# tsftbvl

lvr: 41
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפילו </span>ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא. </span>וא'ת והא מחויב שבועה ואין יכול לישבע הוא שזה מודה במקצת בנזק הפרה ובנזק הולד אומר איני יודע ומתוך שאין יכול לישבע משלם כדאמר רבא בפרק השואל (ב'מ דף צח. ושם) ומיהו שמואל לית ליה האי סברא בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מז. ושם ) ועוד י'ל דלמ'ד פלגא נזקא קנסא לא יהא מחויב שבועה גדולה מהודאת עצמו דמודה בקנס פטור [א] ועוד אומר ר'י דלא דמי כלל דהא טעמא דמחויב שבועה ואין יכול לישבע משלם מפרש בפרק כל הנשבעין (שם) משום דכתיב שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשים ומפרש התם כגון שאמר ליה מנה לאבא ביד אביך ואמר ליה חמשים ידענא וחמשים לא ידענא דבאבוה כה'ג מיחייב ועל כרחך צריך ליתן טעם למה באב חייב וביורשים פטור דבלא טעמא אין לומר כדאמר התם אי דאמר ליה נ' אית ליה ונ' לית ליה מה לי הוא מה לי אבוה אלא היינו טעמא דבאב חייב לא ידענא דהיה לו לידע אם חייב לו מנה אם לאו אבל יורשיו לא היה להם לידע במילי דאבוהון ומהאי טעמא אית ליה נמי למיפטר בשמעתין שאין לו לידע דבר זה אם משנגחה ילדה או קודם וא'ת דהכא משמע דלית ליה לרב יהודה ברי עדיף ולקמן בפרק בתרא (דף קיח.) ובהשואל (ב'מ דף צז: ושם ) אמר מנה לי בידך והלה אומר איני יודע רב יהודה ורב הונא מחייבי דברי עדיף ואין לתרץ דהכא משמיה דשמואל קאמר דהא בספ'ק דכתובות  (דף יב: ושם ) בעי למימר הא דרב יהודה ורב הונא דשמואל היא ולפי אותה סברא תקשה דשמואל אדשמואל וי'ל כדפרישית לעיל דהתם ברי שלו טוב שיודע שיכחישנו אם הוא משקר וגם אותו יש לו לידע אם חייב לו אם לאו הלכך מדטעין שמא מוכחא מלתא דברי דהאי אמת הוא וברי עדיף אבל הכא מה שטוען ברי לפי שיודע שזה לא היה בשעת נגיחה וזה טוען שמא טוב שאין לו לידע משו'ה אין ברי עדיף ובספ'ק דכתובות (שם) דבעי למימר הא דרב הונא ורב יהודה דשמואל היא ולא מסיק אדעתיה הא דדחי התם במסקנא היה יכול להקשות התם דשמואל אדשמואל דהתם פסיק שמואל כר'ג דאמר נאמנת בההיא דמשארסתני נאנסתי אע'ג דהתם אין לבעל לידע מתי נאנסת והכא בשמעתין מודה שמואל דלא אמר ברי עדיף במקום שהברי גרוע אלא שבכמה מקומות יכול לומר וליטעמיך ולא קאמר וההיא דהבית והעלייה (ב'מ דף קטז: ושם ) דהיה אחד מכיר מקצת אבניו נוטלן ואמר [בגמ'] דאידך קאמר איני יודע ופריך לימא תיהוי תיובתא דר'נ ומשמע דלרב יהודה ניחא התם י'ל דרגילות הוא שכל אחד מכיר מקצת אבניו וכן מוכח דמוקי לה כגון שיש עסק שבועה ביניהם ואם לא היה לו להכיר אבניו לא הייתי אומר מתוך שאין יכול לישבע משלם כדפרישית לעיל וההיא דתנן ביש נוחלין (ב'ב דף קלד. ושם קלה) זה אחי אין נאמן ויטול עמו בחלקו ומוקי בגמ' דאמרי אינך אין אנו יודעין ודייק זאת אומרת מנה לי בידך והלה אומר איני יודע פטור אע'ג דברי גרוע הוא שאין להם לאחין לידע אם הוא אחיהם דמה יודעים באותו שבא ממדינת הים התם בלאו הכי דחי שפיר ואין חושש לומר וליטעמיך ועוד י'ל דהתם מצי למימר דהכי קאמר זאת אומרת מנה לי בידך והלה אומר איני יודע פטור היכא דהוי ברי גרוע והשמא טוב כעין ההיא דמתני' דהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>מחבירו עליו הראיה. </span>משמע מהכא דאין הלכה כסומכוס מדלא ס'ל שמואל כוותיה ובשמעתין דכל דאלים גבר בפרק חזקת הבתים (ב'ב דף לה. ושם ) יש להאריך בזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונחזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונחזי </span>אי דמי רדיא לרדיא. </span>פי' הרר'י בר מרדכי דהכא אפי' כרבנן דאמרי בהמוכר את הספינה (שם דף עז:) מכר הצמד לא מכר הבקר ולית להו הדמים מודיעים הכא מודו דהני מילי גבי צמד דאיכא רובא וחזקה דרובא קרו לצמד צמד ולבקר בקר וגם הוא מוחזק ואפילו לפי הספרים דלא גרסי רובא מ'מ לא אתיא דמים לחודייהו ומפקי מחזקה אבל הכא רובא לרדיא זבני ואיכא חזקה כנגד אותו הרוב שהמוכר מוחזק אמרינן הדמים מודיעים לסייע או לרוב או לחזקה ורשב'ם פירש בהמוכר פירות (שם דף צב. ושם ) בענין אחר:  ה'ג</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>אי דליכא לאשתלומי מיניה לשקול תורא בזוזי לא צריכא דאיכא לאשתלומי מיניה. </span>ואית דגרסי אי דליתא להני זוזי משמע שאם אין אותן מעות בעין שנתן לוקח למוכר אפי' אית ליה זוזי אחריני לא יהיב ליה זוזי ואין נראה לר'ת מאחר שמקח טעות הוא סברא הוא שדינו כדין ב'ח וב'ח אי אית ליה זוזי לא מצי לסלוקי בשאר מילי כדמוכח בהכותב  (כתובות דף פו. ושם) בההוא דקאמר תולה מעותיו בנכרי הוה ואור'ת שיש ג' דינים לב'ח ולנזקין ולשכיר דבעל חוב אי אית ליה זוזי לא מצי לסלוקי בשאר מילי כדפי' ואי לית ליה זוזי לא מצי א'ל זיל טרח וזבין ואייתי זוזי כדמוכח בהכותב והכא בשמעתין דקאמר ממרי רשוותך פארי אפרע ונזקין אפי' אית ליה זוזי מצי לסלוקי בארעא לרב הונא דאמר בפ'ק (דף ט.) או כסף או מיטב ולרב פפא ולרב הונא בריה דרב יהושע כל מילי מיטב הוא ובשכיר אפי' לית ליה זוזי אמרינן ליה זיל טרח ואייתי זוזי דגבי פועל לא אמרינן ממרי רשוותך פארי אפרע כדמוכח בהבית והעלייה (ב'מ דף קיח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>נזקקין אלא לתובע תחילה. </span>פ'ה כגון ראובן תובע לשמעון מנה שהלוהו ושמעון משיבו תפסת משלי החזר לי מה שתפסת או משכון היה בידך ונפחת מדמיו שנשתמשת בו בתחילה נזקקין לטענת ראובן ומוציאין לו המנה משמעון ואח'כ נזקקין לשמעון לדון על דבר התפיסה והמשכון והשתא צ'ל לפ'ה דמיירי כגון שיש לראובן שטר על המנה דאי לאו הכי נאמן שמעון אפי' יש עדים לראובן דהמלוה את חבירו בעדים אין צריך לפורעו בעדים וא'ת היכי דמי אי יש לשמעון עדים מוכנים או טוען שיביא עדים תוך ל' יום שתפס ראובן משלו למה יגבה ראובן תחילה והלא אם שואל ל' יום לפרוע חובו נותנים לו שהוא זמן ב'ד ואם שמעון אומר שיביא עדים שלו לאחר ל' יום אפי' בלא קרא נמי לא היינו שומעין לו ואפי' זילו נכסיה דאטו אם אומר שלאחר שנה או שנתים יביא עדים מי שומעים ליה כלל וי'ל כגון דשמעון אומר פלוני ופלוני בשעת מעשה היו יודעים שכדברי כן הוא ואנו יודעים שהוא אומר אמת בזה שהיו בשעת המעשה ואי לאו קרא ה'א שראוי להמתין להם אפי' סופן לבא לזמן מרובה וי'מ כגון שזה תובע שחבל בו ושמעון אומר יש לי שאר תביעות עליו ומגבינן לראובן דמי חבלתו אע'פ ששמעון אומר שהיום או למחר יביא עדים ואין ממתינין לו כלל דקי'ל בהחובל (לקמן דף צא.) דאין נותנין זמן לחבלות ויותר משמע לפרש לענין חבלה מלענין מלוה מדמייתי עליה קרא דאשרו חמוץ בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לה. ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורביע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורביע </span>נזק אחד משמונה בנזק. </span>תימה היאך משוה הולד לפרה פשיטא שלא עשה הולד נזק כמו הפרה דאטו אם יש לו לאחד ט' חלקים ולאחד חלק אחד מי ישלם זה כמו זה כאילו היתה חציה שלו והא תניא בהדיא בפרק ארבעה וחמשה (לעיל דף לו.)  האחרון נוטל מנה ושלפניו [חמשים זוז ושנים] הראשונים דינר זהב משמע שכל אחד מפסיד כפי מה שיש לו ומפרש ריב'א דכולה מלתא נקט לסימנא בעלמא כאילו הולד עשה חצי נזק אבל לעולם לא משלם אלא רביע נזקו שאם הפרה שוה שמונים זוז בלא הולד ועם הולד מנה וחצי כל נזק שעשתה מנה כגון שנגחה שור שוה מאתים ונמצא חלק חמישית לולד ואם היה ודאי שותף היה נוטל הפרה עם הולד ועכשיו שהוא ספק נוטל חצי הולד שהוא עשר זוז שהוא רביע נזקו של ולד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גלית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גלית </span>אדעתיך דשותפא אית לי. </span>ומאחר שהודה שיש לו שותף לא ישלם רק חצי התשלומין ואידך פלגא לא משלם כולו בעל הולד דשמא ילדה ואח'כ נגחה וחולקין ואפי' לר' נתן דאמר (לקמן דף נג.) כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי מודה הכא דעד כאן לא קאמר רבי נתן אלא בשור תם שדחף את חבירו לבור שבעל השור אין לחייבו אלא רביע אע'פ שודאי הזיק לפיכך משתלם כל השאר מבעל הבור כיון שהבור הרגו לשור אבל כאן שאם הולד במעי אמו בשעת נגיחה יש לו להתחייב בתשלומין אין לחייב הפרה תשלומין שהם על הולד לשלם אם נגח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מידע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידע </span>ידעי דשותפות אית לי. </span>פי' שיש לנו להעמיד הפרה בחזקת שהיא מעוברת והשתא היא דילדה ומודה סומכוס כיון דאיכא תרתי שהוא מוחזק וגם איכא חזקת גופה דאמרינן המע'ה הלכך לא משלם בעל הפרה אלא רביע כאילו ודאי אית ליה שותפי ומיהו להוציא ממון מיד בעל הולד אין מועלת חזקה הלכך לא משלם בעל הולד אלא אחד משמינית נזק ואידך אחד משמינית נזק מפסיד וה'נ אשכחן בההוא דהמחליף פרה בחמור דמוקי בהשואל (ב'מ דף ק. ושם ) כסומכוס ולא אמרינן אוקי אחזקתיה והשתא הוא דילדה להוציא ממון מחזקת מרה קמא וקשה לר'י דבפרק השואל (שם דף צז: ושם צח:) תנן זה אומר איני יודע וזה אומר איני יודע יחלוקו גבי שאלה היום ושכרה למחר ומוקמא לה כסומכוס ואמאי לא אמרינן אוקמיה אחזקתה והשתא היא דמתה להעמיד הממון ביד השואל ויפטר מלשלם ואור'י דשמא יחלוקו לאו אשאלה היום ושכרה למחר קאי אלא אשאל אחת ושכר אחת:  ליתא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליתא </span>לפרה משתלם רביע נזק כו'. </span>לדברי רבא לא אתיא מתניתין כר'ע דכיון דשותפין נינהו הא אמרינן בהמניח  (לעיל דף לד.) אם כיחש המזיק או שבח ברשותן דתרוייהו אלא כר' ישמעאל אתיא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא גופה היא. </span>מדאמר רבא בפרק כל האסורין בתמורה (דף ל: ושם) ובסנהדרין בפרק הנשרפין  (דף פ. ושם) ולד הנרבעת והנוגחת אסור היא וולדה נגחו והיא וולדה נרבעו אין להוכיח דעובר ירך אמו הוא דהתם היינו טעמא שהולד עצמו נהנה מרביעה והיא וולדה נגחו ונרבעו אך משמעתין יש להוכיח כי ליתא לפרה להשתלם משתלם מן הולד ואם לאו ירך אמו למה משתלם מולד חלקו וחלק הפרה אטו שני שוורים תמים שהזיקו אם נאבד אחד מהן מי הוה משלם חלקו וחלק חבירו ותימה דרבא גופיה אית ליה בפרק בהמה המקשה (חולין דף עה.) השוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי דמותר דארבע סימנין אכשר ביה רחמנא ואור'י דבכל מקום עובר ירך אמו הוא לבד לענין טריפה דכיון שיש לו חיות בפני עצמו ליכא למימר שנטרף עם אמו וכן הלכה דבכ'מ עובר ירך אמו הוא לבר מטריפה אע'ג דבפרק כל האסורין (תמורה דף ל: ושם) אמר רב הונא בר חנינא א'ר נחמן מחלוקת כשעיברו ולבסוף נרבעו דר'א סובר עובר ירך אמו הוא ורבנן סברי לאו ירך אמו הוא אע'פ שהולד עצמו נהנה ברביעה אין הלכה כן אלא כדאמר רבא אמר רב נחמן התם כשנרבעו ולבסוף עברו פליגי בזה וזה גורם אבל עברו ולבסוף נרבעו אסור ואותו לשון דרבא אמר רב נחמן הוא עיקר דמייתי לה בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מו:) גבי המשתחוה לקמה וכן משמע בתמורה בפרק כיצד מערימין (דף כה.) דמסיק אדר' יוחנן דאמר עובר לאו ירך אמו תיובתא דרבי יוחנן תיובתא אע'ג דאמר בתר הכי לימא תנאי היא כן דרך הגמ' כשאין הדבר עיקר אומר תיובתא אע'ג שיכול למצוא תנאי דפליגי כדאשכחן בהניזקין  (גיטין דף נג:) דמסיק תיובתא דמאן דאמר היזק שאינו ניכר שמיה היזק ובתר הכי קאמר לימא תנאי היא ואע'ג דבפרק הערל (יבמות דף עח. ושם ) מייתי מילתיה דר' יוחנן דתמורה ופריך עלה הא דאמר רבא נכרית מעוברת שנתגיירה בנה אין צריך טבילה כו' ודחיק לשנויי שאני עובר כו' לא משום שהיה מילתיה דרבי יוחנן עיקר אלא משום דבעי לאוקמי מילתיה דרבא דנכרית כו' לדברי הכל  [דהא] רבא גופיה אית ליה הכא עובר ירך אמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא פירשא בעלמא הוא. </span>והא דאמר באילו טריפות (חולין דף נח. ושם) גבי פלוגתא דר'א ורבי יהושע בולד טריפה הכל מודים בביצת טריפה שהיא אסורה מאי טעמא כיון דאגידה בגופה כגופה דמיא היינו דוקא אותם שמעורות בגידין שנמצאו אדומות במעי תרנגולת חשיב כגוף התרנגולת ולכך אין גובה מביצתה דמי יימר שהיו מעורות בשעה שהזיקה התרנגולת ואפילו לסומכוס לכל הפחות מאותה דמתיילדא האידנא אין גובה דמאתמול גמרה לה אבל לענין טריפה אסורה דשמא בשעה שנטרפה היתה מחוברת ואפילו אותם שנולדו מיד אחר שנטרפה אסורה מגזירה דרבנן כמו שאסרו ביצה דתרנגולת נבילה דתנן במסכת עדיות (פ'ה מ'א) דב'ה אוסרין ונראה דטעם דביצת תרנגולת נבילה אסורה אטו ביצת טריפה שהגדילה באיסור אע'פ שהיא גמורה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>אתה מוצא בקוטע יד עבדו כו'. </span>וא'ת אמאי לא קאמר נמי וכן אתה מוצא בשומת דמי ולדות דתנן במתני' לקמן (ד' מח:)  ששמין אותה כמה היתה שוה האשה עד שלא ילדה מחמת ולדות וכמה היא יפה משילדה ואין שמין דמי ולדות בפני עצמן שהיה נכחש מזיק ביותר אלא שמין הכל ביחד ורשב'ג לא נחלק על רבנן אלא בזה שאם שמין כך פטור המזיק שהאשה משבחת יותר לאחר לידה אבל לא בא לחלוק לומר שישומו הולדות בפני עצמם כי בזה לא נתן טעם למה יחלוק בכך אלא לרשב'ג שמין ולדות אגב אשה כמה שוה אשה מעוברת למכור גופה בלא ולדות פחות מלמכור הכל ביחד ונראה לר'י דבין לרבנן ובין לרשב'ג שמין ולדות בפני עצמם ולא אגב האשה משום דכיון דגוף האשה לאו ממון בעלים הוא וגם לענין שאר תשלומי חבלות אינו שלו אינו ראוי לשום ולדות אגב האשה כמו ולד אגב פרה ומתני' לא איירי כלל בשומת הולד אלא בשומת שבח ולדות ולכך לא מייתי הכא ראיה מדמי ולדות וכן משמע דמתניתין לא איירי בשומת ולד כלל למאן דמפרש מילתיה דרשב'ג וכי אשה משבחת יותר קודם שתלד מלאחר שתלד והא ודאי סברא גדולה הוא שדמיה עם הולדות מרובין מדמיה שלאחר לידה אלא ודאי לא דברו רבנן ורשב'ג אלא בשומת שבח ולדות אבל ולדות שמין לכ'ע בפני עצמם וה'פ דמתניתין כיצד משלם דמי ולדות ולא תימא דמי ולדות לבדן אלא שמין את האשה כו' ומוסיפין הדמים הללו על דמי הולדות ודמי ולדות גופייהו לא אצטריך לפרש מידי והא דמקשה בגמרא האי דמי ולדות שבח ולדות הוא לאו משום דבכלל שומת האשה דמתניתין ליהוי דמי ולדות אלא להיות נתוסף על דמי ולדות הוא דקתני לה במתניתין כדפרישית וכי משני כיצד משלם דמי ולדות ושבח ולדות שמין את האשה כו' היינו פי' שבח ולדות אבל דמי ולדות א'צ לפרשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דינא הוא ליכחוש מזיק כו'. </span>סובר המקשה כיון שפרה וולד שני גופין הן שמין ולד בפני עצמו ולא דמי לקוטע יד עבד שכל העבד גוף אחד וכן כל השדה שהיא הכל של ניזק כגוף אחד דמי ולהכי מקשה אי דינא הוא כאשר נראה מתוך הסברא לפי שהן שני גופין לכחוש מזיק ומשני הא נמי כגוף אחד דמי דאמר ליה פרה מעוברת כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפחא </span>מאי רב פפא אמר לבעל הפרה. </span>ולא דמי לשבח ולדות דהוי כולה לבעל לרבנן ולרשב'ג חולקין דהכא כיון שבעל הפרה יכול למכור פרתו בלא ולד נמצא כשמפסידו מפסיד כל מה שדמיה נפחת אבל אשה דאינה יכולה למכור אותו שבח אין ליפות כחה בשבח ולדות אע'ג דבשאר נזקין גופה יש לה אע'פ שאין יכולה למכור עצמה מטעם זה יפה כח בעל הפרה בנפחא מכח האשה בין לרבנן בין לרשב'ג וכן למ'ד דבנפחא חולקין יפה מטעם זה כח בעל הפרה בנפחא מכח האשה בשבח ולדות לרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדר </span>שהכניס קדרותיו כו'. </span>הנך תלתא בבי צריכי ולא זו אף זו קתני דאי תנא קדירות הוה אמינא ברשות חייב לפי שנוחות לישבר ובסתמא קבל עליה נטירותא אבל פירות לא ואי תנא פירות שנוחות להתקלקל אבל בהמה לא: אימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>סיפא אם הכניס ברשות כו'. </span>תימה לר'י אמאי לא דייק מתחלת הבבא דקתני שלא ברשות ושברתן בהמתו של בעל הבית פטור ברשות חייב דבסתמא קביל עליה נטירותא כרבנן וקשה להוזקה בהן בעל הקדירות חייב כרבי ועל הבבא בפני עצמה היה יכול להקשות רישא וסיפא רבנן ומציעתא רבי וי'ל דמרישא אין יכול לדקדק דשפיר מתוקמא כרבי ושלא ברשות דנקט משום דבעי למתני ואם הוזקה בהם בעל הקדירות חייב אבל לא מצי למימר דכולה רבנן ושלא ברשות דנקט משום שברתן בהמה של בעל הבית פטור דמשום הא לא אצטריך דהא בהדיא קתני סיפא ואם הכניס ברשות בעל החצר חייב וא'ת בבא דהכניס שורו היכי מצי למימר נגח לשורו של בעל הבית חייב דוקא שלא ברשות הא ברשות פטור בשלמא קדירות ופירות פטור דכיון דמאליה הוזקה בהמתו של בעל הבית דין (ב) שיפטר לרבי דאמר בסתמא לא קביל עליה נטירותא אבל כשנגח שורו לשורו של בעל הבית אפילו לרבי דלא מקבל עליה נטירותא אמאי פטור ברשות לא יהא אלא חצר השותפין ובחצר השותפין חייב וי'ל דעכשיו סובר דלרבי כשמכניס שורו ברשות הרי הוא כאילו מפרש בהדיא שיפטר כל אחד ואחד בנגיחות שורו ובכל נזקין ולפי האמת לרבי אם הכניס שורו ברשות הזיק חייב הוזק פטור כדאמרינן לקמן גבי כנוס שורך ואשמרנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>נשברו ברוח. </span>ולא דמי להא ביתא קמך דפרק הזהב (ב'מ מט: ושם.) (ג) דאין אלא מראה מקום הוא לו ואפילו נותן לו שכר אמר התם דלא מקבל עליה נטירותא ואין נוטל שכר שמירה אלא שכר בית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>לה שלא תאכל. </span>אין לפרש דלכך פטור דחשיב כרוח שאינה מצויה דהא לקמיה אמרינן דברשות חייב גבי היה אוכל חטין והתריז ומת משום דברשות מקבל עליה נטירותא ומה בכך והלא ש'ח פטור ברוח שאינה מצויה כדפי' בריש המניח (לעיל דף כז:) אלא היינו טעמא כיון שבמתכוין מביא עליו דבר שמזיקו אינו ראוי זה להתחייב בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באפרזתא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באפרזתא. </span>והא דלא אשמעינן בשאר פירות לרבותא נקט סם המות אע'פ שהיתה אבודה לגמרי מן העולם אפ'ה פטור מדיני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שנכנסה </span>לטחון. </span>רבותא נקט שאף על גב שזה משתכר ברחיים צריך רשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא אפילו מעלמא נמי. </span>וא'ת דאפילו נשברו ברוח מצויה אמר לעיל דקביל וי'ל דמבעיא ליה אי הוי דחוי בעלמא או לא ועי'ל נטירותא דעלמא כגון בבהמות של אחרים דלא מסיק אדעתיה שיכנסו בחצרו ויגחו את שורו של זה מבעיא ליה אבל אם יצא השור חוץ מחצרו של בעל הבית ובאו שוורים ונגחוהו לא מבעיא ליה דהא פשיטא דמקבל עליה נטירותא אפילו מעלמא כיון שיצא חוץ לחצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו פטור בעל החצר וחייב בעל החצר. </span>וא'ת וילך ויתבע מבעל השור ויש לומר כגון דההוא שור הוי של חרש שוטה וקטן דלאו בני תשלומין נינהו א'נ זה יתבע מבעל החצר ובעל החצר יתבע מבעל השור: הכא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>ברשות קביל עליה נטירותא. </span>אע'ג דלעיל אמר רבא דאדרבה משום דברשות הוא דמקבל בע'ה נטירותא טפי ואפי' חנק את עצמו אלמא הורע כחו של בעל הבית ברשות הכא היינו טעמא כדמסיק משום דבעיא צניעותא שמגלה זרועותיה בשעת לישה ומסלק מרוותא נפשיה ומש'ה פריך עליה מהאשה שנכנסה לטחון ולא רצה להקשות מכל הנך דמתניתין קדירות ופירות ושור דמאשה ניחא ליה למפרך דס'ד דאשה מסלקי מרוותא נפשייהו טפי משום יחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דאמר מר איש בור ולא שור בור. </span>כלומר ומתוך כך היה לנו לפטור בעל החצר וא'ת כ'ש דאי לא ממעטינן שור שהיה ראוי לפטור בעל החצר דהוה ליה למירמי חיובא אבעל השור וי'ל דה'ק אע'ג דאמר מר איש בור ולא שור בור והיה (ב) ראוי לפטור כל אדם בבור שכרה שור כלומר ומתוך כך היה לנו לפטור בעל החצר דה'ל למידרש מפסוק זה שלא יתחייב שום אדם בבור שכרה שור זה אין סברא לדרוש כך אלא כיון דעליה למלוייה כמאן דכרייה דמי ונראה דאפי' אם חפרו אדם דבר חיובא הוא חייב בעל החצר בנזקי בור ועליה דידיה למלוייה והחופר משלם בנזקי החצר וצ'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איש </span>בור ולא שור בור. </span>וא'ת והא לעיל (דף כב.) פטרינן בעל הגמל כשלא סכסכה למ'ד אשו משום ממונו אע'ג דלא כתיב איש אש ולא שור אש וי'ל דהתם נמי כתיב שלם ישלם המבעיר את הבערה דמשמע דוקא כשמבעיר עצמו הוא משלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטינפו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטינפו </span>כליו. </span>פ'ה דוקא כליו אבל הוא עצמו [הוזק] חייב בעל השור ולא פטרינן ליה משום איש בור ולא שור בור דכל מידי דהוה דיליה בשעת נפילה כגון בגללים וכן נפלה גמלו ולא העמידה דמחייבת ליה משום בור אע'ג דאיהו לא כרייה אלא הגמל כרהו כיון דבשעת כרייה דידיה הוא ועליה רמי לסלוקיה ולא סלקיה כמאן דכרייה דמי אף על גב דמפקיר להו בתר שעתא ולא דמי לשורו שחפר בור ברה'ר דחפירה לאו דידיה הוא ודליל הקשור ברגל התרנגול מאליו דדליל לאו דידיה הוא עכ'ל משמע מתוך פ'ה למאי דמסקינן סתם גללים אפקורי מפקר להו דלא פטרינן אלא כליו דוקא אבל הוא עצמו חייב ולר'י נראה דודאי מעיקרא דס'ד דלא אפקריה לא פטר אלא כליו אבל לפי המסקנא דאמר דמפקר להו אפי' הוא עצמו פטור מידי דהוה אמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס ונפילת גמלו מוקמינן דאתקל ואתקלא ביה גמליה או דרך שרעתא דנהרא דהוי פושע אבל הכא דלא פשע אע'פ שאם לא היה מפקיר היה חייב לסלק מ'מ השתא דהפקירה פטור ופ'ה נראה יותר שאין נראה שחוזר ממה שלא פטר אלא כליו וחשיב האי מפקיר נזקין לאחר נפילת פשיעה שפושע הוא שמכניס שורו שלא ברשות שדרכו להרביץ גללים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הזיקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזיקו </span>ב'ה פטור. </span>וא'ת מתניתין היא בפרק המניח (לעיל דף לב: ושם) גבי מבקע דחייב כשמבקע ברה'י והזיק ברה'י אחר אבל הזיק באותו רשות היחיד פטור וי'ל דהוה סלקא דעתך התם משום דאיכא תרי ספיקי שמא לא תהא בקעת נתזת וגם לא יבא שום אדם שם ויוזק: שניהם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שניהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניהם </span>ברשות. </span>פ'ה כגון ברה'ר שלא ברשות כגון ששניהם רצים ברה'ר וקשה דהיינו מתניתין בפרק המניח (לעיל דף לב.)  ונראה לפרש כגון שנכנס לחצר בע'ה שלא ברשות או ברשות דאית ליה לאסוקי אדעתיה כמו שנתנו לו רשות כמו כן נתנו לאחר רשות או כמו שהוא נכנס שלא ברשות שמא גם אחר נכנס שלא ברשות ולכך חייבין כשהזיקו זה את זה אפי' הזיקו שלא מדעת אבל אחד ברשות ואחד שלא ברשות האי אית ליה לאסוקי אדעתיה בהאי והאי לית ליה לאסוקי אדעתיה בהאי ואם שלא מדעת הזיקו ברשות פטור שלא ברשות חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דחזא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחזא </span>ירוקא ונפל. </span>רש'י מוקי ההיא דהיה מתחכך בכותל בג' פעמים הראשונים לא היתה כונתו להתחכך אלא בכוונה להפיל על האדם ופטור דקתני התם אהך אחרונה שהיתה להתחכך והראשונות אהנו שנעשה מתוך כך מועד ובהך אחרינא חשיב ליה משונה קצת שהרג בנפילת הכותל ולכך לא נחשב מועד אלא מחמת הראשונות וזהו דוחק דחשיב משונה מה שעושה להנאתו לאכול ירוקא או להתחכך  וגם תימה הוא לומר דהוי מועד בהפלת כותל אחרונה שהיתה שלא בכוונה על ידי הראשונות שהיו בכוונה ולפירושו צ'ל דהא דקאמר הכא במועד ליפול על בני אדם בבורות לא הזכיר בני אדם אלא בשביל אחרונה דבג' הראשונות לא חיישינן אלא שיהא מועד ויעשה אורחיה להפיל עצמו בבור לאכול הירק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר הלכתא כרבי. </span>לכאורה נראה דהלכתא כשמואל בדיני וצ'ע דרבא קאמר לעיל הכניס שורו לחצר בעל הבית שלא ברשות וחפר בו בורות שיחין ומערות בעל השור חייב בנזקי חצר משמע אבל ברשות פטור ואי כרבי אפי' ברשות חייב דלרבי סתמא חייב בעל השור וכולה סוגיא דלעיל מסיק רבא כרבנן ואפי' נשברו ברוח ואפי' חנק עצמו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דאמר ליה שמרו. </span>כולה הך סוגיא כרבא דלעיל דלר' זירא לא קשה כלל רישא לסיפא וכולה רבי היא והוי סתמא שניהם פטורין בין ברישא בין בסיפא דאין כל אחד מקבל עליו שמירת חבירו ולרבנן הא סתמא שניהם חייבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>סיפא כו'. </span>הכא לא משני נעשה כדמשני בפרק קמא דקדושין (דף ה:) גבי נתן הוא ואמרה היא מקודשת נתנה היא ואמר הוא אין מקודשת משום דהכא אית ליה שנויא אחרינא דקאמר תברא אבל התם ליכא למימר תברא דליכא פלוגתא במילתא: חמרתא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמרתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמרתא </span>מעברתא כו'. </span>וא'ת הא גבי בור תנן בשלהי פרקין נפל לתוכו עבד או אמה פטור ולא אמרינן דהוי כחמרתא מעברתא ולא נמעטיה משור ולא אדם וי'ל דהכא לא מיעט הכתוב שור (ד) בדמי ולדות אלא במקום שהולדות של בעל כדכתי' בעל האשה אבל כאן הולדות לאדון דכתיב האשה וילדיה תהיה לאדוניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>ולדות צררי נינהו. </span> [א] ביורשים לא פליג רב חסדא ומודה הוא דזכו דהא בכתובות בפרק נערה  (דף מג:) אצטריך קרא למעוטי שאין אדם מוריש זכות בתו לבנו והכא ליכא מיעוט ועוד מדפריך לרבה מברייתא דהכה את האשה ומוקי לה שחבל בחיי הגר אבל לרב חסדא משמע דניחא לאחר מיתת הגר ודווקא גר אבל כשאינו גר משלם דמי ולדות ליורשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>עדיף ממתניתין. </span>וא'ת ומאי ס'ד דמקשן וכי לא ידע דלא עדיף ויש לומר משום דבהך ברייתא קתני נזק וצער וכי היכי דנזק וצער איירי בכל ענין כמו כן זכה בדמי ולדות איירי בכל ענין:  ותני</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותני </span>זכתה. </span>ואין מגיה הברייתא אלא כלומר זכה מי שיש לו זכות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משכונו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משכונו </span>של ישראל ביד גר כו' מוציאין אותו מידו. </span>ואפילו משכנו שלא בשעת הלואתו ואפילו למ'ד בעל חוב קונה משכון דע'כ אין לו אלא שעבוד עליו כיון שהיה יכול לפדותו הישראל ולסלקו בדמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>דליתיה בחצר. </span>פ'ה דאמשכון קאי דאם איתיה בחצר קני אע'פ שאין עומד בצד שדהו וצריך לומר דאיירי בחצר המשתמרת דאי בחצר שאין משתמרת לא קנה אלא אם כן עומד בצד שדהו כדאיתא בפ'ק דב'מ (דף יא. ושם )  ולמאי דס'ד דאיירי כשהמשכון בחצר ובעל החצר אין כאן זה אינו כפי המסקנא של ב'מ ולר'י נראה דמעיקרא נמי הכי ס'ל דאיירי בחצר שאין משתמרת ולא קנה אלא אם כן עומד בצד שדהו וכן משמע נמי מבא זה והחזיק בה אם כן לא היתה משתמרת אצל זה והא דקאמר והלכתא דליתיה בחצר אבעל חצר קאי כלומר שינויא דשנינן שינויא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החופר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החופר </span>בור ברה'י ופתחו לרה'ר. </span>כללא דמילתא בכל הך שמעתתא בור בתר פתחו אזלינן דנחשב הבור כאילו הוא במקום שהפתח שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברה'ר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברה'ר </span>ופתחו לרה'י. </span>פירש בקונט' והפקיר רשותו וה'ה אם מתחילה סמכיה לרה'ר ולא הוצרך לפרש בהפקיר רשותו אלא משום דמשמע ליה לישנא דפתחו לרה'י באמצע רה'י כדמוכח בגמרא דקתני ברה'ר ופתחו לרה'י פטור דמוקי שלא הפקיר לא רשותו ולא בורו ומעיקרא ס'ד כשהפקיר רשותו ולא בורו והיינו משום דמשמע ליה ופתחו לרה'י באמצע רה'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברה'י
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברה'י </span>ופתחו לרה'י אחר. </span>פ'ה שהפקיר רשותו אותה שפי הבור בתוכה אין נראה שר'ל שפתחו לרה'י של אדם אחר ובא אותו אדם והפקיר רשותו שלא היה לו לומר אותה בלשון נקבה אלא משמע שרוצה לפרש הכל ברשות עצמו ולשון אחר אינו מיושב לפירוש זה ואין להקשות אמאי אצטריך למתני ברה'י ופתחו לרה'י אחר ה'ל למימר החופר בור ברה'י ותו לא דאגב אחריני נקט הכי ופירש לנו שהבור והפתח הכל עושה ברשותו ור'י מפרש ברה'י ופתחו לרה'י אחר דהיינו שחפר בור ברשות עצמו ופתחו לרשות חבירו ואצטריך דלא תימא פתחו לרה'ר הוא דחייב דשכיחי רבים (א) ומזקי אבל ברה'י דליכא למיחש אלא לנזק יחידי פטור וכה'ג תניא בהמניח (לעיל לב:)  גבי המבקע ולפי פי' ר'י קשה למה הוא חייב בנזקי בעל חצר אם נפל שורו לבור כיון שהחופר משלם נזקי החצר על בעל חצר למלוייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ר </span>החופר בור ברה'י ופתחו לרה'ר. </span>וי'ס שכתוב בהן ברה'ר ופתחו לרה'ר והכי מתניא בתוספתא (פ'ו) וק'ק דה'ל למימר החופר בור ברה'ר אבל אין להקפיד משום דקאי אהנך דמתניתין דאיירי שהפתח ברשות אחרת אצטריך לאשמועינן דאיירי באותו ענין שהבור והפתח במקום אחד ברשות הרבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>על </span> 


lvr: 41
pgn: 49
dfh: b
trm: הכרייה לא כ'ש.
