידות לא הוו פליגי רבנן ובלאו הכי צריך לפרש התם כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שהיו לו בתים כו'. </span>לא מיירי בבתים שדר בהם דהא תנן במסכת פאה (פ'ח מ'ח) אין מחייבין אותו למכור ביתו וכלי תשמישו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאייקור ארעתא אפילו פורתא נמי לא ליספו ליה. </span>אף על גב שאינו מוצא ליתן עליהם מאתים זוז לא יטול כלל לפי שגרם לעצמו ופשע דלא הוי ליה למיעל ולמיפק אזוזי אבל אם לא פשע אפילו שוות יותר ממאתים זוז יכול ליטול קודם שימכור בפחות משויין ורב אלפס מפרש בעשיר ועד מחצה היינו [א] עד שימצא שיקנה אותם לכל הפחות בחצי דמיהן וגרסינן בתר הכי אילימא דזיל ארעתא דכ'ע ודידיה נמי זל בהדייהו אפילו פורתא נמי לא ליספו ליה פירוש אפילו הוזלו כל כך שאפילו המחצה לא יתנו לו לא ליספו ליה כיון דזל ארעתא דכ'ע ושוות מאתים זוז אף לפי הזול אלא דאייקור כ'ע אפילו טובא נמי ליספו ליה פי' אפילו מוצא  שיתנו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דביומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דביומי </span>ניסן יקרי ארעתא. </span>וא'ת התינח שדות כדפי' הקונטרס לפי שיחרוש בקיץ ויזרע במרחשון אלא בתים מאי חילוק יש בהן בין ניסן לתשרי וי'ל שרגילין שייקרו בזמן שרגילין לשכור הבתים ולאחר ששכרו זילו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לבעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לבעל </span>חוב מדמינן ליה. </span>ולא שייך למפרך א'כ הורעת כחו שלא יפה הכתוב כח בעל חוב אלא אדרבה הורע כחו דמדאורייתא דינו בזיבורית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הב </span>לי זיבורית טפי פורתא. </span>לא גרסינן או עידית בציר פורתא דאם כן מאי קפריך א'כ נעלת דלת בפני לוין הלא אין דינו כלל בעידית דקיימא לן דינו בבינונית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכתובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכתובת </span>אשה מדמינן ליה. </span>ה'ה דהוה מצי לאוקמי בבעל חוב דקאי ביה ודקאמר הב לי עידית בציר פורתא אלא לפי שהתחיל והעמיד בנזקין ואח'כ בב'ח ניחא ליה למנקט בתרייהו כתובת אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אליבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אליבא </span>דר' ישמעאל לא תיבעי לך דאמר בדניזק שיימינן. </span>כיון דיליף מג'ש דשדה שדה מוביער בשדה אחר דהוי דניזק אבל לר'ע אפשר דהא דקאמר דהאיך דקמשלם לא אתא אלא למעוטי דניזק: ה'ג</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אידי </span>ואידי בשלא היתה לו עידית ומכרה הא דשויא בינונית דידיה כעידית דעלמא הא דלא שויא כו'. </span>והא דקאמר אידי ואידי כגון שלא היתה לו עידית ומכרה ולא בעי למימר דתרוייהו מיירי שלא היה לו כלל דא'כ ההוא דמיירי דשויא בינונית דידיה כעידית דעלמא אמאי קרי לה בינונית אלא ה'ק אידי ואידי שלא היתה לו עידית ומכרה כלומר לא איירי כשהיתה לו עידית ומכרה אלא בחדא מיירי שלא היתה לו מעולם וחדא מיירי כשהיתה לו ועדיין יש לו ואין צריך לאוקמי כשמכר שום שדה וסברי תרוייהו בשל עולם הן שמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בעית אימא אידי ואידי כשהיתה בינונית שלו כבינונית דעלמא. </span>ולא גרס כעידית דעלמא דכיון דקאי אשלא היתה לו עידית אמאי קרי ליה בינונית כיון דהוו עידית דידיה ודעלמא ועוד דא'כ היכי מתוקמא ההיא דקתני נזקין וב'ח בבינונית בין למ'ד בשלו הן שמין בין למ'ד בשל עולם הן שמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>לית ליה תקנתא דעולא. </span>דוקא היכא דלית ליה עידית דהוי האי בינונית עידית לדידיה מדנקט בינונית וזבורית משמע דאי אית ליה עידית גבי ב'ח מבינונית וקסבר כיון דלית ליה אלא בינונית וזיבורית [א] דשייך כאן טעמא דאמר בהניזקין (גיטין מט:) מפני מה ב'ח אין דינו בעידית כדי שלא יראה שדה נאה ודירה נאה לחבירו ויאמר אקפוץ ואלונו כדי שאגבה אותה בחובי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>דרכו של אדם להוציא פחות שבכלים. </span>אע'ג דשליח ב'ד היה מוציא לא היה מוציאו אלא מה שהלוה נותן לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>להוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להוציא </span>פחות שבכלים. </span>וא'ת אפי' פחות שבכלים מיטב הוא כדאמר לעיל כל מילי מיטב הוא וי'ל כשמוציא כלים דרכו להוציא הגרוע וכשמוציא קרקע נמי דרכו להוציא זיבורית ונראה דהלכה דבשלו הן שמין דהכי אית ליה לר'נ בכתובות (דף קי.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולן </span>נכנסו תחת הבעלים. </span>וא'ת [ב]  והא נזקין מלוה על פה נינהו ומלוה על פה לא גבי ממשעבדי וי'ל דכשעמד בדין כמלוה בשטר דמיא כדאמר בהגוזל  בתרא (לקמן קיב) ובכמה דוכתין  אי נמי מלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר דמיא וחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לו גובה משלפניו. </span>אומר ריב'א שאם באו כולם בבת אחת כל הקודם בשטר גובה מן האחרון תחילה ואם נזקין קדמו גובה מן האחרון אפי' היא זיבורית ואם בא ב'ח אחריו יגבה נמי מן האחרון אם יש לו ואם אין לו גובה משלפניו ואפי' מן העידית והאשה משלפני פניו ואפי' הן עידי עידית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאיכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאיכא </span>למימר דחד מינייהו קדים. </span>דאין כותבין שעות אלא בירושלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכרן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכרן </span>לאחד בבת אחת מיבעיא. </span>השתא לא אסיק אדעתיה טעמא דאי שתקת דאפילו כתוב הכל בשטר אחד יכול לכבוש השטר ולהחזיר הזיבורית לבעלים כאלו לא קנה מעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>שתקת כו' ואי לא מהדרנא שטרא דזיבורית למריה. </span>אע'ג דבלאו הכי אשה גביא מזיבורית מ'מ לא מציא למימר ליה לכי תהדר כיון שאין מפקיע כחה אבל ב'ח לא מצי למימר דלישקול בזיבורית מטעם דאי שתקת דכיון דמפקיע כחו מצי א'ל לכי תהדר דהא השתא נמי מזיבורית אתה רוצה ליתן לי לכך לא פריך בסמוך אלא מנזקין ולא מב'ח כדפירש הקונטרס [ועי' תוספות יבמות לז. ד'ה דאמר] : בדיתמי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בדיתמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדיתמי </span>דלאו בני פרעון נינהו. </span> [א] אע'ג שזה מחזיר להם קרקע הוו להו כיתומים שקנו קרקע לאחר מיתת אביהן דאין בעל חוב חוזר וגובה אותה מהן ואף על גב דכשגבו קרקע בחובת אביהן אמרינן ביש נוחלין (ב'ב דף קכה.) דבעל חוב חוזר וגובה מהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רצה </span>מזה גובה ומזה גובה. </span>ואע'ג דאמרינן אין גובין מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין אפי' הן זיבורית שאני הכא דכולהו משעבדי נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>זבן עידית וזיבורית. </span>נראה דאיירי שפיר אפי' דשביק בינונית מ'מ הוצרך טעמא דלהכי טרחי וזביני ארעא דלא חזי לך דלא מצי א'ל הנחתי לך מקום לגבות ממנו כדאמר בסמוך גבי שביק בינונית דכוותיה דשמא ב'ח אוהב זיבורית טפי מבינונית [ב] ובע'כ של שמעון היה יכול ליקח טפי פורתא כדאמרינן לעיל דאמר א'כ נעלת דלת בפני לוין ולא איצטריך לטעמא דלהכי טרחי וזבנא ארעא דלא חזי לך אלא משום דזבן זיבורית אבל משום זבין עידית ושייר זיבורית ובינונית לא איצטריך דכמו שהיה שמעון יכול לדחותו אצל בינונית וזיבורית גם לוי יכול לדחותו דמה מכר לו ראשון לשני כל זכות שתבא לידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצי </span>א'ל הנחתי לך מקום לגבות. </span>לאו דוקא קאמר הא לישנא דלא שייך למימר הכי אלא גבי בעלים ולא גבי לוקח ראשון ועיקר טעמא לא הוי אלא משום דמה מכר ראשון לשני כל זכות כו' והוא היה יכול לדחותו אצל בינונית אחריתי אבל אי לא שביק בינונית דכוותיה לא מצי לדחותו אצל זיבורית דראשון נמי לא היה יכול לדחותו אצל זיבורית דאי משום אי שתקת יאמר לו לכי תהדר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דינא </span>הוא דאזיל ראובן וקא