txt:
<span class='five'>הכרייה לא כ'ש. </span> במכלתין אמרינן מכאן שאין עונשין מן הדין אבל בש'ס שלנו אין סובר כן כדפרישית בריש המסכת (דף ב. ) : [עיין תוס' לעיל ד': ד'ה ועדים]   בבור</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבור </span>ברשותו. </span>פי' בקונט' (ג) דקסבר [ר'י] דכי אפקרינא רשותאי לא ליחייב אנא בהזיקא אפקריניה משמע דרוצה לומר אם סמך הבור מתחילה לרה'ר חייב לכולי עלמא ואין משמע כן ועוד דבסמוך אמר הא לאו לאושין חייב ואוקמה רבה כר'ע אבל לרבי ישמעאל משמע דפטור וי'ל דהיינו טעמא משום דא'ל תורך ברשותי מאי בעי שלא היה לו להתקרב כל כך אצל רשותי שתפול בבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>לך רב יוסף כולה דברי הכל היא. </span>לאו דוקא כולה אלא רישא וסיפא דאקשי מינייהו אבל מציעתא דקתני ברה'י ופתחו לרשות הרבים חייב לא אתיא אלא כרבי ישמעאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דארווח ארווחי לרה'ר. </span>והשתא כולה דברי הכל רישא כשלא הפקיר לא רשותו ולא בורו וסיפא דארווח ארווחי ומיהו רבי יוסי בר יהודה דבעי הרחקה לא מתוקמא כרבי ישמעאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבר </span>שנצטער בו. </span>וא'ת אכתי מנא ליה הא מת בנו בצמא וי'ל דמ'מ באותו דבר עצמו לא היה ראוי ליכשל בירושלמי  (שקלים פ'ה הל'א ע'ש) מלאך בדמות רבי חנינא נזדמן לה:  ארך</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארך </span>אפים לצדיקים ולרשעים. </span>בעושין פסין (עירובין דף כב. ושם)  משמע לרשעים להאבידם מן העוה'ב ובחלק (סנהדרין דף קיא.) משמע לטובה וי'ל כשאין סופו לעשות תשובה הוא לרעה אבל בסופו לעשות תשובה הוא לטובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו דעבד גובה. </span>ה'נ הוה מצי למימר דנפל דרך אחוריו דלרב לא מיחייב אלא דרך פניו דאיכא הבל אי נמי בבור שרחבה יותר על עומקה דליכא הבל כדאמרינן (לקמן נא:) וחדא נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לשמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשמואל </span>אגובה נמי מיחייב. </span>ע'כ בנתקל בגובה ונחבט בקרקע דאי בנחבט בגובה מודה רב דחייב כמו באבנו וסכינו ומשאו דאמר (לעיל דף ג.) אי דאפקריה בין לרב בין לשמואל היינו בור והיינו משום דחבטה דידיה הוא וקשה דבנתקל בגובה ונחבט בקרקע מודה שמואל דפטור דקרקע עולם הזיקתו כדמוכח לקמן (דף נג.) אמר שמואל היכי דמי לאחוריו דפטור כגון שנתקל בבור ונפל אחורי הבור וי'ל כגון דעבד גובה ה' טפחים וסביב הגובה חפר בעומק ה' טפחים ונתקל בגובה ונחבט בעומק בור א'נ דוקא התם גבי נפל מקול הכרייה פטר שמואל שקול הכרייה גרם לו ליפול וחבטה נמי לא גרם לו מעשיו שנחבט בקרקע שחוץ לבור ואין להקשות דליחייב בעל הבור החצי שעשה חצי התקלה ובכל נמי ליחייב דהא מוקי לה כרבי נתן דכי ליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי י'ל דקסבר שמואל שאין לחייב בעל הבור לעולם אפי' לרבי נתן אלא כשעשה כל התקלה אז יתחייב בעל הבור כשנחבט ואפי' נחבט בקרקע עולם או כשעשה ההיזק אע'ג שלא עשה התקלה אבל בחצי התקלה לא יתחייב בור כשנחבט בקרקע עולם ולפי זה אתי שפיר הא דמשמע לקמן (שם)  נתקל באבן ונפל לבור דמחייב בעל האבן אע'ג דהאי בור לאו איהו כרייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>והדר מפרש. </span>פי' תני והדר מפרש מהיכא נפקא לן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>שהתה מעת לעת ושחטה כשירה. </span>בפרק אלו טריפות  (חולין נא: ושם) אומר עמדה אין צריכה מעת לעת בדיקה ודאי בעי הלכה אפילו בדיקה לא בעי אבל כששהתה מעת לעת אין להוכיח משם אי בעי בדיקה אי לא ומתוך ה'ג משמע דבעי בדיקה שפירש אנן לא בקיאינן בבדיקה ולדידן בעי י'ב חדש: אמרי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרי </span>אין הבל למיתה כו'. </span>והמקשה היה סובר דלענין חבט שייך שפיר אין חבט למיתה אבל יש חבט לנזקין אבל לענין הבל היה סובר דאי יש הבל למיתה יש הבל לנזקין ואי אין הבל למיתה לנזקין נמי אין הבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעביד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעביד </span>פחותה מעשרה. </span>והשתא מדמה טריפות דאדם לטריפות דבהמה וכן באלו טריפות  (חולין דף מג. ושם) ומייתי ראיה מאיוב וקשה לר'ת דמחלק ביניהם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בור </span>של שני שותפין היכי משכחת לה. </span>ולא בעי למימר שהפקירו רשותן ובורן דפטור לכולי עלמא כדפרישית בהמניח (לעיל דף כח: ושם)  ולא בעי למימר כגון שחפר זה עשרה וזה עשרים דאמר לקמן דכולם חייבין דאבור עשרה דמתניתין קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האחרון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האחרון </span>חייב. </span>דוקא הוא בשביל שחידש מיתה שלא היה מתחילה אבל ראשון ח' וזה ט' כולם חייבין בנזקין כמו זה י' וזה עשרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בור </span>י' ובא אחר והשלימו לעשרים. </span> והוא הדין לי'א למאי דפריך עלה מסייד וכייד ומשני הא רבי והא רבנן:  שלא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>היה בו הבל למיתה. </span>שהיה רחבו יותר מעמקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>בהבלא מיית. </span>הרבה הוא תימה דנהי דמיעט הבלא מכל מקום אם לא דהרחיב לא היה נופל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השותפין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השותפין </span>שנדרו הנאה זה מזה אסורים ליכנס בחצר. </span>בנדרים (דף מו:) מפרש בין יש בה דין חלוקה ובין אין בה דין חלוקה אסורים ואע'פ שאין יכול למחות ליכנס כשאין בו דין חלוקה מ'מ יכול לאסור עליו מידי דהוי אמשכיר בית לחבירו שיכול המשכיר להקדיש כדאיתא במסכת ערכין בפ' האומר משקלי (דף כא. ושם)  אע'פ שאין יכול למחות ביד השוכר שלא ליכנס וא'ת ומ'ש מב'ח דאתי ושקיל אפי' הקדיש שדהו אלא משום דר' אבהו מוסיף דינר שלא יאמר כו' (שם דף כג:) וי'ל דשאני ב'ח דגוף הקרקע יוצא מתחת יד המקדיש אבל גבי שוכר לעולם אין גוף הקרקע יוצא מתחת יד המשכיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>נכנס בתוך שלו. </span>השתא משמע דדריסת הרגל אסור במודר הנאה ואפילו ר'א בן יעקב לא שרי אלא שותפין משום דבשלו נכנס אבל בלא שותפים מודה דאסור דקפדי אדריסת רגל כדמשמע בסוף חזקת הבתים (ב'ב דף נז: ושם ) וקשה דבפ'ק דמגילה (דף ח. ושם ) תנן אין בין המודר הנאה מחבירו למודר ממנו מאכל אלא דריסת רגל וכלים שאין עושין בהן אוכל נפש ופריך בגמרא דריסת הרגל הא לא קפדי ומאי קפריך הא משמע הכא דקפדי ומפרש ר'ת דהכי פריך התם דע'כ בדריסת הרגל דלא קפדי כמו בבקעה מיירי דאי בההיא דקפדי כגון בחצר א'כ אפי' נודר הימנו מאכל יהא אסור כיון דקפדי א'כ כיוצא בו משכירין ותניא בנדרים בפ' אין בין המודר (דף לג.) וכל דבר שאין עושה בו אוכל נפש מקום שמשכירין כיוצא בו אסור וכיון דלא קפדי אמאי אסור והוא הדין דהוה מצי (א) למימר כלים הא לא קפדי: כיון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דמסר לו מפתח קנה ה'ד [אי] בכספא כו'. </span>רשב'ם מפרש בפ' חזקת הבתים (ב'ב ד' נב: ושם ד'ה נעל) גבי נעל וגדר כל שהוא בנכסי הגר דנעל היינו שקבע מנעול בדלת לנעלו דהוי בנין אבל סגר הדלת בנכסי הגר אין חזקה דאין זה אלא כמבריח ארי מנכסי חבירו ואע'ג דגבי שכירות הבתים אמר בריש מסכת פסחים  (דף ד. ושם ) דכשמסר לו מפתחות הוי בחזקת השוכר לבדוק וה'ה לקנותו ה'מ מוכר ומשכיר בית לחבירו אבל בנכסי הגר מאן מסר ליה דליקני וקשה לר'י דהכא משמע בהדיא דמסירת מפתח לא קני אלא הוי כאומר לך חזק וקני ודוקא גבי חמץ הוא דתלוי במסירת מפתח דמי שמפתח בידו עליו לבדוק כיון שהוא יכול ליכנס בזה הבית לבדוק ומה שפי' דלא קני בנעילת דלת אין נראה דבגיטין בפרק הזורק (דף עז:) אומר גבי גט דתיזיל איהי ותיחוד ותפתח אלמא נעילה לחוד קניא שלא היה יכול לעשות שום מנעול דשבת היה ואע'פ שאסור לקנות בשבת בשכיב מרע שרי שלא תטרוף דעתו כדאמרי' בפרק מי שמת (ב'ב דף קנו: ושם)  ובחזקת הבתים (שם דף נז.) נמי מוכח גבי ההוא דתנן אלו דברים שיש להם חזקה ואלו שאין להם חזקה ופריך הגמרא מ'ש רישא ומ'ש סיפא ומשני אמר רבא כל שאילו בנכסי הגר קנה בנכסי חבירו (ב) קנה בנכסי הגר לא קנה בנכסי חבירו לא קנה א'כ הא דקתני סיפא הכניס תרנגולין לתוך הבית הרי זו חזקה בנכסי הגר נמי קנה והיינו טעמא דקנה דמסתמא כשנתן שם תרנגולין נעל דלת כדי לשמרם אלמא בנעילת דלת סגי ואין לדמות נעילת דלת למבריח ארי דדוקא נתן צרור דסכר מיניה מיא הוא דאמרי' בחזקת הבתים (ב'ב דף נג.) דהוי כמבריח ארי אבל נעל שנעל דלת בפני כל אדם ואין מניח אדם ליכנס מוכחא מילתא שהבית שלו וקני בנעילה לחודה והא דאמר התם הבונה פלטרין בנכסי הגר ובא אחר והעמיד להם דלתות קנה אורחא דמילתא נקט שאותו שמעמיד דלתות רגיל לנעלם וה'ה נעל ולא העמיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכדי </span>שידע. </span>כלומר שהקול יצא שהבור מגולה דמסתמא שמע ושמואל אמר בשמיעה בעלמא לא מחייב דאין סומך אשמיעה עד שיודיעוהו ורבי יוחנן אמר עד שיודיעוהו וישכור פועלים ויכרות ארזים וה'ה השני שנותנין לו שיעור זה אלא דלא בעינן שיודיעוהו שכבר ידע ושמואל סבר דמיד יש לו להושיב שם שומרים שלא יפול שום דבר בבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתו </span>שוורים ונפלו ביה. </span>פ'ה דאי נפלו בו גמלים לא מיבעיא לן דחייב דהא לגבי גמלים פושע הוא וכן משמע הלשון ויש ליתן טעם בדבר דאפילו לא שכיחי גמלים כלל יש לחוש שמא יבאו גמלים ויפלו אבל אין לחוש שירעו גמלים ויפלו אחרי כן שוורים:  תא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע לא כסהו כראוי כו'. </span>תימה דמתחילה רצה להוכיח מרישא דפטור א'כ ע'כ סיפא איידי דתנא רישא כסהו כראוי תנא סיפא לא כסהו כראוי ולא אתא לאשמועינן מידי א'כ היכי בעי להוכיח מידי מסיפא וי'ל דמעיקרא ודאי שלא היה יכול לומר טעם אחר צריך לומר איידי אבל השתא שיכול למצוא חידוש סברא הוא דלית לן למימר איידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושכיחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושכיחי </span>גמלים והתליע מתוכו מהו. </span>כלומר אם מתחילה עברו גמלים ואח'כ באו שוורים ונפלו פשיטא דחייב דפושע הוא כיון דשכיחי גמלים או אפי' אתו לפרקים איבעי ליה לאסוקי אדעתיה וכי מיבעיא לן היכא דלא אתו גמלים אלא באו שוורים ונפלו מחמת שהתליע מתוכו מאי אמרינן מגו או לא ומסיק דלא אמרינן מגו וא'ת כי לא אמרי' מגו נמי מתחייב דתחילתו בפשיעה הוא לענין שוורים אם יעברו גמלים תחילה ואח'כ שוורים וסופו באונס שהתליע ותירץ ריב'א דלא אמרינן תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב אלא היכא שמחמת הפשיעה בא האונס אבל הכא לא בא האונס מחמת הפשיעה דאפי' היה מכוסה כראוי לשוורים ולגמלים היה מתליע וכן משמע בהמפקיד (ב'מ לו: ושם)  גבי פשע בה ויצאה לאגם דאפילו למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב התם פטור דמלאך המות קטלה מה לי הכא מה לי התם וא'ת בהכונס (לקמן דף נו. ושם) גבי נפרצה בלילה קאמר בכותל רעוע כי חתרה אמאי פטור תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא והתם לא בא אונס מתוך הפשיעה דאפי' כותל בריא יכול לחתור וי'ל דלקמן פרש'י שחתרה והפילה הכותל ע'י חתירה הרי דמחמת הפשיעה שהיתה רעועה בא האונס דאם היה בריא לא היה נופל בחתירה ובסוף הפועלים (ב'מ דף צג: ושם) גבי רועה שהניח עדרו ובא לעיר ובא ארי ודרס דפריך אביי תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא דאי על בעידנא דלא עיילי אינשי אפילו לא היה יכול להציל אם היה שם חייב והתם לא בא האונס מחמת הפשיעה דמה לי הכא ומה לי התם כיון שאינו יכול להציל אומר ריב'ם  [דפי' רב אלפס] דלאביי ודאי חייב אע'פ שלא בא האונס מחמת הפשיעה כדמשמע בהמפקיד (שם) דקאמר לא מבעיא למ'ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב כו' מכלל דלמ'ד חייב ניחא ליה לאביי בלאו טעמא דהבלא דאגמא קטלה [א] ועוד דבלאו הכי מפרש שפיר התם ר'י דלא קשה כלום ואין להאריך כאן יותר אבל קשה לר'י דהיכי פשיט מנפל לתוכו שור חש'ו הא לא דמי כלל דהא לענין פקח בדין הוא שלא יחשב פושע ע'י מגו שהרי אין פושע לגבי שור פקח כלל אבל בבעיא דידן הוא פושע לענין שוורים כי מרעי (לגבי) גמלים לכיסוי ולכך יש להועיל שם המגו להחשב פושע לענין שוורים אף לענין התלעה ונראה לר'י דכסהו שלא כראוי לגמלים איירי בכה'ג שמיד שהגמלים עוברים נפחת תחתיהן הכיסוי דהשתא ליכא פשיעה בשוורים כלל ותחילתו וסופו באונס דאי לא אתו גמלים ראוי הוא לשוורים ואי אתו גמלים נפחת מכל וכל וחזו שוורים פקחים (ג) ומזהרים ולא נפלי ומ'מ מגו ודאי איכא ושפיר מיבעיא לן אי אמרי' מגו דהוי פושע לגמלים הוי פושע לשוורים בהתלעה ולפ'ז לא שייך תחילתו בפשיעה וסופו באונס דתחילתו וסופו באונס הוא וא'ת כיון שיודע דשור פקח פטור דלאו פושע הוא א'כ מאי קמיבעיא ליה תפשוט ממתני' דתנן שור חש'ו חייב הא פקח פטור ולא אמרינן מגו וי'ל דס'ד השתא דכל השוורים בין שוטים בין פקחים פטורין ביום וחייבין בלילה ומתני' מיירי בלילה וחרש דנקט לרבותא דס'ד דחרש לא מחייב כדבעי למימר לקמן דחרשותו גרמה לו ומהא דלא אמר מגו דהוי פושע בלילה הוי פושע ביום לא מצי למפשט מידי דלא דמיא כיון דבההיא שעתא הוא אנוס ועוד אור'י דמצי למימר דשפיר ידע האמת דפקח פטור וחרש חייב ונהי דלא אמר התם מגו משום דחשיב לפקח כמזיק עצמו וכמתכוין להפיל את עצמו לבור והתורה לא חייבה בתקלת הבור אלא כשאין לו לעיין ולילך אבל כשנפל ע'י התלעה אז יש להתחייב ע'י מגו כיון דלא שייך ביה טעמא דאיבעי ליה לעיוני ובמסקנא כשפושט הש'ס אין חושש בזה החילוק וא'ת אמאי נקט בעיא שלו בשכיחי גמלים אפילו לא שכיחי גמלים כלל יכול לשאול דלענין גמלים עצמן חשיב פושע וחייב עליו אם היו נופלים אפילו לא שכיחי כדמוכח בבעיא קמייתא וי'ל דבלא שכיחי או אפילו אתיין לפרקים פשיטא דלא אמרינן מגו כיון דלא שכיחי ביה חיובא דגמלים: שמואל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמואל </span>לטעמיה דאמר להבלו וכ'ש לחבטו. </span>וא'ת דלמא כי מחייב בחבטו היינו כשנתקל בבור אבל הכא הכרייה גרם לו ליפול וגם נחבט בקרקע עולם בהא הוה פטור וי'ל דשפיר הוי לטעמיה דאשכחן דמחייב בחבטה כשנחבט על ידי מעשיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>השור חייב. </span>פי' מחצה ובעל הבור פטור לגמרי גזירת הכתוב מונפל שמה שור או חמור מעצמו ולא שיפילוהו אחרים כדפרישית פרק קמא (דף יג. ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובעל </span>הבור משלם מחצה. </span>בשוטה או מהלך בלילה קאמר דאי בפקח ביום הא תנינא לעיל דפטור וכי תימא ה'מ כשנופל מעצמו אבל הפילוהו אחרים חייב א'כ כשנופל נמי מעצמו ליחייב דתחילתו בפשיעה פן יפול ע'י שוורים וסופו באונס חייב אלא על כרחיך שור פקח נשמר יפה (א) ומרחק כל כך מן הבור שאין שוורים אחרים יכולין להפילו בתוכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>קסבר האי פלגא נזקא כו' אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. </span>וא'ת כיון דפלגא נזקא עבד מה סברא היא זו דמשום דאשכחיה בבור משלם יותר ממה שהזיק והיה רוצה ר'י לפרש דה'ק האי פלגא הזיקא עביד בעלמא כגון בשני שוורים שהזיקו אבל הכא בשור שדחף חבירו לבור הבור כוליה הזיקא עבד כדאמר את קטלתיה דבבירך אשכחיתי' ולכך מאי דלית לי לאשתלומי מיניה משתלמנא מינך וחזר בו ר'י מפירוש זה דא'כ מועד לר' נתן אמאי משלם מחצה כי היכי דמהני שותפות לבור שאין הבור משלם אלא חצי ממה שהזיק כמו כן יועיל שותפות הבור לשור ולא ישלם השור מחצה ובתם נמי איכא להקשות אמאי משלם רביע ע'כ נראה דבור נמי פלגא נזקא עבד ומשום שגמר ההיזק ודומה כמי שעשאו כולו אמרינן כי ליכא לאשתלומי מבעל השור משתלם מבעל הבור:  שור</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>ושור פסולי המוקדשים שנגחו. </span>פירש רב יהודאי גאון דהיינו שור בכור דלא פריק ליה ולפי שאין לו פדיון אעפ'י שדינו להיות נשחט במדינה ונאכל לכהנים במומו כצבי וכאיל דאפילו להאכילו לנכרים מתיר ר' עקיבא בבכורות (דף לב:) מטעם דאיתקש לצבי ואיל אפי' הכי לא חשיב בחייו ממון הדיוט ושור רעהו וכן כל פסולי המוקדשים שלא נפדו אבל במוקדשין שנפדו ליכא לאוקמי דשור רעהו מקרו אע'פ שאסורים בגיזה ועבודה דהא לקמן בשמעתין מחייבינן שור הדיוט שהמית שור פסולי המוקדשין ובור נמי הוה מחייבינן אי לאו משום דכתיב והמת יהיה לו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>כרבנן הא כר' נתן. </span>וקמ'ל דאפי' בשני שוורים יהיה הדין כמו בשור ובור אע'ג דבשור ובור לר' נתן שייך טפי למימר כי ליכא לאשתלומי משור משתלם מבור מטעם דאמר אנא תוראי בבירך אשכחיתיה את קטלתיה ובשור ושור ליכא למימר הכי ולרבנן הא קמ'ל דלא תימא דוקא בשור ובור אמרינן הכי דכי ליכא לאשתלומי מבור לא משתלם משור דהיינו משום דבור עושה עיקר המעשה ואיהו קטל בהבליה לכך לא נטיל חיובו על השור אע'ג דליכא לאשתלומי מיניה אבל בשור ושור שאין בזה עיקר ההיזק יותר מבזה הוה אמינא דאפילו לרבנן כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי ונראה לר'י דאביי ורבינא ס'ל האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד דאי ס'ל פלגא נזקא עבד למה יאמר רבי נתן דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי הא לא שייך הכא טעמא דאנא תוראי ולא קאמר הא והא כרבי נתן הא כמ'ד פלגא נזקא עבד והא כמאן דאמר כולה נזקא עבד משום דנראה לו לגמרא טעם ראשון שאמר רבא עיקר דהא כולה נזקא עבד ולהכי מוקי כולהו כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>ואדם שדחפו לבור. </span> לא שדחף אדם בכוונה דא'כ בעל הבור אמאי מחייב דאטו אם ישים אדם טליתו של חבירו באש של חבירו וכי יתחייב בעל האש ואם תאמר אי שלא בכוונה אמאי יתחייב בבושת ויש לומר כגון שידע האדם בשעת נפילת חבירו וחשיב בכוונה מידי דהוה אנתהפך דסוף פ'ב (לעיל ד' כז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>כופר ושלשים של עבד שור חייב. </span>וא'ת והא שור פטור ממיתה כיון שהוא ואדם דחפו דהוי כמו (לעיל י:) הכוהו עשרה בני אדם בעשר מקלות דבבת אחת דברי הכל פטור וכיון דלא מיחייב מיתה לא מיחייב כופר דלעיל בפ' ד' וה' (ד' מג. ושם) משמע דרבא ס'ל כרבה דאמר דאי אין השור בסקילה אין הבעלים משלמין כופר דאמר בהדיא דשלא בכוונה משלם דמים ונראה דלא איירי כשדחפוהו שניהם בבת אחת אלא כל אחד בפני עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>כלים ושור פסולי המוקדשין. </span>כשנפדו מיירי דאי לא נפדו אדם ושור נמי פטורין מדכתיב רעהו תימה דבבור אמאי פטור כיון שנפדו והא הוי המיתה שלו למ'ד פודין הקדשים להאכילן לכלבים ואי הוה מיירי בשלא נפדו ניחא שלא יכולים לפדותו לאחר מיתה דבעינן העמדה והערכה ואפילו למ'ד אין פודין קשה דמוכח בפרק כל שעה (פסחים דף כט:) דהיינו דווקא להאכילן לכלבים אבל להסיקן תחת תבשילו פודין לכ'ע בשמעתתא דאוכל חמץ של הקדש במועד מעל ומסיק רב אשי לכ'ע אין פודין כו' ודכ'ע דבר הגורם לממון לאו כממון דמי ובפלוגתא דר' יוסי הגלילי ורבנן קמפלגי אלמא מדמעל פודין להסיקו תחת תבשילו או לצורך הנאה אחרת וכן פי' שם הקונט' ואין לתמוה מ'ש אכילת כלב משאר הנאות דדלמא כיון דמיעטיה מואכלת ולא לכלביך לית לן למעוטי אלא כיוצא בה אכילה ומיהו אליבא דרב יוסף דמפרש התם לעולם בפודין הקדשים להאכילן לכלבים קמפלגי צ'ל ודאי דאין חילוק בין אכילת כלב לשאר הנאות ושמא רבא כרב יוסף ס'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>ליה מוהמת יהיה לו דשור. </span>ואע'ג דלא ילפינן שור מבור לפטור היכא שאין המיתה שלו מ'מ ילפינן בור משור לבעלים מטפלים בנבילה דג' קראי כתיבי כדאמרינן בפ'ק (דף י:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איפוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איפוך </span>אנא. </span>וא'ת אם כן רעהו דכתב רחמנא למה לי לאפוקי הקדש וי'ל דאצטריך להקדש שנגח הדיוט אך קשה דמשור איש נפקא: או</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>מבעי ליה לחלק. </span>האי סוגיא כר' יאשיה דמצריך או לחלק בכל דוכתין אבל לרבי יונתן אין צריך או לחלק ותימה א'כ סוגיא זו דלא כהלכתא דבפ' השואל (ב'מ דף צה:) מוקי אביי כרבי יאשיה ורבא כרבי יונתן וקי'ל כרבא לגבי דאביי ובפ' אותו ואת בנו (חולין דף עח:) גבי פלוגתא דחוששין לזרע האב משמע דתליא בפלוגתא דרבי יונתן ור' יאשיה נמי יש לתמוה למה אין אנו פוסקין כמ'ד כר' יונתן מכח מילתיה דרבא בפרק השואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא קרב לגבי מזבח אין. </span>תימה למה לא ילפינן הכא שור שור משבת ובמסקנא נמי דמרבינן עופות מדכתיב ישיב לבעליו כל דאית ליה בעלים ל'ל נילף משור שור או חמור חמור משבת כמו חסימה ופריקה לקמן וממילא אמעיט אדם דליכא למילף משבת כדאמרינן לקמן (ע'ב) גבי כלאים להנחה הקשתיו ולא לדבר אחר וכן גבי תשלומי כפל והשבת אבידה מה צריך ריבוי לקמן נילף משבת ומיהו להפרשה דהר סיני ניחא דלא שייך למילף משבת דעדיין לא נאמרו עשרת הדברות וי'ל דבמקום ששייך לדרוש בכלל ופרט לא ילפינן שור שור משבת וכן כל הני דהוה דרשינן בכלל ופרט דתשלומי כפל דרשינן ליה בהדיא במרובה (לקמן דף סג.) אי לאו רבויא דכל וכן יש לפרש בהשבת אבידה אבל בכל אחריני י'ל דלא מדריש בכלל ופרט וכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרב </span>לגבי מזבח. </span>בפ'ק דקדושין  (דף יז.) גבי הענקה דכתיב צאן גורן ויקב לא ממעט כל דבר שאין קרב לגבי מזבח משום דבכלל גורן הוי כמה דברים שאין קריבים לגבי מזבח אבל בפ'ק דחולין (דף כה:) צ'ע דכתיב כל מעשה עזים תתחטאו דאמר עזים למעוטי עופות ואמאי לא ממעטינן כל דבר שאין קרב לגבי מזבח ומיהו לההוא לישנא דאמר לקמן כל ריבויא הוא לא קשה מהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>לרבי יהודה דמרבה כלים כלים בני מיתה נינהו. </span>וא'ת ומאי פריך כ'ש משום דלאו בני מיתה נינהו צריכי ריבויא לרבי יהודה וי'ל דלר' יהודה נמי הוה ממעט כלים מחמור אי לאו ריבויא ולהכי פריך בין לרבנן דממעטי להו כלים מחמור ובין לרבי יהודה דמרבה להו כלים מאו לאפוקי ממיעוט דחמור הא לאו בני מיתה נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>לרבנן בין לר' יהודה כלים בני הבלא נינהו. </span>אפילו למאן דאית ליה בפ' המניח (לעיל דף כט.)  דלרבי יהודה מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה פטור וא'כ לא מחייב רבי יהודה אלא בבור ברשותו ובבור ברשותו אצטריך שפיר למיפטר כלים בחבטה דחבטה דידיה הוא מ'מ פריך שפיר דבהיזק הבל משתעי קרא מדדריש רב ונפל עד שיפול דרך נפילה וחבטה היכא דהוי דידיה אתיא בק'ו ובהבל דמשתעי ביה קרא אית לן לאשכוחי ריבויא דכלים לר'י ומיהו אין נראה שידרוש ר' יהודה אפילו לרב עד שיפול דרך נפילה דכיון דלא מחייב אלא בבור ברשותו אין לו לדורשו כמו ששמואל אין דורשו משום דבכל מקום שיתחייב בהבל מתחייב בחבטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמור </span>דבור לר' יהודה כו'. </span>והא דלא קאמר נמי גם לב'ה דבריש הגוזל קמא לקמן (דף צד.) (ב) דלא חשיב אלא הנך דדמו דהוו בעלי חיים הקשה הר'ר משה מפונטייז'א ואימא דחמור אתא למעט שטרות ואור'י דלמאן דלא דאין דינא דגרמי אפי' הוא עצמו פטור ולמאן דדאין דינא דגרמי נמי לא מחייב אלא מדרבנן כדמוכח בפרק הכונס (לקמן דף סב.) דמיבעיא ליה אי עשו תקנת נגזל במסור או לא ואי דינא דגרמי דאורייתא למה לא עשו תקנת נגזל במסור כמו בנגזל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שה </span>דאבידה לדברי הכל קשיא. </span>וא'ת לגופיה אצטריך למהוי פרט וכלל ונעשה כלל מוסיף על הפרט ואתרבו כל מילי דשור וחמור ושלמה אצטריך כל חד וחד למילתיה כדדריש בפ' אלו מציאות (ב'מ דף כז.) ואי לא שה דמייתר הוה משיירי חד מינייהו לפרט וכלל ולא הוה דרשינן ביה מידי וי'ל דבכל מקום שיש פרט וכלל רגיל רבינו שמואל ליתן טעם למה לי לפרט כיון דאתרבי כל מילי ומפרש דשמא יש דברים שלא היה מתרבי מהכלל אם לא שקדמו פרט להיות כלל מוסיף עליו ולרבות כל דבר והכא קים ליה לבעל הש'ס דמאבידה סתם הוה שמעינן שפיר כל אבידה כאילו יש פרט וכלל שאין למעט שום אבידה מבנין אב או מק'ו או בשום ענין וא'צ כאן פרט כדי שלא למעט מן הכלל שום דבר על ידי שום דין א'נ לכל אבידה כתיב והוי לכל ריבויא לרבות כל אבידה כאילו יש פרט וכלל אף על גב דדרשינן מיניה בע'ז (דף כו:) לרבות המומר מכל מקום איכא למדרש נמי כל אבידה דאתרוייהו קאי ריבויא אאבידה ואאחיך ומרבינן כל אבידה דכל אחד ולכאחיך:  בהמתך</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בהמתך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהמתך </span>דדברות הראשונות כלל. </span>לא חשיב ליה כלל ופרט המרוחקים זה מזה דאחרונות וראשונות חדא מילתא היא דזכור ושמור בדבור אחד נאמרו [ר'ה כז. שבועות כ:] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>מה הפרט מפורש דבר שנבלתו מטמא. </span>תימה [א'כ] פרט ל'ל דבכלל בהמתך נמי כתיב ועוד כשאומר מה הפרט מפורש בעלי חיים אף כל בעלי חיים ועופות בכלל היכי ס'ד דאתרבו עופות לימא דכללא גופיה ממעט להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרי </span>מפרי וגדולי קרקע. </span>הכא משמע דבקר וצאן אקרי גידולי קרקע ותימה דבפ'ק דקדושין  (דף יז.) גבי הענקה אמר דאי כתב רחמנא גורן ה'א גידולי קרקע אין בעלי חיים לא כתב רחמנא צאן וי'ל דלענין דבר היוצא ממש מן הארץ לא חשיב בהמה גידולי קרקע ואין להאריך כאן יותר : אמר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר'ל כאן שנה רבי תרנגול טווס ופסיוני כו' מהו דתימא מין אחד הוא קמ'ל. </span>ואע'ג דלא אשמעי' ממתניתין דליהוו תרי מיני אע'ג דרבו בהדי הדדי ולא שמעינן אלא דאיסור כלאים שייך בעופות מ'מ אתי שפיר דהכי קאמר ר'ל כאן שנה רבי כלומר כיון ששנה רבי דיש כלאים בעופות א'כ תרנגול טווס ופסיוני כלאים זה בזה כי מסברא דנפשין יש לנו לדעת שאלו המינים חלוקים זה מזה ואינם מין אחד ואע'ג דרבו בהדי הדדי וכיוצא בזה יש ביבמות בפרק חרש (דף קיג:) ובהנזקין (גיטין נה.) אמר רבא מעדותו של רבי יוחנן בן גודגדא שהעיד על חרשת שהשיאה אביה שיוצאת בגט אמר לעדים ראו גט זה שאני נותן לאשתי וחזר ואמר לה כנסי שטר חוב זה מגורשת מי לא א'ר יוחנן בן גודגדא לא בעינן דעת ה'נ כו' פשיטא מהו דתימא כיון דאמר כנסי שטר חוב זה בטולי בטליה קמ'ל אע'ג דלא ידע רבא ממילתיה דרבי יוחנן בן גודגדא דלא בטליה במה שאמר כנסי שטר חוב זה אלא מסברא דנפשיה אפ'ה קאמר מעדותו שמעי' ליה וכיוצא בזה יש הרבה בגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המרביע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המרביע </span>שני מינים. </span>ר'י ב'ר יהודה היה מגיה המנהיג ב' מינים שבים לוקה משום דבבראשית רבה (פ'ז) ובירושלמי דכלאים (פ'א) משמע דאי אפשר להרביע דגים ומיהו אין צריך להגיה דדגים דוקא הוא דמשמע דאין להרביעם אבל מין חיות הים שייך ביה איסור הרבעה והכא איכא לאוקמי במין חיה שיכול אדם להרביע דקאמר בבראשית רבה המרביע מין חית הים לוקה ובתר הכי קאמר כל מקום שנאמר בו למינהו כלאים נוהג בו ופריך אהך ברייתא והרי דגים שנאמר בהו למינהו וכי כלאים הרבעה בהם והיאך יכול להרביעם ומשני דהא דקאמר בדגים כלאים נוהג בהם היינו דוקא בהנהגה אבל בהרבעה לא משכחת לה משמע דבחיות הים משכחת שפיר הרבעה להכי לא פריך שם אמרביע חיות הים היאך לוקה אלא אמאן דאמר כל שנאמר בו למינהו דהיינו אפילו סתם דגים כלאים נוהג בהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>למינהו למינהו מיבשה. </span>ומשבת לא מצי למילף דמרבוי דוכל בהמתך לית לן לרבויי אלא כל מילי דיבשה שאדם רגיל לחמר אחריהם (א) דבחמר כתיב קרא דבהמתך גבי שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למינהו </span>מיבשה. </span>וא'ת ומה צריך ללמוד מיבשה תיפוק ליה מדכתיב בגופיה למינהו דבאלו טריפות (חולין דף ס. ושם ) משמע דאי הוה כתיב למינהו בצווי של דשאים אסור להרכיב שני דשאים זה בזה וי'ל דלמינהו לחודיה לא הוה משמע שנכתב איסור כלאים אי לאו חוקותי תשמרו דדריש שמואל חוקות שחקקתי לך כבר ומפרש ר'ת שחקק במעשה בראשית שכתוב בו למינהו והיינו למינהו דיבשה דבהמה ואילן דאיירי ביה קרא דחוקותי אבל מלמינהו דים לחודיה ליכא למילף מיניה דגים וא'ת דסוגיא דגמרא דלא כרבנן דבפ' ד' מיתות (סנהדרין דף ס. ושם )  דלא מיחייבי בני נח לא בכלאים ולא בהרבעה אלמא לא דרשינן למינהו וי'ל נהי דלא דרשינן למינהו לגבי בני נח דלא אשכחן דמזהר בהו רחמנא לגבי ישראל דהוזהרו גבי כלאים דרשינן ליה ונ'מ לגבי דגים א'נ להרכבת אילן דקרא דשדך לא מיירי אלא בזרעים והשתא דכתיב למינהו באילן דרשינן מיניה מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבת אילן ובהא פליגי ר'א ורבנן דר'א יליף מחוקותי שחקקתי לך כבר שהוזהרו בני נח על הכלאים כלומר מלמינהו ורבנן לא ילפי מיניה אלא שנרמזו מלמינהו דמעשה בראשית ומ'מ לא נאסרו לבני נח ואתי שפיר דאתיא אפילו כרבנן מילתיה דשמואל וא'ת ל'ל למילף כלאים דהרבעה בהמתך בהמתך משבת לרבויי עופות תיפוק ליה מלמינהו כי היכי דילפינן דגים וי'ל דאי לאו ג'ש לא הוי מפקי קרא דבהמתך ממשמעותא אבל השתא דאתי ג'ש ומפקא לקרא ממשמעותא מרבינן אפילו דגים למינהו למינהו מיבשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המנהיג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המנהיג </span>בעיזא ושיבוטא. </span>וא'ת דמשמע דפשיטא ליה דבשני מינים שבים חייב והא למינהו גבי הרבעה והרכבה כתיב ולא גבי זריעה והנהגה כדמוכח בפ' ד' מיתות (שם) דלא מיתסרי בני נח בחרישה וזריעה ולא אוקמינן חוקות שחקקתי לך כבר כלומר בלמינהו דמעשה בראשית אלא דומיא דבהמתך לא תרביע מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבה וי'ל דסברא דמוקמינן למינהו בין בישראל בין לבני נח לכל אחד כמו שמצינו איסורו במקום אחר לבני נח בהרבעה ולישראל אף בהנהגה ועי'ל כי היכי דילפינן כולהו משבת ה'נ ילפינן שבת בהמתך בהמתך מהרבעה לאסור דגים בשבת במלאכה והדר ילפינן כלאים דהנהגה משבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה חיבר חטה ושעורה וזרע חטה בארץ ושעורה בחוצה לארץ. </span>כגון בערוגה אחת בסמוך בפחות מג' טפחים דצריך להרחיק בין זרע לזרע כדמוכח במס' שבת פרק א'ר עקיבא (דף פה.) והא דבעי ר' יאשיה חטה ושעורה וחרצן במפולת יד להתחייב בכלאי הכרם קאמר אבל בכלאי זרעים חייב בחטה ושעורה לחודה והך סוגיא נקט כרבנן דלא בעו אלא ב' מינין אבל ר'י פליג ומצריך שלשה זרעים או מב' מינין או מג' מינין דתנן (כלאים פ'א מ'ט) הזורע חטה ושעורה כאחד חייב ר'י אומר שני חטין ושעורה אחת או שני שעורים וחטה אחת או חטה ושעורה וכוסמת ובלבד שיהיו שלשה:  הדרן עלך שור שנגח את הפרה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכונס </span>צאן לדיר. </span>זה היה ראוי לשנות לעיל בהדי מילי דשור דלא היה לו להפסיק במילי דבור אלא אגב דתנא נפל לבור והבאיש מימיו תנא בתריה מילי דבור א'נ מילי דבור ראוי לשנות תחילה קודם שישנה דיני שמירה וגם דיני אש היה ראוי לשנות תחילה אלא אגב דתנן כסהו כראוי בבור דהוצרך להזכיר דין פותח וכורה שבו דבר הכתוב תנא נמי הך דנעל בפניה כראוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפרצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפרצה </span>בלילה. </span>אע'פ דתנא נעל בפניה כראוי פטור אצטריך למתני נפרצה בלילה פטור כדדייק בפ'ק (דף יד.) הא ביום חייב דקלא אית ליה למילתא ומסתמא ידע שנפרצה אי נמי בלילה אפילו נודע לו שנפרצה ויצתה הבהמה אין לו לטרוח יותר מדאי לחזר אחריה באפילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שפרצוה לסטים. </span>ואצטריך לאשמועינן דאפילו הלסטים פטורים כשלא הוציאוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>תנא מועד בשמירה פחותה סגי ליה. </span>לא בעי למימר דמתני' בין בתם בין במועד וכדר'א בן יעקב בפרק ד' וה' (לעיל דף מה:)  דמשמע ליה דמתני' במועד לחודיה איירי מדנקט צאן דאין רגילות להיות בהן קרן אלא שן ורגל שאין רגילות שיתכוונו להזיק דהכי דייק בסמוך וס'ל לגמרא השתא דמועד דשן ורגל כמועד דקרן ולהכי קאמר ר'י היא דלר'מ כי היכי דבעי שמירה מעולה במועד דקרן ה'נ בעי בשן ורגל אע'ג דבקרן קראי כתיב נלמוד סתום מן המפורש ועוד דכולהו נזקין כתיב בתר קרן וקיימא אההוא דין שמירה המפורש בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה היא. </span>קצת תימה דר'י דריש לעיל (דף מה:)  ולא ישמרנו לזה ולא לאחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התורה </span>מיעטה בשמירתם. </span>ואע'ג דלעיל בפ'ב  (דף כה:) הוה בעי למילף דשן ורגל חייב ברשות הרבים מק'ו מקרן וכן בעי למילף למפטר קרן ברה'ר משן ורגל בק'ו אי לאו קראי ולא פרכינן שכן מיעטה בשמירתם משום דאין שייך להקשות משמירה אתשלומין אי נמי כר'א בן יעקב דאמר אחד תם ואחד מועד סגי ליה בשמירה פחותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>כסהו פטור. </span>וא'ת ודלמא בכסוי מעולה הרבה קאמר וכ'ת למה לי קרא דסד'א עד דטאים ליה כדאמר לעיל (דף נ.) וי'ל דפשיטא ליה דכסוי מעולה כטאים ליה חשיב אי נמי השוה הכתוב הכורה לפותח ופותח שמצאו מכוסה בכיסוי כעין שמירה פחותה מסתמא לא החמירה עליו לכסותו בכיסוי מעולה יותר מן הראשון ולא אמר הכתוב לא יכסנו אלא בכסוי הראשון ואפותח ואכורה קאי בשוה ובקונטרס משמע דכל כיסוי עד דטאים ליה חשיב כשמירה פחותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>דעביד כעין וביער. </span>אף על גב דבריש מכילתין (דף ג.)  