משתעי [דינא בהדיה]. </span>וא'ת מאי נפקא מינה הא כל מה שיכול ראובן לטעון טענינן ליה לשמעון דטענינן ליה ללוקח וכן ליתומים בין פרוע בין מזוייף וצריכי עידי קיום  דאי לאו הכי לא שבקת חיים לכל בריה ובפרק גט פשוט (ב'ב דף קעד:) נמי מוכח כן דקאמר שכיב מרע שאמר מנה לפלוני בידי אמר תנו נותנין לו לא אמר תנו אין נותנין ומוקי לה בדנקט שטרא אמר תנו קיימיה לשטריה לא אמר תנו לא קיימיה לשטריה משמע דטענינן להו ליתמי מזוייף ובפ'ק דב'מ (דף יד. ד'ה דינא)  הארכתי וכן אין לומר דנ'מ שעדיו של ב'ח קרובים לראובן ורחוקים לשמעון דהא לשמעון נמי אין יכולין להעיד כיון דאי טריף ליה משמעון אזל בתר ראובן וכן אם יהיה לשמעון עדים שמעידין זכותו והם קרובים פסולין להעיד אפילו לראובן כיון דיש ריוח לשמעון שמעמיד הקרקע בידו כדמוכח סוף פרק קמא דמכות (דף ז.) גבי אילעא וטוביה קרובים דערב הוו פסיל להו אפילו לגבי לוה ומלוה משום דכי לית ליה ללוה אזל מלוה בתר ערבא א'כ מאי נפקא מיניה ויש לומר דנפקא מיניה לראיה אחרונה כגון שאמר שמעון אין לי עדים ואין לי ראיה ולאחר זמן מצא ראיה או עדים דשמעון אין יכול להביאם וראובן שלא אמר אין לי עדים יכול להביאם אי נמי כגון שטוען לבית דין גדול קאזלינא ושמעון לא מצי למטרח כמו ראובן: [ועיין בתוספות ב'מ יד. ד'ה דינא ובכתובות צב: ד'ה דינא] : ויצאו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>שור ושור חמור וגמל. </span>וכגון שבין שוורים ראשונים ראה בהמות אחרות ולא נגח ובבעיא שנייה בין שוורים אחרונים ואתי שפיר כולה סוגיא כרב זביד ולא כרב אלפס שפירש סוגיא דשמעתין כרב פפא ונראה לר'י דהני תרי בעיות באם תמצא לומר דשור בתר שוורים שדינן ליה דאיכא תרי טעמי דסברא למשדייה בתר קמאי ובתר שוורים שהן מינו חמור וגמל שור שור ושור מהו משדינן ליה בתר קמאי או בתר שוורים שהן מינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יום </span>ט'ו בחדש זה כו'. </span>נראה דג' פעמים בט'ו בחדש לכ'ע הוי מועד ובנדה נמי קובעת וסתה אע'ג דליכא אלא שתי פעמים סוף ל' יום דלאו סוף ל' יום גרים אלא ט'ו בחדש גרים כמו ריש ירחא וריש ירחא וריש ירחא דקבע וסתה בג' ראיות הללו כדמשמע בשילהי בנות כותים (נדה ד' לט:) וכמו שבת שבת ושבת דסגי בשלש פעמים דלאו סוף ז' גרים אלא יום שבת והיכא דאין שם היום גורם ולא שם מנין החדש כגון אם ראתה היום ולסוף עשרים לראייתה זו ראתה וחזרה וראתה לסוף עשרים לכ'ע אין הראשונות מן המנין דהא סוף עשרים גרים וכן משמע בנדה בפ' האשה  (ד' סג:) דתנן היתה למודה לראות ליום ט'ו ושינתה ליום עשרים זה וזה אסורים שינתה ג'פ ליום עשרים הותר יום ט'ו ונאסר יום כ' שאין האשה קובעת כו' אלמא בעי' ג'פ ליום כ' ואין הראשונים של ט'ו יום מן המנין ואין נראה לחלק משום דהתם למודה לראות ועוד מדקתני שאין האשה קובעת כו' משמע דפסיקא ליה הכי בכל הנשים ולפ'ז אם נגח יום א' ויום ב' לא נגח יום ג' נגח ויום ד' לא נגח יום ה' נגח ויום ו' לא נגח אין נעשה מועד לכ'ע עד שישלש בדלוג ואין הראשונים מן המנין ותימה דגבי ראה שור ונגח וראה שור ולא נגח הוי ראשון מן המנין וצריך לחלק בין סירוגים של ימים לסירוגים של שוורים: דאם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאם </span>כן לכתוב רחמנא גבי מועד. </span>וליכא למימר דכי כתב רחמנא רעהו בתם לפטור תם דהדיוט בהקדש קאתי ומועד כדקאי קאי ולהכי לא כתביה גבי מועד דלא חייביה רחמנא במועד אלא במקום שחייב בתם ולפטור לגמרי בשתיהם הדיוט בהקדש נמי לא אתי דא'כ לכתביה רחמנא גבי מועד דהוי רבותא טפי וגם ליכא למיטעי למדרשיה אלא לפטור וכ'ש בתם אלא ודאי מדלא כתב גבי מועד אתא רעהו לחייב תם בהקדש נזק שלם וה'ה שבא לפטור לגמרי תם דהקדש בהדיוט וכיון דתם פטור מועד נמי פטור וה'ק קרא רעהו הוא דאיכא חילוק בין תם למועד אבל כשאינו רעהו לא דהדיוט בהקדש חייב והקדש בהדיוט פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עמד </span>והתיר ממונן לישראל. </span>משמע דוקא בענין זה שנגח שור שלנו שור שלהם ולמ'ד בפ' בתרא (לקמן דף קיג.) גזל כנעני אסור ניחא אבל למ'ד מותר קשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפארן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפארן </span>הופיע ממונן לישראל. </span>פי' הקונטרס שסיבב והחזיר התורה בכל האומות ולא קבלוה משמע שר'ל דבפארן נגלה לאומות וכן משמע בתרגום ירושלמי דמתרגם מטורא דגבלא אתגלי לבני ישמעאל ופארן ארץ ישמעאל היא כדכתיב בהגר ותשב במדבר פארן ובריש מסכת ע'ז (דף ב: ושם ) אית דגרסי מאי בעי בשעיר מאי בעי בפארן וקשה דבשבת פ' ר'ע (ד' פט.)  משמע דפארן הוא סיני דקחשיב ה' שמות שנקרא לו מדבר צין מדבר קדש מדבר פארן מדבר סיני מדבר קדמות ונראה דמדבר סיני מדבר גדול ומצד אחד נקרא סיני ומצד אחר נקרא פארן וכל חמשה שמות דקחשיב במסכת שבת חמשה חלקים היו בו שכל אחד שמו נקרא כן ואע'ג דקדריש התם לכל השמות אין להקפיד על זה ובאותו צד ששמו פארן נגלה לבני ישמעאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>האדם. </span>תימה הא אין עובדי כוכבים קרויין אדם כדתניא בפ' המקבל (ב'מ קיד:) אמר רשב'י אין קברי העובדי כוכבים מטמאים באהל שנאמר אדם כי ימות באהל אתם קרויים אדם ואין העובדי כוכבים קרויים אדם ובפ' ד' מיתות (סנהדרין דף נט. ושם ) פי' בקונטרס דר'מ דהכא כרבנן דפליגי עליה דרבי שמעון בן יוחי בפרק הבא על יבמתו  (יבמות דף סא. ושם ) ורבינו תם מפרש דיש חילוק בין אדם להאדם  תדע מדפריך ביבמות מקראי דנביאים ולא פריך מקראי דתורה דהאדם והבהמה אשר ימצא בשדה  (שמות ט) אך התם הוי קודם מתן תורה וא'ת א'כ הוה ליה למימר אדם  ולא נאמר אלא האדם לאו פירכא היא דהך ברייתא מתניא בת'כ וטובא איכא התם בכי האי גוונא דקתני התם וכן הוא אומר (ישעיה כו) פתחו שערים (ראשיכם) ויבא גוי וגו' ויבאו כהנים לוים ישראלים לא נאמר אלא גוי צדיק וכן הוא אומר הטיבה [ה'] לטובים כהנים לוים וישראלים לא נאמר אלא לטובים הא למדת שאפילו נכרי ועוסק בתורה הרי הוא ככהן גדול וא'ת והא עובדי כוכבים נמי קרויים אדם כדכתיב לולי ה' שהיה לנו בקום עלינו אדם וי'ל דבמקום שמזכיר השם מזכיר עובדי כוכבים בלשון אדם כלומר דבר חלש נולד מאדם וכן גבי חירם (יחזקאל כח) אתה אדם ולא אל וכן מה יעשה לי אדם (תהלים קיח) וריב'א הקשה מדכתיב (ישעיה מג) ואתן אדם תחתיך ותירץ דדרשינן ואתן אדום תחתיך גבי ההוא רומאה בפרק בתרא דברכות (דף סב:) והא דאמר בהשולח (גיטין דף מז.) יש קנין לעובד כוכבים בארץ ישראל לחפור בה בורות שיחין ומערות מדכתיב והארץ נתן לבני אדם בני אדם משמע אדם הראשון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>הוא ככהן גדול. </span>הא דנקט כהן גדול משום דדרשינן בסוטה (דף ד:) יקרה היא מפנינים מכהן גדול הנכנס לפני ולפנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קראו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קראו </span>ושנו ושלשו. </span>וא'ת והא אמרינן בחגיגה (דף יג.) המלמד תורה לעובד כוכבים עובר בעשה דמגיד דבריו ליעקב (תהלים קמז) ויש לומר דבע'כ עשו ע'פ דברי המושל ולא נתחייבו למסור עצמן אי נמי עשו עצמם גרים כדאי' בספרי דפרשה אף חובב עמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשא </span>משה קל וחומר. </span>אור'ת דלאו דוקא אלא כלומר עתיד משה לישא ק'ו אם לא שהזהירו הכתוב תחילה דקודם נאמר אל תצר את מואב ממה שנאמר צרור את המדינים והכיתם אותם כדדרשינן עתה ילחכו שלא היה מתיירא בלק אלא מלחיכה בעלמא שלא היו מותרין אלא באנגריא וקרא דמדין אחר מעשה דבלק היה והא דקאמר נמי הקדוש ברוך הוא למשה לא כשעלתה על דעתך לאו דוקא הקשה הר'ר אלחנן דהכא משמע דאחר שנאמר צרור את המדינים עדיין היו מוזהרין שלא לצור  מואב</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מואבים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מואבים </span>עצמן לא כל שכן. </span>וא'ת תינח מואב אדומי ועמון מאי איכא למימר וי'ל דאצטריך לאסור בהן אנגריא שהיו מותרים דאנגריא היה עושה שלא ברשות ואע'פ שמזכיר ב' פרידות על עמון לא אצטריך אלא משום מואב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>יקדים אדם לדבר מצוה. </span>לשם מצוה נתכוונו כדאיתא בפרק מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני (נזיר דף כג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גרי </span>אריות הן. </span>ואע'ג דפסקינן בסוף פ'ק דיבמות (דף טז.)  הלכה (א) דגרי אמת כולן הני מילי היכא שמתגיירים לגמרי אבל גרי אריות דהכא לא נתגיירו לגמרי כדכתי' בקרא את ה' היו יראין ואת אלהיהם היו עובדין ומ'ד גרי אמת סבר דלבסוף נתגיירו לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>מטהרים. </span>בפרק דם הנדה (נדה נו:) פריך אי דישראל מטהרין דמאן מטמו ומשני מבין ישראל ומבין הכותים בחדריהם טמאים לכ'ע דכותים גרי אמת הן והנמצאים בערי ישראל טהורין שלא נחשדו על כתמיהם ואצנועי מצנעי להו והנמצאים בערי הכותים ר'מ מטמא דנחשדו על כתמיהם וחכמים מטהרים דלא נחשדו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>הנתינה. </span>בכתובות פרש'י דאצטריך לאשמועינן שיש להם קנס אע'פ שדוד גזר עליהם והקשה ר'ת דמדאורייתא אסירי בלאו דלא תתחתן כדמסיק רבא בפ' הערל (יבמות דף עו.) דבגיותן לית להו חתנות וכי מגיירי אית להו חתנות ובפרק אלו הן הלוקין (מכות יג.) קחשיב נתינה וסתם נתינה דקתני בכל מקום היינו בגיורת שיש לה קנס ותפסי בה קדושין ובפרק יש מותרות (יבמות פה:) משמע נמי דנתינה דאורייתא דאמר ממזרת ונתינה איכא בינייהו למ'ד דאורייתא הא נמי דאורייתא ובריש אלו נערות  (כתובות דף כט:) גבי פלוגתא דשמעון התימני ור'ש בן מנסיא ואור'ת דדוד לא גזר עליהם אלא שעבוד אבל מדאורייתא אסירי לבא בקהל מלא תתחתן בם ובריש אלו נערות ראוי להאריך בזה יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הכותית. </span>סוגיא דשמעתין מוכחא דקסבר גרי אמת הן וא'ת א'כ מה חידוש לומר שיש להם קנס וכי תימא משום דאמר רבה בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עו.) ממזר מאחותו ומאשת איש נתערבו בהן מרישא שמעינן ליה דיש להן קנס ואפילו ודאי ממזר וכ'ש ספק ממזרת וי'ל דהיא גופה קמ'ל דגרי אמת הן דאם היו גרי אריות לא היו להן קנס וא'ת ולרבא דאמר בפרק עשרה יוחסין (שם) דעבד ושפחה נתערבו בהן אמאי יש להן קנס נימא לה אייתי ראיה דלאו שפחה את ושקול דהא שפחה אין לה קנס כדמוכח באלו נערות (כתובות ד' כט.) ועל כרחך לאו מטעם שהיא בחזקת בעולה אין לה קנס כדאמרינן בירושלמי דשפחה אפילו משומרת אין לה קנס ואע'ג דרובן לאו שפחה נינהו מ'מ תקשה לשמואל דאמר אין הולכין בממון אחר הרוב וי'ל משום דכל חדא מוקמינן לה בחזקת אביה שהשפחות נתערבו בהן ונשאו לכותים אף על גב דלרבא פסלו כותים משום איסור שפחה ולא מוקמינן להו בחזקת אביהן מ'מ לענין קנס לא מחשבינן להו כשפחה שלא יהא חוטא נשכר ואף על גב דנקט רבא עבד ושפחה לאו דוקא לפי מה שפירש שהשפחות נשאו לכותים והכותים לעבד ואם כן משום עבד אין לפוסלן דנכרי ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'נ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'נ </span>נקנוס. </span>מדרבנן לדרבנן נמי הוי מצי למיפרך דמודו רבנן דקנסינן להו דקתני שור של ישראל שנגח שור של כותי פטור אלא משום דסתם מתניתין רבי מאיר פריך מרבי מאיר ארבי מאיר: שלא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יהא חוטא נשכר. </span>והא דמשמע בפ'ק דכתובות (דף יא. ושם) דלית ליה לרבא האי טעמא גבי גיורת שנתגיירה פחותה מבת ג' שנים דמשמע ליה לרבא שאם היתה יכולה למחות כשהגדילה לא היה לה קנס לא דמי דהתם הוא דמן הדין אין לה קנס כלל ומשום שלא יהא חוטא נשכר לא אמר דניתן לה הואיל ומן הדין אין לה אבל הכא דמן הדין יש לה אלא משום דבעיא למקנסה סברא הוא דמשום שלא יהא חוטא נשכר מוקמינן לה אדינא ובפרק אלו נערות (כתובות דף לו:) אית ליה שלא יהא חוטא נשכר בבת ישראל שבויה משום דמוקמינן לה אקדושתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מעמידין אפוטרופוס לתם לגבות מגופו. </span>תימה מאי טעם דאין מעמידין דאין לומר משום דאין ב'ד נזקקין אלא לנכסים שיש להן אחריות כדאיתא בפ'ק (דף יד:)  גבי שוה כסף ואוקמינן ביתמי דלא דמי כלל דהתם מיירי בהזיקו בחיי האב ומשום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לב'ח ואין לומר נמי דהיינו טעם משום דפלגא נזקא קנסא ויתמי לאו בני קנסא נינהו דלמ'ד פלגא נזקא ממונא מאי איכא למימר ועוד אפילו במועד למ'ד צד תמות במקומה עומדת אינו גובה ח'נ של צד תמות ואע'ג דהתם לאו קנסא אלא דינא וגם אין לומר משום דאיהו גופיה כי מזיק פטור דפגיעתו רעה ממונו לא כ'ש ובמועד עבדי רבנן תקנה מפני תיקון העולם דכשהלכו בעליו למדינת הים יהבינן ליה דין חרש ואע'ג דלא שייך האי טעמא וגם אין לומר משום דמשתלם מגופו חשו חכמים שלא יפסיד שורו שהוא דבר מסויים אבל במועד דמשתלם מכל דבר לא חשו דהא לר' ישמעאל ב'ח הוא ויכול לסלוקיה בזוזי וי'ל דהטעם הוא כיון דחס רחמנא על התם שלא ישלם נ'ש הלכך לגבי יתמי חשו עלייהו וכן מי שהלכו בעליו למדינת הים כיון שאין להם בעלים גמורים אלא ע'י תקנת ב'ד בהעמדת אפוטרופוס אקילו ביה רבנן וכן המועד נמי בצד תמות אין מעמידין אפוטרופוס כיון דחס רחמנא עליה למ'ד צד תמות במקומה עומדת שאם אין השור שוה חצי נזקו אין משלם אלא מגופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>מעמידין אפוטרופוס. </span>וא'ת ונימא דרישא כגון שלא היה אפוטרופוס בשעת נגיחה וי'ל דהא מילתא דפשיטא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>הוחזקו נגחנין. </span>אין לפרש שנגחו שלש פעמים ומעמידין אפוטרופוס שאם יגח רביעית ישלם נ'ש דהניחא אי ליעודי תורא בעינן אלא אי ליעודי גברא בעינן לא אייעד באותה נגיחה ועוד דהאי תנא סבר רשות משנה כדקתני סיפא חזר לתמותו וצ'ל דהוחזקו נגחנים רשעים ומשתגעים ליגח כי ההיא דלקמן דשאלו בחזקת תם דמוקי כגון שהכיר בו שהוא נגחן ואפילו הוחזקו נגחנים ג' פעמים לא יעשה מועד עד שיחזור ויגח שלש פעמים ברשות אפוטרופוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר או לשטר שיש בו רבית. </span>וא'ת והא טעמא דאין נזקקין משום דחיישינן לצררי כדמפרש רב הונא בריה דרב יהושע בפרק גט פשוט (ב'ב דף קעד. ושם) והתם פסקינן הלכתא כוותיה והכא לא שייך טעמא דצררי ורבא דהכי נמי מפ' טעמא בפ' שום היתומים (ערכין דף כב. ושם) משום שובר והכא לא שייך כלל וא'כ אמאי הוי דרבי יוסי בר חנינא טועה וי'ל ר' יוחנן קאמר בכל ענין אין נזקקין בין במלוה הבאה מחמת עצמה ומשום דאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין ויתומים כשלא בפני בעל דין דמי כדמוכח בהגוזל בתרא (לקמן דף קיב.) גבי חמוה דרבי ירמיה ובין במלוה הבאה מחמת אביהם ואפילו בשטר המקויים אין נזקקין משום שובר וצררי וא'ת אדפריך משוית ליה לר' יוסי בר חנינא טועה תקשה מר' יוסי בר חנינא אדרבי יוסי בר חנינא דאמר בהגוזל בתרא (שם:) גבי הא דאמר ר' יוחנן וכי מקבלין עדות שלא בפני בעל דין קבלה מיניה ר' יוסי בר חנינא כגון שהיה חולה או עדים חולים או שהיו עדיו מבקשים ללכת למדינת הים ושלחו לו ולא בא אבל בענין אחר לא וי'ל דשמא הוא מדמה קטנים להא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>אמרת מעליית אפוטרופוס ממנעי ולא עבדי. </span>מכאן מדקדק הר'ר חיים דאפוטרופסין לא משלמי אפילו פשעו בשל יתמי דהא הכא פשע בשור האפוטרופוס ואפ'ה מפטרי ומה שהאפוטרופוס נשבע ליתמי כדמשמע בהניזקין (גיטין דף נב. ושם:) היינו שלא עכב כלום משלהם אבל אין נשבעין שלא פשעו דאפילו פשעו פטורים והר'ר שלמה בחור ב'ר יוסף דקדק דמשלמי בפשיעה מההיא דהמפקיד (ב'מ דף מב: ושם ) דההוא תורא דלא ה'ל ככי ושיני וקאמר נימא לאפוטרופוס זיל שלים אמר אנא לבקרא מסרתיה משמע דאם פשע משלם והשתא קשה אהדדי ואור'י דודאי מחייב אפוטרופוס לשלם בפשיעה ולא ממנעי בין מינהו אבי יתומים בין מינהו בית דין כדמפרש  טעמא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>בתם פשיטא. </span>וכ'ת דאשמועי' דמעמידין אפוטרופוס לתם א'כ ה'ל למתני ר' יעקב מחייב ותו לא ומדנקט ח'נ משמע דאיצטריך דלא נימא נזק שלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>משלם אלא פלגא דמועד. </span>ורבא לא בעי לשנויי הכי מדלא קתני ר' יהודה אומר חייב נ'ש ור' יעקב אומר ח'נ ועוד דמשמע ליה לרבא דכיון דלא נטריה כלל ה'ל למתני אין משלם אלא חצי נזק שזהו החידוש ומדקאמר משלם ח'נ משמע דקמ'ל דמשלם אפילו