דרשינן מיניה אזלא ממילא מ'מ מדלא כתיב ובערה ש'מ (א) אדאדם נמי קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>בכותל בריא בדיני אדם נמי ליחייב. </span>פי' אכותל דאבהמה ודאי לא מיחייב בפריצת גדר בעלמא דאין זה אלא גרמא בעלמא וי'ס שכתוב בהן בהדיא אכותל וא'ת נהי דחייב אכותל נימא דפטור מדיני אדם קאי אבהמה וי'ל דלא שייך למתני פטור מדיני אדם אם היה שום חיוב או בבהמה או בכותל אבל כשמתרץ בכותל רעוע אע'ג דאין דומה שיתחייב בדיני שמים על הכותל שהוא רעוע כל כך שיפול ברוח מצויה או אפילו ברוח שאינה מצויה מ'מ שייך למתני חייב בדיני שמים כיון שיש דבר שהוא חייב בו כגון הבהמה והשתא א'ש דנקט בפני בהמת חבירו ולא נקט הפורץ גדר של חבירו דאכותל לא מיחייב כדפרישית והא דקאמר לקמן מהו דתימא דכיון דלמסתר קאי מאי קעביד משמע דחייב בידי שמים קאי נמי אכותל י'ל דה'ק כיון דלמסתר קאי שהבעלים מצווין לסותרו שלא יפול על בני אדם ס'ד דכל הקודם במצוה זכה ואין לזה להניח מלסתור בשביל בהמת חבירו ובדיני שמים נמי לא ליחייב קמ'ל אי נמי כלומר למסתר ולמיפל קאי: [ועי' תוס' סנהדרין עז. ד'ה בנזקין]   אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>דמטיא ליה ברוח מצויה בדיני אדם נמי ליחייב. </span>וא'ת כיון שאין חילוק בין מקרב דבר אצל האש ובין מקרב האש אצל הדבר אמאי אמרינן בפרק כל הנשרפין (סנהדרין דף עז. ושם ) כפתו במקום שסוף חמה או צינה לבא פטור ליחייב למ'ד אשו משום חציו וכן כפתו לפני ארי וי'ל דודאי אי כפתו והביאו במקום שסוף חמה או צינה לבא או ארי חייב אבל התם מיירי שכפתו במקום שהיה ולא הזיזו ממקומו ולא הוי מצמצם הואיל והחמה והצינה והארי אין עליו בשעת כפיתה וההיא דאתקיל עליה בדקא דמיא אפילו כפתו והביאו שם ואח'כ אתקיל פטור דדמי לזורק חץ ותריס בידו ואפילו קדם הוא ונטלו פטור וא'ת ההיא דהשיך בו את הנחש דפטור למ'ד מעצמו הוא מכיש אמאי פטור לפי מה שפירש בשמעתין דפי פרה  (דף כג:) ששם ידו לתוך פיו והשיך ליחייב משום אשו דודאי הנחש יזיק האדם וי'ל דשאני התם שאין הארס עדיין בעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממונא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממונא </span>בעי לשלומי. </span>וכי תימא פטור מדיני אדם משום דלא ידעי' שהם עדי שקר מ'מ כיון שאם היינו יודעין שהם עדות שקר משלם אין שייך למיתני פטור מדיני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לחבריה. </span>כגון שאין לחבריה מה לשלם או שהלך למדינת הים או כגון שאין אנו יודעים שהם עדי שקר ודוקא שוכר אבל אמר פטור מדיני שמים דסבור שלא ישמעו לו דאין נראה לומר דנקט שוכר לאשמועינן דאפי' שוכר פטור מדיני אדם שאין זה שום חידוש ולקמן לא עביד צריכותא אלא מדיני שמים ועוד דבפירקין תנן (דף נט:) השולח את הבערה ביד חש'ו פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים שלח ביד פקח הפקח חייב משמע דשולח פטור אף מדיני שמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>אם לא יגיד וכו'. </span>וא'ת ה'מ כשעבר על שבועתו כדכתיב ושמעה קול אלה וי'ל דה'ק קרא כשעובר (א) בדבר שאם לא יגיד היה נושא עון אז יביא קרבן שבועה אבל בלא שבועה נמי איכא נשיאות עון כדמוכח במתני' באחד דיני ממונות (סנהדרין דף לז:) ודוקא בב'ד דכשאומרים אין אנו יודעים להעיד שוב אינם יכולין להעיד דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד והיינו אם לא יגיד דקרא אבל חוץ לב'ד אין לחוש שיכול לחזור ולהעיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העושה </span>מלאכה במי חטאת. </span>עד שלא נתן האפר כדתניא במס' פרה (פ'ד מ'ד) פרה נפסלת במלאכה עד שתעשה אפר והמלאכה פוסלת במים עד שישים האפר לתוכה ובספרי יליף מקרא יכול אף קדשן ת'ל למשמרת למי נדה ולא שכבר מי נדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פטור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פטור </span>מדיני אדם. </span>בפ' הניזקין (גיטין נג.) פריך מיניה למ'ד היזק שאין ניכר שמיה היזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הני אצטריך ליה. </span>וא'ת הנותן סם המות נמי חידוש הוא למיתני כדאמרינן לעיל (דף מז:)  דאפילו סם המות דלא עבידא דאכלה חייב בדיני שמים ושמא אין כל כך חידוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כסויי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסויי </span>כסיתיה. </span>וא'ת גלוי וידוע למקום למה נתכוין אם לטובה אם לרעה וי'ל דאפי' במתכוין לטובה שלא ימהר לשרוף ויוכל להציל בעל הבית בתוך כך מ'מ בדיני שמים חייב דאיבעי ליה לאזדהורי ולאסוקי אדעתיה שלא יבא לו הפסד בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא הויא לה תחלתו בפשיעה וסופו באונס קמ'ל דכולהו פשיעה היא. </span>ק'ק דה'ל למימר מהו דתימא כולה אונס הוא וכגון שנעל כל כך יפה שאינה יכולה לצאת אלא בחתירה קמשמע לן דפושע הוא אצל חתירה שהניחה בחמה:  פשיטא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>כיון דאפקוה קיימא לה ברשותייהו לכל מילי. </span>בהוציאוה לגוזלה איירי מתני' כדמוקי לה בירושלמי וא'ת ומנליה דקיימא ברשותייהו אפי' להתחייב על מה שהיא מזקת דאהכי קאי דקתני ויצאתה והזיקה דליכא למימר דכי היכי דמסרה לשומר חנם והשואל נכנסו תחת בעלים ה'ה גזלן דדלמא שומר הוא דמחייב אבל גזלן לא דמצינו דברים שהשומר חייב והגזלן פטור שהרי בכחשה בהמה הכחשה דהדרא ובפירות שהרקיבו מקצת מוכח בהגוזל קמא  (לקמן ד' צח:) דגזלן אומר לו הרי שלך לפניך משום דלא חשיב שינוי ולא קנינהו ופטור אפילו בפשיעה דלא קבל עליו שמירה אבל שומר כיון שמתחייב בכחשה דלא הדר' ובהרקיבו כולם אם נעשו בפשיעה כמו כן יתחייב בכחשה דהדרא ובהרקיבו מקצתם כיון דקבל עליו שמירה דלמה לא יתחייב בזה כמו בזה שאין השומר קונה בשינוי ואפילו שואל דקי'ל דאף לשואל שמין כדרב כהנא ורב אסי (לעיל ד' יא.) ואין לומר דמתחייבי לפי שאינן יכולין לקיים בה מצות השבה דמשתלם מגופו דבשן ורגל איירי מתני' ויש כאן השבה מעליא כשמחזירים אותה לבעלים וי'ל דסברא הוא דגזלן נכנס תחת הבעלים דכיון שהוציא מרשות בעלים שהיו חייבין בשמירתה ואין הבעלים יכולים לשומרה לפי שנגזלה מהם יש על הגזלן לשומרה דלענין נזקין אקרו בעלים כל מי שבידו לשומרה ולא דמי לתפסו ניזק לר'ע (לעיל ד' לו:) דאפי' שומר חנם אינו על חלק חבירו דשותף אין מתכוין להחזיק רק בשלו ואינו בא להוציא חלק חבירו מרשותו כמו גזלן ועוד כיון דגזלן קמה ליה ברשותיה גם לענין אונסין יש לחשב בעלים יותר משותף והכי משמע לישנא דקמה ברשותייהו לכל מילי (א) מה שהוא ברשותו לכל מילי יש לו להועיל כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המעמיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המעמיד </span>בהמת חבירו על קמת חבירו חייב. </span>ואע'פ שאין הבהמה שלו חייב מטעם שן ורגל דאע'ג דכתיב בעירה כדידיה חשיבא הואיל והוא עשה כמו מדליק פשתנו של חבירו בנרו של חבירו אבל אין לפרש דמחייב מטעם אש דברי הזיקא והוי כאילו נותן לשם אש ואע'ג דפטרינן נותן סם המות לפני בהמת חברו שאני התם או משום דלא עבידא דאכלה או משום דה'ל שלא תאכל כדאמר לעיל (דף מז:) דא'כ מטעם זה ה'ל להתחייב [א] אפילו ברה'ר ולא משתמע בשום דוכתא דלחייב ברשות הרבים שן אפילו מקרב בהמתו אצל הפירות ומעמידה עלייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכישה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכישה </span>אמרת לן. </span>ותחילה היה סובר דמעמיד בהמה היינו שמחזיק בידו האפסר ומוליכה ממש על הקמה ומעמידה שם ולהכי הוה פשיטא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליסטים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליסטים </span>נמי שהכישוה. </span>לגוזלה מיירי כדמוקי לה בירושלמי ולא חשיב לה מילתא דפשיטא כמו שהיה חושב המקשה ולא חייש לפרש למה אין פשיטא לפי שקל להבין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בההיא </span>הנאה דלא קבעי למיתב ריפתא לעניא. </span>משום דעוסק במצוה ודוקא בשעה דמתעסק בה כגון שוטח לצורכה או משום עסק שצריך לה לאבידה אבל בשביל שאבידה בביתו לא יפטר מלמיתב ריפתא לעניא כיון שיכול לקיים שתיהם כדמוכח בסוכה (דף כה. ושם ) דלא נפקא לן מקרא דעוסק במצוה פטור מן המצוה [ב] אלא דוקא היכא שאינו יכול לקיים שתיהם וסברא הוא דאטו אדם שיש לו תפילין בראשו וציצית בבגדו ומזוזה בפתחו יפטר מן המצות ועוד דבפרק אין בין המודר (נדרים לג:) אמר דפרוטה דרב יוסף לא שכיח ואי פטרת ליה כל זמן שהאבידה בביתו שכיח ושכיח הוא פסק ר'ח וה'ג דהלכה כרב יוסף משום דאמרינן באין בין המודר (שם) דכ'ע אית להו פרוטה דרב יוסף ואפילו מאן דשרי למודר להחזיר אבידה לא שרי אלא משום דפרוטה דרב יוסף לא שכיח ואור'י דאינה ראיה כלל דגם רבה מודה לרב יוסף דעוסק במצוה פטור מן המצוה אלא דס'ל דלא נעשה שומר שכר בכך ומ'מ הוא נהנה לכך אסור למודר אבל לא הוה שומר שכר ואין לדקדק נמי בשמעתין דהלכה כרב יוסף דמשני רב יוסף לעולם בגינתו המשתמרת וקמ'ל דלא בעינן דעת בעלים כדרבי אלעזר והכי מוקי לה סוגיא דאלו מציאות (ב'מ ד' כט. ושם) כי נראה דרבה קבלה מרב יוסף דקרא כדר'א אתי ורבה נמי שהיה מדקדק מתחילה דכשומר חנם דמי לא משמע ליה קרא אלא אסמכתא בעלמא דהא טעמא משום דמאי הנאה קא מטי ליה כדלעיל ולא פליגי רבה ורב יוסף אלא בסברא בעלמא וה'פ דההיא דאלו מציאות (שם ד' לא.) אי דמנטרא לרבה כדאית ליה מפשיעה לרב יוסף כדאית ליה מגניבה ואבידה פשיטא דלהא לא צריך קרא [ג] ונראה לר'י דהלכה כרבה בכל מקום לגבי רב יוסף בר משדה ענין ומחצה כדאיתא במי שמת (ב'ב ד' קמג:) ואין לפרש דהיינו דוקא בבבא בתרא כמו שיש מפרשים מדאמר במי שאחזו (גיטין ד' עד: ושם ) ותסברא והא קי'ל כרבה ובהא אין הלכה כרשב'ג ואין לומר דשמא בההיא מילתא קיימא לן דהלכה כרבה דהוה ליה למימר והא קי'ל בהא הלכתא כרבה כדאמר ובהא אין הלכה כרשב'ג ועוד דבפרק המפקיד (ב'מ מג.) גבי מפקיד מעות אצל שולחני מותרים ישתמש בהן ( צרורים לא ישתמש בהן) לפיכך אם אבדו חייב באחריותם קאמר רב נחמן דקי'ל כוותיה בדיני נאנסו לא דמשום שהתירו לו חכמים להשתמש בהן אינו נעשה רק שומר שכר א'כ באלו מציאות (שם דף כט.) גבי מה יהא בדמים רבי טרפון אומר ישתמש בהן לפיכך אם אבדו חייב באחריותן לא הוי אלא ש'ש כמו שאמר שם לרבה ואין לומר דהתם מודה רב נחמן דחייב באונסין משום היתר תשמיש משום דבלאו הכי היה שומר שכר שהיה שומר אבידה דאין זה סברא דמשום שני סברות דפטור מלמיתב ריפתא לעניא ועוד דמותר להשתמש לא יעשה בשביל כך שואל אלא ש'ש בעלמא ועוד יש להביא ראיה דהלכתא כרבה מדמוקי סתמא דגמרא מתניתין דהאומנין (ב'מ דף פ:) הלוהו על המשכון שומר שכר מחוורתא דלא כרבי אליעזר דאמר במלוה חבירו על המשכון ואבד ישבע ויטול מעותיו ולרב יוסף הו'מ לאוקמה אפילו כרבי אליעזר דלמסקנא מוקי כולהו אליביה ופלוגתייהו במלוה צריך למשכון אי מצוה קעביד אי לא פי' שצריך למשכון להשתמש בו ופוחת לו והולך מהלואתו כך פירש התם בקונטרס וא'כ הו'מ לאוקמה מתניתין באין צריך למשכון דכ'ע  מצוה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ממקום שהחזירה. </span>ואפילו שומר חנם חייב דפושע הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>הוא חייב עד שיחזירנה כו'. </span>היא סיפא דברייתא דלעיל בתוספתא דב'מ (פ'ב ע'ש)  ולהכי דייק מינה שפיר דחייב בגניבה ואבידה קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה מודינא לך בבעלי חיים דכיון דנקטי להו נגרי ברייתא כו'. </span>וכגון שנגנבה באותו ענין שנגרי ברייתא גרמו לה להגנב ולעיל לא אסיק אדעתיה האי שינויא דהשתא מצי למימר דנגנבה או שאבדה דלעיל מביתו קאמר אי נמי הך סיפא אאבידה דוקא קאי שניגרי ברייתא גרמו לה להאבד אבל לענין גניבה פטור שאין גורמין לה ליגנב ומשום הכי ברישא דקתני בהדיא נגנבה לא מצי לשנויי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לגינתו שאינה משתמרת. </span>פי' (ב) אלא ברוח מצויה וש'מ כשומר חנם דמי דכלתה שמירתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קרנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרנא </span>בעי לשלומי. </span>וכיון שחייב עצמו לשלומי בשויו אפילו נמצא שגנבו פטור מכפל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שטענו טענת לסטים מזויין. </span>תימה אמאי מוקי לה בלסטים מזויין ודחיק למימר דגנב הוא לוקמיה כגון שטענו טענת גניבה באונס שנגנבה ממנו באונס גדול כגון ששמר כספים בחפירה בקרקע שאי אפשר לגנבם אלא במחילות תחת הקרקע דהוי אונס כליסטים מזויין או אם בא עליו חולי של טירוף הדעת או שינה נפלה עליו באונס או אונס אחר שאינו יכול לשמור ולרבה דפטר בסוף הפועלים (ב'מ דף צג:) על בעידנא דעיילי אינשי או דנם בעידנא דניימי אינשי משכחת כפל שטוען טענת גנב בעידנא דעיילי או בעידנא דניימי אינשי ולהנהו אמוראי דפליגי עליה התם מ'מ משכחת כדפרישית ומיהו איכא למימר דהכא לא חייש כיון דמשני שפיר בלסטים מזויין וס'ל דגנב הוא ובסמוך נמי אברייתא דפריך לא אם אמרת הוה מצי למימר נמי וליטעמיך דגזלן הוא אכתי תקשי לך דמצינו שומר שכר משלם כפל בטוען טענת גנב באונס אך בההוא ק'ו דאין עליו תשובה קשה דבפרק השואל (ב'מ דף צה.) מסיק עלה דקסבר האי תנא לסטים מזויין גזלן הוא ומה בכך אכתי יש עליו תשובה דמה לשומר שכר שכן משלם כפל בטוען טענת גנב באונס ואין לומר דכיון דגניבה באונס לא שכיח לא חשיב פירכא אבל לסטים מזויין שכיח טפי דבכמה מקומות פריך מחומרות דלא שכיחי ועוד אע'ג דלא שכיח יכול לטעון כן ונראה לר'י דכיון שחייב הכתוב שומר שכר בגניבה וסתם גניבה קרובה לאונס כדאמרינן בהשואל (שם) סברא הוא דבכל ענין שתהיה הגניבה יתחייב מגזרת הכתוב אפילו באונס גמור ואף על גב דבלסטים מזויין דהיינו שבויה דקרא פטר בו הכתוב אף על פי שאין אונסו גדול יותר ודוחק [ועי' תוס' ב'מ מב. ד'ה אמר שמואל] : לא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אם אמרת בשומר חנם. </span>נראה דקאי אהא דבעי למילף בשלהי המפקיד (ב'מ דף מא: ושם ) שליחות יד בשומר שכר משומר חנם אע'ג דשומר שכר מתחייב קרנא בלא שבועה קסבר האי תנא כפילא בשבועה עדיפא מקרנא בלא שבועה ותימה להאי תנא מנלן דפרשה ראשונה נאמרה בשומר חנם ושניה בשומר שכר איפוך אנא דבפרק השואל (שם דף צד:) לא קיימא לן אלא משום דקרנא בלא שבועה עדיפא ועוד קשה דבסמוך גבי ק'ו שאין עליו תשובה דפריך מה לשומר שכר שכן משלם תשלומי כפל כו' כלומר ולכך דין הוא שיתחייב בגניבה ואבידה אדרבה כיון דחמור הוא ה'ל לומר שלא יתחייב כדי שיתחייב כפל וי'ל דהא פשיטא דעדיפא חומרא דקרנא בלא שבועה מחומרא דכפילא בשבועה דמי יודע שיבא לידי כך ולכך יש לנו להעמיד פרשה שניה שחייב קרן בגניבה בשומר שכר שהוא חמור ופרשה ראשונה שפטור בשומר חנם דדבר פשוט הוא שזה חמור מזה אבל לעשות פירכא על ק'ו שפיר פרכינא מכפל אע'פ שהוא חומרא קטנה כיון שאין בלמד אע'פ שיש בלמד חומרא אחרת חמורה ממנה והאי תנא דבסמוך דקסבר קרנא בלא שבועה עדיף מכפילא בשבועה ס'ל דאפי' פירכא אין לעשות ממנה מפני שזה קולתו גרמה לו שמתחייב בכפל וזה חומרתו גורמת לו שפטור מכפל וכה'ג איכא בריש ב'מ (דף ד. ושם) גבי ר' חייא תורת הזמה לא פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נמצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נמצא </span>ש'ש משלם תשלומי כפל בטוען טענת לסטים מזויין. </span>אבל אי גזלן הוא ניחא דטוען טענת גזלן ונמצא שהוא בידו לא משלם כפל וא'ת אכתי נמצא ש'ש משלם כפל בטוען טענת גנב בבעלים ושמא אין שייך כפל בטוען טענת גנב בענין זה ואפי' שייך אין לחוש אי המ'ל ולטעמיך ולא קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>האי תנא קרנא בלא שבועה עדיפא. </span>וא'ת ורב יוסף דס'ל לעיל אליבא דההוא תנא דלסטים מזויין הוא וגם סובר אותו תנא כפילא בשבועה עדיף א'כ מנלן גניבה ואבידה בשואל דמשומר שכר לא יליף וכן יש להקשות לרבי יוחנן דאסיקנא לעיל אליביה דקסבר לסטים מזויין גנב הוא ובהמפקיד  (ב'מ דף מא:) מוכח דקסבר כפילא בשבועה עדיפא בשמעתא דשליחות יד צריכה חסרון וכן סבר התם ר'א ובמרובה (לקמן דף עט: ושם ) ס'ל דכי מיטמר מאינשי גנב הוא אע'פ שבעלים רואין ומסתמא ס'ל הכי בלסטים מזויין וי'ל דנפקא להו מוכי ישאל וי'ו מוסיף על ענין ראשון וילמד עליון מתחתון ותחתון מעליון כדמסיק בפרק השואל (ב'מ דף צה. ושם) ולאותה מסקנא לא נצטרך ק'ו של ברייתא זו והא דמייתי ליה התם היינו מקמי דתיקו ליה מוכי ישאל וילמד תחתון מעליון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סברוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סברוה </span>כר' יהודה דאמר שוכר כנושא שכר דמי. </span>משום דהכי קי'ל כסתם מתני' בפ' בתרא דשבועות (דף מט.)  דקתני נושא שכר והשוכר משלמים את הגניבה ואת האבידה ורבי ירמיה נמי אית ליה הכי בהמפקיד (ב'מ דף לו. ושם ) גבי פעמים ששניהם בחטאת כו' וביבמות בריש פרק אלמנה (ד' סו: ושם ) גבי כהן ששכר פרה מישראל דמסיק דנהי דמיחייב בגניבה ובאבידה ובהשואל (ב'מ דף צז.) נמי גבי מר בר חיננא אגר ליה כודנייתא לבי חוזאי וחייבינהו רבא ומסיק דנגנבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בעית אימא כדמחליף כו'. </span>לא נ'מ מידי אלא לפי דבריו דבעי לאוקמא כר'י רוצה להשיב לו ובהאומנים (ב'מ ד' פ:) איכא כה'ג ואי בעית אימא כדמחליף רבה בר אבוה והתם יתיישב טפי שאומר כן כדי להעמיד התם מתני' כר'מ ושמא אגב שהביאו שם הביאו כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפלה </span>לגינה והזיקה משלמת מה שנהנית. </span> [א] והוא שאינה יכולה לירד דא'כ אפי' נפלה משלמת מה שהזיקה דתחילתה בפשיעה וסופה באונס הוא וסיפא דקתני ירדה אורחא דמילתא נקט והוא הדין נפלה כיון שיכולה לירד: א'נ</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'נ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'נ </span>מבריח ארי מנכסי חבירו לית ליה פסידא. </span>וא'ת והרי פורע חובו דחשבינן ליה מבריח ארי בריש אין בין המודר (נדרים ד' לג.) אע'ג דאית ליה פסידא וי'ל דהכי פי' מבריח ארי מנכסי חבירו מדעתו וכיון דמדעתו אפי' אית ליה פסידא כמו פורע חובו חשיב מבריח ארי האי שלא מדעתו א'נ מבריח ארי מנכסי חבירו אפי' כשאינו מדעתו אלא חבירו מכריחו להבריח ארי מעדרו לית ליה פסידא למבריח האי אית ליה פסידא וכיון דאיכא תרתי שלא מדעתו ואית ליה פסידא לא חשיב מבריח ארי אבל מדעתו אפי' אית ליה פסידא או שלא מדעתו ולית ליה פסידא חשיב מבריח ארי ואין נותן לו אפי' שכרו וא'ת דבסוף השוכר [את] הפועלים (ב'מ צג:) אמר דשומר חנם שהיה לו לקדם ברועים ומקלות ולא קדם חייב ומפרש שומר חנם בחנם וש'ש בשכר ומסיק דחוזר ונוטל מב'ה ומשמע דשומר חנם לא מחייב לקדם בשכר אבל כ'ש אם קדם בשכר דשפיר עבד ונותנים לו מה שהוציא ומסתברא דה'ה איניש דעלמא שאינו שומר וגם שכר עצמו נוטל ואין סברא לחלק בין רועה עצמו שמוטל עליו להתעסק ולשמור לאיניש דעלמא ועוד אמרינן בהגוזל בתרא (לקמן דף קטו:) שטף נהר חמורו וחמור חבירו והניח שלו והציל של חבירו אין לו אלא שכרו ושכרו מיהא שקיל ולא אמרינן מבריח ארי בעלמא הוא וכן משיב אבידה שנותנין לו שכר כפועל בטל (ב'מ דף לא: ושם)  לא אמר דליהוי כמבריח ארי בעלמא ולא יטול כלום ואין לומר דבכל הנהו אע'ג דמן הדין היה פטור מ'מ תקנת חכמים הוא שישלם לו כדי שישיב אבידתו של חבירו אבל פורע חובו אין לנו לעשות תקנה ע'י זה דהא הכא בשמעתין משמע דאי הוה מדעתו הוה חשיב מבריח ארי ולא היה נוטל כלום אעפ'י שהוא מציל חבירו מן ההפסד לא עשו תקנה ונראה לר'י דמבריח ארי שאינו נוטל שכר היינו כשאין הדבר ברור שיבא לידי הפסד כגון שהארי רחוק ואין יודע אם יבא כאן הארי אם לאו ואין מצילו אלא מדאגה ומן הפחד שדואג שמא יבא אבל אם הדבר ברור שיבא לידי הפסד ולידי דריסת הארי או מציל מפי הארי עצמו אז ודאי נוטל שכרו כמו שטף נהר חמור חבירו והך דשמעתין מיירי שהצילו ירקות מצער בעלמא שאין בעל הבהמה רוצה שתחבט בהמתו בארץ ותצטער אע'פ שלא היו דמיה נפחתין בכך ולכך היה נחשב מבריח ארי אי הוה מדעתו ופורע חובו אין מצילו מהפסד דמה שהיה הלוה זקוק לפרעו אין זה הפסד שהרי נתחייב לו ואינו מצילו אלא מצער בעלמא וחשיב מבריח ארי א'נ כדמפרש טעמא בירושלמי דכתובות (פי'ג) ובנדרים (פ'ד) מפייסא הוינא ליה ומחיל לי ואפי' במשכון מפייס הוינא ליה ויהיב לי משכוני ואפי' בב'ח דוחק עצמו מסיק לה בירושלמי ונראה דהטעם משום שיכול לומר לו הייתי מוצא הרבה בני אדם שהיו פורעין עבורי כי דרך אהובים שמרחמים על אהוביהם להציל מן הצער הזה דהיינו מעין אותו טעם והא דקרי בחזקת הבתים (ב'ב דף נג.) מבריח ארי נתן צרור והועיל נטל צרור והועיל דסכר מינה מיא והוציא מינה מיא אע'פ שמצילה מהפסד שהיה נהר שוטפה לא נקט לשון מבריח ארי לענין שיפטר חבירו משכר הברחתו אלא כלומר דאין זה חזקה דאין זה תיקון כמו רפק בה פורתא או נעל וגדר ופרץ אלא מגין עליה פורתא שלא תבא לידי קלקול ורבינו גרשון פסק בתשובה אחת על אנס עכו'ם שאנס ביתו של ישראל ובא ישראל אחר ולקחו ממנו שלא יחזיר לבעלים בחנם אבל רש'י פי' בהנזקין (גיטין דף נח: ) גבי עכו'ם הבא מחמת חוב ומחמת אנפרות אין בו משום סיקריקון שאם החזיק עכו'ם בקרקע של ישראל מחמת חוב שהיה לו עליו או מחמת אנפרות בגזל בעלמא ואינו מסור בידו להרגו אין בו דין סיקריקון אפילו אם שהתה י'ב חדש לתת רביע לבעלים כתיקון חכמים אלא מחזיר לו הקרקע בחנם דכיון דאין כאן סיקריקון לא גמר ומקני מידי ואע'ג דשהתה י'ב חדש לא בא לו שעה לכופו הלכך אין מכירת העכו'ם מכירה כלל ור'י אמר דלא מבעיא במקום שאם לא קנאו ישראל לא היה חוזר לבעלים לעולם שהיה מוכרו או נותנו לעכו'ם אחר והיה אבוד מן הבעלים לגמרי דלא חשיב מבריח ארי כיון שמצילו מן ההפסד ואפי' קנאו בשויו מצילו מהפסד הוא כמו מקדים ברועים ובמקלות בשכר דאמרינן שנותן שכר עד כדי דמיהם ונ'מ לכושרא דחיותא או לטרחא יתירתא אלא אפי' יודע ודאי שאם לא מהדר זה לקנות היה חוזר לבעלים בדמים הללו כל שעה שירצו דהשתא אין מצילו מן ההפסד אעפ'כ אין לדמותו כלל למבריח ארי דכיון שיצא הבית מחזקת ישראל ובא ליד הנכרי וזה מוציאו מיד הנכרי ומחזירו ליד ישראל לא דמי למבריח ארי ונוטל מה שההנהו ואותם היהודים הבורחים מעירם והשר מחזיק קרקעותיהם שאין בהן טסקאות ואפי' יש בהן טסקא אם הניח הקרקעות ביד אחרים לפרוע מהן טסקא אומר ר'י שאם בא ישראל וקנאו מיד השר מחזירם לבעלים ונוטל מה שההנהו דאין זה דינא דמלכותא אלא גזילה כי ראינו במדינה שסביבותינו שמשפט היהודים לעמוד כמו פרשים בכל מקום שירצו ובדין מלכותא היו תופסין שלא יחזיק המושל בנחלת היהודים כשיצאו מעירו וכן היו נוהגין בכל ארץ בורגוני'א ואם יש שר שבא לשנות את הדין ולעשות דין לעצמו אין זה דינא דמלכותא שהרי זה הדין אין הגון כלל ודמיא למוכס שאין לו קצבה (לקמן דף קיג.) והיכא שמשביח נכסי חבירו אין דומה כלל למבריח ארי כגון יורד לתוך שדה חבירו ונטעו שלא ברשות ומקיף את חבירו משלש רוחותיה וכגון ההוא דהאומנין (ב'מ דף עו.) השוכר את הפועל לעשות בשלו והראהו בשל חבירו דנוטל מבעל הבית מה שההנהו ואין להקשות בשטף נהר חמור חבירו למה אין לו אלא שכרו למה אין לו כל הפסדו דכיון דבעל חמור עומד שם מה לנו לעשות לו תקנה שלא מדעתו אם ירצה יתנה (עם) המציל לשלם חמורו ועוד דע'כ מיירי ביכול להציל על ידי הדחק דאל'כ לימא ליה מהפקר קזכינא כדאמרינן התם על חבית של דבש ומ'מ שכרו נותן לו דמסתמא ניחא ליה שכל מי שיציל יטול שכר כל זמן שלא ימחה בידו כיון שאין יכול להציל אלא ע'י הדחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא באותה ערוגה. </span>דכיון שתחלת נפילתה באותה ערוגה באונס אינו חייב להעלותה מאותה ערוגה אבל מערוגה לערוגה הוי כשדה אחר: שמין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמין </span>בית סאה באותה שדה. </span>פי' בקונטרס (בריש פירקין) שאם אכלה ערוגה אחת שמין אותה אגב בית סאה כמה היתה יפה קודם שאכלה ממנה וכמה היא יפה עכשיו וקשה לר'י דאי אבית סאה קאי ה'ל למימר כמה היה יפה וכמה הוא יפה בלשון זכר ועוד דקבעי בגמ' היכי שיימינן הלא פירשה יפה משנתינו ששמין ערוגה בבית סאה ומה שפ'ה בגמ' היכי שיימינן דבית סאה באנפי נפשה לא שיימינן דמכחישין ליה למזיק דקרחת ערוגה של קב או קביים חשובה לפי דמיו אלא שמין ס' סאין ורואין כמה דמים מגיעים לבית סאה וחוזרין ושמין כמה נפחתה בשביל הערוגה וקשה דהיכן מצינו שתי שומות הללו דבקרא לא כתיב אלא בשדה אחר ששמין מה שהזיק אגב שדה אחרת ומן המשנה לא משתמע כלל ועוד דלמ'ד בגמ' קלח בששים קלחים כלומר בששים שיעורים כמותו אמאי נקט במתניתין בית סאה ועוד קשה דפריך בגמרא אכולהו אמוראי מהא דתניא אכלה קב או קביים רואין אותה כאלו היא ערוגה קטנה ומשערין אותה מאי לאו בפני עצמה תקשי ליה ממתני' דקתני שמשערינן אותה בבית סאה [א] ונראה לפרש דשמין בית סאה דקתני היינו בית סאה הנאכל שמין באותה שדה כדקתני סיפא במילתא דר'ש אם סאה סאה אם סאתים סאתים ולפי שלא פי' משנתינו בכמה שמין אותה אלא שבאותה שדה שמין אותה מפרש בגמרא היכי שיימינן ומפרש ר' יוסי בר חנינא סאה בששים סאין בין אכלה פחות בין אכלה יותר לעולם שמין סאה בששים ומשלם לפי החשבון חזקיה אומר קלח בששים קלחים כלומר לעולם מה שאכלה בששים שיעורין כמותן ר' ינאי אומר תרקב בששים תרקבין ובין אכלה פחות או יותר משלם לפי חשבון ולר' ינאי משביח יותר מזיק מלר' יוסי בר חנינא דקרחת תרקב אינה ניכרת בשלשים סאין כמו קרחת סאה בס' סאין כדאמר רב פפא דאין שמין כור בס' כורים מפני שפוגם מזיק ואע'ג דקתני במתניתין בית סאה באותה שדה לרבי ינאי לא לשיעורא נקטינן שאין משערין בו כלל אלא בתרקב משערין ונראה לר'י דכי משערין למר בתרקב ולמר בסאה לאו בבית סאה זרע קאמר דהוי נ' על נ' דאין דומה שדברה משנתינו בזה דבבהמה אחת איירי ומתי אכלה כל זה אלא בסאה פירות קאמר דמשערין כדקתני אם סאה סאה ואין לתמוה על לשון בית סאה דקתני במתניתין דכיון שהפירות מחוברין לקרקע שייך שפיר לקרות לסאה פירות הנאכל בית סאה והא דפריך בגמרא אברייתא האי ולא בית כור ולא כור מבעי ליה היינו משום דברישא קתני קב ובסיפא בית כור ומיהו אי הוה מפרשינן דבבית סאה זרע קאמר כגון נ' על נ' הוי ניחא טפי אע'ג דבגמרא נקט לכולהו בלא בית כדקאמר סאה תרקב קב וכור אין להקפיד דלפעמים קרי נמי לבית כור זרע כור סתם כדאשכחן בפרק המקבל (ב'מ דף קה:) נותן ארבעה קבין לכור ומסיק דארבעה קבין לכור זרע קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קשבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשבא </span>פי' בקונטרס דקל וכן משמע דקאמר ותלתא תאלתא בקינא הוו קיימי ותאלי הם דקלים כדמוכח בהחובל (לקמן דף צב.)  חזא תאלי בי גופני וקאמר גופני קנו דקלי וקשה דבפ'ק דע'ז (דף יד:) תנן דקל טב וחצב ונקלבא ומפרש בגמ' חצב קשבא ושמא יש מיני דקלים הרבה שאחד קרוי דקל סתם ואחד קרוי חצב דהיינו קשבא ובערוך פירש דקשבא הוא דקלא פרסאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דדאין </span>דינא דפרסאה. </span>י'מ של דקל פרסאי דאמר לקמן הלכתא כוותיה דריש גלותא בדקלא פרסאה ולפי מה שפירש בערוך דקשבא דקלא פרסאה אי אפשר לפרש כן: אכלה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכלה </span>סמדר ר' יהושע אומר רואין אותן כאילו הן ענבים עומדות ליבצר. </span>ואפילו אם נתקלקל המשויירת משלם כענבים העומדות ליבצר ודוקא בסמדר דענבים פעמים שאלו מתקלקלים ואלו ניצולים לפיכך אין נידונין במשוייר אבל תבואה רגילה להתקלקל כולה יחד ובחזיז מודה ר' יהושע או כרבי יוסי הגלילי או כרבנן ובתבואה גדולה כמו סמדר בענבים יסבור כמשוייר שבו אי נמי בתבואה לא קנסו כל כך כמו בענבים ולא יהא נידון כמשוייר שבו לרבי יהושע ונראה דאע'ג דאמר ר' יהושע רואין אותן כאילו עומדות ליבצר מ'מ שמין אותן אגב קרקע דהא ר'ש נמי קאמר הכי בפגים או בוסר וע'כ אגב קרקע שמין אותן כיון דצריכי לשדה (ג) ובפירות גמורים דוקא קאמר רבי שמעון דמשלם פירות גמורים במשנתנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>ניהו כי היאך דסליק. </span>הכא משמע דסבר אביי דפליגי דנידון במשוייר שבו והקשה ר'ת דבריש הניזקין (גיטין דף מח: ושם)  ס'ל לאביי דפליגי אי שיימינן בדניזק או בדמזיק וי'ל אע'ג דמשמע דפליגי אי בדמזיק אי בדניזק דהא תניא פ'ק (דף ו:) בהדיא מיטב שדהו של ניזק ומיטב כרמו של ניזק דברי ר' ישמעאל ר'ע אומר כו' מ'מ משמע ליה לאביי דבמשוייר נמי פליגי מדקאמר ר'ע לא בא הכתוב דמשמע שרוצה לומר לא בא הכתוב להחמיר על המזיק כמו שאמרת אלא דוקא לגבות לנזקין מן העידית לבד ואי בעידית לחודיה פליגי א'כ לא היה ר' ישמעאל מחמיר על המזיק טפי מר'ע אלא אדרבה היה ר'ע מחמיר טפי דאין חייב לקנות מעידית דניזק אם אין לו כדפרישית בפ'ק (דף ו: ושם ד'ה כגון) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ר'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ר' </span>שמעון בר יהודה היינו רבי יהושע. </span>תימה אמאי לא קאמר כרוך ותני בד'א בזמן שאכלה לולבי גפנים וסמדר וי'ל משום דאין שייך לכלול סמדר בהדי לולבים דלא הוה ליה להזכיר לולבים אלא הכי ה'ל למימר בד'א בזמן שאכלה סמדר אבל בהדי פגים ובוסר שייך לכוללו שפיר דטעמא משום דחשיב כפגין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו כחש גופנא ולא מסיימי. </span>וא'ת לימא תנא בתרא לטפויי ולהחמיר בתשלומין קאתי כדאמר בריש המוכר פירות  (ב'ב דף צג:) וי'ל דשאני הכא דדלמא לא בא לטפויי כי אם על חכמים דאמילתייהו דרבנן קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>תנא דחייש לכחש גופנא ר'ש היא. </span>אביי בא לומר דמסיימי שפיר ולא לאפוקי רבנן דפליגי עליה דר'ש באונס קאתי דאינהו נמי חיישי וטעמייהו משום דאינו דומה נבעלת באונס לנבעלת ברצון כדקאמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אונס </span>אינו משלם את הצער. </span>בפרק אלו נערות (כתובות דף לט. ושם ) גבי הא דתנן האונס נותן את הצער בעי בגמרא צער דמאי אע'פ דדבר פשוט הוא שיש צער גדול לבתולה שנבעלה מתחילה כשמשיר בתוליה ורוב קטנות חולות מזה היינו משום דצער דהשרת בתולים פשיטא ליה דלא משלם לפי שסופה להצטער תחת בעלה דתנא דמתניתין דהתם חייש לכחש גופנא מדקתני שהאונס נותן את הצער ומפתה פטור ומדפטרינן מפתה אלמא חייש לכחש גופנא מה שסופה להצטער תחת בעלה הלכך בעי צער דמאי: הוה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>סיים מסאני אוכמי. </span>משמע שלא היו רגילין במנעלים שחורין וכן משמע בסדר תעניות אלו (תענית כב. ושם)  דקאמר אדהכי אתא ההוא גברא דסיים מסאני אוכמי ולא רמי חוטי כדי שלא יכירו בו שהוא יהודי ותימה דבפ'ק דביצה (דף טו.) תנן אין משלחין מנעל לבן ביו'ט מפני שצריך ביצת הגיר להשחירו משמע שלא היו נועלים אלא שחור ואומר ר'ת דהמנעל ודאי היה שחור אבל הרצועות היו לבנות ומסאני אוכמי דהכא ודמסכת תענית היינו המנעל והרצועות הכל היה שחור [א] והיינו דאמרינן בפרק בן סורר (סנהדרין דף עד: ושם ) בשעת השמד אפי' לשנויי ערקתא דמסאני אסור שהרצועות היו משונות משל נכרים ואבילות דאליעזר היה כזה שהיה לבוש שחורים ומתכסה שחורים והיה רוצה שאפי' הרצועות יהיו שחורים שלא יהא עליו כלל צד לבנונית מפני חיבתה של ירושלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>לראשון ולא חתמה לו כו'. </span>בסוף מי שהיה נשוי (כתובות דף צה. ושם ) מפרש רב אשי דאפילו ר'מ לא קאמר אלא בשני לקוחות דאם איתא דנחת רוח עבדה מקמא אבעי לה למעבד אבל בלוקח אחד אפילו ר'מ מודה וא'ת דבפ' הניזקין  (גיטין נח. ושם ) גבי לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל אמר רב לא שנו אלא דא'ל לך חזק וקני אבל בשטר קנה ואלקח מן האיש וחזר ולקח מהאשה קאי כדמוכח בסוגיא ואור'י שיש לחלק בין כתבה בשטר עצמו של בעל לכתבה שטר בפני עצמו ועוד אומר ר'י דאפילו בשטר של בעל איירי התם אלא שכתבה שהיא עצמה מכרה ללקוחות אבל חתמה לו דהכא היינו שמחלה שעבוד כתובתה שיש לה על שדה זו וכן משמע לשון חתמה כלומר שנתרצית במקח ולא מחתה בו וה'ר אלעזר משנ'ץ פי' דטעמא דרב התם דבשטר קונה משום דס'ל אחריות טעות סופר הוא והוי כאילו קבל עליה אחריות אבל אם פירש בלא אחריות לא קנה אפי' בשטר ושמואל דאמר עד שתכתוב לו אחריות משום דקסבר אחריות לאו טעות סופר הוא דפליגי בהכי בפ'ק דבבא מציעא (דף יד.) דשמואל קאמר בהדיא דשעבוד צריך לימלך ורב נמי אמר התם נמצא שאינו שלו רב אמר יש לו מעות ויש לו שבח ומשמע דפשיטא ליה דאפי' לא פירש לו את השבח קאמר רב דיש לו שבח והיינו משום דאית ליה דאחריות טעות סופר הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופסק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופסק </span>הלכה כר'ש דאמר אכלה פירות גמורין כו'. </span>פי' ר'ח דמהכא פשיטא לן בפרק נערה בכתובות (דף נא. ושם ) דכל העומד לגזוז כגזוז דמי לענין בעל חוב דלא טריף להו אע'ג דפלוגתא לענין שבועה בפרק שבועת הדיינין (שבועות דף מג. ושם )  בענבים העומדים ליבצר אי כבצורות דמיין אי לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המגדיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המגדיש </span>בתוך שדה חבירו וכו'. </span>אצטריך למיתנייא או למסתמא דלא כרבי או לאשמועינן דאפילו רבי מודה בהא כדמפרש בגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לבתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לבתה </span>הרוח כולן פטורין. </span>פר'י דברוח מצויה איירי כדמשמע בגמ' דסתם ליבוי דרוח מיירי ברוח מצויה מדפריך עלה דברייתא וליהוי כזורה ורוח מסייעתו ואי ברוח שאין מצויה הא לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה וא'ת כיון דמתלבה ברוח מצויה יתחייב האחרון של הנחת עצים [ואור] דבכל דוכתי אשכחן שמתחייב לענין אש בשיכול להזיק ברוח מצויה כגון אבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו וכופף קמת חבירו בפני הדליקה דמטיא ליה ברוח מצויה ואין לחלק משום דבהנהו אין מחוסר אלא הולכת האש בעלמא ע'י רוח מצויה אבל כאן מחוסר ליבוי ואין שם אש עליו ולא קרינא ביה המבעיר את הבערה דהא בפ'ק  (דף ט:) אמר גחלת כמה דשביק ליה מעמיא עמיא ואזלא אע'פ שמתנדנדת בטלטולו מעמיא עמיא ואזלא הא אם דרכה להתלבות ע'י נדנודו של חרש המטלטלה היה המוסר לו חייב הכא נמי יהיה האחרון חייב אע'פ שמחוסר ליבוי וי'ל דלבתו הרוח דמתני' קאי אבא אחר וליבה דהשתא הוי ליבה וליבתה הרוח כברייתא דגמ' וכן משמע לישנא דכולן ובאין בליבויו כדי ללבות ולא ברוח בפני עצמו כדי ללבות כמו שאפרש בגמ' ובחנם דחק לפרש דליבתו הרוח היינו ליבה וליבתו הרוח אלא נראה לפרש דליבתו הרוח היינו שליבתה הרוח בפני עצמה ברוח שאין מצויה וליבה וליבתו הרוח בגמ' בין מצויה בין אין מצויה וכגון שקודם ליבוי כבר בא הרוח שליבתו לבסוף איזה רוח שיהיה דמאחר שבא כבר כך לי שאינו מצויה כמצויה וכן משמע מתוך תירוצו של רבא שתירץ כגון שליבה ברוח מצויה וליבתו הרוח ברוח שאינה מצויה מכלל דמעיקרא ס'ד שמעיקרא בא הרוח שלבסוף ליבה וכן משמע בירושלמי דמתניתין איירי ברוח שאינה מצויה דגרסינן התם ליבתו הרוח כולן פטורין תמן אמרינן ברוח של אנוסים אבל ברוח שהעולם מתנהג בו חייב ר' יוחנן ור'ל תרוייהו אמרי אפי' ברוח שהעולם מתנהג בו שפעמים הוא בא ופעמים אין בא:  ליבה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליבה </span>ולבתה הרוח אם יש בליבויו כדי ללבות חייב ואם לאו פטור. </span>בשאין ברוח בפני עצמו כדי ללבות מיירי דאי בשיש בו כדי ללבות אפילו כשיש בליבוי המלבה כדי ללבות למה יתחייב דבלאו איהו נמי היה הולך ומזיק אלא ודאי כשאין ברוח כדי ללבות מיירי ולכך כשיש בליבויו כדי ללבות חייב המלבה כי הוא עשה הכל דהוה ליה כמו זה יכול וזה אינו יכול דחשיב אינו יכול מסייע שאין בו ממש בפרק המצניע (שבת ד' צג. ושם )  ואם אין בליבויו כדי ללבות אע'פ שגם ברוח אין כדי ללבות פטור דלא מיחייב משום אשו אלא אם כן עשה כל כך בפני עצמו בלא סיוע הרוח או דבר אחר שיוכל להזיק ברוח מצויה אחר גמר המעשה שלו דהכי משמע המבעיר את הבערה שבפני עצמו עשה את הבערה שיכול להזיק ברוח מצויה ולכך כאן פטור דבלאו ליבוי לא היתה יכולה להזיק והליבוי דהיינו גמר עשייתה לא עשה המלבה בפני עצמו ופריך אמאי פטור ליהוי כשעושה הליבוי ע'י סיוע הרוח כאילו עשאה בפני עצמו כמו לענין שבת דחשיב זורה ורוח מסייעתו כעושה בפני עצמו ומשני אביי הכא במאי עסקינן כגון שליבה מצד אחד שבענין זה אין דרך הרוח לסייעו ולכך כי מתרמי שנסתייע בליבוי הרוח פטור דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיצטרף ליבוי הרוח עם ליבויו דלא שכיח שיצטרפו ולא הו'ל להזהר בכך יותר מברוח שאין מצויה כך פר'י ועוד יש לפרש כגון שליבה מצד אחד שאין בליבויו ללבות כל המדורה ולא ברוח אלא צד אחד דמדורה ליבה הוא וצד אחר ליבה הרוח ואם לא היתה המדורה מתלבה כי אם מצד אחד היה הולך וכבה מחמת שהוא מועט ומחמת שהאשות מתחברות יחד מתגדלת האש ומזקת ולא דמי השתא לזורה ורוח מסייעתו דמה שליבה לא סייע הרוח כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר כגון שליבה ברוח מצויה וליבתה הרוח ברוח שאין מצויה. </span>וה'פ אם יש בליבויו כדי ללבות עם רוח מצויה חייב דחשיב כאילו עושה הכל בפני עצמו ואם לאו שאין בליבויו בהדי רוח מצויה כדי ללבות אלא ע'י רוח שאין מצויה שסייעתו נעשה המלבה פטור דברוח שאינה מצויה לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>זירא אמר כגון דצמרה צמורי. </span>לא נפח באור כעין נשיבת הרוח אלא חום הבל פיו הוציא על האור ללבותו והכי קאמר אם יש בליבויו בפני עצמו כדי ללבות חייב ואם לאו פטור אע'פ שבסיוע הרוח מלבה דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שתצטרף נשיבת הרוח לצימור שלו ויסתייע על ידה ללבות דלא שכיח שתצטרף נשיבת הרוח עם הצימור לסייעו כי הם מקלקלים זה את זה אע'פ ששניהם מצד אחד כי הצימור חם והרוח קר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו הני מילי לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה. </span>וכשגורם לזרות הרוח המסייעתו הוי מלאכת מחשבת ולהכי חייב בגרמת זרייה זו אבל עושה מעשה של זרייה בפני עצמו לא אקרי (זורה) לכך הכא לא מקרי מבעיר אלא גורם והתורה לא חייבה אלא מבעיר ולא הגורם (אלא) הבערה ע'י רוח המסייעתו ולהכי חשיבא הא גרמא לענין האש ככל שאר גרמות דקי'ל גרמא בנזקין פטור ומר בר רב אשי דפריך גבי רקתא בלא יחפור (ב'ב דף כו. ושם ) מאי שנא מזורה ורוח מסייעתו מצי סבר כרב אשי דהכא דהתם לענין חיוב הרחקה חשיב גירי דיליה וצריך להרחיק ואפי' ר' יוסי כמו הרחקת סולם מהשובך חשיב גירי דיליה לענין הרחקה אע'ג דלא חשיב ליה התם אלא גרמא דפטור מתשלומין מ'מ אסור וצריך להרחיק וגץ היוצא מתחת הפטיש דחשיב מזיק משום דניחא ליה דתיזל ומכה בכח כל כך שאחר גמר כחו יזיק ברוח מצויה וכך משני בלא יחפור ולא רצה להעמיד שמכה כל כך בכח עד שמזיק בכח אדם לבדו בלא רוח דאם כן לא הוה תני לה גבי נזקין דאש אלא גבי נזקין דאדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והכא </span>גרמא בנזקין. </span>מתוך כך נראה דאם שנים הביאו עצים ואור וליבו שניהם ואין בכל אחד כדי ללבות פטור ותימה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבות </span>כל בעלי קומה. </span>בקונטרס פירש כל ב'ח אבל בירושלמי משמע דמרבי אילנות וכל דבר המחובר והכי איתא התם אי מה הגדיש מיוחד שהוא תלוש מן הקרקע אף כל שהוא תלוש מן הקרקע ת'ל או הקמה: לעולם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>יכנס אדם בכי טוב. </span>מדקדק ר'ת מדמקדים כניסה ליציאה דבנכנס מעיר אחרת איירי מדיליף בריש פסחים (דף ד. ושם ) מאברהם דמצפרא סגי לזרוז מצות דכתיב וישכם אברהם בבקר ודלמא משום כי טוב הוא דלא השכים אלא ודאי מביתו לא שייך למימר שיצא בכי טוב שמכיר המוקשים והפחתים ואע'ג דהכא מייתי קרא ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו עד בקר משמע דמביתו נמי מיירי יש לומר דכיון דהוא סכנתא חשיב כמו לעיר אחרת ובפ'ק דתענית (דף י:) מייתי קרא דהבקר אור ור'י אומר דאין לדקדק בזה דאורחיה דגמרא בהכי בפרק במה מדליקין (שבת דף לד:)  בין השמשות כהרף עין זה נכנס וזה יוצא ובפרק עושין פסין (עירובין דף כא.) נמי אמרינן אבל אדם מטפס ועולה מטפס ויורד והא דיליף מוישכם אברהם בבקר שפיר יליף דמשום כי טוב לא היה צריך לאחר כיון דאזל לדבר מצוה דשלוחי מצוה אין נזוקין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמלאך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמלאך </span>המות מפקיד שם כליו. </span> לא גרסינן שנאמר למכמש יפקיד כליו דגבי עשרה מסעות של סנחריב כתיב האי קרא (בישעיה י) בא על עית עבר במגרון למכמש יפקיד כליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>להציל עצמו בממון חבירו. </span>איבעיא ליה אי חייב לשלם כשהציל עצמו מפני פקוח נפש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>שביק להו לאחלופי. </span>בתרוייהו כתיב ויצילה של שעורים שלא נטלוה ע'מ לשלם עדשים ושל עדשים שלא לקחוה ממי שזכה בה:  ה'ג</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>אלא למאן דאמר טמון באש תרתי קראי למה לי. </span>אבל הא לא בעי דלמה לי כלל קראי דחד קרא אצטריך לכל הפחות משום בעיא דטמון והא דכתיב ויצילה לר'י הצילה שלא הניח לשרוף כדי שלא יתחייב בטמון ולרבנן שהציל את המזיק שלא נתחייב לשלם אבל תרי קראי למה לי דלמ'ד לאחלופי אע'פ שאם לא היו עדשים היו צריכים לישאל אם מותר ליטול שעורים על מנת לשלם דמים מ'מ הזכיר עדשים לפי שהיו מזומנים שם והיו רוצים לפרעם תחתיהן ולמ'ד להציל עצמו בממון חבירו מיבעיא ליה בשעורין דלא חשיבי כל כך ובעדשים דחשיבי טובא אלא למ'ד טמון תרוייהו למה לי ובקונטרס גרס קראי למה לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>ולא אבה דוד לשתותם. </span>הוה מצי למימר אחד מהנך דמיבעיא ליה עם טמון אלא משמע ליה דאכל מילתא דאיבעיא ליה קאי ומכאן קשה לפי פירוש הקונטרס דמעשה בא לפניו ששרפו אנשיו גדיש והיו בה כלים טמונים דלפירושו הוה ליה למימר שלא אבה דוד לשתות היינו שלא רצה להפטר מחמת שהוא מלך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עברה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עברה </span>גדר שהוא גבוה ארבע אמות. </span>בגמרא מפרש ארבע אמות משפת קוצים ולמעלה ונראה לר'י דאיירי שאין הגדר גבוה מן השלהבת שאם היה גבוה יותר מאי קמפליג בין קולחת לנכפפת מה לי זה ומה לי זה כיון שהגדר גבוה מן השלהבת מה יכולה להזיק אלא ודאי בשאין גבוה מן השלהבת איירי ומיהו כשאין עצי הדליקה גבוהין מן הגדר איירי שאם היו גבוהין מן הגדר מה מועיל שהגדר גבוה מן הקוצים הרי הוא כאילו היתה המדורה על הגדר אלא כשעצי הדליקה שוים לגדר איירי או נמוכים מן הגדר ועוד נראה דגבוה ד' אמות דקתני אעצי הדליקה קאי שהגדר גבוה מעצי הדליקה ארבע אמות ורב פפא בא להוסיף בגמ' שמשפת קוצים ולמעלה נמי בעינן ארבע אמות אבל פשיטא דמתניתין אעצי הדליקה קאי ולשון עבר לא שייך אם לא היה הגדר גבוה מעצי הדליקה אע'פ שהשלהבת עולה למעלה מן הגדר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>עברה גדר כו'. </span>אומר ר'י דאי גרסי' בברייתא עד ובמתניתין לא גרסינן עד לא ניחא דלא שייך למפרך כלל דפשיטא דברייתא מלמטה למעלה קא חשיב דבענין אחר לא מיפרש אלא עד ולא עד בכלל דבכל מקום ד' אמות כלמעלה מד' אמות ובמתניתין לא קתני עד דבארבע אמות פטור ואפילו קתני במתניתין עד כמו בברייתא אין שייך להקשות דפשיטא דמתניתין לא מיפרשא אלא מלמעלה למטה וברייתא לא מיפרשא אלא מלמטה למעלה אבל אי במתניתין קתני עד ובברייתא לא קתני עד אז שייך למפרך שפיר אי נמי בשניהם אין עד שייך למפרך שפיר דמתניתין קתני בד' אמות פטור וברייתא קתני חייב וא'ת אי בשניהם אין עד אמאי אצטריך לשנויי מתניתין מלמעלה למטה וברייתא מלמטה למעלה לימא מתניתין ד' אמות דוקא בלא עד וברייתא מיפרשא בעד וי'ל דכיון דלא קתני עד לא כאן ולא כאן סברא הוא דכי היכי דהך מיפרשא בעד הך נמי מיפרשא בעד : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא בקולחת. </span>אגדר קאי וגרס אבל בנכפפת אפי' עד מאה אמה ולא גרס מאה מיל דמיל לא שייך בגובה ולפי הספרים דגרסי מאה מיל צ'ל דקאי אדרך רה'ר ואין נראה דהא בסמוך מייתי משנה דדרך הרבים ואמרינן עלה מאן תנא משמע דעד השתא לא איירי בה אע'ג דברייתא דתניא כוותיה גרס מיל דברוחב איירי ולא בגובה כדקתני ועצים מצויין לה מ'מ שפיר קאמר תניא כוותיה דברייתא מוקמה למתניתין בקולחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרך </span>הרבים מאן תנא רבי אליעזר היא. </span>אמתניתין קאי והוי סתם ואח'כ מחלוקת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דאמר נהר ממש אע'ג דלית ביה מיא. </span>ואע'ג דברשות הרבים בעי ט'ז אמות הכא סגי בח' אמות מתוך שהנהר עמוק וגם יש בו קרירות מים שעוברים בו תמיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>מפסיקין לפאה כו'. </span>במסכת פאה (פ'ב מ'א) גרס בסדר המשנה דרך היחיד ואח'כ דרך הרבים ומפרש בירושלמי דמשום סיפא איצטריך למיתני דקתני הכל מפסיקין לזרעים ואינו מפסיק לאילן דקמ'ל דאפילו דרך הרבים אינו מפסיק לאילנות ועוד [קא] חשיב שם שביל היחיד ושביל הרבים הקבוע בימות החמה ובימות הגשמים והשתא שביל היחיד איצטריך לאשמועינן דאע'פ שהוא קטן מדרך מפסיק מאחר שהוא קבוע ודרך היחיד אצטריך דס'ד כיון שאין קבוע לא מפסיק אע'פ שהוא רחב ושביל הרבים אצטריך דס'ד אמינא דבשביל היחיד הוא דבעינן קבוע בימות החמה ובימות הגשמים אבל שביל הרבים אע'פ שאין קבוע בימות הגשמים מפסיק קא משמע לן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמחלקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמחלקת </span>שלל לאגפיה. </span>כשגדלה האמה מתמלאה מים בורות שיחין ומערות שסביבותיה שמשקין בהם השדות: ולית</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולית </span>ליה לר'ש שיעורא. </span>קס'ד הכל לפי היזק הדליקה ישלם אפילו אין ראוי לעבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יעמיד אדם תנור בתוך ביתו כו'. </span>שיכול לעכב עליו בעל העלייה אם הבית של אחד והעלייה של אחר היה מעמידו בעלייה בעל הבית מעכב ובקונטרס פירש לענין בני העיר שמעכבין עליו וכמו שפירש ניחא דהוי דומיא דאינך מתניתין דהתם בפרק לא יחפור  (ב'ב דף כ:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפלוג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפלוג </span>וליתני בדידה. </span>וא'ת השתא נמי קא מפליג בדידה במדליק בתוך שלו וי'ל דע'כ סיפא בתוך ביתו של חבירו מדליק דאי במדליק בתוך שלו אע'פ שדרך בני אדם להניח בבתים היה פטור דהא קתני רישא וחכ'א אינו משלם אלא גדיש של חטין או גדיש של שעורין משמע דאפילו מוריגים וכלי בקר שדרך להניח בגדיש לא משלם אלא גדיש לבדו והשתא בכל ענין שנעמיד דברי רב כהנא פריך רבא עליה שפיר דאם ר'ל רב כהנא מחלוקת בתוך שלו ופליגי במוריגין וכלי בקר דר'י מחייב וחכמים פוטרין אבל במדליק בשל חבירו אפילו רבנן מחייבי אמוריגין וכלי בקר אם כן שפיר פריך דליפלוג בדידה בגדיש עצמה דהא בירה נמי לא מיתוקמא אלא במדליק בשל חבירו ואם ר'ל רב כהנא מחלוקת במדליק בתוך שלו דפליגי אפילו בארנקי דר' יהודה מחייב אע'פ דאין דרך ארנקי להניח בגדיש ורבנן פטרי אפי' במוריגין כדפרישית מ'מ כשמסיים אבל במדליק בתוך של חבירו ד'ה משלם כל מה שבתוכו אפילו אארנקי נמי קאי דמשמע ד'ה משלם כל מה שבתוכו לרבנן כמו לר'י הלכך פריך שפיר לפלוג וליתני בדידה דלשמעינן אפי' ארנקי בגדיש דאין דרכו להניח דהוי רבותא טפי ועוד שקשה לשון המשנה דקתני שדרך בני אדם להניח בבתים דאפי' אין דרך נמי מחייבי רבנן במדליק בתוך של חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא בתרתי פליגי [פליגי] במדליק בתוך שלו כו'. </span>דר'י מחייב אפי' ארנקי בגדיש שאין דרך להניח מדנקט מודים חכמים במדליק את הבירה דלכך נקט בירה שרוצה למצוא שיחייבו רבנן אפי' בארנקי כמו ר'י ואי רבי יהודה לא מחייב במדליק בתוך שלו אלא דוקא במוריגין הוה ליה לפלוגי בדידה ולימא דמודים חכמים במדליק גדיש של חבירו דחייב במוריגין אלא ודאי מחייב ר'י במדליק בתוך שלו אפי' בארנקי בגדיש ורבנן לא מחייבי אפי' במוריגין דקתני אינו משלם אלא גדיש של חטים כו' ופליגי נמי במדליק בתוך של חבירו דר' יהודה מחייב אפי' בארנקי בגדיש ורבנן לא מחייבי אלא במוריגין של חבירו שדרכו להניח בגדיש או ארנקי בבית שדרך להניח כל דבר בבתים וטעמייהו יש לפרש דר' יהודה לא פטר בטמון כלל ורבנן במדליק בתוך שלו פטרי כדמשמע קרא כי תצא אש (ומשמע) דאיירי דמדליק בתוך שלו אבל במדליק בתוך של חבירו מחייב בדבר שדרכו להטמין דלא אשכחן דפטר ביה קרא טמון ובדבר שאין דרכו פטרי מסברא דלא אבעי ליה לאסוקי אדעתיה שיניח אדם ארנקי בגדיש: במה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במה </span>דברים אמורים במדליק בתוך שלו והלכה ודלקה בתוך של חברו אבל במדליק בתוך של חבירו משלם כל מה שבתוכו. </span>כלומר בדבר שדרכו כגון מוריגים וכלי בקר אבל ארנקי בגדיש לא מחייבי רבנן אע'פ שדקדקנו בכל הני דלעיל שיהא משלם כל מה שבתוכו לרבנן כמו לר' יהודה הני מילי היכא דקתני ומודים או היכא דקתני דברי הכל אבל הכא במה דברים אמורים קתני ורבנן מילתייהו מפרשי ולאו אמילתא דרבי יהודה קיימי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאינו </span>משלם אלא דמי שעורים. </span>במדליק בתוך שלו איירי דאי במדליק בתוך של חבירו שעורין והגדיש חטין למה לא ישלם חטין כיון דחזי להו ובסמוך מדמי להו נמי לנותן דינר זהב לאשה ופשעה בו משמע דהיינו מדליק בתוך שלו והלכה בתוך של חברו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>יהודה דמחייב על נזקי טמון באש כו'. </span>לרבנן נמי הוה מצי למימר דעשו תקנה בבירה בכל דבר ובגדיש במוריגין אלא רבותא אשמועי' דלרבי יהודה אפי' ארנקי בגדיש עשו תקנת נגזל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשו </span>תקנת נגזל במסור או לא. </span>כתב רב אלפס כגון שיש עדים שמסרו ואיבד ממונו ואין יודעין כמה תיקו וכל תיקו דממונא לקולא ובשם רב האי גאון כתוב שישבע ויטול מחצה שכל תיקו דממונא חולקין ואין נראה לר'י לחייב כלל משום תיקו ור'ת מפרש דהך בעיא כשהמוסר מכחיש את הנמסר דומיא דנגזל בשבועות דגזלן מכחישו אבל אם המוסר עצמו אינו יודע כמה ישבע נמסר כמה הפסיד ויטול ולר'י נראה דהך בעיא אפילו אין המוסר יודע דומיא דתקנת נגזל באשו שאין המבעיר יודע כמה הפסיד הניזק דמבעי ליה במסור אי עשו תקנתא או לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>מנחי אינשי מרגניתא בכספתא או לא. </span>אפילו יש עדים שהיה בו מרגניתא מבעיא ליה דשמא לא אבעי ליה לאסוקי אדעתיה להאי ולא אמרינן מאי הוה ליה גביה דאזקיה כיון דלא רגילי אינשי לאנוחי כלל ולא דמי לדינר זהב דלעיל דאבעי לה לאסוקי אדעתא טפי דפעמים שאומר כן דירא שאם היתה יודעת שהוא של זהב לא היתה שומרתו ולא דמי נמי לארנקי בגדיש דרגילין טפי דמנחי מרגניתא בכספתא ואין לפרש דלענין שבועה מבעיא ליה אי עשו תקנת נגזל ויהא נאמן לומר שהיה בו מרגניתא דא'כ מה היה אומר לרב אשי לאו היינו מתני' מה ענין זה למשנתינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>בין גזלן לחמסן. </span>בלישנא דקרא אין חילוק ביניהם והכא קבעי מה בין גזלן דרבנן לחמסן דרבנן דתניא בפ' זה בורר (סנהדרין דף כה:) הוסיפו עליהם הגזלנים והחמסנים ומפרש גזלן לא יהיב דמי ובמציאת חרש שוטה וקטן כדמוקי ליה התם דאין פסול מן התורה אלא משום דרכי שלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמסן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמסן </span>יהיב דמי. </span>וכשלא אמר רוצה אני כדמפרש אבל מן התורה אינו פסול אלא היכא דלא יהיב דמי אבל היכא דיהיב דמי כשר אע'ג דלא אמר רוצה אני אע'פ שעובר על לאו דלא תחמוד הא אמרי' בפרק שנים אוחזין (ב'מ דף ה: ושם ד'ה בלא) לא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו וההיא דסוף מכילתין (דף קיט.) דמייתי מחמס בני יהודה דאפילו היכא דיהיב דמי הוה כאלו נוטל נשמתו לאו דרשה גמורה היא אלא אסמכתא בעלמא דחמסן דקרא היינו גזלן דלא יהיב דמי וא'ת כיון דחמסן דיהיב דמי פסול מדרבנן א'כ כי אמרי' בפ' שנים אוחזין (ב'מ ד' ה: ושם ד'ה בלא) אלא הא דאמר רב הונא משביעים אותו שבועה שאינה ברשותו נימא מיגו דחשיד כו' ומשני מורה ואומר דמי קיהיבנא מ'מ מה תירץ בכך אם הוא מעכב הפקדון בידו ורוצה ליפטר בדמים בעל כרחו של בעלים הרי הוא חמסן ופסול לשבועה מדרבנן ואכתי נימא מיגו דחשיד כו' וי'ל דמ'מ בגזלן דאורייתא אין להוכיח שלא יהא חשוד אשבועתו ועוד דחמסן דרבנן כשר הוא ואינו פסול עד שיכריזו עליו כדאמר בפ' זה בורר (סנהדרין ד' כו:) ואפילו אם הוא ידוע שנעשה חמסן בענין זה שמא לא ראו חכמים לפוסלו בכך וגם לא להכריז אלא דוקא כי שקיל וחטיף בזרוע בעל כרחייהו דבעלים והמקשה דקא פריך נימא מיגו דחשיד כו' אע'ג דהא ודאי קים לן דגזלן דרבנן בעי הכרזה ואינו נפסל עד אחר הכרזה כל עיקר לא הביא דברי רב הונא אלא משום דמקשה והא קעבר בלא תחמוד א'נ הכי מקשה כיון שפטר עצמו במה שטען נגנבו או נאבדו ואינו משלם דמים אלא לפי שאינו רוצה לישבע ואם היה פוטרו מן השבועה לא היה משלם כלום א'כ נימא מיגו כו' ומשני מורה ואומר כו' וגם אם היה פוטרו מן השבועה שמא כמו כן היה משלם דמים לפי שמעכב הפקדון בידו ולהכי לא חשיד אממונא: פסולה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פסולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסולה </span>כסוכה וכמבוי. </span>תימה דהוה ליה למימר ימעט כדאמרי' בריש מסכת סוכה (דף ב.) מבוי דרבנן תני תקנתא וי'ל משום דבעי למימר כסוכה נקט לשון פסולה אי נמי לפי שהיה צריך להאריך בלשון ולומר יכבה וימעט ויחזור וידליק דלמעט כמו שהיא מודלקת לא סגי כדאמרינן בפ' במה מדליקין (שבת דף כב:) הדליקה בפנים והוציאה בחוץ לא עשה ולא כלום והכא נמי לא שנא:  הדרן עלך הכונס </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מרובה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרובה. </span>מי קתני אין בין כו'. </span>משמע הכא היכא דתני אין בין לא שייך למימר תנא ושייר והקשה הר'י מאורלינ'ש מהא דתנן בפ'ק דמגילה (ד' ח. ושם ד'ה אין)  אין בין נדרים לנדבות אלא שהנדרים חייב באחריותן ונדבות אינו חייב באחריותן ואכתי הא איכא שהנדבה באה מן המעשר ונדר שהוא דבר שבחובה אין באה אלא מן החולין כדתנן בהתודה (מנחות ד' פא.) וי'ל דהתם לא בא לשנות כל ענין שנדר ונדבה חלוקים זה מזה אלא בא לומר שאין חיוב הבאה בזה יותר מבזה אלא אחריות אבל לענין בל תאחר זה וזה שוין וכן אין בין שבת ליום הכפורים לא איירי לכל דברים שביניהם כגון איסור אכילה וכן אין בין י'ט לשבת אלא אוכל נפש בלבד לא איירי בחומר שבשניהם כגון לאו ומיתה אלא בדבר האסור או מותר לעשות בהן ועוד י'ל דהך משנה דמגילה שנויה במסכת קנים (פ'א מ'א) גבי עולת העוף ועולה בין נדר בין נדבה אין באה מן המעשר כיון דאין בה אכילת אדם כדדריש בסיפרי בפ' עשר תעשר ת'ל ואכלת ושמחת שמחה שיש בה אכילה יצאו עולות שאין עמהן אכילה ואין להאריך כאן יותר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מרובה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרובה </span>קתני תנא ושייר. </span>לשון ראשון דמייתי סייעתא לא בעי למימר דשייר דסבר ההוא לישנא דכיון דקתני מרובה אין לומר שייר כמו באין בין וכן משמע הלשון דקאמר ללישנא בתרא מי קתני אין בין מרובה קתני משמע שתחילה היה סבור דמרובה הוי כמו אין בין וא'ת ומאי שייר דהאי שייר וי'ל דשייר טענת גנב באבידה דדריש לקמן רבי יוחנן דמשלם כפל ואי טעין טענת גנב בפקדון לא משלם ארבעה וחמשה בטבח ומכר הכי נמי טוען טענת גנב באבידה ועוד שמשייר שותף שגנב מחבירו ושותפין שגנבו לא משלם ארבעה וחמשה כדאמר לקמן בפירקין (ד' עח:) ועוד יש מפרשים דאין לחוש הכא אם אינו משייר כי אם דבר אחד כיון דלא נחת למניינא אלא דגלי לן שיש ריבוי בכפל מארבעה וחמשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצאו </span>קרקעות כו'. </span>וא'ת כיון דאמעיטי משבועה כדאמרינן בפרק הזהב (ב'מ ד' נז:) תיפוק ליה דאין בהם כפל בטוען טענת גנב דלא משלם אלא בשבועה כדאמרינן לקמן בשמעתין וליכא למימר דאצטריך לקופץ ונשבע דבהגוזל קמא (לקמן ד' קו.) מוכח דלא משלם אא'כ ב'ד משביעין אותו וי'ל דאצטריך להיכא דנשבע ע'י גלגול כדתנן (קדושין ד' כו.) זוקקין הנכסים שיש להם אחריות עם הנכסים כו' לישבע עליהן ומיהו לפי מאי דמסקינן לקמן האי כל ריבוי הוא מדלא כתיב הני פרטי גבי כסף וכלים וס'ל דכפל ושבועה הכל אחד ניחא דליכא אלא חד קרא לתרוייהו וא'ת וגניבה בקרקע היכי שייכא וי'ל במשיג גבול א'נ במחובר לקרקע כי ההיא די' גפנים טעונות וטוען שנגנבו לו ה' ונמצא שהוא גנבם (שבועות ד' מב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצאו </span>שטרות. </span>ואם תאמר למה לי קרא למעט מכפל והא אפי' אבדו בידים לא משלם קרן למאן דלא דאין דינא דגרמי ואפי' מאן דדאין לא הוו אלא מדרבנן כדפרישית בסוף [הפרה] (ד' נד. ד'ה חמור) וי'ל כיון דאי איתיה לשטר בעין חייב להחזיר (משלם) סלקא דעתך דכשמחזיר [משלם] (מחזיר) הכפל עמו: רעהו</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רעהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רעהו </span>אמר רחמנא. </span>ולא הקדש תימה לר'י ומאי איצטריך רעהו למעוטי הקדש מכפל בטוען טענת גנב הא ליכא שבועה בהקדש ולמסקנא דנפיק כפל ושבועה מחד קרא א'ש וא'ת דלקמן נפקא לן בפרקין (ד' עו.) למעט הקדש מוגונב מבית האיש ולא מבית הקדש וי'ל דהתם נמי לא מאיש קדריש דגבי הקדש נמי שייך לשון איש ולא משום דכתיב (שמות טו) ה' איש מלחמה אלא משום דבכל דבר שהוא לשון זכר שייך לשון איש ואשה על לשון נקבה כגון אשה אל אחותה בקרסים  (שם כו) אלא התם ה'פ מבית איש דשייך ביה רעהו כדכתיב ולא מבית הקדש ואגב דגבי גנב איצטריך למנקט האי לישנא למידרש ולא מבית הגנב נקט ליה נמי לענין הקדש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>כל חד וחד דרשינן כלל ופרט באפי נפשיה. </span>וא'ת והא לקמן גבי ונתת הכסף דרשינן כולהו פרטי באחת ובפרק קמא דקדושין  (ד' יז. ושם) גבי הענקה וי'ל כיון דכתיב על אכל פרטא כדכתיב על שור על חמור על שה על שלמה ש'מ למידרש כל חד וחד פרטא באפי נפשיה אי נמי ע'כ אית לן למידרש כל חד פרטא באפי נפשיה ולמעט עופות דאי לאו הכי לשתוק מכולהו פרטי ולכתוב שלמה לחודיה ותו לא דמשלמה אתי כל מילי בין בעלי חיים בין אינם ב'ח מכלל ופרט וכלל דמשום דהוו ב'ח לא גריעי והשתא בתחילה כשהקשה ואימא מה הפרט מפורש דבר שנבלתו מטמאה כו' הו'מ למפרך קושיא אחריתי לפי מה שסובר דאמרינן מה הפרט מפורש דבר המטלטל וגופו ממון לא לכתוב אלא שלמה לחודיה ולשתוק מכל שאר פרטי אלא הא עדיפא ליה למיפרך שמקשה דאפי' מה שאמר אין אמת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: מטמא נבלתו.