ח'נ אבל השתא דנטריה שמירה פחותה חידוש הוא דקמ'ל דמשלם אפילו ח'נ ועוד דמשמע ליה ח'נ מגופו כסתם ח'נ דבכל מקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדמוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדמוקי </span>לה במועד לוקמיה בתם. </span>תימה דמעיקרא הוה פריך אי בתם פשיטא ולא הוה בעי למימר דאתא לאשמועינן דמעמידין אפוטרופוס לתם כדפי' לעיל דאם כן ה'ל למימר רבי יעקב מחייב והשתא פריך לאוקמיה בתם וי'ל דהשתא דאסיק אדעתיה דאמר צד תמות במקומה עומדת לא מצי למתני רבי יעקב מחייב דאיצטריך להזכיר ח'נ לאשמועינן דמעמידין אפוטרופוס לתם ואי הוה תני מחייב הוה מוקמינן לה במועד אבל תם פטור דאין מעמידין אפוטרופוס לתם ואיצטריך לאשמועינן דמועד משלם נ'ש לאפוקי ממ'ד צד תמות במקומה עומדת אבל מעיקרא דלא הוה אסיק אדעתיה צד תמות כו' פריך שפיר אי בתם פשיטא דאי לאשמועינן מעמידין אפוטרופוס לתם אתא לתני מחייב והוה מוקמינן ליה בתם דלמועד לא איצטריך:  שור</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>של ב' שותפין. </span>בשני שוורים של שנים לא מצי למיבעי דלר'י בן בתירא דאמר (סנהדרין דף עח.) בהכוהו עשרה בני אדם בזה אחר זה האחרון חייב ה'נ האחרון חייב ואי בבת אחת כולן פטורין ממיתה דכמיתת בעלים כך מיתת השור וכיון דפטורין ממיתה פטורין מכופר למ'ד לקמן אין השור בסקילה אין הבעלים משלמין כופר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כופר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופר </span>אחד אמר רחמנא ולא ב'. </span>ואע'ג דלגבי חטאת אמר בפ' המצניע (שבת דף צב: ושם ) גבי המוציא ככר לרה'ר והוציאו שנים חייבין ומסתמא כל חד וחד חייב חטאת התם כיון דכל חד מיחייב אזדונו כרת מיחייב נמי אשגגתו חטאת ועוד חטאת דלגבוה אין להקפיד אי מביאין שתי חטאות אבל כופר דלחבירו למה ירויח זה במה שהשור לשנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כופר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופר </span>שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר. </span>דוקא לענין כופר דכפרה היא דמסתמא כפרה שלימה צריכא אבל לענין התשלומין אמר לקמן במרובה (דף עא:) ה' בקר ואפילו ה' חצאי בקר ושה אפילו מקצת שה דפ' אותו ואת בנו (חולין דף עט:) ודמו [אפילו] מקצת דמו דכיסוי הדם (שם דף פח.) וחצי מתנות דהזרוע (שם דף קלב.) ובכור ואפילו מקצת בכור דריש בכורות (דף ג. ושם )  לא שייך לאתויי הכא וההיא דחומש ולא חצי חומש דפ' יש בכור (שם דף מח:) שייך טפי והא דמשלם תם חצי כופר לר' יוסי הגלילי היינו כופר שלם דידיה וכן המית מי שחציו עבד וחציו בן חורין דהשולח (גיטין דף מב:)  דמשלם חצי כופר ליורשים היינו כופר שלם דידיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חייבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייבי </span>כופר מאי. </span>ביורשי הניזק עצמו מבעיא ליה אם יכולין למשכנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>ליה אי תם הוה משתלם מגופו. </span>הך פרכא לית ליה לר'י דאמר צד תמות במקומה עומדת וכן ההיא פירכא דהוה מערקנא ליה לאגמא אבל ההיא פירכא דמודינא ומפטרי אתיא אף אליבא דר'י דכיון דאייעד לאו קנסא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>תורא בעית לשלומי. </span>וא'ת אי הוה תם לא הוה משתלם אלא כמו שהשור שוה והשתא משלם כל חצי נזק מהעלייה אע'פ שאין השור שוה כל כך וי'ל דהשתא נמי לא משלם אלא בשויו של שור: אי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>תם הוה מודינא ומפטרינא. </span>הך פירכא ליתא למ'ד מודה בקנס ואח'כ באו עדים חייב וכי קאמר אפילו למ'ד פלגא נזקא ממונא ה'ה דהו'מ למפרך אפילו למ'ד פלגא נזקא קנסא ולמ'ד מודה בקנס ואח'כ באו עדים חייב לימא ליה אי תם הוה מעריקנא ליה לאגמא אלא חדא מינייהו נקט וא'ת והאיך יכול לטעון אי תם הוה מודינא אי תם הוה מעירקנא ליה הא קמן שלא הודה ולא הבריח אע'פ שהיה סבור שהיה תם וי'ל דמיד אחר נגיחה הוגד לו שהוא מועד וא'ת לישני כגון שיש עדים שלא הוגד לו משעת נגיחה עד שיצא לב'ד ואפ'ה לא הודה ולא הבריח הא לא שכיח ועדיפא מיניה קמשני דקדם ב'ד ותפסוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>מעריקנא ליה לאגמא. </span>תימה מה טענה היא זו א'כ היה עושה שלא כדין ובשלמא לרבי ישמעאל דאמר ב'ח נינהו ניחא קצת דאיכא למימר דהוה אכלנא ליה התם או מזבנינא ליה ולא הוה אלא כמזיק שעבודו של חבירו ופטור אבל לר'ע דאמר שותפין נינהו אי הוה מעריק היה גוזל לו שורו לניזק ועוד דב'ד ינדוהו אם לא ישלם אם יש לו ונ'ל שרוצה לומר מתוך דברים אלו שהייתי עושה היה ניזק מתפשר עמי בדבר מועט והיה מוחל לי ונמצא שהפסדתני כל היתרון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי בעלים אמאי משלמין ח'נ לימא ליה אתפסתיה לתוראי כו'. </span>וא'ת והרי הוא לא התפיסו בידים דהא קדים ב'ד ותפסוה והוא לא היה יודע שהוא מועד וי'ל דמיד כשנגח היה לו לחוש יותר שמא היה מועד דנהי דקודם נגיחה אין לו לחוש כ'כ לפי שאין הפסד מזומן דשמא לא יגח אבל לאחר שנגח מזומנין ב'ד לתופסו והיה לו לחוש להזהר שלא יפול ביד בית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>הבהמה להוציא הרובע כו'. </span>בתמורה בפ' כל האסורין (דף כח: ושם) מפרש דגבי רביעה כתיב בהמה ואיש אשר יתן שכבתו בבהמה וגבי נעבד כתיב לשון בקר כדכתיב וימירו את כבודם בתבנית שור ומוקי לה התם ע'פ עד אחד או על פי בעלים דאי איכא עדים בני קטלא נינהו והך ברייתא פליגא אתנא דבי רבי ישמעאל דנפקא ליה בפרק אין מעמידין (ע'ז דף כג:) מכי משחתם בהם מום כו' כל מקום שנאמר השחתה אינו אלא דבר ערוה וע'ז וכן איתא בתמורה (דף כח:) דפליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>נאמר נוגח. </span>הא דלא קאמר למה נאמר נעבד דההוא פשיטא דקיל מכולהו דלאו בר קטלא הוא ובעי קרא יתירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויש </span>בנוגח כו'. </span>בחד מנייהו סגי דכיון דלא מפרשי קראי בהדיא הוה אוקימנא ליה בדדמי ולא שייך למימר שקולים הם ויבואו שניהם דהני חומרות אין שקולות ולא משכחת שיקול אלא בריש מכילתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רובע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רובע </span>עשה בו אונס כרצון. </span>וא'ת רובע באונס היכי משכחת לה הא אין קישוי אלא לדעת וי'ל כגון שנתקשה למינו ותקפתו והביאתו עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>לקרבן. </span>והשתא ה'ק נוגח לא עשה בו אונס כרצון כלומר השתא נמי שנכתב אין שייך להעמיד פסול קרבן שלו אלא ברצון כענין שיש בו חיוב מיתה הלכך כשלא היה כתוב כלל אין שייך ללמוד אפילו רצון שלו מרובע כיון דלא אפשר למילף בכל ענין בין באונס בין ברצון וא'ת אמאי ס'ד דלקרבן קאמר דפי' דחוק הוא כדמוכח בשמעתין ומה קשה ליה אי לקטלא קאמר דשייך שפיר לעשות קולא או חומרא פירכא מקטלא אקרבן כמו שעשה ק'ו מכופר אקרבן וי'ל כיון דלא מפרש בהדיא לענין מה עשה ולא עשה אונס כרצון משמע דלענין קרבן דאיירי ביה קרא קאמר דאי לענין קטלא הוה ליה למימר לא חייב בו אונס כרצון:  כמאן</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>דקטלה דמי. </span>וא'ת ומה פשע השור היא הרגה עצמה שהרי הביאתו עליה וי'ל כמו שפירש ר'ח שקפץ עליה השור לרבעה ואלבשה בה יצרה ונתרצה ואפילו למ'ד בכתובות פ' נערה (דף נא:) תחילתה באונס וסופה ברצון דמותר היינו תחילת ביאה באונס אבל הכא תחילת ביאה זו ברצון ואסורה לכ'ע וה'ה שנהרגה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אין כוונתו להזיק. </span>ואע'ג דכשכשה באמתה מבעיא בפ' כיצד הרגל (לעיל דף יט:) לפי שיש שם שינוי קצת ודמי טפי לקרן אבל רביעה לאו שינוי הוא ולא דמי לקרן וכשן גמורה היא שמזקת ע'י אכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ברגל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברגל </span>שדרסה. </span>שן הוה שייך למנקט הכא אלא אגב דנקט רגל ספ'ב (דף כו.) נקטיה הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבא </span>לא משלם כופר. </span>אליבא דהך ברייתא קאמר כדפי' בספ'ב (דף כו. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאחר </span>דמתם קטלינן כו'. </span>לא מצי לאוקמי כגון שבשלש נגיחות ראשונות נתכוון להרוג הבהמה והרג את האדם דכה'ג לא הוי מועד לאדם הואיל ולא נתכוון לאדם וגם בהרג ג' פעמים על פני בעליו לא הוי מועד כדאמרינן בפרק שני (דף כד.) אין השור נעשה מועד עד שיעידו בו בפני בעלים ובפני ב'ד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שאמדוהו לג' בני אדם. </span>כולה סוגיא מוכחא דלא מיחייב בשלישי נ'ש כדפרישית בפ'ב  (דף כד. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איני </span>יודע שהיא נבילה. </span> א] וא'ת אצטריך לבן פקועה לרבנן דרבי מאיר דלא בעי שחיטה  (חולין דף עד.) וכ'ת דלא אקרי שור הא לענין פטר חמור מקרי שה בפ'ק דבכורות (דף יב.) ובפרק בהמה המקשה (חולין דף עד:) ואפילו שחוט מוכח ביומא (דף מט: נ.) דמקרי פר וכ'ש בן פקועה וי'ל בלאו הכי פריך שפיר ולפי המסקנא ניחא דנפקא לן מבשרו אע'ג דשחטיה ועבדיה כעין בשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאי </span>לא יאכל להיכא דסקליה מסקל דאסור בהנאה. </span>ובעל השור נקי להנאת עורו וכי תימא לשתוק מלא יאכל אם כן לא הוה מוקמינן נקי אלא להנאת בשר דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדרבי </span>אבהו. </span>לרווחא דמלתא נקט דבלאו רבי אבהו לא הוה מצי למימר אלא להנאה דלאכילה לא צריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>מקום שנאמר לא יאכל. </span>ואם תאמר חמץ בפסח הנאתו יהיה בכרת דכתיב כי כל אוכל חמץ ונכרתה וכ'ת הכי נמי א'כ בפרק כל שעה  (פסחים דף כג:) דבעי מאי איכא בין חזקיה לרבי אבהו הוה ליה למימר דהא איכא בינייהו וי'ל דלא יאכל או לא תאכל ילפינן מלא תאכלו אבל כי כל אוכל מלא תאכלו לא ילפינן: היכא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דבדק צור כו'. </span>אע'ג דשחיטה בצור כשירה מכל מקום כיון דהך שחיטה כעין סקילה אסרה תורה ומשני אטו סכין כתיב בהדיא ולא אתיא צור אלא מריבויא כך הוא עיקר שחיטה בצור אפילו לשחוט לכתחילה כמו בסכין ולפיכך אין לחלק כלל בין צור לסכין ובדין הוא דליבעי לאתויי ברייתא דבכל שוחטין בין בצור בין בקרומית כו' (חולין דף טו:) דמשמע לכתחילה אלא דניחא ליה להביא המשנה ומ'מ סמיך אברייתא דשריא אפילו לכתחילה ובהאיש מקדש (קדושין דף נו:) מייתי הברייתא אהך מילתא גופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>להו מאת בשרו. </span>משמע דרבי יוסי הגלילי דריש אתין דאיהו דריש לקמן נקי מדמי ולדות ותימה דבפרק המקשה (חולין דף ע: ושם ) גבי הא דתנן רבי יוסי הגלילי אומר בטמאה טמא בטהורה טהור דדריש מהלכי כפים בחיה טמאתי לך ופריך קלוטה במעי קלוטה ליטמא דמהלכי ד' [במהלכי] ד' היא ומאי קשה הא קתני בטמאה טמא והאי בטמאה הוא דרבי יוסי הגלילי וכיון דדריש אתין ע'כ כר'ש ס'ל דאוסר גמל במעי פרה כדמוכח בפ'ק דבכורות (ד' ו:) דמאן דשרי לא דריש אתין וי'ל דבחולין פריך מקלוט שראשו ורובו דומה לאמו דמודה ר'ש דשרי כדמוכח פרק קמא דבכורות (שם) א'נ רוצה ליישב דברי רבי יוסי הגלילי דבחולין אפילו לרבנן דבכורות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>שהגיע לאת ה' אלהיך תירא פירש. </span>אע'ג דבפ'ק דקדושין (ד' ל:) דריש נאמר איש אמו ואביו תיראו ונאמר את ה' אלהיך תירא השוה הכתוב מורא אב ואם למורא שמים לא הוה ניחא ליה למדרשיה לאוקמי לעשה יתירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבות </span>ת'ח. </span>וא'ת מפני שיבה תקום למה לי תיפוק ליה מהכא וי'ל דהכא ברבו מובהק כדתנן (אבות פ'ד משנה י'ב) מורא רבך כמורא שמים או ברב מופלג דהוי כעין רבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נקי </span>מחצי כופר. </span>לא בעי למימר נקי מדמי ולדות כרבי יוסי הגלילי משום קושיא דאנשים ומדמי עבד דהיינו שלשים של עבד לא קאמר דכריש לקיש ס'ל דאמר לקמן (ד' מג.) כשאין השור בסקילה דלא משלם קנס ואע'ג דכופר מחייב רבי אליעזר היינו משום דדריש אם כופר לרבות כופר שלא בכוונה כרבי יוחנן דלקמן אבל אם עבד לא דריש דה'ק ר'ל לקמן וסברא דרבי עקיבא דס'ד דתם משלם דמי עבד מן העלייה כדלקמן לית ליה לרבי אליעזר וא'ת ולימא נקי מדמי עבד ממש משויו דבמקום דלא משלם קנס משלם דמים כדמשמע לקמן הלכך אצטריך למפטר תם וי'ל כיון דבתם ליכא קנס בכוונה שלא בכוונה נמי פשיטא דלא משלם דמים א'נ אין סברא להעמיד פטור דנקי אלא אחיובא דכתיב בפרשה בהדיא כגון כופר וקנס ודמי ולדות ולפי הטעמים הללו א'ש נמי לרבי עקיבא דדריש לקמן נקי מדמי עבד כלומר משלשים של עבד ולא בעי למנקט נקי מחצי כופר משום דאפילו מועד נמי פטור שלא בכוונה ולא בעי לאוקמי נקי מדמי בן חורין דמועד איכא דמים שלא בכוונה כדמוכח לקמן אלא היינו טעמא כדפרישית או משום דדמים לא כתיבי או משום דכיון דלא אשכחן כופר בתם לא אצטריך למעט הדמים וא'ת והא לקמן ילפינן אשו שלא בכוונה משור שלא בכוונה אע'ג דליכא כופר באש וי'ל דלא דמי דבאש לא שייך כופר כלל הלכך משום כופר לא שבקינן דמים אבל שור דשייך ביה כופר ואפ'ה ליכא כופר בתם אין סברא לחייבו דמים שלא בכוונה ועי'ל טעם אחר לר'א דמסתבר ליה לאוקמי בכופר מבכל דבר דהכי משמע ליה פשטיה דקרא מדכתיב בתריה ואם שור נגח הוא שישלם כופר וא'ת לרבי יוסי הגלילי דאמר תם משלם חצי כופר וקאמר נקי מדמי ולדות טפי הוה ליה למימר נקי מחצי כופר מטעמא דפרישית וי'ל דאין דומה לו סברא לפוטרו מחצי כופר מאחר שחייבו הכתוב ח'נ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הביאהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הביאהו </span>לבית דין וישלם לך. </span>וא'ת והא לרבי יהודה מועד משלם כופר שלם אע'פ שהשור נסקל דכתיב והשור יסקל וכתיב אם כופר יושת עליו א'כ משלם מן העלייה אע'ג דלענין ניזקין משתלם מגופו דצד תמות במקומו עומדת וי'ל דשאני מועד דגלי ביה קרא ושמא מצד מועדת מחייבו הכתוב כופר שלם אבל תם דלא כתיב בהדיא לא מצי למילף אלא מניזקין וניזקין גופייהו מגופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>פי עד אחד או על פי בעלים. </span>בריש פרק התערובת (זבחים ד' עא. ושם ) ובריש פרק כל האסורים (תמורה ד' כח. ושם) פי' הקונטרס דשור אין נהרג על פי בעלים לא נוגח ולא רובע משום דמודה בקנס הוא ותימה לר'י היכן מצינו דהריגת שור הוא קנס ובפ'ק דסנהדרין (ד' י.) נמי דקאמר פלוני רבע שורי הוא ואחר מצטרפין להורגו משום דאין אדם קרוב אצל ממונו ומה בכך מ'מ יפטר מטעם דמודה בקנס ונראה דהיינו טעמא דלא מחייב על פי הבעלים אפילו יהיו ב' כגון של שני שותפין ומעידין עליו משום דאדם קרוב אצל ממונו דהא דאמרינן בסנהדרין דאין אדם קרוב אצל ממונו ה'מ כשבאין להעיד ג'כ על חבירו דמתוך שנאמן על חבירו נאמן גם על שורו כדמוכח סוגיא התם אבל אמר שורי נרבע לא מבעיא לן דפשיטא דקרוב אצל ממונו הוא כיון שלא בא להעיד על חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>בקנס הוא. </span>דקיימא לן פלגא נזקא קנסא ונראה דהוה מצי למפרך אעד אחד דאין סברא לומר שלא יחשוב מרשיע עצמו כשמודה ואין רוצה לישבע ואף על גב דעל ידי העד בא עליו חיוב זה אלא הפשוט יותר נקט: הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>תם מיחייב. </span>לא בעי למימר תם שמחויב ממה שהמועד פטור דאטו משום דאייעד יהיה פטור יותר אלא ה'ק דמועד יהיה פטור שלא לחייבו בהעדאה יותר מתם והא דקאמר יציבא בארעא משום צד תמות הקל שאין משלם אלא מגופו חייב צד מועדת לא כ'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>רחמנא בעל השור נקי דפטור. </span>ואצטריך למיכתב אנשים דאי לא כתב אלא בעל השור נקי הוה מוקמינן נקי מחצי כופר והוה מחייבינן בין תם בין מועד בדמי ולדות אבל השתא דכתיב אנשים למעוטי מועד אית לן לאוקמי פטור דנקי אתם דלא להוי יציבא בארעא וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>רחמנא בעל השור נקי תם פטור ומועד חייב. </span>ונקי מדמי ולדות דקתני לאו לפוטרו מדמי ולדות אצטריך אלא כלומר דוקא תם פטור מדמי ולדות ואי לא כתב אנשים כלל הוי פטרינן נמי במועד דלא מחייב הכתוב במועד אלא במקום שחייב בתם כדפירשתי לעיל  (לח.) ולהכי כתב אנשים דליתי נקי לגלויי עליה דלא משתעי אנשים ולא שוורים אלא בתם והא דתניא בהחובל  (לקמן דף פז.) שור אין משלם אלא נזק ופטור מדמי ולדות משמע דאיירי במועד דמשלם נ'ש ועוד דומיא דאדם ואפילו הכי פטור מדמי ולדות ההיא כר'ע אתיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גבי </span>בושת נמי נימא הכי אנשים כו'. </span>דגבי בושת כתיב כי ינצו אנשים יחדו איש ואחיו דמאיש בעמיתו לא נפקא אלא צער לחודיה וריפוי ושבת נפקא מהזה כדאמרינן בהמניח (לעיל דף לג.)  