txt:
<span class='five'>מטמא נבלתו. </span>כדממעט להו בתורת כהנים ובזבחים בפ' חטאת [העוף] (ד' סט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>למה </span>לי. </span>למהדר למכתב כללא אחרינא אלא לאו ש'מ כל ריבויא הוא לפי מאי דמסיק השתא  (כל ריבויא הוא השתא) נפיק מקרא דהכא כפל ושבועה וא'ת ל'ל דכתב רחמנא כל הני פרטי לא לכתוב אלא כסף ומינה שמעינן דבר המטלטל וגופו ממון מכלל ופרט וכלל וכי תימא שלא הייתי דורשו לכלל ופרט משום דאיצטריך כדדרשינן בשבועות (דף לט: ושם ד'ה מה) מה כלים שנים והא ע'כ כלל ופרט דרשינן ליה בהזהב (ב'מ דף נז: ושם ד'ה כי) לענין שבועה דאין נשבעין על הקרקעות ועל עבדים ושטרות וכפל ושבועה הכל אחד מדקאמר לכתבינהו להנך פרטי התם והיכי הוה מצי למכתבינהו א'כ הייתי ממעט עופות טמאים משבועה אלא ע'כ אם תמעטם מכפל ג'כ משבועה תמעטם ועוד אי הוה כתיב להו התם לא הוה דרשינן להו גבי כפל אלא גבי שבועה אלא פשיטא לן דהני קראי קיימי אכפל ושבועה וי'ל כסף או כלים איצטריך לכדדרשינן בשבועות מה כלים שנים כו' והא דדרשינן ליה בפ' הזהב (שם) לכללי ופרטי וכללי אילו לא נאמר קאמר כלומר אילו לא נאמר על כל דבר פשע היינו דורשין מיעוט קרקעות ועבדים ושטרות מקרא דכי יתן אבל השתא דכתיב על כל דבר פשע אייתר ליה כסף או כלים למה כלים שנים ולפי מה שפירשתי דכפל ושבועה הכל אחד כי היכי דדרשינן לענין שבועה מה כלים שנים הכי נמי לענין כפל וכן הא דממעטינן דבר שאינו מסויים הוי בין לענין שבועה בין לענין כפל ואפי' היכא דנשבע על ידי גלגול בדבר שאינו מסויים פטור הוא מכפל: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>כל ריבויא. </span>אע'ג דבברייתא דריש להו כלל ופרט וכלל לאו משום דדריש לקרא הכי אלא מאיזה טעם שיהיה מרבינן כל דבר המטלטל וגופו ממון ולפי שדרשה זו שגורה בגמרא נקט בענין זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>למעוטי קרקעות. </span>שטרות הוה ליה למעוטי ברישא דדמי טפי למעוטי כדמוכח לקמן בפ' בתרא (ד' קיז:) דלמאן דדריש ריבויי ומיעוטי לא הוה ממעט אלא שטרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחד </span>למעוטי עבדים. </span>אע'ג דלעיל ילפינן עבדים מדאתקוש לקרקעות הכא כיון דכתיב כל ריבויא בעי לכל חד מיעוט באפי נפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבר </span>שאינו מסויים. </span>פירש הקונטרס דבר שאין לבעלים סימן בו וקשה מה לי יש בו סימן מה לי אין בו סימן ומפרש ריב'א כגון ההיא דתנן בשבועות הדיינין (שבועות ד' מב: ושם ד'ה על) אין נשבעין אלא על דבר שבמדה שבמשקל ושבמנין לאפוקי בית מלא מסרתי לך וכיס מלא והלה אומר מה שהנחת אתה נוטל אבל זה אומר עד החלון וזה אומר עד הזיז חייב ומנא ליה הא סברא אי לא משום דדרשינן משלמה ועוד היינו יכולין לפרש דבר המסויים כי ההיא דפרק הזהב (ב'מ ד' מז.) מה נעל דבר מסויים כו' לאפוקי חצי רימון וחצי אגוז דלא וכן אמרינן לקמן (דף סד:) גבי דרשה דהמצא תמצא דאמר שדי חמור בין המצא תמצא למעוטי דבר שאינו מסויים היינו חצי רימון וחצי אגוז דממעט להו מכפל ודבר שבמדה ושבמשקל ושבמנין דמצרכי גבי חיוב שבועה תיפוק ליה ממשמעות דכי הוא זה ויש ספרים דגרסי לקמן לאתויי דבר שאינו מסויים ואין נראה דמהיכא הוה ס'ד למעוטי דאיצטריך קרא לאתויי דאף על גב דממעטינן ליה לענין טוען טענת גנב מכפל בגנב עצמו מהיכא אתי אלא למעוטי גרס ואף על פי שנתמעט מגנב עצמו בפסוק הראשון אין למעט בכך בפסוק האחרון עד שימעט הכתוב בהדיא דהא קרקעות עבדים ושטרות איצטריך למעוטי ולא ילפינן מהדדי: והעדים</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והעדים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והעדים </span>מעידים אותו שאכלו. </span>אכלו נקט לרבותא אף על פי שאבדו מן העולם פטור מן הכפל בטענת אבד וסיפא נקט שנגנבו לרבותא דאע'פ שהוא בעין חייב כפל כיון שטוען טענת גנב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוי </span>אומר בטוען טענת גנב דבר הכתוב. </span>דבא זה ולימד על זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מגנב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגנב </span>הגנב. </span>דהגנב משמע המיוחד כמו העולה עולה ראשונה (פסחים דף נח:) הירך המיומנת שבירך (חולין דף צא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואידך </span> (ב) הגנב לכדר' חייא בר אבא. אע'ג דהאי דריש לריבוי והאי למיעוט אין לחוש דהכל לפי סברת הדרש:  כשהוא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשהוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשהוא </span>אומר שה כו'. </span>אף על גב דחמור כתיב ברישא נקט כי האי גוונא משום דהכי מסיק מילתיה שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יאמר </span>גניבה ושור וחיים והכל בכלל. </span>שאל הר'ר אשר מלוני'ל את ר'י היכי ס'ד דמגניבה שור וחיים מרבינן כל דבר ולא (ד) יהיה אלא פרט וכלל דלא הוה מרבינן מיניה אלא ב'ח והשתא בעי לרבויי בכלל ופרט וכלל טפי ממאי דמשמע כללא בתרא והשיב לו ר'י כיון דלא מסיק אכתי אדעתיה צד קדושה בבכורות וקרב לגבי מזבח א'כ אם נאמר מה הפרט מפורש בעלי חיים נמצא שאין כלום בכלל בתרא דחיים יותר מכעין הפרט והואיל וכן הוא אית לן למימר דחיים כלל הוא להיות משמע כל דבר כמו גניבה באם אינו ענין לחיים ממש תניהו לענין כל דבר או נפרש חיים לשון חשיבות כמו אחייה לקרן כעין שגנב דלקמן ולהכי קאמר והכל בכלל דאם לא בא לרבות מכעין הפרט אלא בעלי חיים לא יכתוב שום פרט אלא גניבה וחיים וליהוי גניבה כלל וחיים פרט ונ'מ בעלי חיים והא דפריך הא לא דמיא כללא בתרא לכללא קמא אע'ג [דפרישית] דחיים משמע כל דבר כמו כלל דגניבה מ'מ הואיל ומשמעות פשט שלהן אין שוה אין לעשות כלל ופרט וכלל מהם ומשני ה'א קרב לגבי מזבח אין וכלל חיים כמשמעותיה ומכעין הפרט אנו ממעטינן שאר ב'ח שאין קריבין לגבי מזבח כמו בכל מקום דכעין הפרט אתא למעוטי מכללא בתרא והכל מתיישב (ה) כפי' ר'י אך האחרון דקאמר יאמר גניבה שור ושה וחמור וחיים והכל בכלל דכיון דמכח פרטי בעי למימר שיהיה הכל בכלל מאי קמשני אילו כן הייתי אומר מה הפרט מפורש בעלי חיים והא מכח פרטות בא לרבות אפי' לאו בעלי חיים ואור'י דהמתרץ לא הבין דברי המקשן וחוזר ומקשה לו אותה קושיא עצמה ומפרש דבריו ואין נראה דאין זו סוגיית הגמ' אלא תנא אחד הוא ששואל ומשיב לעצמו לכך נראה לפרש דהתנא לרווחא דמילתא בא לפרש דאפילו תאמר שאין חילוק בין ב'ח לשאין בעלי חיים ולא ממעטינן מחיים דלאו ב'ח אפ'ה מפרטא דשור לא תרבה כל דבר המטלטל וגופו ממון ותקשה לך המצא תמצא ל'ל דהא לא מרבינן מפרטא דשור אלא דבר הקרב לגבי מזבח ומסיק ויאמר גניבה ושור וחמור שה וחיים והכל בכלל וא'כ המצא תמצא למה לי ומשני אילו כן הייתי אומר מה הפרט מפורש ב'ח עתה שאין מוצא טעם אחר מחלק בין בעלי חיים לשאין בעלי חיים אבל בתחלה שהיו לו טעמים אחרים לא חושש אם לא נחלק והשתא איצטריך המצא תמצא לרבות שאין בעלי חיים ופריך מה יש לך להביא בעלי חיים כשהוא אומר חיים הרי חיים אמור ולמה לי כל הני פרטי הא מה אני מקיים גניבה פירוש כלל ופרט וכלל לרבות כל דבר ועוד שאלו דאמאי הוצרך לומר מה הפרט מפורש ב'ח ה'ל למימר אילו כן הייתי אומר מה הפרט מפורש דבר שנבלתו מטמא לאתויי עופות טהורים ולא הוי מצי לאקשויי תו כשהוא אומר חיים הרי חיים אמור כו' ושפיר איצטריך המצא תמצא ואור'י דסובר זה התנא שאין לנו לתלות זה הדבר בצד טומאה כיון שטומאה חלוקה יותר מדאי שזה במגע ובמשא וזה בבית הבליעה דוקא ועוד שאלו למה ליה לרבא למימר דאם המצא תמצא קא קשיא ליה וצריך להפוך דברי הברייתא ולומר גניבה ושור לימא דחזקיה אתא לפרושי למה כל הני פרטי ואאם המצא תמצא סמיך וכבני מערבא ס'ל דאמרי בשני כללות הסמוכי' זה לזה הטל פרט ביניהם ודונם בכלל ופרט וה'ק יאמר המצא ושור וגניבה והכל בכלל אבל המצא תמצא לא חשיב להו שני כללות דדברה תורה כלשון בני אדם ומשני דמשור לחודיה ועם שני כללות לא אתי ומסיק ויאמר המצא ושור וחמור ושה וגניבה והכל בכלל אילו כן הייתי אומר מה הפרט מפורש ב'ח והשתא מסיים שפיר כשהוא אומר חיים הרי חיים אמור הא מה אני מקיים כלל ופרט לרבות כל דבר והוי אתי מסקנא דברייתא שפיר דלפי מה שמפרש רבא דהמצא תמצא קא קשיא ליה אין מתרץ בברייתא עצמה כלום וגם מה שמזכיר שור קודם לגניבה הוה אתי נמי שפיר והשיב לו ר'י חדא דאין לומר דברה תורה כלשון בני אדם אלא במקום שאי אפשר לומר בע'א ואין להאריך כאן בזה ועוד דא'כ היאך היה יכול לומר אילו כן הייתי אומר מה הפרט מפורש קרב לגבי מזבח וקדוש בבכורה הא ע'כ כיון דסבר האי תנא דשני כללות הסמוכים זה לזה בריבה ומיעט וריבה דיינינן ליה א'כ משני כללות הוה מרבינן כל דבר דהא ליכא למימר הטל פרט ביניהם כבני מערבא דא'כ תקשה ליה שה למה לי כדפריך בסמוך: אי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי שפיר קשיא ליה. </span>ומשני משום דאית ליה פירכא אע'ג דהאי פירכא ליתא בברייתא היינו משום דלא חש לפרשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהיכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהיכא </span>קמייתי ליה מכללא בתרא כללא גופי' חיים כתיב ביה. </span>גם זה שאל ה'ר אשר מלוני'ל את ר'י דאכתי תקשה המצא תמצא ל'ל דהא כיון דלא מצי לרבויי בכלל ופרט וכלל טפי אלא בעלי חיים משום דכללא גופיה חיים כתיב ביה א'כ ע'כ חיים לכללא לא אתיא דאי כללא אמאי איצטריך כל הנהו פרטי לא לכתוב אלא גניבה וחיים והוה מרבינן נמי כל בעלי חיים אלמא לאו כללא הוא אלא פרטא ומפרט דחיים לחוד נרבה כל ב'ח ומכל הני פרטי נרבה כל דבר והכי איתא בסמוך אי לאתויי בעלי חיים מחיים נפקא והשיב ר'י דלקמן ודאי דאיכא כללא ופרטא וכללא כדאמר שדי שור בין המצא תמצא קאמר שפיר דמכעין הפרט דשור מרבינן אפילו דלאו ב'ח דכל ב'ח מפרטא דחיים נפקא אבל הכא בלא המצא תמצא אי חיים לא הוי כלל היכי מתרבו דלאו ב'ח מפרטי כיון דליכא כלל בתרא לרבויי מיניה כעין הפרט והואיל שאין לרבות מהן כלום אם נעשה חיים פרט ע'כ צריכין אנו לעשות מחיים כלל ויבואו הפרטות למעט מן הכלל ונאמר מה הפרט מפורש דבר שנבלתו מטמאה ונמעט מהם עופות טמאים ואע'ג דהאי תנא אין נראה לו לתפוס צד טומאה היינו דוקא לפי מה שהיה יכול לתפוס צד ב'ח ורוצה לעשות כלל דחיים כמו כלל דגניבה אבל השתא דמסיק דמחיים לא משמע אלא ב'ח ואין יכול לתפוס צד ב'ח דא'כ פרטי למה לי ע'כ היה צריך לתפוס צד טומאה להכי איצטריך המצא תמצא לרבות כל דבר כדמסיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>דבר שאין מסוים. </span>אית ספרים דגרסי לאתויי ולעיל (דף סג. ד'ה דבר) מפורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי שה ל'ל. </span> ה'מ לאקשויי שור ושה ל'ל דמכעין הפרט דחיים לחוד מרבינן כל דבר אפילו דלאו ב'ח ולפי שהגמרא התחיל דבריו בשור שהוא ראשון נקט הכי אבל באמת הוא ששניהם מיותרים: אין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לי אלא בידו. </span>פי' שגנבו בידו ממש גגו חצירו כלומר שהכישה במקל מחצירו של בעה'ב ונכנסה לגגו חצירו וקרפיפו ואיצטריך לרבויי חצר לאשמועינן דחצר קונה אף לחובתו דלא תימא כשליח דמיא ואין שליח לדבר עבירה קמ'ל דקונה כדמפרש בפ'ק דב'מ  (דף י:) דיש שליח לדבר עבירה היכא דשליח לאו בר חיובא הוא וכן מוכח התם כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליכתוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליכתוב </span>או אם המצא המצא או תמצא תמצא. </span>משמע דאורחיה דקרא ליכתוב ב' פעמים תיבה אחת וכן בהחובל (לקמן פה.)  גבי ורפא ירפא וקשה דבריש היו בודקין (סנהדרין דף מ: ושם ד'ה מדהוה)  קאמר גבי גז'ש דהיטב היטב דמופנה מדה'ל למכתב או דרוש תדרוש או חקור תחקור מדשני קרא בדבוריה בהיטב כו' משמע דאי הוה כתב הכי לא הוה מופנה ואמאי אכתי הוה מופנה מדהוי ליה למיכתב או דרוש דרוש או תחקור תחקור וי'ל דאין ה'נ אלא משום דאין יורד לאותה סברא וניחא ליה למנקט כפל לשון השגור בכמה מקומות כמו העניק תעניק נתון תתן (דברים טו) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גופא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גופא </span>אמר רב קרן כעין שגנב. </span>במסקנא דמילתא אמרינן דרב איירי לענין יוקרא וזולא וא'ת ומאי קמ'ל מתניתין היא בריש הגוזל קמא (לקמן דף צג:) כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה ואע'ג דמתני' משמע דלענין שינוי איירי כגון עצים ועשאן כלים והתם (דף צו:) נמי קאמר בגמ' כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה לאתויי דר' אלעאי גזל טלה ונעשה איל נעשה שינוי בידו וקנאו מ'מ לענין יוקרא וזולא נמי איירי כדמוכח בסוף המפקיד (ב'מ דף מג.)  דמייתי לה איוקרא וזולא וכן פרק כל שעה (פסחים דף לב.) גבי אוכל תרומה דקאמר היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא לא תבעי לך דודאי לפי דמים משלם דלא גרע מגזלן דתנן כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה וי'ל דעיקר רב לא אתא לאשמועינן אלא תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה כשעת העמדה בדין והא דקאמר מ'ט דרב אתשלומי כפל ותשלומי ד' וה' קא בעי וה'פ אמר קרא גניבה וחיים אחייה לקרן כעין שגנב ומשמע ליה דוקא לקרן ולא תשלומי ד' וה' וא'ת בהגוזל קמא (לקמן דף קה.) דאמר רבא גזל שלש אגודות בג' פרוטות והוזלו ועמדו על ב' והחזיר לו ב' חייב להחזיר לו אחת ותנא תונא גזל חמץ ועבר עליו הפסח אמאי לא מייתי ראיה ממתני' דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה כיון דלענין יוקרא וזולא נמי איירי וי'ל דממתניתין דכל הגזלנים לא מצי מייתי דהתם אם איתא לגזילה בעין הויא בת השבה ולהכי כי ליתא נמי בעין משלם כשעת הגזילה אבל גבי אגודה דאם איתא בעין לא הויא בת השבה דהשתא לא שויא פרוטה הוה אמינא דכי ליתא נמי לא משלם אבל מההיא דחמץ ועבר עליו הפסח מייתי שפיר דאילו הוי בעין לא שוי מידי אפ'ה היכא דליתא בעין משלם כדמעיקרא ובפרק כל שעה (פסחים דף לב.) הוי מצי לאתויי מההוא דגזל חמץ דמשלם כדמעיקרא אלא דניחא ליה להביא ההיא דכל הגזלנים שהיא שנויה תחילה ועוד אור'י דמגזל חמץ לא מצי למידק כלל דלפי דמים משלם היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא דה'א דגבי חמץ כי ליתא בעין בעי לשלומי ליה חמץ מעליא כאותה חתיכה שגזל דלפי מדה משלם אבל לא כדמים של שעת הגזילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתניא </span>כחושה והשמינה כו'. </span>תימה היכי ס'ד דרב ששת שדבר רב בכחושה והשמינה דא'כ היה מגרע כחו של קרן וממילתיה דרב משמע שבא ליפות כחו של קרן ולגרע כח כפל וד' וה' דקאמר אחייה לקרן דוקא כעין שגנב ואחייה משמע לשון יפוי כח וי'ל דאחייה אין לשון יפוי אלא לשון תשלומים וכל דבר שמשלים החסרון שגנב או גזל קרי אחייה וכן משמע בסוף שמעתין דקאמר  טלאים כדמעיקרא [משלם] כפל ד' וה' כשל עכשיו משמע אפי' מעיקרא שויא זוזא ולבסוף ד' דומיא דטלה ונעשה איל משלם כפל כי השתא לפי' ר'י דלקמן ושם אפרש בע'ה ומיהו ר'ת פי' בע'א לקמן דלגרע כח הכפל קאמר רב כשעת העמדה בדין ולא ליפות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>מפטימנא ואת שקלת. </span>משמע דכשנתפטמה מאליה הוי כשעת העמדה בדין ולפי זה הוה מצי לאוקמי מילתיה דרב כשנתפטמה מאליה ולא הוה צריך לאוקמיה ביוקרא וזולא ומיהו לפי האמת אפי' כשנתפטמה מאליה משלם כפל ד' וה' כעין שגנב כמו בטלה ונעשה איל דאמר לקמן דמשלם כפל ד' וה' כעין שגנב ואפי' שינוי לא קני משום דאמר ליה אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך הכא נמי כשנתפטמה מאליה מצי אמר ליה אטו שמינה גנבי מינך ודוקא ביוקרא וזולא הוא דקאמר רב כפל ד' וה' כשעת העמדה בדין דלא שייך למימר אטו יוקרא גנבי מינך וטעמא אפרש לקמן בע'ה גבי הא דקאמר טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לי קטלה כולה מ'ל קטלה פלגא. </span>פ'ה משום דהכחשה אתחלה דטביחה היא וקשה לר'י דלא שייכא הכחשה לטביחה מידי כיון שאם היה הורגה כולה בענין זה לא היה בה דין ד' וה' אלא הכי פריך מה לי קטלה כולה דאין הולכין בתר הדמים דהשתא דקנאה בשינוי ואינה של נגנב אלא בתר מעיקרא שהיתה שלו וה'ה בקטלה פלגא ולפי זה ה'ה בהוכחשה ממילא דמשלם כדמעיקרא דמה לי מתה כולה מה לי מתה פלגא ודאי מתה כולה מאליה יש לחייבו כדמעיקרא שהיתה של נגנב ולא בתר השתא וכי קא משני ומוקי מילתא דרב ביוקרא וזולא לא הוה מצי לאוקמי בכחשה דממילא ועוד אר'י דמצי לפרש בע'א מ'ל קטלה כולה מ'ל קטלה פלגא כלומר אפי' למ'ד אין לשחיטה אלא לבסוף ולא מחייב ד' וה' עד משהו אחרון אפ'ה לא אזלינן בתר חשיבותא דההיא שעתא כפי מה שהוא שוה במשהו אחרון אלא כפי מה ששוה קודם שחיטה א'כ כי קטלה פלגא נמי דהיינו הכחישה לא אזלינן בתר השתא אלא בתר מעיקרא ולפי טעם זה ה'מ לאוקמיה מילתי' דרב בהוכחשה ממילא:  כפילא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כפילא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כפילא </span>ארבע וחומשא זוזא. </span>לפי מה שפ'ה דחומשא עולה לו בכפילא שמשלם את הכפל ונפטר בכך מן החומש קשה קצת מה בכך אי כפילא ארבע וחומשא זוזא ומיהו בקונט' פי' דלית ליה כפרה בחומש כיון שאין ניכר ומובלע בתוך הכפל ואי הוה מפרש דחומשו עולה לו בכפילו שמשלם את החומש ועולה לו לכפל הוה ניחא דהוה פריך שפיר אבל לשון בכפילו לא משמע הכי ובתוספתא נמי גרסי' וחומשו עולה לו מתוך כפילו וריב'א מפרש דאלשון ברייתא קפריך דמשמע דחומשו עולה בכל כפילו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>קרן כעין שגנב. </span>תימה אמאי לא דחי כגון דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' וכפילא זוזא כעין שגנב דלא כרב וחומשא זוזא כשעת העמדה בדין כדאמר דתברה או שתייה משלם ד' וי'ל דליכא למימר הכי כלל דמהיכא תיתי דקרן יהא כשעת העמדה בדין וכפל ד' וה' יהי' כעין שגנב דאין לחלק בין כפל ד' וה' לקרן אם לא מכח הפסוק ובזה אין לנו שום פסוק ורב נמי דמחלק היינו משום דקרא קדריש ועוד דבלאו הכי דחי שפיר ונוח לו כפי האמת ובאותו ענין שהיה המסייע אומר שאין להעמידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אמרת שינוי קונה. </span>פירוש כי האי דטלה ונעשה איל אבל הא פשיטא דשינוי קני כדאמר בסמוך דשינוי קונה לב'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איל </span>בן יומו קרוי איל. </span>מיהו ודאי לענין קרבן אמרינן דאיל בן שתי שנים מדכתיב במקום אחר כבש בן שנתו (ויקרא יב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני בית שמאי היא. </span>האי שנויא ליתא לרבא דאית ליה בריש הגוזל קמא (לקמן דף צד.) דוקא לגבוה אסרי ב'ש משום דאמאיס וא'ת היכי מדמה ליה דמה ענין אתנן אצל שינוי וי'ל דקסבר דאי שינוי קונה א'כ ראוי הוא להתיר שינוי באתנן דחשיב כאחר ואין זה אותו שבא לידה בתורת אתנן וממאיס נמי לא מאיס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הן </span>ולא שינוייהם. </span>תימה דבסמוך נפקא ליה לרבה דשינוי קונה מקרא אחרינא דכתיב אשר גזל כעין שגזל יחזיר ועוד קשה דרב חסדא קאמר דשינוי אין קונה דדריש אשר גזל מ'מ ובהגוזל קמא (צד:) קאמר רבי יוחנן דבר תורה גזילה המשתנית חוזרת בעיניה מדכתיב והשיב את הגזילה מ'מ וכי פליגי אבית הלל ונרא' לר'י דלקמן מיירי בשינוי החוזר לברייתו ואהכי מייתי בריש הגוזל קמא מלתיה דר' יוחנן ורבה דבסמוך סבר דאפי' שינוי החוזר לברייתו נמי קני וצריכי תרי קראי דאי לאו אלא חד קרא הוה מוקמינן ליה בשינוי שאין חוזר והא דמייתי רבה סיוע לדבריו ממתניתין דהגוזל עצים (לקמן ד' צג:) משום דמיירי בשינוי חוזר לברייתו כדמוקי לי' התם בריש פרקין (שם) בעצים משופים וצמר טווי וההיא דלא הספיק ליתן לו עד שצבעו נראה לרבה דאיירי נמי בשינוי החוזר שיכול להעבירו ע'י צפון כדאמר בריש הגוזל (שם) ואע'פ דלר' יוחנן מיירי בשינוי שאינו חוזר ומוקי לה בקלא אילן דלא עבר לה לרבה נראה לו דוחק להעמידה בקלא אילן (דלא עבר) ולהכי מייתי מיניה סייעתא: הם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הם </span>ולא ולדותיהם. </span>משמע הכא דטפי מסתבר לאסור חטין ועשאן סולת יותר מולדותיהם ותימה דבפ' כל הצלמים  (ע'ז דף מז. ושם ד'ה הכא) משמע איפכא גבי יש שינוי לנעבד או לא דבעי למימר דמשתחוה לחטין קמחן מותר למנחות ואע'ג דאמרינן בעיברו ולבסוף נרבעו דברי הכל אסורים דהתם מעיקרא בהמה והשתא בהמה (א) ובבא הוא דאחידה באפה הכא מעיקרא חטין והשתא קמח ואין לומר דהא דשרינן ולד אתנן היינו בנותן לה ואח'כ עיברה דהא משמע בפ' כל האסורין (תמורה דף ל: ושם ד'ה דניחא) דדומיא דולד (ב) הנרבעת שרינן ולד אתנן וי'ל דהתם ודאי יש להתיר יותר חטין שנשתנה שנעשה סולת מולד נרבעת דהיא וולדה נרבעו  (ג) ובבא בעלמא דאחידה באפה אבל גבי אתנן עיקר דעתה משום קמח וגבי בהמה עיקר דעתה אפרה ולא אולד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טלאים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טלאים </span>כדמעיקרא. </span>נראה לר'י דה'פ דלענין טלה ונעשה איל או כחושה ונתפטמה או איפכא לשלם כפל נמי וכן ד' וה' כדמעיקרא כמו קרן אבל דמים דהיינו יוקרא וזולא כשל עכשיו ששמין אותו טלה של שעת גניבה לפי גדלותו או קטנותו שהיה בשעת גניבה לפי יוקרא וזולא דהשתא וטעמא דטלאים משום דא'ל תורא גנבי ממך והוא הדין כחושה והשמינה דא'ל שמינה גנבי ממך אבל לגבי דמים אין שייך למימר יוקרא גנבי מינך ובלישנא דקרא נמי גוף צאן ובקר נזכרים בפסוק ודרשי' מינה (לקמן דף סז:)  שאם גנב שור שוה מנה לא ישלם תחתיו ה' נגידים דכתיב תחתיו דמשמע תחת גוף השור ומשום דלשון גוף השור נזכר בפסוק משום הכי אמרינן טלאים כדמעיקרא ואע'פ שעל שעת טביחה בא ד' וה' מ'מ כמו כן שעת גניבה גרמה לו שאם אין גניבה אין טביחה ומכירה אבל דמים שכל עיקרם תלוים בשומת ב'ד וגם אין נזכרין בפסוק סברא הוא דמוקמינן בהו אחייה לקרן דוקא כעין שגנב ולא ד' וה' אלא כשעת העמדה בדין שב'ד שמין אותה באותה שעה ור'ת מפרש דאין חילוק בין טלאים ליוקרא וזולא וה'פ טלאים שדבר בהן הברייתא דהיינו טלה ונעשה איל שנשתנו למעליותא כדמעיקרא וה'ה ביוקרא וזולא דמעיקרא שוין זוזא ולבסוף ארבעה דהיינו כדמעיקרא דלהחמיר על ד' וה' לא אמר רב דמים פי' דמים דאיירי בהו רב כגון דמעיקרא שוים ארבעה ולבסוף שוים זוזא דנשתנו לגריעותא בההיא קאמר רב כשל עכשיו וה'ה בטלאים כגון שמינה והכחישה דהוי כשל עכשיו והא דאמר לעיל שמינה והכחישה כעין שגנב צ'ל דוקא בהכחישה בידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הספיק ליתנו עד שצבעו פטור. </span>אפי' כשגזז שיעור חמשה רחילות יחד שחל עליו חיוב ראשית הגז פטור כשצבעו כדאשכחן בריש הגוזל קמא (לקמן דף צד. ושם) גבי פיאה דמצותה בקמה וכשנשתנית למ'ד שינוי קונה פטור וא'ת הא דמייתי התם גזז ראשון (ד)  וצבעו פטור מאי אריא ראשון ראשון אפי' הכל יחד נמי וי'ל דהתם אפי' צבע מקצת והניח מקצת פטור אפי' מה שלא צבע שלא חל עליו חיוב ראשית הגז כיון שאין מצטרף אבל הכא שגזז כשיעור תחילה ונתחייב לכהן דוקא צבעו כולו פטור אבל הניח מקצת מה שהניח חייב אע'פ שאין בו שיעור שכבר נתחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שצבעו. </span>אין לפרש שצבע חלקו של כהן מה שהפריש לו מן הגיזה דלא שייכא ביה הפרשה כמו גבי תרומה דהפרשה שייכא ביה [אבל] הפרשת ראשית הגז אין כלום מה שמפריש לצד אחד וכאילו לא הפרישו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מוצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוצא </span>אבידה לאו כיון דאייאש מרה מינה כו'. </span>אור'י דנפקא לן דיאוש קונה באבידה מהא דאמר באלו מציאות (ב'מ דף כז. ושם) (ה) מה שמלה מיוחדת שיש לה סימנין ויש לה תובעים פי' ע'י שיש לה סימנין יש לה תובעים שאין הבעלים מתייאשין כיון שיש בהם סימן ולא כמו שפ'ה שם שיש לה תובעין שאינה של הפקר דשמלה דבר הנעשה בידי אדם הוא דהא ל'ל קרא להכי פשיטא דשל הפקר פטור דלמי ישיב וקשה לר'ת למ'ד סימנין לאו דאורייתא א'כ בין בדבר שיש בו סימן בין בדבר שאין בו סימן אין מחזיר לבעלים מן התורה אלא ע'י עדים ואי מתייאש מדבר שאין בו סימן כך מתייאש מדבר שיש בו סימן דזה וזה אין מחזיר לבעלים אלא ע'י עדים וא'כ לא יחזיר אבידה לעולם ותירץ דאע'ג דסימן לאו דאורייתא ואין מחזיר כ'א בעדים מ'מ אין מתייאש מדבר שיש בו סימן ששואל לבני אדם ראיתם טלית שלי שאבדתי שהיה בו כך וכך סימנין אבל כשאין בה סימנין מתייאש שאין יודע מה לשאול ואין סבור למצוא עדים לעולם וא'ת א'כ מה דוחק לשנויי התם למ'ד סימנין לאו דאורייתא סימנין כדי נסבא הא איכא למימר דלא נקט סימן אלא לומר דע'י כך יש לה תובעין וי'ל דאי לאו דסימנין דאורייתא לא היה לו כלל להזכירם ולא הוה ליה למימר טפי אלא מה שמלה מיוחדת שיש לה תובעים וממילא ידעינן דמשום סימנים הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי כיון דמייאש כו'. </span>אע'פ שאין יאוש מועיל באבידה בתר דאתי לידיה כדקאמר לאו כיון דמייאש מרה מינה מקמי דאתי לידיה קני ליה וכדאמר באלו מציאות (ב'מ דף כא:) בהדיא מ'מ בעי למילף שפיר דיאוש קני בגזל בתר דאתי לידיה דבמציאה נמי נהי שלא היה קונה לענין זה שלא יצטרך להשיב ולהפטר לגמרי הואיל וכבר נתחייב בהשבה מ'מ היה קונה לענין זה שלא יתחייב לשלם כי אם דמים כמו לגבי גזל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דבאיסורא אתי לידיה. </span>מכאן משמע שיאוש (ו) אין כהפקר גמור דא'כ אפי' בתר דאתא לידיה באיסורא יוכל לקנות מן ההפקר והא דאמר בהשולח (גיטין דף לט:) נתייאשתי מפלוני עבדי דלא בעי גט שחרור אי אמרי' המפקיר עבדו יצא לחירות ואין צריך גט שחרור לא משום דכי מתייאש הרי הוא מפקירו דאי יאוש הוי הפקר א'כ אפי' אתא לידיה באיסורא כיון שמפקיר זכה בהן אלא התם היינו טעמא דכי היכי דבהפקר אין צריך גט שחרור לפי שאין רשות לרבו עליו ה'נ כשנתייאש אין לרבו רשות עליו: אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>לפני יאוש ל'ל קרא פשיטא. </span>דאפילו קדשינהו אינו קדוש דגזל ולא נתייאשו הבעלים שניהן אין יכולין להקדיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה דיאוש לא קני. </span>דאי קני א'כ חשיב שפיר קרבנו ולא מיפסיל משום מצוה הבאה בעבירה הואיל והוא קנוי לו קודם שהקדישו כמו שאפרש לקמן  (דף סז. ד'ה אמר עולא) בע'ה אבל אי לא קני ביאוש מיפסיל ומ'מ קדוש הוא אע'ג דאכתי לא ידע טעמא דשינוי השם דקאמר לקמן מעיקרא חולין והשתא הקדש  (א) מ'מ יש כאן יאוש ושינוי רשות  באותן קרבנות דאין [הגזלן] חייב באחריותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>איכא למ'ד שינוי מעשה לא קני. </span>ולא בעי לאוקמיה כב'ש דאמר שינוי במקומו עומד אף על גב דאיכא נמי תנאי דסברי הכי בהגוזל קמא (לקמן דף צג:) מ'מ הלכה כב'ה דשינוי קונה והתם נמי דחי רבא דכולהו תנאי מצו סברי כב'ה ובכל הגמרא סובר כן ולא בעי לאוקמי בשינוי החוזר לברייתו דאיכא למ'ד דלא קני דרב יוסף לא פליג עליה דרבה אלא ביאוש לחודיה אבל שינוי מעשה אפי' בחוזר לברייתו דאיירי ביה רבה כדפרישית לעיל לא פליג עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דגזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגזל </span>משכב דחבריה. </span>משמע מתוך פ'ה שר'ל משכב גמור של חבירו אם גזלו אין מטמא משכב דגזירת הכתוב הוא וזהו תימה ועוד קשה לרשב'ם דבטהרות (פ'ז מ'ו) גבי גנבים שנכנסו לבית תנן המשכבות ומושבות טהורים ואם יש עמהם כנעני או אשה הכל טמא כי שמא נדה היא וכנעני כזב לכל דבריו משמע שמטמא משכב ומושב שאין שלו ומיהו יש לדחות דהתם מדרבנן ועוד קשה דהתם (בתורת כהנים פרשת מצורע) מייתי עלה פלוגתא דר'ש ורבנן דגנב וגזלן דבסמוך והכי איתא התם משכבו ולא הגזול יכול שאני מוציא אף הגנוב ת'ל טמא [ר' שמעון אומר במשכבו ולא הגנוב יכול שאני מוציא את הגזול ת'ל טמא] אמרו לו ומה ראית לרבות את זה ולהוציא את זה אחר שריבה הכתוב ומיעט מרבה אני את אלו שנתייאשו הבעלים ממנו כו' ומדמייתי עלה פלוגתא דר'ש ורבנן משמע דהוי טעם משום דאין מחשבה מטמאתו כי ההיא דבסמוך דאין יחוד של גזלן יחוד ומפרש ר'י דגזל משכב דחבריה שגזל עורות של בעל הבית שאינן מחוסרין אלא יחוד ואין צריך שום תיקון ואין חסר רק מחשבה והוי שפיר דומיא דגזל קרבן דחבריה שאם היה גוזל בהמה של חולין שמחוסרת קדושה זה היה כמו מחוסר מעשה גמור כעין עמרא ועבדיה משכב אבל גזל או גנב משכב גמור דחבריה מטמא משכב לכ'ע ואע'ג דהך משכבו ולא הגזול איירי קודם יאוש והך דקרבנו ולא הגזול איירי אף בתר יאוש אין להקפיד אע'ג דאין דומה זה לזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דגזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגזל </span>קרבן דחבריה. </span>תימה ל'ל קרא דאי בחטאת הא אפי' הוא עצמו אם אכל חלב אתמול והפריש קרבן אין מתכפר באותו קרבן על חלב שאכל היום ואי בעולה ושלמים הא אמרי' בפסחים (דף פט:) המוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום והיה נראה לאוקמי בפסח שיכול למנות אחרים עמו על פסחו ולמוכרו כדמוכח התם אבל קשה דהאי קרא בעולה כתיב אם לא שיעמיד בפסח באם אינו ענין ואין לומר שבא הכתוב לפסול הקרבן דהא אמרינן לקמן (דף עו.) גבי גנב שאם שחט תמימים לפנים לשם בעלים יחזרו קרן לבעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שקיצען. </span>ומועיל עם היאוש אבל לחודיה לא קני דלאו שינוי מעשה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועיצבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועיצבא </span>אינה צריכה קיצוע. </span>ומיהו היכא דחשיב עליה לקוצעה אמרינן בפ' דם חטאת (זבחים דף צד.) דטהורה עד שיקציענה מ'מ דייק הכא שפיר דכיון דראויה להשתמש בלא קיצוע אין קיצוע שלה חשוב שינוי מעשה כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שאין בו חסרון מלאכה מחשבה מטמאתה. </span>וא'ת בלאו ההוא דעיצבא אמאי לא פריך ליה מהכא דמחשבה מועלת אלמא יאוש קני וי'ל דלמא הך דהכא איירי בבעל הבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שינוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שינוי </span>השם כשינוי מעשה דמי. </span>לאו כשינוי מעשה ממש דשינוי מעשה לחודיה קני כדמוכח לעיל ולקמן (דף סח.) גבי גנב וטבח ובא אחר וגנבו דפריך ושינוי מעשה מי איכא למ'ד דלא קני אבל שינוי השם גרידא לא קני בלא יאוש או שינוי מעשה: הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לאו הכי הדרא בעיניה. </span>וסתם מריש כיון שבנאו בבירה מתייאשים הבעלים ממנו וא'ת דמשמע דלא מקשה אלא לרב יוסף אדרבה כ'ש דקשה לרבה טפי דלדידיה יאוש גרידא קני ולמאי דמשני דמריש שמו עליו אכתי תקשה לרבה דמהכא משמע דיאוש לא קנה ונראה לפרש דבלא יאוש איירי ולהכי פריך לרב יוסף א'א בשלמא דשינוי השם לא כלום הוא שפיר אלא אי אמרת דשינוי השם קטן עם יאוש קני א'כ שינוי השם גדול כי האי דמריש יש לו לקנותו בפני עצמו וכן משמע לעיל דשינוי השם חשוב גרידא קני דפריך גבי גנב טלה ונעשה איל ונקניה בשינוי השם דהוי שינוי השם חשוב ועוד יש לומר דבכל מקום הוי שינוי השם גרידא קני לרב יוסף בלא יאוש ולכך יש להועיל לו במריש בלא יאוש דמה שצריך יאוש בעורות לאו משום קנין דקנין הוי משום שינוי השם לחודיה והיאוש אין צריך אלא כדי שיועיל מחשבת יחודו לשוייה אברזין דאם לאו היאוש אין כאן שינוי השם וכן בהקדש בעי עמו יאוש שאם אין יאוש אין שם הקדש חל עליו ואין כאן שינוי השם וכן שינוי רשות אם אין יאוש אין שינוי רשות אבל מריש בלא יאוש נמי איכא שינוי השם ויש לו להועיל בפני עצמו וכן גבי טלה ונעשה איל דאמרי' לעיל וניקני בשינוי השם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צנור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צנור </span>שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה. </span>כשיש לו לבזבז מד' רוחותיו איירי שאם הוא פרוץ אפי' מרוח אחד לא היה פוסל המקוה כדמוכח במסכת מקואות (פ'ד מ'ד)  דדוקא טבלא שיש לה לבזבז פוסל והר'י מסימפונ'ת פירש דאפילו פרוץ משני רוחות איירי כדרך צנור וכגון שחטטו לקבל צרורות שלא יעכבו את הגשמים כי ההיא דפ'ד דמקואות (מ'ג) החוטט בצנור לקבל צרורות בשל עץ בכל שהוא ובשל חרס ברביעית וא'ת א'כ מאי קאמר מעיקרא קציצתא והשתא צנור דמשמע דאפי' קבע תחילה יש לפסול המקוה לפי שמשתנה שמו ע'י חקיקה והלא אין משתנה שמו ע'י חטיטה שעושה לקבל צרורות דאותה היא שגורמת לפסול את המקוה וי'ל כיון שמשתנה שמו ע'י חטיטה יש לחשבו כתלוש והחטיטה שעושה כאילו עושה אותה בתלוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>שאיבה דרבנן. </span>מפורש בפרק המוכר [את] הבית (ב'ב ד' סו. ושם ד'ה מכלל) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הגנב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הגנב </span>והגזלן. </span>בהגוזל בתרא (לקמן קיד.) פריך אי רבנן קשה גזלן אי רבי שמעון קשה גנב ומשני לה שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעיקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעיקרא </span>טיבלא. </span>ואע'ג דשינוי החוזר לברייתו על ידי שאלה כדאמרינן בהאשה רבה (יבמות ד' פח.) ובסוף הנודר מן הירק (נדרים ד' נט.) מ'מ לא חשיב להו שינוי החוזר לברייתו כיון דלא שכיחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעיקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעיקרא </span>חולין והשתא הקדש. </span>בקדשים שאין חייב באחריות לא הוה צריך ליתן טעם זה דיש כאן שינוי רשות אלא בעי לאוקומי אפי' בחטאת ובאשם ואע'ג דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן (א) מכל מקום שינוי השם יש כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>עולא מניין ליאוש שאין קונה. </span>משמע הכא דסבר עולא דיאוש לא קני וכן בהניזקין (גיטין ד' נה. ושם ד'ה מאי) דאמר עולא דבר תורה בין נודעה בין לא נודעה אין מכפרת מ'ט יאוש כדי לא קני וקשה לר'ת דבהגוזל בתרא (לקמן ד' קיד.) גבי פלוגתא דרבי שמעון ורבנן דגנב וגזלן קאמר עולא מחלוקת בסתם אבל בידוע ד'ה יאוש קני ואור'ת דבכל מקום יאוש קונה רק לענין קרבן משום דהוי מצוה הבאה בעבירה ומביא ראיה מההיא דהניזקין (גיטין ד' נה: ושם) דפריך התם לעולא מההיא דגנב והקדיש ואח'כ טבח ומכר משלם תשלומי כפל ואין משלם ד' וה' ותני עלה כה'ג בחוץ ענוש כרת ואי אמרת יאוש לא קני כרת מאי עבידתיה והשתא בלאו ההיא דתני עלה הוה ליה למפרך מגופה דאי יאוש לא קני אם כן אין לו כח להקדיש ואמאי פטור מד' וה' הא לא טבח דהקדש אלא ודאי לכל מילי מודה עולא דיאוש קני רק לענין הקרבה ולהכי פריך מדתני עלה דבחוץ ענוש כרת אלמא ראוי לפתח אוהל מועד ועוד מייתי ראיה ר'ת מריש לולב הגזול (סוכה ד' ל. ושם) דפסלינן לולב הגזול אפי' בי'ט שני ומפרש רבי יוחנן משום מצוה הבאה בעבירה שנאמר והבאתם גזול את הפסח גזול דומיא דפסח בין לפני יאוש בין לאחר יאוש בשלמא לפני יאוש דלאו דידיה היא אלא לאחר יאוש הא קנייה ביאוש מ'ט לא לאו משום מצוה הבאה בעבירה משמע דסבר בכל דוכתי דיאוש קני רק לענין מצוה וקשה לר'י לפי' דאם כן מאי פריך לעיל אביי לרבה מקרבנו ולא הגזול דלמא בקרבנו מודה רבה כמו עולא וכ'ת דסבר אביי אין חילוק כמ'ד בסוכה (שם.)  מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול דלית ליה טעמא דמצוה הבאה בעבירה הא ע'כ אית ליה דאי לאו הכי כי אמרת נמי יאוש לא קני תקשה ליה אמאי אסור להקריבו כיון דשם הקדש חל עליו כדאמר דהוי יאוש ושינוי השם אלא ודאי משום דהוי מצוה הבאה בעבירה ועוד בההיא דגיטין (ד' נה: ושם) דבעי רבא כי אוקמוה רבנן ברשותיה משעת גניבה או משעת הקדישה ומאי נ'מ לגיזותיה וולדותיה ואליבא דעולא בעי לה כדמוכח סוגיא דהתם ואי בעלמא קני הא ע'כ משעת יאוש גיזותיה וולדות דידיה הוו ע'כ נראה לר'י דבכל מקום לעולא יאוש לא קני וההיא דהגוזל בתרא (לקמן ד' קיד.) הוי יאוש ושינוי השם דמעיקרא משכא והשתא אברזין ואע'ג דגבי קרבן נמי הוי יאוש ושינוי השם כדאמר לעיל דמעיקרא חולין והשתא הקדש מכל מקום כיון דאין קנוי לו אלא מחמת שהקדיש ולא (ב) היו לו קנוי קודם פסליה רחמנא להקרבה משום מצוה הבאה בעבירה כדמוכח בפרק לולב הגזול (סוכה ד' ל. ושם) דאמר להו רב להנהו אוונכרי כי זבניתו אסא מן הנכרים לגזוז אינהו כו' ופריך ולקנינהו בשינוי השם משמע דאי קנו ליה תו לא הוי מצוה הבאה בעבירה ודוחק לומר דסבר כרבי יצחק בר נחמני דלא חייש התם למצוה הבאה בעבירה ועוד אמר התם (ד' לא.) האי כשורא דמטללתא עבדו ביה רבנן תקנתא מפני תקנת השבים וסוכה לא בעינן משלכם ולא מיפסל אלא משום מצוה הבאה בעבירה וכי קנייה בתקנתא דרבנן לא חשיב מצוה הבאה בעבירה כ'ש אי קנה קנין גמור והא דאמר בריש הגוזל קמא (לקמן ד' צד.) הרי שגזל סאה חטין טחנה לשה אפאה והרים ממנה חלה כיצד מברך אין זה מברך אלא מנאץ ודחי ליה התם דמצי סבר בעלמא דשינוי קונה והכא משום מצוה הבאה בעבירה אע'ג דקנה קודם לכן לענין ברכה להזכיר שם שמים עליו ראוי להחמיר יותר אי נמי התם דחוי בעלמא הוא והשתא לעיל פריך אביי שפיר מקרבנו ולא הגזול דאי יאוש קנה אמאי מיפסל הא לא חשיב מצוה הבאה בעבירה כיון דקודם שהקדישה קנאה אלא ודאי יאוש גרידא לא קני אלא מחמת שהקדישה דה'ל יאוש ושינוי רשות או יאוש ושינוי השם כדמסיק לבסוף ולכך מפסל משום דה'ל מצוה הבאה בעבירה ובהניזקין (גיטין ד' נה: ושם) נמי אי לא דתני עלה מגופא דברייתא לא מצי פריך לעולא דאע'ג דיאוש לא קני שפיר חל הקדש משום דה'ל יאוש ושינוי השם ואדרבה מגופה דברייתא הוי סייעתא לעולא דאי יאוש קני כי לא הקדיש נמי פטור מד' וה' דשלו הוא טובח ושלו הוא מוכר כדפריך מינה לקמן (ד' סח:) רבי יוחנן לריש לקיש דאמר יאוש קני ואדרבה תימה דלא פריך מינה לרב יהודה דפליג  התם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>גזול דלית ליה תקנתא. </span>אע'ג דאמר לעיל (דף סה:) גנב טלה ונעשה איל נעשה שינוי בידו וקנאו מ'מ כמו שהוא לית ליה תקנתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span> אמר מהכא קרבנו ולא הגזול רבא גרסינן ולא רבה מדקאמר חד מינייהו רב פפא אמר ולא היו טועים אלא בין רב פפא לרבא שהיה רבו ופעמים כשהיה אומר רב פפא דברים בסתם היו סבורים שדברי רבא הן אבל בין דברי רב פפא לדברי רבה לא היו יכולין לטעות ולעיל (דף סו:) גרס אמר ליה רבא משכבו ולא הגזול כו' אע'ג דרבה הוה בר פלוגתיה דרב יוסף ולרבה הקשה אביי צריך לומר דרבה עצמו לא השיב לו כלום אלא רבא השיב לו מדפריך הכא והא רבא הוא דאמר דגזל קרבן דחבריה וקאמר דחד מינייהו רב פפא אמרה וכן משמע דבכל הספרים גרס לעיל אמר ליה רבא ואי רבה השיבו הל'ל אמר ליה ולא היה צריך להזכיר רבה כיון דמקשה לרבה וכן משמע בהניזקין (גיטין דף נה: ושם) דרבא אית ליה דיאוש כדי לא קני דבעי רבא כי אוקמוה רבנן ברשותיה משעת גניבה או משעת הקדש למאי נ'מ כו' ואי יאוש קני לכל הפחות משעת יאוש כבר הוא ברשותיה ובפרק בתרא (דף קיא: ושם) קאמר רבא לעולם רשות יורש לאו כרשות לוקח דמי משמע התם דאית ליה דיאוש לא קני והתם רבא דהוא בר פלוגתיה דרמי בר חמא והא דאמר רבא בפרק אלו מציאות (ב'מ דף כו:) גבי מציאה נטלה לפני יאוש על מנת לגזלה עובר בכולן ואע'ג דאהדריה בתר יאוש מתנה בעלמא הוא דיהיב ליה אע'ג דיאוש לא קני מ'מ כיון דהועיל יאוש למוכרה או להקדישה חשיב גזלן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שור </span>ושה שני פעמים. </span>וא'ת ושה דכתיב ב' פעמים למה לי הא בשבת לא כתיב שה וי'ל דאי לא כתיב שה שני פעמים הוה אמינא שבא שור למעוטי שאר מילי מדין שור דלא הוו בתשלומין ה' ולוקמיה אדין שה להכי כתיב שה למעוטי לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: b
trm: בקר ישלם תחתיו.