ואפילו לר'ע דמאיש בעמיתו נפקי כולהו מודה הוא דבושת לא נפיק מיניה אלא צער וריפוי ושבת שרגילין להיות ע'י חבלה דומיא דנתינת מום אבל בושת דרגיל להיות רוב פעמים בלא חבלה לא נפיק מאיש אלא מאנשים (א) וא'ת וריפוי ושבת בין לר'ע ובין לרבנן לילף מאנשים דכתיב גבי ריפוי ושבת וכי יריבון אנשים וי'ל דקים ליה לגמרא דההוא אנשים אתא לדרשה אחרינא ומהאי טעמא נמי א'ש דלא פריך גבי ריפוי ושבת נמי נימא הכי אבל ההוא דבושת קים לן דלמעוטי שוורים אתא והא דלא פריך גבי צער נמי נימא הכי דכתיב איש בעמיתו ולא שור בעמיתו שור דומיא דאיש כו' משום דניחא ליה למפרך מקרא דאנשים דומיא דההיא דאיירי בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכוונה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכוונה </span>תליא מילתא. </span>פ'ה דס'ל כר'ש דאמר באלו הן הנשרפין (סנהדרין דף עט. ושם) נתכוון להרוג את זה והרג את זה פטור ממיתה וכיון דפטור ממיתה חייב בדמי ולדות דלית ליה דתנא דבי חזקיה וקשה לר'י וכי היה תמה רב אדא בר אהבה על אביי ורבא אם סבורין כרבנן ועוד דצריכא למימר דרב אדא וברייתא דרב חגי דרומאה פליגי אתנא דבי חזקיה וה'ל למפרך הכא כדפריך רבא עליה דרב דימי פרק אלו נערות (כתובות דף לה. ושם ) ומי איכא מאן דלית ליה דתנא דבי חזקיה ונראה לר'י דרבא ואביי לא היו פוטרין שוורים מדמי ולדות מנקי אלא דוקא היכא דלא נתכוונו לאשה דומיא דאנשים דמשתעי בהו קרא אבל נתכוון לאשה עצמה חייב מדלא קאמר אנשים אין אסון יענש הא יש אסון לא יענש בין נתכוונו זה לזה בין לא נתכוונו זה לזה אלא לאשה עצמה ולא שוורים דבין הכי ובין הכי יענש כתב רחמנא בעל השור נקי דפטור והוה משמע שפיר דפטור בכל ענין אלא ודאי בנתכוונו לאשה עצמה חייבין לאביי ורבא ואע'ג דבאנשים פטירי טפי כשמתכוונים לאשה היינו משום דשייך בהו קם ליה בדרבה מיניה אבל בשור לא שייך ופריך רב אדא בר אהבה והא ע'כ בכוונה תליא מלתא לרבי דדריש בהנשרפין (סנהדרין דף עט. ושם) ונתתה נפש תחת נפש ממון ולית ליה לא חלקת בין מתכוין לשאין מתכוין לענין דמי הנהרג וסובר רב אדא דהוא הדין לענין דמי ולדות דכיון דגלי קרא שיש לחלק בין מתכוין לשאין מתכוין לענין דמי הנהרג לא נלמוד עוד שום פטור ממון כשאין מתכוין מכח הקישא ואע'ג דאית ליה הקישא לענין שאר דברים וא'כ לדידיה אנשים אפילו יש אסון באשה יענשו ולדידיה יש לנו לפטור בשוורים אפילו נתכוונו לאשה שאי אפשר לרבי לדרוש אלא כמו שדורש אחרי כן ומדרבי נשמע לכולהו תנאי שלא מצינו מחלוקת זה ביניהם ואביי ורבא סבירי להו דדוקא למאי דגלי קרא כגון לדמי הנהרג לרבי גלי אבל בשאר ממון לא גלי וכן מוכח בהפרה (לקמן דף מט.) דאביי ורבא סבירי להו שהוא חייב בשוורים כשנתכוין לאשה עצמה דתנן שור שהיה מתכוין לחבירו והכה אשה ויצאו ילדיה פטור מדמי ולדות ודייקינן בגמרא טעמא דנתכוין לחבירו אבל נתכוין לאשה משלם נימא תהוי תיובתא דרב אדא בר אהבה משמע דלרבא ואביי ניחא דמחייבי ומתניתין דהחובל (לקמן דף פז.) דפטר שור מדמי ולדות דוקא כשלא נתכוין לאשה דומיא דאנשים דקרא:  ונימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונימא </span>רבי עקיבא לנפשיה. </span>ולא בעי למימר שלא היה יודע אותם תירוצים וכשאמר לו רבי אליעזר קבלם דפשוט לו לגמרא דמסתמא היה יודע ומה שלא היה חושש משום דאית ליה דרבה דאי אין השור בסקילה אין הבעלים משלמים כופר וא'ת ודלמא אם כופר לא דריש ואם עבד דריש וי'ל כיון דלא דריש אם כופר כ'ש דלא דריש אם עבד כדמוכח לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רב אסי כו'. </span>וא'ת ומה דוחקו לתרץ נימא דגם ר'ע היה יודע וסובר אותו תירוץ שהשיב לו ר'א וסבר דלמא אית ליה טעמא אחרינא כדאמר לעיל אקדם ושחטו וי'ל דגבי טעם דקדם ושחטו שייך לומר הכי שאינו טעם טוב כדפרישית לעיל אבל אטעם דהמית על פי עד אחד וגבי טעמא דנתכוין לא שייך למימר דלמא אית ליה טעמא אחרינא דטעמים חשובין הן וליכא למפרך עליהו מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועבד </span>יפה סלע נותן ל'. </span>אע'ג דשוה ק' אין נותן אלא שלשים מ'מ כיון שנותן קצבה של שלשים אע'פ שאין שוה אלא סלע או יותר שלעולם הקצבה עומדת א'כ גם כשהשור אין שוה כלום קיימת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>כשחייב בן חורין חלקת בין תם למועד. </span>ברייתא זו מוכחא דר'ע לא קבל תשובה דר'א דהא לא דריש ר'ע נקי מחצי כופר ואפילו הכי פוטר כאן בתם והיינו משום דכי לא מיחייב סקילה פשיטא דפטור מכופר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נקי </span>מדמי עבד. </span>פירוש משלשים של עבד ויש מפרשים דאפילו דמים לא משלם וכ'ש קנס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוה </span>ליה ראוי. </span>אף על גב דביש נוחלין (ב'ב דף קיג.) דריש דאין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק מקרא אחרינא מהכא לא נפקא דהוה אמינא דשאני כופר דלעולם הוי ראוי ולא אתי מיניה שאר ראוי וכופר נמי לא נפיק מהתם דהתם בירושה שנפלה לאחר מיתת האשה אין הבעל נוטל בראוי אבל כופר דמחיים נעשה החבלה שהכופר בא על ידה הוה אמינא דנוטל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>נזק וצער לאשה. </span>נקט נזק וצער לפי שרגילות הוא שמצטערת יותר וגם נפחתין דמיה כשמפלת ע'י הכאה מכשיולדת בזמנה אבל ריפוי ושבת אורחא דמילתא הוא שאין צריכה ריפוי וגם אינה מתבטלת יותר ממלאכה משאר יולדת וכזה היה סופה כשתלד וא'ת ובושת מ'ט לא חשיב וי'ל נתכוין לבייש זה ובייש זה פטור לר'ש בהחובל (לקמן דף פו.)  ומיירי דנתכוון להכות חבירו והכה האשה כפשטיה דקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היתה </span>שפחה ונשתחררה או גיורת זכה. </span>פ'ה נתעברה מן הגר ומן המשוחרר וכן משמע בהפרה (לקמן דף מט.) דקאמר לא שנו אלא שחבל בה בחיי הגר ואין לומר כריב'א שנתעברה בעודה שפחה דאין לבעל כלום דשל אדון נינהו ועכשיו נשתחררה כדמשמע לישנא דהיתה שפחה דהא בהפרה (שם) משמע כדפ'ה והא דנקט היתה שפחה ונשתחררה ולא נקט היתה משוחררת משום דע'כ כשאין לה בנים קאמר ולהכי נקט ונשתחררה דמשמע עתה מקרוב וה'ה לישראלית נשואה לגר ומת הגר דפטור דהא דמי ולדות לבעלה והא דנקט שפחה וגיורת משום דאורחא דמילתא כך דסתם משוחררת נשואה למשוחרר וסתמא גיורת לגר:  גרושה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גרושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גרושה </span>נמי תפלוג בדמי ולדות. </span>דקס'ד דלא אקרי בעל האשה אלא כשהאשה תחתיו וק'ק דמאי פריך דתפלוג בדמי ולדות אטו ולדות צררי נינהו דזכיה בהו דהכי פריך לקמן (דף מט.)  דבעל גופיה לא הוה זכי בהו אי לאו דאשכחן דזכי ליה רחמנא ולאשה לא אשכחן דזכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>בא עליה בזנות. </span>בירושלמי בעי ר'ע בא על אמו בא על אחותו יכול אף הוא בעל ההריון ת'ל בעל אותו שראוי לקרות בעל יצאו אלו שאינם ראויים לקרות בעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונוקמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונוקמה </span>לרבה כגון שגבו מעות. </span>הוה מצי למימר לרבה אליבא דנפשיה לוקמיה בין בגבו מעות בין בגבו קרקע דבסוף גט פשוט (ב'ב דף קעה:) מוכח דס'ל אליבא דנפשיה אפילו גבו קרקע אין לו דשעבודא לאו דאורייתא אלא לא חש לדקדק כל כך ולהאריך שיהיה צריך להקשות ההיא דשעבודא לאו דאורייתא אההיא דגבו קרקע יש לו ולתרצם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרב </span>נחמן שגבו קרקע. </span>פי' כגון שגבו נמי קרקע ולא בא למעוטי מעות דהא דחשיב התם ר'נ מעות כמוחזקין היינו גבי מלוה כדפ'ה משום דזוזי יהיב וזוזי שקיל אבל הכא לא שייך האי טעמא ור'י מפרש לפי שדרך בני אדם לפרוע מעות חשיב ר'נ מעות מוחזקים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה שור שהמית בן חורין. </span>כר'ע ס'ל דלר'א ודאי חייב כדאמרינן לעיל ואביי דפריך סבר דאפילו ר'ע מודה דחייב כופר מועד שלא בכוונה מאם כופר לרבות שלא בכוונה והא דאצטריך ליה לר'ע לאוקמי בעל השור נקי לדמי עבד ולא בעי לאוקמי נקי לחצי כופר שלא בכוונה היינו משום דמאם כופר לא מרבינן אלא דבשלא בכוונה מחייב כבכוונה והיינו דוקא מועד דמחייב ע'פ עדים בכוונה אבל תם ע'פ עדים ליכא כופר בכוונה משום דהביאהו לב'ד וישלם לך שלא בכוונה נמי או ע'פ עצמו ליכא לרבויי מאם כופר ולהכי פריך שפיר ר'ע לר'א אפילו לאביי דמכח הביאהו לב'ד וישלם לך יש לפוטרו אפילו שלא בכוונה בלאו קרא דנקי וכן (אמר) רב דימי א'ר יוחנן לקמן דאמר אם כופר לרבות כופר שלא בכוונה אפילו לר'ע נמי קאמר הכי כדפריך אביי ורב ושמואל דפליגי נמי לקמן (דף מד.)  