txt:
<span class='five'>בקר ישלם תחתיו. </span>ומסברא הוה ידענא דחמשה בקר קיימא אשור וארבע צאן קיימי אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אין </span>הגונב כו'. </span>בגמרא (דף סט:) דריש לה מוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב ולמאן דמוקי חד בגנב וחד בטוען טענת גנב א'ש אבל למאן דמוקי תרוייהו לטוען טענת גנב לא שייך כלל למדרש הכי וצריך לומר דלדידיה נפקא ליה למעוטי גנב אחר הגנב מקרא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתניא </span>אמר רבי עקיבא כו'. </span>מכל הנהו דפריך הכא לרב ה'מ למפרך לעיל לרבה ומהנהו דפריך לעיל לרבה ה'מ למפרך לרב אלא דרבה דאיירי בגזלן פריך ליה ממילי דגזלן ולרב דמיירי בגנב ניחא ליה למיפרך ממילי דגנב אע'פ שאין סברא לחלק ועוד דכמו שהוקשו בבית המדרש נקבעו בגמרא ולתרוייהו הוה מצי למפרך מההיא דגנב והקדיש דפריך מינה לקמן רבי יוחנן לריש לקיש: אי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי קשה מציעתא לרב. </span>דאין להופכו כיון דברייתא לא מוכחא מידי שצריך לתרצה ולהפכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>טביחה דאהנו מעשיו. </span>משמע דסבר ר'א דשינוי קונה דאהנו מעשיו משמע לאפוקי מרשות בעלים דומיא דאהנו מעשיו דמכירה וקשה לפי' רשב'ם דמפרש בפ'ק (ד' יא.) אהא דאמר עולא א'ר אלעזר שמין לגנב ולגזלן דהיינו לענין פחת נבילה דהוי דנגזל משום דלא קני לה גזלן בשינוי וי'ל דדוקא בשינוי שאין הגזלן עושה בידים לא קני כגון שמתה הבהמה אבל שינוי שעושה הגזלן בידים כגון טביחה מודה ר'א דקני א'נ אהנו מעשיו דטביחה היינו שמחסרה מן הבעלים ולאו דקני ליה ולא הוי כאהנו מעשיו דמכירה : מה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>טביחה לאלתר אף מכירה לאלתר. </span>וא'ת והא ממש לאלתר קודם ידיעת בעלים אי אפשר להיות דומיא דטביחה דה'ל יאוש שלא מדעת וקיימא לן כאביי דלא הוי יאוש וי'ל דטביחה נמי אין דרך לטבוח לאלתר עד שיבוא לביתו ובתוך כך מסתמא יודעין הבעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גניבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גניבה </span>בנפש תוכיח. </span>וא'ת גניבה בנפש שאני דלא איתקש לטביחה וי'ל דהכא נמי לא איתקש לטביחה אלא בלא היקישא יליף לה מטביחה ולהכי קאמר ר' יוחנן דאדרבה אית לן למילף מכירה ממכירה. </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן סבר חיוביה בין לפני יאוש בין לאחר יאוש. </span>תימה דלכאורה קי'ל כרבה דיאוש כדי קני וקי'ל כר' יוחנן לגבי ר'ל דחיוביה אף לאחר יאוש ואמאי חייב אחר יאוש כיון דיאוש קני שלו הוא טובח ושלו הוא מוכר וי'ל דאפשר דלא קי'ל לא כרבה ולא כר' יוחנן דכמה אמוראי נחלקו בשני אלו הדברים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>דאמר כצנועין. </span>וא'ת והא צנועים מחללין אף אחר יאוש דהא סתם גניבה הוי יאוש בעלים כרבנן דר'ש א'כ קסברי צנועין דיאוש לא קני ור'ל מודה דאין יכול להקדיש אחר היאוש דסבר יאוש קונה וכ'ת דהוי יאוש שלא מדעת שאינם יודעים אם לקטו אם לאו הא גבי תמרי דזיקא אמרי' באלו מציאות  (ב'מ ד' כב: ושם ) כיון דשכיחי דנתרי חשיב יאוש מדעת וי'ל דהכא לא שכיח כולי האי שילקטו שיראים מן הבעלים ולא דמי לתמרי דזיקא וחשיב יאוש שלא מדעת ואפי' למ'ד יאוש שלא מדעת הוי יאוש איכא למימר דצנועין סברי כר'ש דאמר דסתם גניבה לא הוי יאוש בעלים וא'ת והיכי מדמי הקדש לחילול שכמו שיכול לחלל מה שביד חבירו כן יכול להקדיש והלא אע'פ שאין יכול להקדיש פירות של חבירו יכול לחלל הקדש של חבירו כדמשמע בריש האשה רבה (יבמות ד' פח.) דקאמר אי קדושת דמים משום דבידו לפדותו ואי קדושת הגוף אי דידיה כו' משמע דבקדושת דמים אין חילוק בין דידיה לחבריה וי'ל דלא דמי דהקדש מאחר שהוקדש יצא מרשות בעלים וכמו שהבעלים יכולין לפדותו כמו כן אחר אבל כרם רבעי הבעלים זכאים לאוכלה בירושלים וא'ת אכתי הרי יכול לחלל מעשר שני של חבירו דאמרינן בפרק האיש מקדש (קדושין דף נה: ושם) אין לוקחין בהמה טמאה עבדים וקרקעות ממעות מעשר שני ואם לקח יאכל כנגדן בירושלים ופריך אמאי יחזרו דמים למקומן ומשני כשברח אלמא מחללין מעות שביד המוכר וי'ל דהתם הוי כמו גזלן דאי לא ברח הוי המקח חוזר בו והוי כמו גזל ולא נתייאשו הבעלים וכצנועין דהכא אי נמי התם קנסא בעלמא וכן משמע התם מתוך הסוגיא ומיהו בפרק לולב הגזול (סוכה ד' לט. ושם) משמע שיכול אדם לחלל [דמי] פירות שביעית של חבירו שלא מדעתו דתניא אין מוסרין דמי פירות שביעית לעם הארץ יותר ממזון שלש סעודות ואם מסר אומר הרי מעות הללו מחוללין על פירות שיש לי בתוך ביתי ובא ואוכלן בתורת שביעית וי'ל דאפקינהו רבנן מרשות עם הארץ כדי שלא יהא נכשל ואוקמינהו ברשות זה שיכול לחלל דהפקר ב'ד הפקר ומיהו קשה דבפ'ק דבכורות (דף יא. ושם ד'ה הפודה) משמע דהפודה פטר חמור של חבירו פדיונו פדוי ואפילו שלא מדעתו מדבעי ליה פדיונו פדוי לפודה או דלמא פדיונו פדוי לבעלים ואי מדעת בעלים דומה היה דפדיונו פדוי לבעלים ויש לומר דפטר חמור לא דמי לכרם רבעי דכיון דאסור בהנאה הוי כמו הקדש לענין זה שיכול כל אדם לפדותו ולא ממש הוי כהקדש דבהקדש פשיטא לן דפדיונו פדוי לפודה ובפטר חמור מסקינן דפדוי לבעלים ומיהו דבר תימה דהיכי מדמי הקדש כלל לחילול דלמה לא יוכל לחלל נטע רבעי ומעשר שני של חבירו שלא מדעתו כיון דזכות הוא לו דזכין לאדם שלא בפניו דהא דמבעי לן באין בין המודר (נדרים ד' לו:)  התורם משלו על של חבירו צריך דעת בעלים או לאו היינו טעמא כדקאמר התם דדלמא ניחא ליה למעבד מצוה בממוניה אבל הכא וכי אין טוב להם למלקטים שיחללו אותם הבעלים ממה שיאכלו בלא חילול [וע' תוס' קדושין נו. ד'ה מתקיף] : חייב</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>אתה ליתן לו כו'. </span>משמע דחייב אתה ליתן לו לא הוי גמר דין עד שיאמר צא תן לו והא דאמר בפרק קמא דסנהדרין  (ד' ו: ושם ד'ה נגמר) נגמר הדין אי אתה רשאי לבצוע ומפרש היכי דמי גמר דין פלוני אתה זכאי פלוני אתה חייב אע'ג דלא הוי גמר דין ממש כיון שקרוב הדין לגמור אסור להטעות את הזכאי  [ועי' תוס' ב'מ יז. ד'ה חייב] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כרם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרם </span>רבעי כו'. </span>ק'ק דלא נקט ערלה תחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חרסית.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חרסית. </span>פירש הקונטרס כתותי רעפים וקשה דבפרק כסוי הדם (חולין דף פח. ושם ד'ה חרסית) חשיב חרסית ולבינה כתושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מה </span>חרסית דלית ביה הנאה. </span>תימה לר'י דבסוף כסוי הדם (שם:)  אומר דאין מכסים אלא בדבר שזורעים בו ומצמיח ומשמע התם דמכסין בחרסית ותירץ ר'ת דחרסית זורעים בו ומצמיח אבל אין מוציאה  כדי נפילה לכך קרי דלית ביה הנאה ואפילו מוציאה יותר מכדי נפילה הואיל ופירותיה מועטים חשיב לית בה הנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והצנועין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והצנועין </span>מניחין את המעות כו'. </span>אי שביעית נוהג בכרם רבעי כדמשמע [דאמילתיה] דת'ק [קאי] צריך לומר דצנועין אשאר שני שבוע קיימי דאי אשביעית כיון שהיו זוכים מן ההפקר לא היו יכולים לחלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הנלקט מזה יהא מחולל. </span>תימה מתי היו אומרים דלמה שמלקטים אחר אמירה לא היה מועיל ואם כן וכי בכל שעה היו אומרים כן בלי הפסק וכ'ת שבכל ערב היו אומרים כן כמו גבי עניים בסמוך מ'מ לא היתה תקנה למה שאכלו קודם אמירה ואור'י דכל הנלקט לאו דוקא ממש אחר לקיטה אלא מניח מעות בעוד שלא נלקט ואומר כרם רבעי זה לכשיהיה נלקט יהיה מחולל אחר הלקיטה והא דקאמר ר' דוסא לעיתותי ערב אפילו מן השחרית היה יכול לעשות כן כמו שפירשתי אלא עצה טובה קמ'ל שלא יתפקרו עניים ללקט הרבה כיון שהפקיר אי נמי לעיתותי ערב דוקא אבל שחרית גזרינן שמא לא יפריש דלאחר לקיטה יחול ההפקר וא'ת וכיון שיש חילול במחובר לקרקע כדמשמע בסמוך למה היו הצנועים דוחקים למה לא היו מחללים כל הכרם בבת אחת וי'ל דשמא היו רוצים להוליך שאר הפירות לירושלים לפיכך לא היו רוצים לחלל הכל בבת אחת אי נמי לפי שלא היה מועיל חילול למה שיגדל אחרי כן וא'ת כי קאמר כל המתלקט הא לא היה מועיל למה שגדל אחר כך וי'ל דמ'מ מה שהיו יכולין לתקן היו מתקנים ועוד דשמא היה בטל ברוב א] ואע'ג דדבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל מכל מקום מדאורייתא בטיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>כל המתלקט. </span>משמע דחל פדיון במחובר לקרקע שהרי קודם לקיטה היה מתחלל שהרי אחר שנלקט שבא לרשות אחרים אין לבעלים כח בהן לחלל ותימה דבתוספתא משמע דאין חילול במחובר דתניא בסוף מעשר שני כרם רבעי ב'ש אומרים אין פודין אותם ענבים אלא יין וב'ה אומרים ענבים ויין והכל מודים שאין פודין במחובר לקרקע ונראה דטעמא דילפינן קדש קדש ממעשר ויש לומר דהתם לא הוי טעמא אלא משום דמחובר אין דמיו ידועין ולכך אין פודין אפילו על פי שלשה והיינו נמי טעמא דב'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שלקטו עניים היום יהא הפקר. </span>תקנה עושה לעניים לפוטרם מן המעשר כשמלקטין יותר מדינם כגון ג' שבולים ואוכלין בלא מעשר לפי שלקט שכחה ופאה פטורים מן המעשר לכך אומר בעה'ב כל שלקטו יהיה הפקר כדי שיפטור הכל ממעשר דהפקר פטור ממעשר וצריך לומר דבעל הבית אין מתייאש דאם היה מתייאש וחשיב יאוש מדעת כמו תמרי דזיקא וא'כ למ'ד יאוש כדי קני תקשה ליה מה מועיל הפקר לפוטרו מן המעשר והלא כבר זכו בהן עניים בתורת גזל על ידי יאוש ומיהו זה אין להקשות אם בעל הבית מתייאש למה צריך להפקיר כדי לפוטרו מן המעשר והלא יאוש חשוב הוא כהפקר לפוטרו מן המעשר כדמוכח באלו מציאות (ב'מ ד' כא:)  ועוד דלמה לא יועיל כל שלקטו לכ'ע דאטו מי גרע מיאוש דהא לא דמי יאוש דהכא דגבי גזלן ליאוש דמציאה דאי יאוש קני בכל ענין אפילו אם אין הגזילה ברשות הגזלן בשעת יאוש אם כן יאוש דהכא לא הוי אלא כלפי דידיה והוי כמתנה בעלמא ואין לו לפטור מן המעשר ואפילו את'ל דלא קני אא'כ הגזילה ברשות הגזלן אבל אם היא ברשות הרבים בשעת יאוש כל המחזיק בה זכה בה אי נמי למ'ד יאוש כדי לא קני כלל וכל המחזיק בה זכה בה מ'מ אין זה יאוש פוטר מן המעשר דנהי דנגזל אין יכול לתבוע מן המחזיק בה אחר יאוש כדאמרינן בהגוזל בתרא (לקמן ד' קיא:) דדוקא גזל ולא נתייאשו הבעלים ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה אבל אחר יאוש אין יכול לגבות כלום מן השני מ'מ כיון שכל אדם אסור להחזיק בה מפני שהיא צריכה לגזלן ליפטר מן הנגזל ואם כבר זכה בה אחר לכל הפחות חייב לשלם דמים לגזלן כדאמר לעיל דאפילו למ'ד יאוש לא קני חייב גנב שני לשלם קרן לגנב ראשון לא חשיב כהפקר לפטור מן המעשר דטעמא דהפקר פטור מן המעשר משום דכתיב ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך יצא לקט ושכחה ופאה שיש לו חלק ונחלה עמך והיינו טעמא דהפקר והכא אין לו חלק בה שאסור לזכות בה ואם זכה חייב לשלם לכל הפחות דמים ועוד דבסתמא אין מתייאש אלא לגבי עניים ואין מועיל לפטור מן המעשר עד שיהיה הפקר לעניים ולעשירים כשמיטה: הלוקח</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלוקח </span>יין מן הכותים. </span>הכל מפורש בפרק כל הגט (גיטין דף כה. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לעולם כל הנלקט. </span>הקשה רבינו טוביה תקשה דרבי יוחנן אדרבי יוחנן דלית ליה לרבי יוחנן ברירה והאמר רבי יוחנן הלכה כסתם משנה וסתם מתניתין בהלוקח כר'מ דאית ליה ברירה ואע'ג דבסתמא דצנועים לית ליה ברירה מ'מ תקשה מאי אולמיה דהאי סתמא מהאי סתמא ושמא רבי יוחנן היכא שמתנה בפירוש לא קאמר ר' יוחנן דאין ברירה ובריש כל הגט (שם) דקאמר רבי יוחנן אף אחרון אינו פוסל משום דאין ברירה שאני התם דכתיב וכתב לה דמשמע שיהיה צריך שיהיה מבורר בשעת כתיבה כמו שמפורש בריש כל הגט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'א </span>צנועים אית להו דר' דוסא. </span>ולא מן הדין דגזל ולא נתייאשו הבעלים שניהן אין יכולין להקדיש ולחלל ולהפקיר אלא מחמת תקנה הוא דאוקמי רבנן ברשותיה לחלל ולהפקיר שלא יכשלו עניים וגנב ורבי דוסא לית ליה דצנועין דבעניים עבוד רבנן תקנה ולא בגנב אבל השתא דקאמר ר' יוחנן צנועין ור' דוסא אמרו דבר אחד א'כ סובר הוא דלא מחמת תקנה אלא מן הדין ולא בעי למימר דלענין ברירה דוקא קאמרי דבר אחד דתרוייהו לית להו ברירה שהרי דבר אחד משמע ממש דבר אחד וקשה דבפרק העור והרוטב (חולין דף קכד:) אמר רבי יוחנן ר' ישמעאל ורבי דוסא בן הרכינס אמרו דבר אחד דלאו ממש דבר אחד דבמגע דוקא אמרו דבר אחד אבל במשא פליגי דהתם תנן שני חצאי זיתים מטמאים במשא ולא במגע דברי רבי ישמעאל ובההיא דרבי דוסא תנן במסכת אהלות בפרק ג' (משנה א) כל המטמאין באהל שנחלקו והכניסן לבית רבי דוסא בן הרכינס מטהר וחכמים מטמאין כיצד הנוגע בשני חצאי זיתים מן הנבילה או נושאן כו' משמע דר' דוסא בן הרכינס מטהר במגע ובמשא ויש לומר כיון דבמגע אמרו דבר אחד אין חושש אע'ג דלא שוו במשא ועוד אומר ר'י דלגמרי מצית למימר דסבר רבי דוסא כרבי ישמעאל והא דלרבי ישמעאל מצטרפים היינו במרודד ור' דוסא איירי במפוזר לגמרי דלגבי משא בעי נושא והוא דנישא שיהא מחובר יחד כדקאמר עולא בההיא שמעתא ואוקי עולא כרבי דוסא ולא כרבנן דבלאו הכי פליגי בה תנאי בדעולא ומה שיכול לתרץ אליביה מתרץ אי נמי עולא מוקי פלוגתייהו במרודד ואתי כרבנן ולית ליה דאמרו דבר אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרייה </span>רחמנא מעשרו ומוסיף חומש. </span>תימה לר'י דבלא חומש יכול לדקדק דאוקמיה רחמנא ברשותיה מכיון שיכול לפדותו ואין שום אדם יכול לעכב עליו אבל אחר אין יכול לפדות בע'כ וי'ל דהא מה שהוא יכול לפדותו ולא אחר היינו לפי שהוא בידו אבל כשהוא ביד אחרים כמו כרם רבעי דלעיל אז לא יוכל לפדותו אבל השתא דאשכחן שיהיה חשוב כ'כ שלו שמוסיף חומש ואחר אפילו כשפודה מדעתו אין מוסיף חומש ש'מ דלגמרי אוקמיה רחמנא ברשותיה ואפילו הוא ברשות אחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדש </span>קדש יליף ממעשר. </span>תימה דל'ל למידרש בפרק כיצד מברכין (ברכות ד' לה. ושם ד'ה אחליה) מדכתיב קדש הלולים אחליה והדר אכליה פירוש כרם רבעי טעון חילול תיפוק ליה מקדש קדש דמעשר וי'ל דאי לאו דאשכחן ביה פדיון הוה ילפינן קדש קדש משביעית שאין לו פדיון כלל ואין להקשות כלל למה לי קדש תיפוק ליה מהלולים דגזירה שוה דקדש אצטריך למימר דיש לו חומש כדאמר בפ'ב דקדושין (ד' נד: ושם ד'ה גמר) ורבינו חיים תירץ דאי לאו הלולים מגזירה שוה לא הוה ידעינן שצריך חילול (א) בשביעית שאין מעשר שני נוהג בשביעית והביא ראיה מירושלמי דמעשר שני פ'ה דקאמר מה דאת אמרת אין מעשר שני נוהג בשביעית דכוותיה אין נטע רבעי בשביעית וכו' ודייק התם שגם שלישית וששית שאין בהם מעשר שני לא יהיה בהן נטע רבעי אמר רבי יוסי שלישית וששית יש בהם מעשרות ושביעית אין בה מעשר כל עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לקט דממון דידיה הוא. </span>לא הוה צריך למימר אלא דגבי לקט ליכא קרא אלא לרווחא דמילתיה נקטיה דאפי' איכא קרא לא דמי אהדדי: כסתם</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כסתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסתם </span>יחידאה לא אמר. </span>תימה דבכמה מקומות משמע דאמר אפילו כסתם יחידאה דבסוף המוציא (שבת דף פא:)  פריך והאמר רבי יוחנן הלכה כסתם משנה ותנן נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק ואע'ג דבפ' ג' מינים (נזיר ד' מב. ושם) מוקמינן ליה כר'ש ובפרק החולץ (יבמות דף מב:)  גבי אחת בתולות דפריך נמי והאמר ר' יוחנן הלכה כסתם משנה אע'ג דאתי כרבי מאיר וכן בכמה מקומות וי'ל דה'פ ה'א מאן תנא צנועים ר' דוסא כי היכי דלא תקשה סתם משנה לרבי יוחנן כלומר דלא תקשה מאי אולמיה האי סתמא מהאי סתמא דכיון דאיכא למימר דיחידאה היא לא חשיבא כי ההיא סתם משנה דאתי כרבים וא'ת והא האי סתמא נמי דאין הגונב אחר הגנב יחידאה היא דהיינו רבי יהודה בר פלוגתיה דרבי דוסא דאמר כל שילקטו דוקא ולא כל מה שלקטו ויש לומר דדלמא רבי יהודה כל שלקטו נמי שרי ולא נקט כל שילקטו אלא לרבותא דאע'ג דלא שרי אלא על ידי ברירה ועי'ל דה'ק ה'א דכסתמא יחידאה לא אמר כי היכי דלא תקשה ליה סתם משנה אבל השתא שהוצרכו לעשות תירוץ אחר לא נאמר יותר אלא אפי' (ב) משנה יחידאה נמי אמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>כתבינן אורכתא אמטלטלי. </span>דוקא אמטלטלין דגזליה אבל אמטלטלין דפקדון כתבינן דהא תלי טעמא בהקדש ויש כח לאדם להקדיש פקדון שיש לו ביד חבירו כדמוכח בהמוכר את הספינה (ב'ב דף פח.) גבי ההוא גברא דאייתי קרי לפומבדיתא אתו כ'ע שקלי חדא חדא אמר הרי הן מוקדשין לשמים ומשמע התם דאי לא קיצו דמייהו הוו קדשי ועוד דלעיל אמר אין הגונב אחר הגנב משלם כפל משום דאין בעלים יכולין להקדיש וגונב מבית הנפקד משלם כפל לבעלים כדתניא בהמפקיד  (ב'מ דף לג:) ועיקר קרא בגונב מבית שומר כתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמטלטלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמטלטלין </span>דכפריה. </span>כתב ר'ח דהאידנא נהגו לכתוב אורכתא אפילו אמטלטלי דכפריה וטעמא לא ידענא ור'ת מפרש דטעמא דהלכתא כלישנא בתרא דסוגיא דגמרא כוותיה דבשבועות (דף לג: ושם ) דייק טעמא דמשביע (ג) עליכם דאיש פלוני כהן הוא הא מנה לפלוני ביד פלוני חייבין והא קתני סיפא עד שישמעו מפי התובע אמר שמואל בבא בהרשאה והא אמרי נהרדעי לא כתבינן אורכתא אמטלטלי הני מילי (ד) דכפריה אבל לא כפריה כתבינן וכן בפרק יש בכור (בכורות דף מט.) וכיון דהלכתא כלישנא בתרא אם כן אפילו כפריה כתבינן דהא לישנא בתרא מפרש טעמא דלא כתבינן אמטלטלין דכפריה משום דמיחזי כשיקרא ולמיחזא כשיקרא לא חיישינן כדמסיק בהכותב (כתובות דף פה.) ובפרק כל הגט  (גיטין דף כו:) דליתא לדרב פפי דאמר האי אשרתא דדייני דמיכתבא מקמי דלסהדו סהדי אחתימות ידייהו פסולה משום דמיחזי כשיקרא וא'ת כיון דלא חיישינן למיחזי כשיקרא אם כן בשבועות (דף לג:) ובבכורות (דף מט.) כי פריך מנהרדעי דאמרי לא כתבינן הוה ליה למימר דליתא וי'ל דאורחא דגמרא למיפרך ממילתא אע'ג דליתא דבפרק ב' דכתובות (ד' כא:) נמי פריך מדרב פפי אמילתיה דרב הונא וחוזר בה מחמת זה ומגיה דברים אע'ג דאמר בהכותב (כתובות ד' פה.) דליתיה ומיהו לפי המפרש התם דהא דקאמר ליתא לא קאי ארב פפי אלא כלומר ליתא לקושיא דאין קושיא דבקיום שטרות דוקא חיישינן למיחזי כשיקרא דבית דין אבל בשאר מילי לא מדרב נחמן אז אין זה ראיה משום דפריך מדרב פפי וא'ת וללישנא קמא דנהרדעי מאי הוה משני אמתניתין דשבועות ודבכורות ומיהו אמתניתין דשבועות מצי לאוקמי בקרקעות וכמ'ד נשבעין אבל בההיא דבכורות דאיירי בפדיון בכור ליכא לאוקמי כמ'ד פודין בקרקעות דהא קתני בההיא משנה דאין פודין ויש לומר דאיכא לאוקמינה שהאחד חייב לחבירו ושואל מדרבי נתן אי נמי שנתן לו במעמד שלשתן ומיהו בההיא דבכורות צריך לדקדק אם יכול ליתן במעמד שלשתן כיון דהוא עצמו לא היה יכול להוציא מידו כמו שבכתובה אין יכולה ליתן במעמד שלשתן כיון דלא ניתנה לגבות מחיים כמו שמפורש בהחובל (לקמן ד' פט.) ואין לתמוה על מה שאנו נוהגין לכתוב הרשאה אפי' במלוה אע'פ שאין אדם יכול להקנות הלואתו לחבירו כדמוכח במי שמת (ב'ב ד' קמח.) שדוחק למצוא דהלואתו לפלוני איתא בבריא ולא מצי לאשכוחי אלא הואיל ויורש יורשה אי נמי במעמד שלשתן משמע דבשום ענין לא מצי מקני ליה דכיון דקי'ל כאיכא דאמרי ולהך לישנא אמטלטלין דגזילה נמי כתבינן אורכתא אע'פ שאין יכול להקנותו כמו שאין יכול להקדיש דקיימא לן כרבי יוחנן דגזל ולא נתייאשו הבעלים שניהם אין יכולין להקדיש כדמשמע בפ'ק דב'מ (ד' ז. ע'ש) דפריך מיניה לרב ומשמע נמי התם דסבר סתמא דגמרא דאם המסותא מטלטלין לא היה נגזל יכול להקדיש ה'ה הלואה אע'פ שאין יכול להקנותה כתבינן הרשאה וטעמא דלהאי לישנא מסקינן דשליח שויה ועשו תקנה לענין שליחות כאילו היה קונה קנין גמור ויש סמך למנהג בהגוזל (בתרא) (לקמן ד' קד:) דרב פפא הוה מסיק זוזי בי חוזאי אקנינהו לרב שמואל בר יהודה אגב אסיפא דביתיה כי אתא נפק לאפיה עד תווך ומסיק משמע לשון הלואה ויש לדחוק דמסיק בעיסקא מיירי שלא ניתן להוצאה ועוד דבהזהב (ב'מ ד' מו.) ובהמוכר את הספינה (ב'ב ד' עז:) ל'ג ומסיק אלא הוה ליה זוזי בי חוזאי בכל הספרים ואין לדקדק מההיא דבכורות (ד' מט.) גבי פדיון הבן שיכול להרשות אע'פ שניתן לכהן ע'מ להוציא דלא מסקי אדעתייהו שימות תוך שלשים אלמא יכול להרשות במלוה דהתם ע'כ לאו ע'מ להוציא נתנו לו דקיימא לן כשמואל דאמר התם בסמוך לההיא שמעתא (שם) דפודה בנו בתוך שלשים ונתאכלו המעות דאין בנו פדוי:  דאף</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאף </span>על גב דעדי ביאה צריכין לעדי קדושין. </span>פירוש כל זמן שלא הוחזקה באשת איש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>שנים אומרים אחד בגבה כו'. </span>ולא דמי לשנה ראשונה בפני שנים כו' דהתם ראו כל מה שהיו יכולין לראות באותה שנה ורב אלפס פירש משום דהתם מהני סהדותייהו לענין פירות שאכל בשנה ראשונה שחייב לשלם אם לא ימצא יותר עדים וטעם ראשון נראה לר'י עיקר דתנן בפרק התקבל  (גיטין דף סג:) האשה שאמרה התקבל לי גיטי צריכה שתי כיתי עדים שנים שיאמרו בפנינו אמרה ושנים שיאמרו בפנינו קבל וקרע אלמא לא חשיב כי האי גוונא חצי דבר אע'ג דצריכי אלו לאלו דאפי' למאן דאמר שליש נאמן כשגט בידו ולא צריכי עדי אמירה לעדי קבלה מ'מ כיון שצריך שנראה הגט בידו חצי דבר הוא אלא ע'כ משום שכל כת רואה כל מה שיכולה [לראות] באותה שעה ואתיא מתניתין [דגיטין] כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>לו עקוץ תאינה מתאינתי כו'. </span>וא'ת והיכי דמי אי דקיימא גניבה בחצירו של לוקח בשעת עקיצה מאי פריך עלה וכיון דאי קתבע ליה כו' מכירה נמי לא הוי מכירה נהי דמחייב בנפשו מכל מקום קנייה ליה חצירו ללוקח ואלא דליתא בחצירו של לוקח דל חיוב שבת מהכא לאו מכירה היא דהא קי'ל כרב נחמן דאמר פירות לא עבדי חליפין ומיהו לפר'ת ניחא דמפרש דהא דפירי לא עבדי חליפין היינו בתורת קנין סודר שמחזיר לו הסודר ולא יהיב לו אלא לקנין בעלמא אבל במכוין להקנות זה תחת זה שוה בשוה בתורת דמים קני ואומר ר'י דהכא לא דייק אלא אלשון מכר דאפי' קאי בחצר הלוקח כיון דלא אמר זיל שלים אין זו מכירה אלא מתנה ואף על גב דבתשלומי ארבעה וחמשה מתחייב על המתנה כמו על המכר כדאמרינן לקמן מ'מ גנב ומכר בשבת קתני ואין זו מכירה וכך לן עקוץ תאינה מתאינתי כמו עקוץ תאינה מתאינתיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כרבי עקיבא דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא. </span>ואם תאמר לרבי עקיבא נמי כיון דמטא לאויר חצירו חייב לענין שבת דרשות היחיד עולה עד לרקיע ולענין קנין לא קני באויר עד דמטי לתוך המחיצות כדמוכח בגיטין בהזורק (דף עט. ושם) גבי הוא מלמעלה והיא מלמטה כיון שיצא מרשות הגג מגורשת ומוקי לה כגון שמחיצות התחתונות עודפות על העליונות וי'ל דהכא איירי שזרק לחצר דרך פתח או דרך חלון ולא מעל מחיצת החצר וא'ת ומ'ש דבגיטין נקט רבי והכא נקט רבי עקיבא וי'ל דהכא נקט רבי עקיבא משום דאיירי בסתם חצר שאין מקורה דרבי לא אמר קלוטה כמי שהונחה דמיא אלא ברה'י מקורה כדאמרינן בריש שבת (דף ה. ושם ) דאמר ביתא כמאן דמליא דמיא אבל רבי עקיבא אית ליה אפילו ברשות הרבים שאין מקורה ובגיטין נקט רבי משום דאוקמא כשמחיצות התחתונות עודפות דלרבי עקיבא לא מצי למינקט דלדידיה אפי' בלא מחיצות כלל כמו ברה'ר אית ליה כמי שהונחה דמיא בריש שבת וס'ד דלרבי אפילו במחיצות בלא קרוי אמרינן כמאן דמליא דמיא אי נמי למאי דבעי לאוקמי כרבי איירי בחצר מקורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>שבת לא מחייב עד דניחה בחצר. </span>וא'ת וכיון שהקנין בא בין עקירה להנחה אית לן למימר קם ליה בדרבה מיניה כדאמרינן בריש אלו נערות (כתובות דף לא. ושם ) דאמר רבי אבין זרק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור עקירה צורך הנחה הוא ולפי מה שמפרש רבינו תם דאי אפשר לניסוך בלא הגבהה ורבי ירמיה דאמר בהניזקין (גיטין דף נב: ושם ) גבי מנסך משעת הגבהה קני מתחייב בנפשו לא הוי עד שעת ניסוך לית ליה הגבהה צורך ניסוך הוא הדין דלית ליה עקירה צורך הנחה אתי שפיר דפריך הכא אליבא דרבי ירמיה ונראה לר'י דהוי מצי לשנויי דעקירה צורך הנחה הוא אלא לדברי המקשן שלא היה סובר טעם זה משיב ליה דמשכחת ליה שפיר באומר לא תקנה גניבותיך עד שתנוח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתנן </span>אסרה תורה ואפילו בא על אמו. </span>תימה דמנ'ל הא וי'מ משום דאמר בהבא על יבמתו (יבמות דף נט: ושם) דאתנן כלב ומחיר זונה מותרין מדכתיב גם שניהם ולא ארבעה ומדמיעט אתנן כלב שהוא במיתה ש'מ באשה כה'ג הוי אתנן ואין נראה פירוש זה דאטו מי כתיב ולא ארבעה שניהם כתיב ונאמר שניהם ולא שלשה ולא אתא למעוטי אלא מחיר זונה ונראה לפרש משום דעיקר אתנן בעריות הוא דכתיב כדמוכח בפ' כל האסורים (תמורה דף כט: ושם) דזונה דגבי אתנן בחייבי כריתות משתעי וא'ת דלמא כי אסר הכתוב אתנן כגון שאמר לה אדם אחר הא לך טלה זה ושכבי עם בנך דבההוא לא מחייב מיתה ושייך אתנן כה'ג כדתנן בפרק כל האסורים (שם דף כט. ושם: ) האומר הא לך טלה זה ותלין שפחתך אצל עבדי ר'מ אומר אינו אתנן וחכמים אומרים הרי זה אתנן ואפילו ר'מ לא קאמר אלא משום דשפחה בעבד שריא כדמפרש התם דיש לו אשה ובנים רבו מוסר לו שפחה כנענית ותירץ ר'י דפשטי' דקרא דלא תביא אתנן זונה משמע בסתם אתנן שהבועל הוא הנותן אתנן: [ועי' תוס' בכורות נו: ד'ה זונה] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>תבעה ליה כו'. </span>אע'ג דמוקמיה בע'ז (דף סג. ושם) דקאי אתנן בחצרה מטעם זה לא היה נאסר ולא חשיב אתנן אלא מתנה בעלמא ועיקר טעמא דאתנן כדמסיק הכא  משום</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>קי'ל דאין לוקה ומשלם. </span>הכי נמי פריך אמתניתין דאלו נערות (כתובות דף לב. ושם )  ותימה דהא בקנס משמע דמודו כולי עלמא דלוקה ומשלם דילפינן ממוציא שם רע כדמוכח בפ'ק דמכות (דף ד. ושם) דהוי גמרינן בכל דוכתין ממוציא שם רע אי לאו דאיכא למפרך מה למוציא שם רע שכן קנס וכדי רשעתו נוקי בשאר ממון דלאו קנס ודוחק לומר דרבנן פליגי אדרבי מאיר וסברי עדים זוממים קנסא הוא וכדי רשעתו בעדים זוממים כתיב למימרא דאפי' בקנס משום רשעה אחת אתה מחייבו ואי אתה מחייבו משום שתי רשעיות וי'ל דודאי אי לאו דאיכא למפרך מה למוציא שם רע שכן קנס הוה ילפינן בכל דוכתא דלוקה ומשלם והוה דרשינן כדי רשעתו לדרשה אחרת כדדרשינן באלו נערות אבל השתא דאיכא למפרך ומוקמי כדי רשעתו דאין לוקה ומשלם מהשתא ילפינן בכל דוכתין מהתם דאין עדים זוממים לוקין ומשלמין אפילו בקנס דבכל ענין אמרה תורה דאין עדים זוממים לוקין ומשלמין אפי' בשעה שהעידו שקר טבחו ומכרו דהוי קנס ומעדים זוממין ילפינן טפי ממוציא ש'ר דעיקר מלקות כתיב בהן ומלאו דחסימה דסמיך ליה ילפינן לכל המלקיות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בטובח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בטובח </span>ע'י אחר. </span>ואם תאמר ולרבה דאמר בפרק אלו נערות (כתובות דף לד: ושם ) דלרבי מאיר חידוש הוא שחדשה תורה בקנס דאף ע'ג דמקטל משלם היכי הוה משני מתני' דאי כר'מ אפי' טובח בשבת נמי וי'ל דהוה מוקים מתני' בדלא אתרו ביה וכרבי יוחנן דאמר חייבי מלקיות שוגגין חייבין בתשלומין והכי משני רבה התם מתניתין דאלו נערות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>לרבות את השליח. </span>ומאן דמצריך או לחלק דריש מתחת לרבות את השליח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>ע'ז ושור הנסקל שחיטה שאין ראויה היא. </span>הך סוגיא אתיא כמ'ד בהשוחט (חולין דף מ.) אדם אוסר דבר שאין שלו בעשה בה מעשה דפלוגתא דתנאי היא וא'ת והא אמר התם דאפילו למ'ד אדם אוסר הני מילי עובד כוכבים אבל ישראל לצעורי קמכוין ואכתי שחיטה ראויה היא וי'ל (א) כשנתן רשות לשליח לשחוט כרצונו ואפי' לע'ז דאין שייך לומר לצעורי בעלים קמכוין שהשליח סבור שהוא של גנב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המבשל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המבשל </span>בשבת. </span>מפורש בפרק הניזקין (גיטין דף נג: ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>קדש אסור אף מעשה שבת אסורים. </span>וא'ת ולא ליכתוב לא קדש ולא לכם ואנא ידענא דאסירי מלא תאכל כל תועבה כל שתעבתי לך הרי הוא בבל תאכל וי'ל דאי מהתם ה'א אפי' שוגג להכי איצטריך למיכתב הכא ולסמכיה למחלליה לומר במזיד אמרתי לך ולא בשוגג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>קדש ואין מעשיה קדש. </span>ולא סגי דלא ליכתוב לא היא ולא קדש דמכל שתעבתי לך הוה אסרינן באכילה והכי איתא בהדיא בפרק כל הבשר (חולין דף קטו. ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למ'ד דרבנן אמאי פטרי רבנן. </span>הוה מצי למימר דלא דרשי או ותחת לרבות את השליח אלא דלא ניחא ליה למימר דפליגי בשליח ואם תאמר והא משמע לקמן דאפי' בדרבנן פטרינן שחיטה שאין ראויה דהא בעי למימר אליבא דמתני' דקסבר ר' יוחנן דחולין שנשחטו בעזרה לאו דאורייתא וקתני רבי שמעון פוטר בשני אלו וי'ל דעל כרחך לא בעי למימר דלאו דאורייתא אלא לת'ק דבפרק כיסוי הדם (חולין דף פה: ושם) דייקינן בהדיא דסבר רבי שמעון חולין שנשחטו בעזרה דאורייתא מדתנן בפרק בתרא דתמורה (דף לג:) רבי שמעון אומר חולין שנשחטו בעזרה ישרפו וכן חיה וכי דייק התם ממתניתין דתמורה הוא הדין דהוה מצי למידק ממתניתין דקתני רבי שמעון פוטר בשני אלו:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>ששחט בה פורתא אסרה. </span>ואפילו למ'ד אין לשחיטה אלא בסוף נאסרת בפורתא קמא שהאיסור תלוי במעשה ולא בשחיטה כדקאמרינן בהשוחט (חולין דף מ.) אע'ג שאמר המשתחוה לבהמת חבירו לא אסרה עשה בה מעשה אסרה ואההוא פורתא לא מחייב בתשלומי ד' וה' ואפילו למ'ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כדאמרינן לקמן דבעינן וטבחו כוליה באיסורא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איסורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסורי </span>הנאה ולא דמריה קשחיט. </span>וא'ת ולמה לי טעמא דלא דמריה קשחיט תיפוק ליה דאין זה טביחה דמחתך בעפר בעלמא הוא כדאמרינן בהשוחט (שם) גבי השוחט חטאת בשבת בחוץ לע'ז חייב שלשה חטאות ופריך אשחוטי חוץ לא ליחייב מחתך בעפר הוא דאסרה בשחיטה פורתא לע'ז ויש לומר דהתם נמי לא פריך אלא משום דבעי ראויה לפתח אהל מועד וכיון דנאסרה בשחיטה פורתא תו לא חזי לפתח אהל מועד ואם תאמר ומה בכך דלאו דמרה קטבח הא כל טובח נמי לאו דמריה קטבח דמכי שחט בה פורתא קנייה בשינוי מעשה ויש לומר דלא חשיב שינוי מעשה לקנות בכך ואם תאמר ומ'ט דרבי מאיר דמחייב הכא והא בפרק כיסוי הדם  (חולין דף פה. ושם ) מפרש טעמא דר' מאיר דלא בעי שחיטה ראויה משום דגמר שחיטה משחוטי חוץ דדנין שחיטה משחיטה ואין דנין שחיטה מטביחה מטבוח טבח והכן אבל הכא דכתיב וטבחו אדרבה אית לן למילף טפי טביחה מטביחה ממאי דנילף טביחה משחיטה וי'ל דהכא איכא למימר דנין שחיטה דעבירה משחיטה דעבירה שאסור לו לגנוב ולשחוט משחוטי חוץ ואין דנין טביחה מטבוח טבח והכן שהיא שחיטת היתר והא דלא משני הכי בפרק כיסוי הדם  (שם) משום דבשוחט אותו ואת בנו פעמים ששוחט את הטריפה קודם שהוא (שוחט השנית) שחיטת היתר ועי'ל דדנין דבר הנאמר בסיני מדבר הנאמר בסיני אבל וטבוח טבח לא נאמר בסיני והא דלא משני התם הכי משום דאית ליה שינויי אחריני ומיהו קשה בריש פ'ב דיבמות (דף יז:)  אמר דנין אחים מאחים ואין דנין אחים מאחיך אע'ג דשנים עשר עבדיך אחים אנחנו לא נאמר בסיני וי'ל כיון דילפינן כבר בחד דוכתא דשמה שחיטה כגון באותו ואת בנו משום דהוי שחיטה משחיטה קסבר רבי מאיר יש לנו לומר בכל מקום ולהכי בתשלומי ארבעה וחמשה נמי שמה שחיטה וליכא למימר דאדרבה נילף בתשלומי ארבעה וחמשה טביחה מטביחה דשחיטה שאין ראויה לא שמה שחיטה ונימא הוא הדין באותו ואת בנו דהא כיון דאיכא למימר הכי והכי סברא דדנין דבר הנאמר בסיני מדבר הנאמר בסיני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסבר </span>לה כרבי שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי. </span>תימה דל'ל למימר דסבר כרבי שמעון לימא דר' מאיר לטעמיה דדאין דינא דגרמי דכל שכן דמחייב בדבר הגורם לממון דהא אמר בהגוזל קמא (לקמן דף צח:) אימור דאמר ר' שמעון דכממון דמי דבר שעיקרו ממון דבר שאין עיקרו ממון כגון שורף שטרותיו של חבירו מי שמעת ליה אם כן רבי מאיר דמחייב בשורף שטרותיו כדאמרינן התם (לקמן דף צח: ושם) דמאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא כ'ש דמחייב בדבר הגורם לממון וי'ל דאיכא נמי סברא למימר איפכא דע'כ לא מחייב רבי מאיר אלא בדינא דגרמי כגון בשורף שטרות של חבירו וכיוצא בו שראוי השטר לכל העולם למכור ולגבות בו וכן במסכך גפנו על גבי תבואתו של חבירו ראויה התבואה לכל העולם אבל דבר הגורם לממון כמו שור הנסקל וקדשים שחייב באחריותן אינו ראוי אלא לזה שיפטר בו עצמו לא יחייב רבי מאיר להכי קאמר דסבר לה כרבי שמעון וי'מ דלהכי קאמר דסבר לה כרבי שמעון משום דרבי שמעון קאמר בהדיא דחייב ארבעה וחמשה בדבר הגורם לממון אבל ממאי דמחייב רבי מאיר בדינא דגרמי אין להוכיח שיחייב ארבעה וחמשה בדבר הגורם לממון וריב'א מפרש דבדינא דגרמי לא מחייב רבי מאיר אלא מדרבנן כדמוכח בסוף הכונס (לעיל דף סב.) [ע' תוס' לעיל נד. ד'ה חמור] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דבכולה מתניתין מודה. </span>קצת קשה דמה דיוק הוא זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טבח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טבח </span>והודה לאחד מהם מהו. </span>אליבא דמ'ד (לקמן דף עה.) מודה בקנס ואחר כך באו עדים פטור מיבעי ליה דע'כ כשיש עדים בדבר מיירי דאי באין עדים בהודאה לא יתחייב בשום ענין:  דלא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>אכלי בשרא דתורא. </span>שרוי בתענית היה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>לא קרינא ביה וטבחו כולו באיסורא. </span>משמע אבל כפל מחייב אע'ג דלא עמד בדין ואפי' ארבעה וחמשה הוה מחייב אי לאו דבעינן וטבחו כולו באיסורא ורישא נמי קתני חייב בארבעה וחמשה ואע'ג דאיירי בלא עמד בדין כמו בסיפא דאין חילוק בין רישא לסיפא אלא דברישא טבח ואח'כ מת אביו ובסיפא מת אביו ואח'כ טבח ולמאי דס'ל מעיקרא לרב נחמן ולא חמשה חצאי בקר לא מוקי כשעמד בדין אלא משום דלא ליהוי ה' חצאי בקר אם כן משמע כל הסוגיא דאדם מוריש קנס לבניו והקשה ריב'א דבריש נערה שנתפתתה (כתובות דף מב: ושם)  אמרינן כי קאמרינן ממונא הוי להורישו לבניו בשאר קנסות והתם הוי פי' משום שעמד בדין אבל לא עמד בדין משמע כולה שמעתא דלא מצי להוריש וי'ל דרבא ורב נחמן דהכא לית להו סוגיא דהתם דס'ל דיכול להוריש בשאר קנסות אע'ג שלא עמד בדין דנהי דקנס של אונס ופיתוי אין יכול להוריש בשום ענין כדקתני במתני' דהתם היינו משום דאותו דבר שהקנס יוצא ממנו דהיינו הבת אין יכול להורישו לבניו כדאמרינן התם אותם לבניכם ולא בנותיכם לבניכם אבל ממון דהכא שהכפל ד' וה' יוצאין ממנו דהיינו בהמה הוא מוריש לבניו לפיכך זה הקנס מוריש לבניו ועוד נראה לר'י דרבא ורב נחמן דהכא לא פליגי אסוגיא דרבה ואביי דפרק נערה (שם.) דמיירי הכא כולה מתניתין כשעמד בדין ואמרו ליה חייב אתה ליתן לו דכה'ג אדם מוריש לבניו קנס כיון דא'ל חייב אתה ליתן לו ולא שייך השתא למפרך ארישא ליפלוג בדידיה בטבח ומכר בחיי אביו בין עמד בדין ללא עמד דניחא ליה למתני כולה בעמד בדין דתו לא הוי קנס דאפ'ה בסיפא מת אביו ואח'כ טבח דפטור משום דבעינן וטבחו כולו באיסורא וליכא וחידוש זה אינו יכול להשמיענו אלא במת אביו ואח'כ טבח ומכר אבל מעיקרא דסבירא ליה חמשה בקר אמר רחמנא ולא חמשה חצאי בקר והיינו טעמא דמפטר בסיפא פריך שפיר דליפלוג וליתני בדידיה במה דברים אמורים כשעמד בדין ואמר לו צא תן לו אבל לא עמד בדין פירוש שלא אמר לו צא תן לו אלא חייב אתה ליתן לו וטבח ומכר ואח'כ מת אביו פטור מטעם ולא ה' חצאי בקר דהיינו טעמא דסיפא דסיפא נמי מיירי בלא עמד בדין בחיי אביו שלא אמר לו צא תן לו אלא חייב אתה לו אם כן בחנם נקט בסיפא מת אביו ואחר כך טבח דבזה הענין אפי' טבח ואחר כך מת נמי וקצת נראה דוחק פירוש זה דמאחר דמועלת העמדה בדין דחייב אתה ליתן לו לענין שחשוב כאילו זכה שיכול להוריש לבניו אם כן גם לענין זה תועיל שיחשוב כאילו נתחייב לאביו ה' בקר שלמים שמכח האב הוא מתחייב לשלם לאחיו ולא מכחם ור'י הלבן מפרש דבכל קנס אדם מוריש לבניו וההיא דפרק נערה (שם) לענין קרבן שבועה איירי כמו שמוכח תחילת הסוגיא דלענין קרבן שבועה שאל אביי לרבה ועל זה השיבו כי קאמינא ממון הוי לרבי שמעון להתחייב עליו קרבן שבועה להורישו לבניו שאם מת ותבעוהו אחר מיתת אביהם קנס שהיית חייב לאבינו והעמידך בדין ונתחייבת לו בדין וכפר ונשבע ואחר כך הודה הואיל ואגלאי מילתא דבשעת שנפל ליד היורשים כבר היה ממון אצל אביהם שהרי כבר עמד עליו בדין ונתחייב לו ולא היה יכול להודות ולהפטר מהן אם כן לגבי דידהו אין עקרו קנס וה'ל דומיא דפקדון דקרא ומתחייב עליה קרבן שבועה אבל אם לא עמד בדין אע'פ שהיורש יורשו מכל מקום אין דומיא דפקדון ולא מחייב בטענתו קרבן שבועה אפי' העמידוהו בדין ונתחייב להו בדין ואחר כך עתה כשתבעוהו כפר ונשבע והודה שהרי עיקרו קנס והא דאמר בתר הכי דאיצטריך קרא וכיחש לעמדה בדין ובגרה ואחר כך מתה דהתם כי קא ירית מינה קא ירית מכל מקום אין דומיא דפקדון אע'פ שע'י ירושה בא ליד האב עכשיו הואיל ותחילתו קנס לגבי דידה ודידיה אפי' מתה אחר שבגרה עיקרו קנס מיקרי לגבי האב ולא מתחייב קרבן שבועה ואם תאמר בפרק אלו נערות (שם דף לח: ושם ד'ה יש) דקבעי יש בגר בקבר ופקע אב או אין בגר ולא פקע אב ואמאי פקע אב כשיש בגר בקבר נהי דאין לו מכחו יהיה לו מכח ירושה שיורש את בתו כיון דקנס נמי בר ירושה הוא ויש לומר דהתם אין יכול לזכות מכחה שהבת לא היתה ראויה לזכות בו מעולם ואם תאמר וכי בעי מעיקרא יש בגר בקבר ודבנה הוי היאך יכול להיות של בנה הלא אינה יכולה להורישה כדקאמר בבעיא בתרייתא יש בגר בקבר ופקע אב ויש לומר דבעיא קמייתא הויא בבושת ופגם דהוי ממונא ומורשת שפיר לבנה אע'ג דבושת ופגם איתקש לקנס כדתנן בפרק נערה (שם דף מא:) לא הספיקה לעמוד בדין עד שמת האב הרי הן של עצמה משמע דאבושת ופגם נמי קאי מדקתני הרי הן לשון רבים היינו דוקא לענין גביית האב איתקוש לקנס כדכתיב ונתן האיש השוכב עמה לאבי הנערה חמשים וגו' ודרשינן הנאת שכיבה נ' מכלל דאיכא בושת ופגם ואית דדריש תחת אשר עינה מכלל דאיכא בושת ופגם אבל הכא נהי דמפטר המאנס מן הקנס לפי שאין יכולה להוריש שלא זכתה בו מבושת ופגם דהוי ממונא לא מפטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מכי שחיט פורתא כו'. </span>ממאי דחייב רחמנא אחולין בעזרה ואשחוטי חוץ לא מצי למפרך אי ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מכי שחטה פורתא אסרה ואידך מחתך עפר בעלמא הוא אע'ג דליכא למימר דמחייב אההוא פורתא כמו שאפרש בסמוך דכיון דאין שם פסול אחר אלא דשחוטי חוץ לבדו איכא למימר דבהכי חייב רחמנא אבל כשיש פסול אחר עמו אז יש לפטור אפילו למ'ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כיון דבסוף שחיטה הוי כמחתך עפר בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קמחייב אההוא פורתא מחייב. </span>תימה כיון דסוף השחיטה פוסלת אין לו להתחייב אפורתא קמא אפילו למ'ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כדמשמע בפ'ב דחולין (דף כט:) דפריך מההיא דאירע בה פסול בשחיטה בין קודם פסולה בין לאחר פסולה אין מטמאה בגדים בהזאתה קודם פסולה מטמאה בגדים לאחר פסולה אין מטמאה בגדים ואי אמרת ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ניפלוג נמי בשחיטתה ומשני נתקלקלה בשחיטה קאמרת כיון דנתקלקלה בשחיטה לבסוף איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא לאו שחיטה היא כלל ואותו קלקול מפ' ר'ת דלאו דוקא נתקלקלה בגוף השחיטה כגון נוחר ומעקר אלא אפי' נתקלקלה ע'י מלאכה שעשה בשעת שחיטה דומיא דאירע בה פסול בהזאתה דמיירי בפסול מלאכה דאי לאו הכי אכתי תקשה לו ניפלוג נמי בשחיטתה בפסול מלאכה אלמא משמע התם דאפי' למ'ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כשאירע פסול באמצע אין תחילת השחיטה שחיטה וי'ל דהכא נמי ה'מ לאקשויי ליה אלא בלאו הכי מסלק ליה שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>קסבר רבי יוחנן חולין שנשחטו בעזרה לאו דאורייתא. </span>ותקשה דידיה אדידיה דאיהו גופיה אמר בפרק האיש מקדש (קדושין דף נז:) חולין שנשחטו בעזרה דאורייתא ויליף לה מקרא:  דאי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>ס'ד דאורייתא מכי שחיט בה כו'. </span>משמע דאי הוה מדרבנן חשיב דמרה שפיר ומתוך כך היה נראה לדקדק דתקרובת ע'ז אסורה בהנאה דאורייתא מדקאמר לעיל ור'מ שוחט לע'ז אמאי מחייב כיון דשחט פורתא אסרה אידך לא דמרה קטבח ואי דרבנן הוה חשיב שפיר דמרה ומיהו יש לדחות דתקרובת ע'ז אפי' לא אסורה בהנאה אלא מדרבנן חשיב ליה שפיר לאו דידיה כיון דאסרו חכמים בכל הנאות דאפילו קידש בו אין האשה מקודשת כדתנן בתוספתא דקדושין (פ'ד) המקדש ביין נסך (ובע'ז) בעורות לבובים כו' אע'פ שקדש בדמיהן אינה מקודשת אבל חולין בעזרה אי הוי דרבנן וקידש בו את האשה מקודשת לכך חשיב דמריה דבסוף האיש מקדש (קדושין דף נח.)  קתני גבי חולין שנשחטו בעזרה רבי שמעון אומר מקודשת ופריך אלמא קסבר רבי שמעון חולין שנשחטו בעזרה לאו דאורייתא כו' ומיהו איסור אכילה דהויא ודאי דאורייתא יש לדקדק משמעתין דלעיל דפטרי רבנן שוחט לע'ז משום שחיטה שאין ראויה ואי איסור אכילה לא הויא אלא מדרבנן לא היה נחשב בכך שחיטה שאינה ראויה כמו מעשה דשבת למאן דאמר דרבנן וא'ל דאי אסור באכילה דאורייתא היינו על כרחך משום דהוקשו למת מהאי טעמא נמי תיאסר בהנאה כמת וי'ל כיון דכתיב ויאכלו זבחי מתים לאכילה איתקוש ולא להנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר מכאן ולהבא הוא נפסל. </span>תימה [דבריש] חזקת הבתים (ב'ב דף לא. ושם ) אמר זה אומר של אבותי (א) וזה אומר של אבותי האי אייתי סהדי דאבהתיה היא ואכלה שני חזקה והאי אייתי סהדי דאכלה שני חזקה אמר רב נחמן אוקי אכילתא בהדי אכילתא ואוקי ארעא בחזקת אבהתיה אמר ליה רבא והא עדות מוכחשת היא והשתא אמאי הוי מוכחשת הא רבא אית ליה הכא מכאן ולהבא הוא נפסל ואית לן למימר לדידיה אאכילה דאיתכחוש איתכחוש ואאבהתא דלא איתכחוש לא איתכחוש מידי דהוי אשנים מעידים אותו שגנב וטבח והוזמו אטביחה דלרבא דאמר מכאן ולהבא הוא נפסל אע'ג דתוך כדי דיבור כדיבור דמי כיון דמההיא שעתא דקא מתזמי הוא דפסלי אטביחה דקמיתזום איתזום אגניבה דלא איתזום לא איתזום כדמוכח לקמן ולהאי טעמא דמפרש משום חידוש ניחא אבל טעמא דהוי משום פסידא דלקוחות קשה דאין נראה דנקט לקוחות דוקא מדלא קאמר איכא בינייהו כל עדות שאין לענין לקוחות וי'ל דלמאי דמחלק התם בין אותו עדות לעדות אחרת ניחא דכיון דהוחזקו משקרים על אותה קרקע תו לא מהימני עלה אבל הכא אע'פ שהוחזקו משקרים על הטביחה לא הוחזקו משקרים על הגניבה דלא חשיב ליה כאותה עדות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לך בו אלא משעת חידושו ואילך. </span>אין להקשות מנא ליה דמהימני המזימין לפוסלן נימא דאין לך לרבויי אלא חידושו ועשיתם לו כאשר זמם אבל אין נפסלין דודאי כיון דמשלמין ממון ונהרגים כ'ש נפסלין דלא המנינהו רחמנא לחצאין אבל קשה דלרב חסדא דאמר בחזקת הבתים (ב'ב שם:) שתי כיתי עדים המכחישות זו את זו בהדי סהדי שקרי למה לי אם כן אין חידוש מה שנפסלין אדרבה מה שהמזימין כשרים הוי חידוש לרב חסדא והתם בעי למימר דרבא כרב חסדא וי'ל דלמאי דבעי למימר התם דרבא כרב חסדא לא הוי טעמא דרבא משום חידוש אלא משום פסידא דלקוחות ומסקנא דהתם דמוקי לה כרב הונא דאמר זו באה בפני עצמה כו' הוי חידוש מה שנפסלין קמאי והא דמשני רבא בפרק כל הנשבעין  (שבועות דף מח. ושם) אליבא דרב חסדא מתניתין דראש השנה לאו משום דס'ל כוותיה ועי'ל דלרב חסדא נמי הוי חידוש מה שנפסלין ודאי והאי דחשיב להו סהדי שקרי בשתי כיתי עדים אינו אלא מספיקא ואם היו שנים מן השוק מעידין פלוני לוה מפלוני מנה ואחת משתי כיתי עדים הללו המכחישות זו את זו אומרת לא לוה לא הייתי מוציא ממון מספק ואלו המזימים פסולים לגמרי אפי' להחזיק הממון על פיהן הלכך חידוש הוא ולגבי הכי אין לך בו אלא משעת חידוש ואילך לחושבם כודאי פסולין ולפי זה הוה מצי למימר דאיכא בינייהו כל שטרי מלוה ומקח הבאין להוציא דלטעמא דפסידא דלקוחות נאמנים להוציא אלא דלא חשיב אלא מילתא דאיכא בינייהו בין לרב הונא בין לרב חסדא ואם תאמר ולמה הוי חידוש כלל והלא מן הדין יש להאמין בתראי במיגו דאי בעו הוו פסלי לקמאי בגזלנותא ובשתי כיתי עדים המכחישות זו את זו ליהמני בתראי במיגו בין לרב הונא בין לרב חסדא ואור'י דלא שייך מיגו אלא באדם אחד אבל בשני בני אדם לא שייך מיגו דאין דעת שניהם שוה ומה שירצה לטעון זה לא יטעון זה ועוד נראה דקצת דמי האי מיגו למיגו במקום עדים שהרי יש עדים כנגד האי מיגו להכחישם ואע'פ שיש כמו כן עדים עם המיגו אין בכך כלום [ועוד] דלא עדיף מיגו מעדים שאם היו עדים מסייעים לאלו לא היה להם כח להכחיש את אלו דהא תרי כמאה וכ'ש מיגו והא דאמר בפ'ב דכתובות (דף יח: ושם)  שנים החתומים על השטר ואמרו קטנים או אנוסים היינו כו' אם אין כתב ידם יוצא ממקום אחר הרי אלו נאמנים האי לאו מיגו הוא שאין השטר מתקיים אלא על פיהם והפה שאסר הוא הפה שהתיר כדאמרינן התם בההוא פירקא (דף כב:) מנין להפה שאסור הוא הפה שהתיר ופריך הא למ'ל קרא סברא הוא ובשנים החתומים על השטר ומתו ובאו ב' מן השוק ואמרו קטנים או אנוסים או פסולי עדות היו דאמר התם דאי כתב ידם יוצא ממקום אחר אין נאמנים אלא הוו תרי ותרי צ'ל דפסולי עדות דקאמר היינו קרובים דאי גזלנים הוי אלו נאמנים אפילו היו בפנינו ועוד יש תירוצים אחרים ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכאן </span>ולהבא הוא נפסל. </span>נראה שאם לא נראה השטר עד לאחר הזמה אף על פי שזמנו מוקדם להזמה מודה רבא דלא משגחינן בהו דמי יודע שמא אחר הזמה כתבו אלו המזימים זה השטר והקדימו זמנו והא דאמר דאין נפסל למפרע היינו בשטר שנראה קודם הזמה:  משום</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>פסידא דלקוחות. </span>י'מ דהא דחיישינן לפסידא דלקוחות היינו דוקא היכא דאיכא עדי מסירה דידעי שהשטר אמת ואין נראה דא'כ איכא בינייהו טובא היכא דאין עדים אלא החתומים על השטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאסהידו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאסהידו </span>ביה תרי בחד ותרי בחד. </span>משמע לפי שיש שני מזימים על כל אחד ואחד לא הוי חידוש ותימה מה בכך הרי תרי כמאה הוו ונראה לפרש דאסהידו ביה תרי בחד כגון שאין הניזומין מסייע אחד לחבירו שאין האחד יודע כלום בעדותו של חבירו שראה אחד מחלון זה ואחד מחלון זה או בהודאה אחר הודאה ואלו שנים מזימים את שניהם שכך שוים אלו כמו אחרים ולא נקט האי לישנא אלא משום דמשתמע מיניה שאין המוזמין מסייעין זה את זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי דפסלינהו בגזלנותא. </span>והא דאמרי' בפרק זה בורר (סנהדרין דף כו:) דההיא מתנה דהוו חתים עליה תרי גזלנין סבר רב פפא בר שמואל לאכשוריה משום דהא לא אכריזנא עלייהו ומסיק דגזלן דאורייתא לא בעי הכרזה ולא חיישינן לפסידא דמקבל מתנה אע'ג דפסידא דלקוחות לאו דוקא דה'ה דיש לחוש לפסידא דמקבל מתנה מ'מ פסלינן לההיא מתנה דמיירי שכבר העידו עליהן בב'ד קודם שחתמו בשטר מתנה או לא נראית ההיא שטר מתנה עד אחר שנודע פסולן בב'ד ואע'ג דזמנה קודם יש לחוש שמא הקדימו כדפרישית לעיל ומיהו ההוא עובדא דפרק זה בורר (שם דף כז.) דחד אמר קמאי דידי גנב כו' לדיני נפשות פשיטא שיש לפוסלו למפרע והוי מצי למימר איכא בינייהו לענין דיני נפשות או לאסור אשה לבעלה ולענין גיטין וקדושין ועדות החדש דלטעמא דחידוש אין לפוסלן למפרע ולטעמא דפסידא דלקוחות פוסלין למפרע לכל אלו אלא דדחיק לאשכוחי דאיכא בינייהו לענין ממון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוזמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוזמו </span>על הגניבה וחזרו והוזמו על הטביחה. </span>וא'ת אפי' למאן דאמר מכאן ולהבא הוא נפסל תקשה דמכל מקום אם אין גניבה אין טביחה ומכירה וכשחזרו והוזמו על הטביחה אמאי משלמין וי'ל משום דקסבר הכחשה תחילת הזמה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהעידו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהעידו </span>בבת אחת והוזמו. </span>דכיון שהעידו בבת אחת ליכא למימר בשעת עדות טביחה פסולין היו אע'ג דלמפרע הוא נפסל דכיון שהעידו בבת אחת כשרים היו כשהעידו על הטביחה כיון שהיו יכולין לחזור בהן על העדות של גניבה דתוך כדי דיבור הוה ועל מה שפירש בקונטרס דלא גרסינן והוזמו בבת אחת דבהזמה לא איכפת לן אי בבת אחת אי בזה אחר זה היה ובלבד שהוזמו על הטביחה תחילה וקשה לר'י דמה מרויח בקונט' בהזמת טביחה תחילה דאי משום שאם הוזמו על הגניבה תחילה הוו מוכחשים על הטביחה ואנן אליביה דאביי משנינן דס'ל לקמן דהכחשה לאו תחילת הזמה היא א'כ גם כשהוזמו על הטביחה תחילה הוו מוכחשים על הגניבה מאחר שהעידו בבת אחת ותוך כדי דיבור כדיבור דמי כדאמר בסמוך לרבי יוסי דכי העידו בבת אחת והוזמו על הטביחה בטלה כל העדות משום דתוך כדי דיבור כדיבור דמי ואם באנו ליישב תירוץ זה לסברת אביי דלקמן דסבר הכחשה לאו תחילת הזמה היא צריך לגרוס והוזמו בבת אחת אבל אין לחוש שאין הגמרא חושש עתה ליישב דברי אביי אלא במה שאמר למפרע הוא נפסל והולך ומתרץ לפי שיטת המקשה הסובר דהכחשה תחילת הזמה היא כדפרישית לעיל וכן לקמן כי משני מתני' לאביי אהא דאמר הכחשה לאו תחילת הזמה היא ומוקי לה כשהוזמו תחילה על הטביחה אין חושש לתרץ למאי דאמר אביי למפרע הוא נפסל כי לפי זה היה צריך להעמידה כגון שהעידו בבת אחת אלא דדרך הגמרא הוא שאין חושש לתרץ אלא הקושיא שמקשה לו: הרי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>זו תמורת עולה דברי ר'מ. </span>בפ'ב דזבחים (ד' ל. ושם)  אמרי' הרי זו תמורת עולה ושלמים מהו אמר אביי בהא ודאי מודה ר'מ וטעמא דאביי כדמפרש בפ' כיצד מערימין (תמורה ד' כו. ושם) דטעמא דר'מ משום דהוי כמו תחול זו ואח'כ תחול זו מדהוה ליה למימר תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים אבל רבא פליג עליה וקאמר דעדיין היא מחלוקת דקסבר רבא דטעמא של ר'מ משום דדעתו של אדם אם יכולין שניהם לחול יחולו ואם לאו תפוס לשון ראשון דדעתיה אקמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונמלך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונמלך </span>תוך כדי דיבור כו'. </span>למאי דסבר נמי השתא דרבי יוסי סבר תוך כדי דיבור לאו כדיבור דמי נראה דכשמתכוין לכך ואמר היום תמורת שלמים ולמחר תמורת עולה דאין דבריו קיימים והוו כמו דברים שבלב ודוקא תוך כדי דיבור הוא דמהני דלענין לפרש דבריו מהני תוך כדי דיבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>תוך כדי דיבור הוו. </span>השתא תוך כדי דיבור דתמורה איירי תוך כדי דיבור גדול וכיון דתוך כדי דיבור קטן אית ליה ותוך כדי דיבור גדול לית ליה נראה דתוך כדי דיבור גדול אין מועיל כלום אפי' לפרש דבריו דלא הוי אלא כאומר היום תמורת עולה ולמחר תמורת שלמים דהוו דברים שבלב וה'פ דברייתא אם לכך נתכוין תחילה כלומר שאומר תוך כדי דיבור קטן שדומה לנתכוין תחילה לכך דבריו קיימים ואפי' לא נתכוין נמי כיון דכדיבור דמי אבל בנמלך כלומר שאומר תוך כדי דיבור גדול שדומה כמו נמלך הרי זו תמורת עולה אפי' נתכוין תחילה לשניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שאילת תלמיד לרב. </span>והא דאמר בפרק תפלת השחר  (ברכות ד' כז: ושם ) הנותן שלום והמחזיר שלום לרבו גורם לשכינה שתסתלק מישראל היינו כשנותן שלום לרבו כמו לחבירו כמו שאמר ליה שלום עליך ולא אמר רבי והא דאמר בפ' ר'ע (שבת ד' פט.) כלום יש עבד שנותן שלום לרבו עבד שאני שאימת רבו עליו ובשום ענין אין ליתן לו שלום. </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>לית ליה לרבי יוסי כדי שאילת תלמיד לרב. </span>תימה דרב אחא מדיפתי דאמר בפ'ק דמכות (דף ו.) ובפרק שבועת העדות (שבועות דף לב. ושם) תוך כדי דיבור כדי שאילת תלמיד לרב כמאן דלרבנן לית להו כלל כדי דיבור אפי' כדי דיבור קטן ור' יוסי נמי כתלמיד לרב מודי דלאו כדיבור דמי וי'ל דסבר לה כברייתא דמי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני (נזיר דף כא. ושם) וכן הלכתא דתוך כדי דיבור כדיבור דמי והכי פסקינן הלכתא בנדרים בפרק בתרא (דף פז.) דתוך כדי דבור כדיבור דמי חוץ ממגדף ועובד ע'ז ומקדש ומגרש ואפי' בכדי שאילת תלמיד לרב כריש לקיש וכרב אחא דמכות (דף ו.) ודשבועת העדות (שבועות דף לב.) ושיעור כדי שאילת שלום תלמיד לרב מפרש ר'ת דהיינו טעמא דכשאדם מעיד עדות או עוסק במקח וממכר וחבירו נותן לו שלום או רבו ע'כ יש לו להשיב ולהפסיק כדאמר ברכות (ד' ו:) הנותן שלום לחבירו ואין מחזיר נקרא גזלן שנאמר גזילת העני בבתיכם ולכך תיקנו חכמים שלא יהיה זה חשוב הפסק וכן מוכח בנזיר (ד' כ:) דקאמר תוב לא שבקת רווחא לתלמיד ומיהו בפ' בתרא דנדרים (ד' פז.) אין מתיישב טעם זה לענין קריעה דכסבור שמת וקרע ואח'כ מת אם מת תוך כדי דיבור יצא ידי קריעה ואם לאו לא יצא ידי קריעה והתם מאי שייך שיעור זה ושמא לענין קריעה הקילו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה אביי לא דאפכינהו ואזמינהו ממאי מדסיפא כו'. </span>נראה לר'י דכל סוגיא זו כפי מאי דס'ד השתא דדיוקא דרבא הוי מרישא אבל לפי האמת מסקנא דדיוקא דרבא מסיפא ולא אמר אביי זה מעולם אלא בני הישיבה היו מתרצים כן אליביה דאביי לפי מה שהיו סוברים דדיוקא דרבא מרישא אבל לפי המסקנא (א) דאמר אביי דרישא בשלש כתות כדאוקמא רבא בלא מיפך והזמה ובסיפא בשתים במיפך ובהזמה ולאו דוקא נקט אביי אפכינהו תחילה דאם כן איתכחשו להו אלא מעיקרא אזמינהו והדר אפכינהו א'נ מעיקרא אפכינהו ואזמינהו תוך כדי דיבור ונראה לר'י דאביי מוקי לה בג' כתות כדמוכח לקמן דקאמר ואביי אמר לך בשלמא רישא לא סגי בלא ג' כתות דקתני שהרי הרב אומר כן ואיירי דמציעאי נמי אפכינהו ואזמינהו לקמאי דהשתא לא איתכחשי מציעאי כלל וליכא למידק מינה דהכחשה תחילת הזמה היא דמשלמי וכי קתני נמצאו זוממין מציעאי משלמין דמי עין לעבד ה'ה דמי עין לקמאי שהרי היו מחייבין אותם דמי עין לרב משום כאשר זמם אלא לפי שלא הוזכרו ראשונים בברייתא לא חש למיתני ומיהו אין אנו צריכין כלל להיפוך בתראי למציעאי דכיון דהוזמו ממילא קיימא עדות קמאי ובקונט' פי' דאביי מוקי רישא בב' כתות כמו סיפא ויש ליישב הא דקתני שהרי הרב אומר כן דמעיקרא ודאי דלא ידעינן דאפכינהו והוה קשה לן מאי שהרב אומר כן אבל השתא דאפכינהו שמח הרב בעדותן של אלו שאין מחייבים אותו כ'א דמי שן לפי שיודע שיבאו עדים שיחייבו אותו דמי עין ולפי זה איכא לאוקמי כל סוגיא זו לפי האמת דרבא לא הביא הרישא אלא לדקדק הימנה דסיפא איירי בשלש כתות כמו רישא ואביי מהדר ליה דוק לאידך גיסא מדסיפא סגי בב' כתות ובמיפך והזמה רישא נמי סגי בב' כיתות ואין לך ראיה מסיפא מכח רישא דאיכא לאוקמי כולה בב' כתות והא דקאמר לקמן בשלמא רישא לא סגי בלא שלש כתות ה'ק אי נמי לא תתיישב לך שהרי הרב אומר כן אי לא מוקמת לה בשלש כתות מכל מקום סיפא איירי בב' כתות ואם תאמר אי בב' כתות מוקמת לה לרישא אמאי משלמי דמי עין לעבד תקשה ליה  כדפרכינן</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאכתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאכתי </span>גברא לא מחייב. </span>אין הטעם משום דאי הוה בעי הוה אתי לב'ד ומודה ומיפטר דאפי' לשמואל דאמר לקמן  (דף עה.) מודה בקנס ואח'כ באו עדים חייב הכא כיון דלא עמד בדין לא חשבינן לגברא בר חיובא לענין קנס כדפרישית בסוף המניח (לעיל לג. ושם: ד'ה איכא) בשמעתין דהוחלט השור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונמצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונמצאו </span>זוממים קמאי. </span>בהך סיפא הוצרך לומר שהעדים שהוזכרו בברייתא שהוזמו הם היו ראשונים משום דצריך לומר דפסקינן לדינא אפומייהו דאין העדים זוממים משלמים עד שיגמר הדין על פיהם ואם לא שבאו תחילה לא ה'מ למפסק דינא אפומייהו אבל ברישא אע'פ שבאו לסוף פסקינן דינא אפומייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבד </span>כל דהו מימר אמר. </span>הרבה יש לתמוה אמאי קאמר כל דהו דלגמרי באין לסיועיה: הוה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>ליה לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד. </span>אבל אי אין נהרגין לא חשיב לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד ותימה לר'י דבכל גמרא משמע אפי' התרו בו למלקות ולא למיתה דאע'ג שלעולם לא יבא לידי חיוב מיתה כיון שלא התרו בו למיתה חשיב לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד ובפרק מי שהחשיך (שבת דף קנד. ושם ד'ה בלאו)  אמר דאין לוקין על לאו דמחמר משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד לשאר מלאכות אע'ג דבמחמר אין בו חיוב מיתה ובפ'ק דעירובין  (דף יז:) אמר דאין לוקין בתחומין דהוי אזהרה נמי להוצאה ואפי' מאן דפליג נמי לא קאמר אלא משום דמי כתיב אל יוציא אל יצא כתיב אע'פ שאין מיתה בתחומין אפילו למ'ד דאורייתא ותי' ר'י דשאני לאו דלא תענה דגלי ביה קרא דלקי מוהיה אם בן הכות הרשע כדאמרינן בריש מכות (דף ב: ושם) ובפ'ק דסנהדרין (דף י. ושם ) וכיון דגלי קרא מוקמינן ליה לקרא במקום שאין יכול לבא לידי חיוב מיתה כי ההיא דהתם דמעידין שהוא בן גרושה או בן חלוצה או כמו עדים שהוכחשו בנפש למ'ד אין נהרגין כשהוזמו לבסוף אבל למ'ד נהרגין אין סברא להעמיד בו הפסוק כיון שיכול לבא לידי חיוב מיתה וכי פריך התם דת'ל מלא תענה פי' ולמ'ל קרא דוהיה אם בן הכות הרשע ומשני משום דה'ל לאו שאין בו מעשה הוה מצי לשנויי דהוה לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד כה'ג בעלמא לא לקי אלא דבעי לשנויי לכ'ע אפי' אליבא דר'מ דנפקא ליה אזהרה לעדים זוממים מקרא אחרינא בפ'ק דמכות (ד' ד:) וא'ת והשתא דמשני משום דה'ל לאו שאין בו מעשה לא אתי אליבא דר' יהודה דאמר (שם)  לאו שאין בו מעשה לוקין עליו וי'ל דדחיק טפי לשנויי כר'מ משום דאיירי התם  (שם.) בסיפא גבי מאתים זוז וגבי מלקות משמע דבבן גרושה או בן חלוצה מודה א'נ אתי ההוא שינויא כרבי יהודה דהא טעמא דרבי יהודה דאמר לאו שאין בו מעשה לוקין עליו משום דגמר ממוציא ש'ר ומעדים זוממין בבנין אב ואי לאו דגלי בעדים זוממין מוהיה אם בן הכות הרשע הוה אמרי' בכל דוכתי דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו וא'ת דההיא שינויא היכי אתי אליבא דר'מ והא לר'מ בלא והיה אם בין הכות הרשע ידעינן דלקו עדים זוממין אע'פ שאין בו מעשה דגמרינן ממוציא ש'ר כי היכי דגמר בפ'ק דמכות (שם:) ממוציא ש'ר דעדים זוממין לוקין ומשלמין וי'ל דאע'ג דגמר ממוציא ש'ר היינו דוקא לענין שלוקין ומשלמין משום דאיכא לאוקמי כדי רשעתו לדרשה אחריתי כדאיתא באלו נערות (כתובות דף לב.) אבל לענין לאו שאין בו מעשה דילפינן מלעשות באלו הן הלוקין (מכות ד' יג:) דבעינן לאו שיש בו מעשה לא הוה גמרינן ממוציא ש'ר אי לאו דגלי קרא בהדיא ועוד י'ל דמוציא ש'ר גופיה לא נפקא לן דלקי אלא מוהיה אם בן הכות הרשע כדאמר בכתובות פרק נערה (ד' מו.)  