אמתני' דשור שהיה מתחכך בכותל בכופר שלא בכוונה נראה לר'י אליבא דר'ע פליגי והא דאיתותב רב מברייתא דמייתי תניא כוותיה דשמואל ותיובתא דרב או תיובתא דרבה לגירסת רשב'ם י'ל דחשיב ליה גמרא תיובתא גמורה משום דאיירי בסיפא רבי יהודה ור'ש שהם תלמידי ר'ע כדאמרינן בסנהדרין (דף פו.) וכולן אליבא דר'ע וביבמות (דף סב:) נמי אמר עד שבא ר'ע אצל רבותינו שבדרום ושנה להם ור'א ס'ל דאיכא כופר שלא בכוונה בלא ריבוי דאם כופר ולהכי אצטריך קרא דנקי למעוטי תם שלא בכוונה מחצי כופר ואת'ל דמרבויא דאם כופר נפקא ליה כופר שלא בכוונה נמי לר'א צ'ל דבהך סברא דפריך לא מרבינן מאם כופר שלא בכוונה אלא היכא דאיכא כופר בכוונה פליג איהו אדר'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו כופר לא דמים. </span>וא'ת למ'ד (לעיל דף מ.) כופר דמי ניזק מאי איכא בין דמים לכופר ונראה לר'י כגון שמת המזיק דאין כפרה לאחר מיתה כמו חטאת ואשם דאין באין לאחר מיתה אבל דמים משלם ולפ'ז חמורה שלא בכוונה מבכוונה והכי נמי יש חומרא אחרת שלא בכוונה מבכוונה למ'ד כופר דמי מזיק דפעמים שהניזק שוה יותר מן המזיק ועוד י'ל דנפקא מינה בין דמים לכופר דדמים יכול למחול וכופר אין יכול למחול ואי הוה פשיטא לן דכופר שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר הוה נ'מ נמי להא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>דמים וסיפא קנס. </span>תימה מה תירוץ הוא זה ואומר ר'י דמצי ליישב פירוש המשנה כן המית שורי את פלוני הרי זה משלם תשלומין שחייבו הכתוב כגון כופר על פי עצמו ומשלמו בתורת דמים אבל עבדו של פלוני תשלומין שחייבו הכתוב דהיינו שלשים של עבד לעולם לא ישלם על פי עצמו: אשו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשו </span>שלא בכוונה. </span>על פי עדים לשלם דמים כיון דשורו שלא בכוונה אע'פ שאין יכול לבא בשום ענין לידי כופר וקנס משלם דמים אם כן באש נמי משלם דמים אע'פ שאין יכול לבא בשום ענין לידי כופר ולאו דוקא אשו שלא בכוונה דכ'ש אשו בכוונה דאי בכוונה פשיטא ליה דלא משלם דמים היכי דייק מההוא דעבד כפות לו דפטור דלמא ההיא בכוונה ודוקא אליבא דמ'ד אשו משום ממונו פריך דהויא דומיא דשור אבל למ'ד אשו משום חציו היינו אדם המזיק: וכי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>דנין קל מחמור. </span>פ'ה דהך פירכא אדין ראשון דבדין שני דק'ו דאיש ואשה שהורע כחן בנזקין לא דנין קל מחמור דאפילו אי לא הוה כתיב מועד כלל הוה ילפינן בהאי קל וחומר אע'ג דבק'ו נמי קאמר לא חלקת האי לישנא לאו דוקא ולכך אצטריך לא אם אמרת לעשות פירכא בדין שני שהוא ק'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נגיחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נגיחה </span>לנזקין. </span>אצטריך לרבות נזקין משום דדרשינן בסיפיה דהאי קרא בנזקין בהמניח (לעיל דף לג.) כמשפט שור בשור וכן בסוף פרקין לענין שמירה מעולה דנזקין דריש מלא ישמרנו אע'ג דלא ישמרנו גבי מיתה כתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>תם הוא. </span>לא בעי למימר דמתני' כר'י הגלילי כדמוקי שמואל מתני' בהפרה (לקמן דף מח:) גבי היה אביו או בנו בתוכו דמאי דוחקיה דשמואל לאוקמי מתניתין כר'י הגלילי ומה פלוגתא הוה שייך בזה דהוו פליגי רב ושמואל מתני' כמאן ועוד דרישא דמתני' דקתני מועד דמשלם כופר ותם פטור מן הכופר לא אתיא כר'י הגלילי והא דלא מוקי שמואל מתני' דלקמן במועד ליפול על בני אדם בבורות כדמפרש מילתא דהכא במועד להתחכך על בני אדם בכתלים משום דההוא לא שכיחא כי האי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>תם הוא. </span>המקשן סבור שמתחכך בכותל להפילו ולא מתכוין להפילו על בני אדם דא'כ לא היה פטור ממיתה ועל זה מקשה והא תם הוא שאפילו עשה כן כמה פעמים והרג בני אדם שלא בכוונה אין מועד להרוג אדם כדפי' לעיל מדלא אשכחן מועד במתכוין להרוג את הבהמה והרג את האדם ומשני במועד להתחכך על בני אדם פירוש במתחכך להנאתו כדמפרש ואזיל דהוי מועד מתחילתו והוי כאורחיה וא'ת ומי דוחקו לשמואל לומר שחייב כופר יעמידנו במתכוין להפיל הכותל ולא נתכוין להפיל על בני אדם ופטור גם מכופר לפי שהוא תם וי'ל דלרב ושמואל משמע להו לישנא דמתני' דקתני ונפל על האדם שלא היה מתכוין להפילו אלא ממילא אירע שנפל ע'י שהיה מתחכך בו להנאתו ולכך קאמר שמואל היכא דמתחכך בכותל להנאתו כדמשמע לישנא דמתני' דפטור ממיתה וחייב כופר ורב אמר פטור מזה ומזה כדמשמע לישנא דפטור שפטור לגמרי והמקשן היה סבור דהא דנקט במתני' ונפל על האדם ולא קתני להפילו משום דלא מתכוין להפילו על האדם מיירי אבל מ'מ במתכוין להפילו ושלא על האדם משמע ליה שמיירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי במתחכך להנאתו. </span>תימה דהכא אמר רב דפטור מזה ומזה ולקמן בהפרה (ד' מח:) מוקי רב מתניתין דקתני משלם הכופר במועד ליפול על בני אדם בבורות וחזא ירוקא ותירץ רבינו תם דלקמן הוי רגל בכוונה כשמניח עצמו בבור כדי לאכול הירק שבבור ויודע שמתמעך האדם כמו רגל שדרסה ע'ג תינוק שיודע שיהרוג התינוק ולפיכך משלם כופר אע'פ שאין השור בסקילה הואיל ואינו מתכוין להזיק דילפינן רגל בכוונה מקרן בכוונה אבל הכא שמתחכך בכותל להנאתו (שלא בכוונה) הויא שן [שלא בכוונה] שאינו יודע שיפול הכותל על האדם לפיכך פטור מן הכופר כקרן שלא בכוונה ומועד דהכא ודלקמן לאו דוקא מועד בשלש פעמים אלא כלומר בדבר שנעשה מועד מתחילתו כגון שן ורגל והא דפריך לקמן כדמוקי לה במועד ליפול על בני אדם בבורות אי הכי בר קטלא הוא דייק ממתני' דקתני משלם הכופר ולא קתני חייב מיתה ומשלם הכופר משמע דפטור הוא מן המיתה ורש'י פירש כל הסוגיא דלקמן בע'א אבל דוחק הוא ושם אפרש בע'ה ועל פי' ר'ת נמי קשה דפטר רגל בכוונה לדרוס על האדם ממיתה כיון שלא נתכוין להרוג א'כ ר'ש דיליף בשמעתין נזקין מקטלא פטר רגל מנזקין בכוונת דריסה על הכלים כשלא נתכוין להזיק וזה אי אפשר דעל כרחך לאו בכוונת היזק חייביה רחמנא דאי בכוונת היזק א'כ היינו קרן והואיל וכן על כרחך ליכא למילף נזקין מקטלא לענין כוונה ורבינו שמואל מצא בספר ישן דלא גרסינן מילתא דרב דפטר מזה ומזה ולקמן גרסינן תניא כוותיה דשמואל ותיובתא דרב דפטר לעיל מכופר כשאין השור בסקילה: הוה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>ליה פלגא ופלגא וספק נפשות להקל. </span>תימה למ'ד התראת ספק לא שמיה התראה בלא טעמא דספק נפשות להקל פטרינן ליה מהאי טעמא דלא שמיה התראה אפילו ס'ל דספיקא לחומרא ואי אליבא דמ'ד שמיה התראה היכי פטרינן ליה מהאי טעמא הכא אם נמצא שישראל הרג הא מחייבינן ליה בהכה את זה וחזר והכה את זה אע'ג דספק הוא ובנותר שאמר לו אל תותיר וי'ל דשאני התם דיודע בבירור דיבא לידי איסור ודאי אם יותיר או אם יכה את שניהם משום הכי שמיה התראה אבל הכא כשזורק אבן לגו אין ידוע שיבא לידי איסור ודאי שאין יודע את מי יכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>קבוע כמחצה על מחצה דמי. </span>מהכא נפקא בכל דוכתי כדאיתא בפ'ק דכתובות (דף טו.) ותימה לר' שמעון קבוע מנא ליה ואין לומר הכא כדמסיק בערכין (דף ז) ובהנשרפין  (סנהדרין דף עט.) דר' שמעון יליף נתינה נתינה אייתר ליה וארב לו לקבוע דאכתי לתנא דבי חזקיה קשה מנא ליה דכל קבוע כו' ועוד כיון דפטר ר'ש אפילו בכולן ישראל עד שיאמר לפלוני אני מכוין לא שייך למדרשיה כלל וי'ל דלר' שמעון בכולן ישראל וכנעני אחד ואמר לאותו שעומד שם אני מכוין דפטור מטעם קבוע מוארב לו דכהאי גוונא כולן ישראל חייבין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>שור שבעה כו'. </span>חד לגופיה ושית לאתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>האשה. </span>אצטריך (ב) לאתויי משום דאמר לעיל (ע'א) כי יגח נגיחה למיתה נגיחה לנזקין ובנזקין כתיב איש דוקא לכך אצטריך ריבוי: מכור</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכור.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכור. </span>פי' בקונטרס לרדיא ומשנגמר דינו אינו מכור דאסור בהנאה ואפילו ר'ת דמפרש דמחיים לא מיתסר מ'מ הרי אסור להשהותו לענות דינו ובמהדורא אחת פרש'י מכרו מכור דאמר ליה מוכר היה לך לשוחטו כיון שידעת שהרג ואת הוא דאפסדת אנפשך ולא הוי מקח טעות וא'ת וסיפא כשנגמר דינו דקתני אינו מכור מסתמא יודע שנגח ושנגמר דינו דומיא דרישא שיודע שהרג וא'כ ליהוי מעות מתנה כמו במקדש אחותו וי'ל שאין הכל בקיאין בדין שור הנסקל וסבור שיכול להשהותו לעשות בו מלאכתו או אפילו לשחטו סבור דשרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דאם </span>כן ליפלוג בחמץ בפסח. </span>פ'ה ואנן קי'ל בהגוזל [עצים] (לקמן דף צח:) דלרבנן אומר הרי שלך לפניך דקתני בברייתא גזל חמץ ועבר עליו הפסח שור והחזירו עד שלא נגמר דינו אומר לו הרי שלך לפניך אבל משנגמר דינו לא והאי סברא לרבנן הוא דשמעינן להו וקתני דבחמץ בפסח מודו וקשה לפירושו דסוגיא דהכא איתא נמי התם בהאי שמעתא ומוכח התם דרבה שדחה ואמר דכ'ע אומרים באיסורי הנאה הרי שלך לפניך מדלא פליגי בחמץ בפסח לא היה יודע אותה ברייתא אלא רבה בר שמואל הביאה ואמר ליה רב חסדא אי משכחת להו לא תימא להו ואור'י דדייק מדלא פליגי בחמץ שלא הייתי יכול לטעות ולהעמיד מחלוקתם במילתא אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>אתפסתיה לתוראי. </span>פי' הקונטרס אתפסתיה בידים שמסרו לב'ד לדונו בסקילה ולכך אין יכול לומר לו הרי שלך לפניך לפי שהתפיסו בידים והשתא לפי זה נוכל להעמיד כל הבבא דמתני' בהגוזל קמא (לקמן ד' צו:) כרבנן דרבי יעקב לפי דחוי (א) דרבא ושור היוצא ליסקל דקתני במתני' דהתם דא'ל הרי שלך לפניך כגון שתפסוהו ב'ד מאליהן ומיהו רש'י פי' שם שאין מעמיד כרבנן רק רישא אבל הסיפא דשור היוצא ליסקל דמתניתין לא אתיא כרבנן אלא כר' יעקב דוקא וזה פי' משום שרוצה להעמיד שור היוצא ליסקל דמתניתין בתפיסה בידים ליד ב'ד דומיא דברייתא דהיינו בהתפיסו בידים וקשה לפירושו דאם זה ההיזק לא הוי היזק ניכר אפילו אתפסיה בידים לא יתחייב ואם הוא ניכר אפילו תפסו ב'ד מאליהן למה יפטר וכי לא היה לו לשומרו שלא יבא לידי כך ועוד דאם הוא פטור כשתופסים אותו מאליהן כשתופסים אותו בידים נמי פטור דסוף סוף אפילו לא היה מתפיסו בידים היו תופסים אותו מאליהן ולא הפסידו בעלים בהתפסתו כלום ונראה לר'י דבתפסוהו מאליהן נמי חייב דמה שנופל ליד ב'ד חשוב היזק ניכר וכיון דעל ידי פשיעה נפל ליד ב'ד חייב ולא יכול לומר הרי שלך לפניך כמו בחמץ ועבר עליו הפסח שהוא היזק שאינו ניכר הלכך יכול לומר שם הרי שלך לפניך ור' יעקב לא חשיב היזק ניכר מה שנופל ליד ב'ד וגמרו את דינו כיון שאפילו לא בא לידם היו גומרין את דינו ונמצא שאינו מפסיד ע'י שבא לידם אלא כאילו גמרו דינו שלא בפניו חשיב לפי שגם אז היה נאסר והוי היזק שאין ניכר ולכך יכול לומר לו הרי שלך לפניך כמו בחמץ ועבר עליו הפסח ואי אהדרתיה לאו נתינת טעם הוא שהיה יכול להצילו ע'י כך שאין תלוי בזה כמו שפ'ה אלא כלומר לא היו גומרין דינו שלא בפניו ועכשיו גרמת שנתפס בידם וגומרין דינו ע'י מה שנפל בידם וכיון שנפסד ע'י מה שנפל בידם חשיב היזק ניכר ולא תוכל לומר הרי שלך לפניך וכן משמע בהניזקין (גיטין ד' נג:) דבהיזק ניכר אין יכול לומר הרי שלך לפניך דפריך ממתני' דגזל מטבע ונפסל כו' ואי אמרת היזק שאין ניכר שמיה היזק פי' משום דחשיב כאילו ניכר אמאי אומר ליה הרי שלך לפניך גזל הוא וממונא מעליא בעי לשלומי כי אין זה ממון שגזל כיון שחשוב כאילו ההיזק ניכר בו שאין לך שינוי גדול מזה אילו היה ניכר ושור תם דמזיק ברשות שומר אפילו קודם גמר דין אם יחזירנו שומר לבעלים לא יפטר בכך כיון דמזיק ע'י פשיעת שומר ונפל ברשות ניזק להחליט לו מיד לר'ע להשתעבד בו ולרבי ישמעאל לגבות מגופו והוה ליה היזק ניכר שהוא מופסד שנפל ברשות אחרים ולא יכול לומר הרי שלך לפניך כמו שיכול לומר בשור שהרג אפילו לאחר גמר דין לר' יעקב ולרבנן קודם גמר דין ובחמץ לכ'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שור בר טענה הוא. </span>ואפילו דרשינן בעלמא כמיתת בעלים כך מיתת השור להך מילתא אין סברא לדורשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>משומר חנם. </span>הוא הדין דהוה מצי למימר כולן פטורין בשמרו שמירה מעולה חוץ משואל דחייב באונסים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>כולהו נמי ליפטרו. </span>ושואל גופיה נהי דחייב לשלם דמי שור לבעלים מ'מ כופר אין משלם: בחזקת</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בחזקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחזקת </span>שימור קיימי. </span>אין הפירוש כההיא דפ'ק (ד' טו.) גבי פלוגתא דפלגא נזקא קנסא דבחזקת שימור דהתם היינו דאין צריכין שימור שאין דרכו להזיק כמו שן ורגל אבל חזקת שימור דהכא היינו שדרך בני אדם לשומרו וסתם עביד להו שמירה פחותה ור'ת גרס בדר' מאיר בחזקת שימור ובדרבי יהודה לאו בחזקת שימור ולפי הגיר' הכי פירושו מאי טעמא דר' מאיר קסבר סתם שוורים בחזקת שימור חשיבי לבעלים שסבורין הבעלים שאין דרכן להזיק ועל כן אינם חוששין לשומרם וטעמא דר'י סתם שוורים לאו בחזקת שימור חשיבי לבעלים ונטרי להו שמירה פחותה ולהך גירסא הוי פירוש חזקת שימור דהכא כחזקת שימור דפ'ק ומיהו בין לר'מ בין לר'י סברי שפיר פלגא נזקא קנסא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מיבעי ליה ללאו. </span>נראה כגירסת הספרים דגרסי והא מיבעי ליה לגופיה כלומר לריבוי אחר ריבוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>פטר ר'י אלא צד העדאה שבו. </span>מסברא אומר כן דאטו משום שנעשה מועד גרע ויפטר אפילו מח'נ בשמירה פחותה וא'ת התינח לחומרא דאית לן למימר צד תמות במקומה עומדת מסברא כדפרישית אלא לקולא דאין משתלם אלא מגופו ואין מעמידין אפוטרופוס  מנלן וי'ל הואיל דצריכין אנו לומר צד תמות במקומה עומדת לחומרא ה'ה לקולא ומיהו ליפטר בהודאתו למ'ד פלגא נזקא קנסא לא אמרינן במקומה עומדת דכיון דאייעד לאו קנסא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מועד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מועד </span>לקרן ימין. </span>מצינו למימר דדוקא נקט לפי שקרן ימין מזומן להזיק יותר מקרן של שמאל אבל מועד לקרן שמאל כ'ש דמועד לקרן ימין או שמא אין מועד ואורחא דמילתא נקט:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>טעמא דר'א כדתניא. </span>תימה מהאי טעמא נמי לא תסגי בור בכסוי משום דרבי נתן וי'ל דבור אית ליה תקנתא טפי כשמכסהו כראוי משור נגחן ועי'ל דמעיקרא ודאי ס'ד דר'א לענין תשלומין קאמר אבל השתא דמסקינן טעמא כדר' נתן לאו לענין תשלומין איירי אלא לגבי איסור בעלמא דאסור לקיימו ואיכא למימר דגבי בור נמי איכא אבל מודה שאם שמרו שמירה מעולה והזיק פטור מיהו בשמירה פחותה ודאי לא סגיא מדאוסר לקיימו ולהכי אמר לעיל (דף מה:) הא מני ר'א היא:  הדרן עלך שור שנגח ד' וה' </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>שנגח את הפרה. זו דברי סומכוס. </span>תימה דבפרק השואל (ב'מ דף ק. ושם ) משמע דלא אמר סומכוס יחלוקו אלא בעומד באגם גבי המחליף פרה בחמור דפריך בגמרא אמאי יחלוקו ונחזי ברשות דמאן קיימא אמר שמואל בעומדת באגם ופריך ונוקמה בחזקת מרא קמא הא מני סומכוס היא מדלא אמר אלא משמע דלא הדר ביה משנויא קמא והך דהכא איכא לאוקמי בעומדת באגם לר'ע דאמר יוחלט השור אבל לר' ישמעאל דמצי לסלק ליה בזוזי לא תתיישב אך מההיא דהמניח (לעיל דף לה:) קשה דדייק זאת אומרת חלוקים עליו חביריו על סומכוס דמשמע התם דאפילו בברי וברי קאמר סומכוס דחולקין ואפילו עומד בביתו מדלא אוקי מתניתין בעומד בביתו או כרבי ישמעאל דאמר ב'ח הוא ומצי לסלוקי' בזוזי ותיתי אפילו כסומכוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