דגמר ויסרו מויסרו כו' והא דאמר בפ'ק דמכות (ד' ד:) ורבנן האי לא תענה מאי דרשי ביה ההוא מיבעי ליה לאזהרת עדים זוממין פי' ולהכי לא לקי אלא ארבעים במעידים על פלוני שחייב מלקות לא בעי למימר דלא לקי אלא תענה משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד דהא במעידים עליו שהוא בן גרושה אמרי רבנן דלקי ובמעידים שחייב לפלוני מאתים זוז אי לאו כדי רשעתו היו לוקין ומשלמין אלא ה'פ ההוא מבעי ליה לאזהרת עדים זוממין דמשום כאשר זמם לא לקו כשמעידים על פלוני שחייב מלקות אלא משום לא תענה דלא ענש הכתוב אא'כ הזהיר הלכך אלאו דלא תענה לא לקי שמונים פי' שילקו משום עדות שקר שהעידו ומשום כאשר זמם ותרוייהו משום לאו אחד אבל במעידים שחייב מאה זוז דבלאו קרא דלא תענה היה מתחייב לשלם משום כאשר זמם דממון לא בעי אזהרה התם ודאי אי לאו כדי רשעתו הוה לקי מלא תענה וכן במעידים שהוא בן גרושה או בן חלוצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אתא עד אחד מצטרף בהדיה. </span>למ'ד סנהדרין (ד' ל.) אין עדותן מצטרפת עד שיעידו שניהם כאחד הוי הכא השני מצטרף בהדיה היינו שיעידו שניהם (א) בב'ד: משום</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>ביעתותא דעדים קא מודה. </span>והא דאמר בפרק שבועת העדות (שבועות ד' לג:) דלרבי אלעזר בר' שמעון לא משכחת לה דמודה מפי עצמו דפטור אלא היכא דליכא עדים כלל היינו אליבא דשמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אמר </span> ליה רבא (ה) קפחת לסבי דבי רב. פי' בקונטרס ציערת תלמידים שבבית המדרש שאמר דבר שאינו דהא רב הונא דידע מילתיה דרב גדול ממך אין לו זה החילוק וקשה דבכל דוכתי הוי קיפוח לשון ניצוח כמו לקפחני בהלכות הן באין בפ' שני דקדושין (ד' נב:) ודנזיר (ד' מט:) וכמו קפחינהו לתלתא רבנן סמיכי בטעותא גיטין  (ד' כט:) ורשב'ם פי' דל'ג אמר ליה רבא אלא אמר רבא קפחתי לסבי דבי רב פירוש נצחתי את רב המנונא שהוא סבי דבי רב והוכחתי לו מכח דברי רב הונא שהיה יודע דברי רב יותר ממנו שאין לחלק כמו שחילק והביא ראיה מפ'ק דסנהדרין (ד' יז: ושם ) דאמר התם אמרי בי רב רב הונא ופריך והאמר רב הונא אמרי בי רב ומשני אלא אימא רב המנונא ולהכי קרי ליה סבי דבי רב וקשה חדא שמוחק כאן בספרים אמר ליה ועוד דאין דרך לומר איתמר נמי אחרי שסתר את דבריו ועוד דכוותיה דרב המנונא דייק מתני' וברייתא כדאמר בסמוך ולרב הונא מפקא מתני' מדברי רב ונראה לפרש אמר ליה רבא (ו) קפחת לסבי דבי רב כלומר אמר ליה רבא לרב המנונא נצחת את רב הונא שהוא סבי דבי רב שהוא לא ידע לחלק כאשר חלקת ובסנהדרין מפרש ר'ת אימא רב המנונא פירוש לא תימא אמר רב הונא אמרי בי רב אלא אמר רב המנונא אמרי בי רב וכן משמע דלפי האמת נמי הוי אמרי בי רב רב הונא דבהערל (יבמות ד' פג: ושם ) קאמר בי רב מני רב הונא ורב הונא אין הלכה קאמר ובקונט' דחק שם לפרש דהא דאמר בסנהדרין אימא רב המנונא דוקא היכא דמוכח דהיינו היכא דאיכא אמר רב הונא אמרי בי רב התם הוי רב המנונא וקשה דא'כ כי קאמר בסנהדרין שלחו מתם רבי יוסי בר חנינא מחכו עליה במערבא ר' אלעזר ופריך הא שלחו מתם לרבי יוסי בר חנינא מוצא כו' ומשני אלא איפוך ה'ל לשנויי היכא דמוכח שאני ועוד דלא יתכן כלל שיאמר רב הונא משום רב המנונא שהיה תלמיד תלמידו כדמשמע בריש הדר (עירובין ד' סג.) ואין להאריך כאן בזה:  ברייתא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברייתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברייתא </span>דתניא ראה עדים כו'. </span>תימה דאמאי לא הביא מתניתין דפרק בתרא דשבועות (דף מט. ושם ) דלעיל ודאי ניחא שמביא ברייתא לפי שצריך לדקדק מסיפא דר'א בר' שמעון דלא מתניא במתני' דשבועות אבל הכא אין צריך לדקדק כלל מסיפא וי'ל דאמתני' דשבועות ידע שפיר דאיכא לדחויי דהיא גופה קמ'ל כדקאמר בסמוך אבל ברייתא שמוספת על המשנה סבור דקמ'ל דהודאה דטביחה לאו הודאה היא: תשלום</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תשלום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תשלום </span>דכפל. </span>ולעיל (דף סח:) דמוקי ריש לקיש מתני' דגנב והקדיש ואח'כ טבח משלם תשלומי כפל כשהקדיש בעלים ביד גנב צריך לומר נמי תשלום דכפל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אהקדש ליחייב. </span>כולה הך סוגיא כר' יוחנן ודלא כריש לקיש דמוקי לה לעיל (דף סח:)  כשהקדישו בעלים ביד גנב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והשתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשתא </span>תורא דשמעון. </span>והא דאמר לקמן (א) גנב והקדיש חייב ד' וה' דהוי כמוכרו להדיוט היינו בקדשי בדק הבית דלא מיקרו על שם בעלים וקדשי מזבח אומר ר'י אע'ג דמיקרו על שם בעלים ולא הוי הקדש כמכירה מ'מ למ'ד יאוש לא קני חשיב כיאוש ושינוי רשות לענין דחל הקדש אחר יאוש כדמשמע לעיל (דף סו:) דבעי לאוכוחי אביי לרבה דיאוש לא קני מקרבנו ולא הגזול ואפילו הכי אמר שם דחל הקדש אע'ג דאכתי לא אסיק אדעתיה דהוי יאוש ושינוי השם אלא משום דהוי יאוש ושינוי רשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>שמעון הא אמר שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה. </span>הא לא איצטריך אלא משום מ'ד אין לשחיטה אלא לבסוף דלמ'ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מצי למפרך אפילו סבר ר'ש שחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה אמאי חייב אשחוטי חוץ ד' וה' מכי שחט ביה פורתא אסרה ואידך לאו דמרה קטבח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שחיטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחיטה </span>שאינה ראויה היא ולא שמה שחיטה. </span>לגבי ארבעה וחמשה דגמר מוטבוח טבח והכן בר מלגבי לאו דשחוטי חוץ דבהכי חייב רחמנא וא'ת ואמאי חשיב ליה שחיטה שאינה ראויה הא יכול לפדות בשעת פירכוס דבר העמדה והערכה היא כדאמרינן בפ'ב דחולין (דף ל.)  ואין לך מום גדול יותר משחיטה ואין סברא לומר דלפי שנפסל שוב אין לו פדיון דבשלמא פסול שהוא בשריפה כגון פיגול אין לו פדייה משום דמצוה לשורפו כדאמרינן בפרק כל שעה (פסחים ד' כד.) כל שבקדש פסול באש ישרף אבל שחיטת חוץ אינה בשריפה אלא בקבורה כדאמרינן בפרק עד כמה (בכורות דף כח.) מי שאינו מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו הרי זה יקבר ומיהו לדברי המפרש דלא חשיב המפרכסת כחיה אלא כגון ישראל בטמאה ונכרי בטהורה דלאו שחיטה היא דההיא דשחט בה שנים או רוב שנים ועדיין מפרכסת הרי היא כחיה דבפ'ב דחולין (ד' ל. ושם) אין משנה בשום מקום אלא היינו ההיא דהעור והרוטב (שם ד' קכא.) דשונים ישראל בטמאה כו' אבל היכא דשחטה כתיקונה לא חשיב מפרכסת כחיה מתיישב כאן דשחיטת חוץ לאו בת פדייה היא כיון דשחיטה גמורה היא להוציא מידי נבילה וגם להתירה באכילה אם היה לה פדיון דהכא אליבא דר'ש קיימי דבין רבי יוחנן ובין ר'ל מודו דקדשי מזבח לר'ש היו בכלל העמדה והערכה כדאמרינן בפרק בתרא דתמורה (ד' לב:) ולא פליגי אלא אליבא דרבנן אבל מ'מ קשה לריש לקיש אליבא דרבנן דקדשי מזבח לא הוי בכלל העמדה והערכה כדאמר התם דלא משתמיט בשום מקום לשום תנא שיהיו נפדין ודוחק לומר דמדרבנן הוא דאין נפדין לפי שעשה מום זה בידים כשאר מטיל מום שאין נשחט וניתר על ידי אותו מום וי'ל דמום שהוא מחיים חשיב מום לפדות על ידו אבל מום דלאחר מיתה לא חשיב מום כדתניא בסוף תמורה (לג.) בהדיא מתו תמימים יקברו בעלי מומים יפדו דלא בעי העמדה והערכה ואפילו הכי תמימים יקברו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>לשם בעליהן. </span>וה'ה שלא לשמן אי נמי ההוא נמי קרי ליה שלא לשם בעליהן משום שלא עלו לבעלים לשם חובה ונראה לו דוחק להעמיד בנשפך הדם ורב דימי דאוקמא כשנשפך הדם משום דניחא ליה לאוקמא בכל קדשים שחייב באחריותן [דבשלא] לשם בעליהן לא מתוקמא בפסח וחטאת דמפסלי שלא לשמן: ור'ל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ור'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ור'ל </span>אמר כו'. </span>ריש לקיש לא קאי אסוגיא דידן דלדידיה לא צריך למימר דרבי שמעון קאי אמילתא אחרית יאלא לפי דבריו דמוקי מתניתין לעיל (ד' סח:) כשהקדישו בעלים ביד גנב מוקי לה בשוחט בעלי מומין בחוץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשוחט </span>בעלי מומין בחוץ. </span>פי' בקונטרס דבבעלי מומין מעיקרא עסקינן דאי בשקדם הקדשן למומן תו לא חזו לפדיון משנשחטו דשמעינן ליה לר'ל אליבא דרבי שמעון בשמעתא בתרייתא דתמורה (ד' לב:)  דקדשי מזבח היו בכלל העמדה והערכה ומשנשחטה אין יכולה לעמוד ובבעל מום מעיקרו מודה ורבינו תם מפרש דבשעת פירכוס בעודן יכולין לעמוד בני העמדה והערכה נינהו כדאמרינן בפ'ב דחולין (ד' ל. ושם)  ומיהו לאותן המפרשים דבשחיטה גמורה אין מועיל פירכוס כמו שפירשתי לעיל (עמוד א ) צריך לאוקמי בבעל מום מעיקרו כמו שפי' בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלא </span>זריקה מתרת. </span>למאן דמוקי לה כשנשפך הדם פריך דאי למאן דאמר שלא לשם בעליהן כיון דנשחט ונזרק בהכשר שחיטה ראויה היא בלא טעם כל העומד לזרוק כזרוק דמי ואף על גב דבפרק אותו ואת בנו (חולין ד' פ: ושם ) בעי למימר דכל שחיטת קדשים שחיטה שאין ראויה היא לא קיימא מסקנא הכי אלא במסקנא משמע היכא דנזרק הדם לבסוף שחיטה ראויה היא אע'פ שלא היה עומד לזרוק כגון באותו ואת בנו דהוי מחוסר זמן דלא אמרינן לרבי שמעון כזרוק דמי אלא במקום שמצוה לזרוק כדאמר בפרק המנחות והנסכים (מנחות דף קא: ושם) בשלמא פרה עומדת לפדותה פירוש דאם מצא נאה ממנה מצוה לפדותה אלא הני מנחות אין מצוה לפדותן ובכריתות בפ' אשם תלוי (ד' כד:) אמר בהדיא אימור דאמר רבי שמעון במידי דעומד לזרוק והכי איתא הגירסא בספרים אלא אמר רבא ה'ק רב המנונא אין מלקות אותו ואת בנו נוהג בקדשים (א) דכיון דכל כמה דלא נזרק דם לא משתרי בשר בעידנא דקא שחיט הויא התראת ספק ולא שמיה התראה ולא לקי משמע למאן דאמר שמה התראה לקי אם כן שחיטה ראויה היא היכא דנזרק לבסוף ובקונטרס פי' התם דגרס אין מלקות אותו ואת בנו בקדשים ולא יותר ולא משום דהוו התראת ספק אלא משום דמחוסר זמן הוא דשחיטה שאינה ראויה היא וקשה לר'י אי חשיב מחוסר זמן ואסור לשוחטו משום אותו ואת בנו אם כן הוא לוקה משום לא תשחטו כיון דאמר רחמנא אותו ואת בנו נוהג בקדשים וא'א אלא בשחיטה שאין ראויה בעל כרחך גזירת הכתוב כך היא שהיא כשחיטה הראויה להתחייב עליה מידי דהוה אשחוטי חוץ (ב) ואע'ג דלמידי אחרינא חשיב שחיטה שאינה ראויה לענין שחוטי חוץ מיהא מחייב כיון שאין האיסור מחמת דבר אחר ה'נ באותו ואת בנו וא'ת ואמאי צריך בפרק בתרא דזבחים (דף קיג:) למעוטי רובע ונרבע דלא מחייב משום שחוטי חוץ מדכתיב ואל פתח אהל כו' תיפוק ליה דשחיטה שאין ראויה היא מחמת איסור אחר ודוחק לומר דלרבנן איצטריך קרא ולא לרבי שמעון ויש שהיו רוצים לתרץ דאע'ג דבעלמא ילפינן מוטבוח טבח והכן בשחוטי חוץ גופיה סברא הוא דילפינן מגופייהו ואין נראה לר'י דאם כן שוחט טריפת חולין בעזרה אמאי מתיר רבי שמעון בהנאה בספ'ב דקדושין (דף נח. ושם) ובכיסוי הדם (חולין דף פה: ושם) משום דהויא שחיטה שאינה ראויה נילף מגופה דלעולם שחיטת חולין בעזרה שחיטה שאין ראויה היא דקסבר רבי שמעון חולין שנשחטו בעזרה דאורייתא אלא משום דאפילו הכי בעינן שלא יהא בה פסול אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלא </span>פדייה מתרת. </span>תימה מה פריך דלמא כשנפדית איירי שהרי יכול לפדות אחר שחיטה לפי' הקונטרס דאיירי בבעל מום מעיקרו וכיון דלבסוף נפדה הויא שחיטה ראויה כדמוכח בחולין (דף פ: ושם) ומיהו לפר'ת דמיירי בהקדישו קודם למומו אע'ג דבשעת פירכוס היה יכול לפדות סתמא דמילתא דגנב אין נודע לו שהוא דקדשים עד אחר זמן שכבר אין מפרכס אבל לפירוש הקונטרס קשה מיהו לפירושו נמי מצי למימר דסתם גניבה שחיטה וכל מעשיה בסתר ומיד אחר השחיטה רגילין לאוכלה וסתמא דמילתא לא נודע לו שהיא דהקדש עד שנאכלה דתו לא מיפרקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>העומד לזרוק כזרוק דמי. </span>תימה דבפרק אותו ואת בנו (חולין דף פ. ושם)  אמר רבי אושעיא כולה מתניתין דלא כרבי שמעון כו' עד קדשים בפנים מכדי שמעינן ליה לרבי שמעון דאמר שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה קדשים נמי שחיטה שאינה ראויה היא דכל כמה דלא זרק הדם לא משתרי בשר שני אמאי סופג את הארבעים ופסול כלומר דחשבינן ליה לקמא כאילו קטליה והוה ליה שני כשר גמור ואמאי חשיב ליה שחיטה שאין ראויה נהי דלא משתרי בשר אלא בזריקת הדם הלא משעת שחיטה הוי כזרוק דכל העומד לזרוק כזרוק דמי ומפרש רבינו תם דרבי אושעיא לית ליה כל העומד לזרוק כזרוק דמי אלא סבירא ליה כתנא קמא דמתניתין דהתם (ד' פא:) דתנן השוחט ונמצאת טריפה השוחט פרת חטאת רבי שמעון פוטר דלא מחייב משום אותו ואת בנו דשחיטה שאין ראויה היא ולית ליה כל העומד לפדות כפדוי דמי והתם בגמרא פריך עלה מההיא דפרה מטמא טומאת אוכלין ומשני פרת חטאת אינה משנה אבל ר' אושעיא סבר דאדרבה מתניתין דהתם עיקר וההיא דפרה ליתא ועוד י'ל דקסבר ר' אושעיא כיון דלא אמרינן כזרוק דמי עד שיתקבל בכוס כדמשמע בפ'ק דפסחים (דף יג: ושם) דמצוה הוא להמתין מלזרוק עד שתקבל כל דם הנפש הלכך בגמר השחיטה שעדיין לא נתקבל כל הדם לא אמרינן כזרוק דמי ועי'ל דקסבר ר' אושעיא דאפילו הוי כזרוק בשעת שחיטה כיון דבשחיטה לחודה לא משתרי בשר אלא מחמת דהוי כזרוק לא הוי דומיא דטבוח טבח והכן ושחיטה שאין ראויה היא וא'ש דבריש המנחות והנסכים  (מנחות דף קא: ושם) פריך ליה לר' אושעיא מכדי שמעינן ליה לר' שמעון כל העומד לזרוק כזרוק דמי כו' ומיהו סוגיא דשמעתין חשיב ליה שפיר שחיטה ראויה וכן במסקנא דהתם וכי היכי דפריך התם ארב המנונא הוי מצי למפרך לר' אושעיא וכי היכי דמתרץ לרב המנונא הוי מצי לתרץ לרבי אושעיא דהא דלא מוקי מתניתין כרבי שמעון משום דלרבי שמעון שני אין סופג את הארבעים דה'ל התראת ספק ור'ת לא גרס ושני אמאי סופג את הארבעים ופסול דשני כבר נפסל דשחיטה ראשונה שחיטה ראויה היא כיון דנזרק הדם בהכשר והוי שני מחוסר זמן אלא גרסינן אמאי סופג את הארבעים ותו לא ומן השני דייק דשחיטה שאינה ראויה היא ואמאי סופג את הארבעים הא ה'ל התראת ספק דשמא לא יזרוק וכזרוק לא הוי כיון דאין מצוה לזורקו ופריך פשיטא דהכי איתא דהיאך ילקה דהא התראת ספק היא ועוד דאסור לזרוק הדם ופשיטא דלא תגמר השחיטה ומשני קדשים כו' והשתא ארבי אושעיא לא מצי פריך מידי אלא לרב המנונא: פרה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>מטמא טומאת אוכלין כו'. </span>תימה דמדקאמר הואיל והיתה לה שעת הכושר מכלל דהשתא לאו בת פדייה היא ואמאי והא אית ליה לר'ש בשבועות (דף יא: ושם) דפרה קדשי בדק הבית היא ולר'ש אית ליה דקדשי בדק הבית לא היו בכלל העמדה והערכה בההיא שמעתא גופא ונראה לפרש דהא דקתני הואיל והיתה לה שעת הכושר מיירי לאחר הזאה דאין סברא שתהא בת פדייה אחר שהוזה דמה ואפ'ה מטמא טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר קודם הזאה וא'ת והא כל העומד להזות כמוזה דמי וי'ל דקודם קבלה (א) לאו כמוזה דמי כדפרישית לעיל הקשה רבינו שמואל בר חיים למה לי דהיתה לה שעת הכושר תיפוק ליה דחיבת הקדש מכשרתו ומשויא לה אוכלא כדדרשינן בפ'ב דחולין (דף לו: ושם) והבשר לרבות עצים ולבונה וכ'ת דפרה לר'ש כיון דקדשי בדק הבית היא לא שייך בה חיבת הקדש דאפילו בקדשי מזבח לא מהני חיבת הקדש אלא כשקדשו קדושת הגוף בכלי שרת כדמוכח בריש המנחות והנסכים (מנחות דף קב:) ובפ' כל הפסולין (זבחים דף לד.) הא ע'כ שייך בפרה חיבת הקדש אפילו לר'ש דבריש המנחות והנסכים פריך לר'ש נותר ופרה אמאי מטמא טומאת אוכלין עפרא בעלמא הוא דכל העומד לשרוף כשרוף דמי ומשני חיבת הקדש מכשרתו והיינו טעמא דאע'ג דאין בה קידוש כלי כיון דקדשי בדק הבית היא מ'מ שייך ביה חיבת הקדש כיון דחטאת קרייה רחמנא וכל ענייניה כעין עבודת הגוף שיש בה הזאה ופסולה שלא לשמה ותירץ ר'י דאין חיבת הקדש מועלת אלא לשוייה שאין אוכל כאוכל כגון נותר ופרה שהן חשובים כעפרא ועצים ולבונה אבל דבר שהוא אוכל אלא שאין מקבל טומאה לר'ש משום (ב)  אוכל שאין אתה יכול להאכילו לאחרים לא יועיל חיבת הקדש לעשות האיסור כמותר והא דמשמע בריש כל הפסולין דאוכל בשר שנטמא לפני זריקה ה'א דלא לקי על ידי דרשה דכל שאין ניתר לטהורים אין חייבין עליו משום טומאה אי לאו משום דמרבינן מוהבשר כמו עצים ולבונה התם כיון דלא בעי פטר ליה אלא משום דבעי למילף מטומאת הגוף יש לנו לרבות מוהבשר מק'ו דעצים ולבונה וא'ת אמאי לא אמר דכל קדשים יקבלו טומאה מחיים כיון דמצוה לשוחטן ונימא כל העומד לשחוט כשחוט דמי וי'ל דאפילו נשחט לא אמרינן דכזרוק דמי עד שיקבל בכוס כ'ש כשעדיין לא נשחט ומיהו שעיר המשתלח קשה לר'י שיטמא מחיים טומאת אוכלין לר'ש למ'ד (יומא סז.) דשרו (ג) איבריו בהנאה דכיון שעומד לדחות כדחוי דמי וי'ל דכל העומד לעשות לא אמר דכעשוי דמי אלא באוכל האסור להיות כמותר וקרינן ביה אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים אבל לא מהני לשאין אוכל כמו ב'ח ליחשב כאוכל אע'ג דהוה מהני על האוכל כגון נותר ופרה ליחשב כעפרא אי לאו דמכשר להו חיבת הקדש מידי דהוה אבן פקועה ודגים שהן מותרין בלא שחיטה ואפ'ה חיותן מטהרתן לרבנן דפליגי אר' יוסי הגלילי בפ' בהמה המקשה (חולין דף עה.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרה </span>מטמא טומאת אוכלין. </span>הקשה בקונטרס בפ' אותו ואת בנו (חולין דף פא: ושם) למה לי קבלת טומאה תיפוק ליה דהיא גופה מטמאה אדם ובגדים ותירץ דבכה'ג מפרש בכריתות בפ' דם שחיטה (דף כא.) כגון (ד) שחיפהו פחות מכביצה בצק אי משוית לה אוכל מצטרף בהדי בצק ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה ומטמא שאר אוכלים ואי לאו אוכל הוא לא מקבל האי בצק טומאה דלית ביה שיעורא וכי נגעו ביה אוכלין אחרים טהורין הן שאין נוגעין בנבילה אלא בבצק עכ'ל ומה שהזכיר נבילה משום דעלה דכריתות קאמר ומה שאמר ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה נראה לר'י דלא דק דההיא דחיפהו בבצק דכריתות מיירי כשיש כזית מן הנבילה ונראה שטמא הבצק מן הנבילה ע'י צרופו לכביצה כמו שמיטמא ממקום אחר שהכזית יכול להיות מטמא ומצטרף ונראה שחזר בו משיטתו שהיה רגיל לפרש בכל מקום דאוכל פחות מכביצה מקבל טומאה מן התורה שהרי פירש בהדיא דלא מקבל האי בצק טומאה דלית ביה שיעורא ואין לתרץ קושיית הקונטרס דבלא צירוף בצק צריך הוא לטעם של שעת הכושר משום דלא מצינו שמטמאה אלא מתעסקין כדתנן במס' פרה (פ'ח מ'ג) השורף פרה ופרים והמשלח את השעיר מטמא בגדים והן עצמם אין מטמא בגדים הרי זה אומר [מטמאיך] לא טימאוני ואת טמאתני דמ'מ מטמאה היא אוכלין ומשקין מאחר שסופה לטמא טומאה חמורה את מתעסקין ולא בעי לא הכשר מים ולא הכשר שרץ כדתני דבי ר' ישמעאל בפ' בא סימן (נדה דף נא. ושם) מה זרעים שאין סופן לטמא טומאה חמורה צריכין הכשר כו' ור'י מתרץ דמה שסופו לטמא טומאה חמורה לא מהני אלא לענין זה דחשבינן ליה כאילו הוכשר במים וכאילו נגע בשרץ אבל אין מועיל לעשות שאין אוכל כאוכל הלכך לר'ש דבעי אוכל שאתה יכול להאכיל לאחרים מה שסופו לטמא טומאה חמורה לא יעשנו [כאוכל] להאכילו לאחרים ולכך לא מטמא אלא משום שהיה לה שעת הכושר וכן מוכח בזבחים בס'פ טבול יום (דף קה.) דת'ר השורף הפרה ופרים והמשלח השעיר מטמא בגדים והם [עצמם] אינם מטמא בגדים אלא מטמא אוכל ומשקה דברי ר'מ וחכמים אומרים פרה ופרים מטמא טומאת אוכלין ומשקין אבל לא שעיר המשתלח מפני שהוא חי ופריך בשלמא ר'מ כדתנא דבי ר' ישמעאל מה זרעים כו' אלא לרבנן אי אית להו דתנא דבי ר' ישמעאל אפילו שעיר המשתלח נמי ואי לית להו פרה ופרים מנליה ומשני אין צריכין הכשר טומאה ממקום אחר פי' נהי דהאי דסופו לטמא טומאה חמורה אין צריכין הכשר טומאה אבל הכשר אוכל בעי ומש'ה שעיר המשתלח דלא חזי לאכילה שהוא חי לא מטמא והשתא פליגי דר'מ סבר דמה שסופו לטמא טומאה חמורה מועיל ליחשב אכילה ורבנן סברי דפרה ופרים דוקא מטמא ולא שעיר המשתלח משום דאינו מועיל ליחשב אוכל ור'ש סבר דוקא פרה הואיל והיתה לה שעת הכושר קרינן ביה אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים ולא פרים ושעיר המשתלח שלא היתה להן שעת הכושר וכן מוכח בתוספתא דפרה דבתר מילתייהו דר'מ ורבנן קתני ר'ש אומר פרה מטמא טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר פרים הנשרפין ושעירים הנשרפין אין מטמאין טומאת אוכלין הואיל ולא היה להן שעת הכושר ועוד מייתי ר'י ראייה דבכמה דוכתי קתני צריכין מחשבה ואין צריכין הכשר בפ' דם שחיטה (כריתות דף כא.) גבי נבלת בהמה טמאה בכל מקום ונבלת העוף בכפרים ובפ' בא סימן (נדה דף נ:) גבי גוזל שנפל לגת ובריש טהרות גבי נבלת עוף טהור דאע'פ שאין צריכין הכשר לפי שסופו לטמא טומאה חמורה צריכין מחשבה דלגבי הא [לשוויי אוכל] לא מהני מה שסופו לטמא טומאה חמורה ותימה אי פליג ר'מ אכל הני ועוד דבפ' ג'ה (חולין דף קב.) ובפ' טבול יום (זבחים ד' קה:) בעי למידק דההיא דצריכה מחשבה ואין צריכה הכשר דטהרות אתיא כר'מ מדסיפא ר'מ דקתני שחיטה ומליקה מטהרת טריפתה מטומאתה ומשני מידי אריא סיפא ר'מ ורישא רבנן והיכי הוה בעי לאוכוחי הא ע'כ צריכה מחשבה אתא דלא כר'מ ועוד דבהעור והרוטב (חולין ד' קכח: ושם) גבי חתך בשר מן אבר מן החי חתכו ואח'כ חישב עליו טהור חישב עליו ואח'כ חתכו טמא ומוקמינן לה התם כר'מ ופריך התם למאן דמוקי לה בשהוכשר ל'ל הוכשר הרי מטמא טומאה חמורה אגב אביו משמע אע'ג דמוקמינן לה כר'מ ניחא ליה מה שמועיל לטמא טומאה חמורה אגב אביו לענין דלא בעי הכשר ולענין מחשבה לא מהני ואור'י דיש לחלק בין שעיר המשתלח דממילא אם היה נשחט הוי חזי לאכילה בלא מחשבה מה שאין בנבלת עוף טהור ובאבר מן החי שאין סופו לעשות אוכל מודה ר'מ דבעינן מחשבה וגרסינן פרה מטמא ול'ג מיטמאה דלמאי נ'מ קבלת טומאה שלה אי לטמא אחרים כיון שהיתה לה שעת הכושר תורת אוכל יש לה ובלא קבלת טומאה היא מטמא אחרים משום דסופה לטמא טומאה חמורה ובתוספתא נמי מוכח דגרסינן מטמא ולא מיטמאה דקתני מטמא אוכלין ומשקין ואי גרסינן מיטמא צ'ל כמו שתירץ רש'י כשצירפה (ה) פחות מכביצה בצק שאי אפשר לפרה לטמא בצק שאין מועיל מה שסופו לטמא טומאה חמורה אלא דהוי כנוגע בשרץ ואילו נגע בשרץ לא היה מטמא את הבצק כיון שבשר פרה הוא פחות מכביצה לכך צריך קבלת טומאה ממקום אחר כדי שיטמא הבצק וקשה דלמאי נ'מ במה שמצטרף לפחות מכביצה הא בלא'ה אוכל מקבל טומאה בכל שהוא ואי לענין קבלת טומאה דאורייתא לשרוף עליו את הקדשים הניחא אי חיבת הקדש דפרה דאורייתא אע'פ שאין בה קידוש כלי אבל אם מדרבנן ע'כ לא מקבלי טומאה הני אוכלין אלא מדרבנן דמדאורייתא כשרוף דמי ועפרא בעלמא נינהו ועוד מפרש ר'י מה שמיטמא ע'י קבלת טומאה מן השרץ (ו) ונפסלת בכך אי לאו דהיתה לה שעת הכושר לא היתה מקבלת טומאה ולא היתה נפסלת דאע'ג דקפיד רחמנא בעוסקין בה שיהיו טהורים לאו משום דהוה מטמאו לה אלא משום גזירת הכתוב הוא דאפילו בעוסקין בה בקנה או בפשוטי כלי עץ בעינן שיהיו טהורין וא'ת דאי לאפסולי [היא] עצמה גם האפר יהיה נפסל בנגיעת הטומאה כדאמר בפרק חומר בקדש (חגיגה דף כג. ושם) לא ישא אדם אפר חטאת ומי חטאת ויעבירם בספינה משום מעשה שהיה וי'ל דאי חשיבא אוכל מקבל טומאה משני ומשלישי ואי לא לא ואין לומר דנ'מ מה שמטמא טומאת אוכלין דמאחר שנפסל ואין עליה עוד טומאה חמורה אכתי אשתייר בה טומאת אוכלין אי נמי הכי קאמר אחר שנפסלה אם נגע בה שרץ מיטמא טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר דמה שכבר טמא טומאה חמורה אין מועיל לו מאחר דהשתא מיהא אין עוד סופו לטמא טומאה חמורה וראייה מפרק בהמה המקשה (חולין דף עב:) ואין להאריך כאן בזה דלא יתכן לפרש כאן כלל מדפריך במנחות (דף קב:) כיון דכל העומד לשרוף כשרוף דמי נותר ופרה אמאי מטמא טומאת אוכלין ומאי קושיא והא לאחר שקבלה הפרה טומאה אין עומדת לישרף דנפסלה ונשתייר בה מגע טומאה ואפילו לא נגע בה שרץ אלא פעם אחת מכל מקום בתחילת נגיעה כבר נפסלה הפרה ובסוף נגיעה מטמאה טומאת אוכלין דאז כבר אין עומדת לישרף:  אומר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אומר </span>היה ר'ש פרה נפדית כו'. </span>נרא' שר'ל דאפילו מדרבנן מותר לפדותה דבספ'ק דשבועות (דף יא:) דייק אמתניתא  (תוספתא פ'א) דמסכת פרה דקתני שחטה על גב מערכתה אין לה פדייה עולמית דלא אתי כר'ש דלר'ש נפדית היא כדאשכחן הכא ותימה דע'כ מה שאין נפדית לרבנן אין זה מן התורה דהא בת העמדה והערכה היא כל זמן שמפרכסת לפי פי' אחד דלעיל (ד' עו. ) ואם כן מנ'ל לר'ל דר'ש פליג ארבנן דלמא מודה ר'ש דמדרבנן לאו בת פדייה היא אלא מדאורייתא ולהכי מטמא טומאת אוכלים הואיל והיתה לה שעת הכושר וזה דוחק לומר דאף על גב דמדאורייתא בת פדייה היא כיון דמדרבנן לאו בת פדייה לא חשיב אוכל שאתה יכול להאכיל לאחרים וי'ל דמאן דאסר אסר אפילו מדאורייתא כיון ששחט לשמה בהכשר קרבן ומאן דשרי שרי אפילו מדרבנן עד שיעשו הזיותיה כדפרישית לעיל ואם היינו אומרים דלרבנן פרה קדשי מזבח היא הוי א'ש אך אין נראה שיסבור שום תנא דפרה קדשי מזבח היא מדקא מתמה גמרא בריש אין מעמידין (ע'ז ד' כג: ושם) שמע מינה דפרה קדשי מזבח היא ובכמה מקומות קאמר דחטאת קרייה רחמנא משמע דקדשי בדק הבית היא אע'ג דתנן בשקלים  (ד' ו) שהיא מתרומת הלשכה היינו לפי שצריכין לה כהנים העובדים קרבנות חשיב צורך קרבן ולב ב'ד מתנה עליהן דאפילו מלמדי הלכות קמיצה לכהנים נוטלין שכרן מתרומת הלשכה ואפילו בלא ב'ד מתנה על הלשכה יכול להיות שבאה ממנה מן התורה הואיל וצורך קרבנות היא והא דאמר דקדשי בדק הבית היא לא שתהא קנויה מקדשי בדק הבית אלא דינה כקדשי בדק הבית דקדושה קדושת דמים ולא קדושת הגוף כקדשי מזבח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>היכא דאיתיה במכירה איתיה בטביחה כו'. </span>ומוכר בשבת דחייב אע'ג דאם טבח פטור ההיא בהמה איתא בטביחה בחול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>בנה אב כל מקום שנאמר שה אינו אלא להוציא את הכלאים. </span>בפרק אותו ואת בנו (חולין ד' עח: ושם ) פי' בקונטרס דעביד בנין אב מדכתיב שור שה כשבים ושה עזים וקשה לר'י דלקמן אמר דלרבי אליעזר אתאי דרבא לטמא שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא דלא כר' יהושע דאי כר' יהושע משה כשבים ומשה עזים נפקא כלומר ולא צריך לבנין אב דרבא ואדרבה מההוא קרא הוי בנין אב דרבא ונראה לר'י דבנין אב דרבא הוי משה דפסח דכתיב (שמות יב) שה תמים זכר בן שנה יהיה לכם תדע דהא מסקינן כי איתמר דרבא לענין פטר חמור איתמר דתנן אין פודין כו' ובספ'ק דבכורות (ד' יב. ושם) מפיק ליה משה שה דפסח וא'ת ומ'ש דהכא קרי ליה בנין אב ובבכורות קרי ליה ג'ש דקאמר נאמר כאן שה ונאמר להלן שה ועוד מ'ש דנקט רבא כלאים טפי מעגל וחיה טריפה ושחוטה דכל הני נפקא לן דאין פודין פטר חמור משה דפסח דקאמר התם מה להלן פרט לכל השמות הללו ועוד אמאי לא פריך טריפה שה כתיב כי היכא דפריך כלאים שה כתיב ועוד דלרבי אליעזר דשרי לפדות בכלאים פטר חמור אמאי לא שרי בשחוטה וטריפה כיון דמוקי לה בנין אב לטמא שנולד כו' כדאמרינן לקמן בשמעתין ועוד כי בעי לקמן לרבי אליעזר בנין אב דרבא למאי הלכתא לימא למעוטי אחריני אתא דאין פודין וכ'ת דטריפה ושחוטה ממשמעותיה דשה נפקא כמו עגל וחיה דהא אמר בפרק הוציאו לו (יומא ד' מט: ושם ) דפר אפילו שחוט קרוי פר וכן שה דפסח אי לאו דכתיב מהיות משה מחיותיה דשה ונראה לר'י דבנין אב דרבא וג'ש דבכורות לאו חדא מילתא היא דודאי תרוייהו נפקי משה דפסח ובנין אב דרבא אתי מיתורא דכשבים ומן העזים תקחו דמשמע עד שיהא אביו כבש ואמו כבשה ולגופיה לא איצטריך דמשאר קדשים נפקא דתניא בסמוך שור או כשב או עז פרט לכלאים אלא ללמוד בעלמא אתי דכל מקום שנאמר שה אינו אלא להוציא כלאים ואי לאו בנין אב מגזירה שוה דשה שה לא הוה ממעטינן כלאים משום דה'א תפדה תפדה ריבה כי היכי דלא ממעטינן התם שאינו זכר תמים ובן שנה מג'ש משום תפדה תפדה ריבה וסברא הוא למעט כולה מגזירה שוה דשה טפי מכלאים [דאיהו נמי מקרי שה] ומש'ה רבי אליעזר דמוקי בנין אב דרבא לטמא שנולד כו' שרי בכלאים ולקמן דקאמר אי לקדשים בהדיא כתיב בהו משמע דאי לא הוה כתיב בהדיא הוה אתי ליה שפיר אע'ג דעיקר בנין אב לא הוה מייתר בפסח אלא משום דבפסח גופיה לא איצטריך דמקדשים נפקא כן דרך הגמרא שעושה כאילו קים ליה ממקום אחר וה'ק אי לקדשים ותאמר דמקרא אחרינא נפקא לן בפסח למעוטי כלאים כו' וכענין זה יש בריש קדושין (דף ג: ושם ) ובפרק נערה (כתובות דף מו:) גבי קידושי הבת לאביה דקאמר וכ'ת נילף מבושת ופגם אע'ג דבושת ופגם גופיה לא קים לן דאבוה הוא אלא מקדושין בס'פ אלו נערות (שם דף מ: ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גבי </span>גניבה דכתיב שור או שה שאין אתה יכול להוציא כלאים מביניהם. </span>ואם תאמר בלאו הכי נמי המ'ל גבי גניבה דכתיב שה למעט כלאים כדרבא אתי או לרבויי וי'ל דמילתא דרבא לא איתמר אלא היכא דכתיב שה לחוד אבל הכא כתיב נמי שור: והא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>גבי קדשים דכתיב שור או כשב נרבייה. </span>תימה מה ריבוי צריך נהי דמשור וכשב לא מצי לרבויי כלאים מכשב ועז שאתה יכול להוציא כלאים מבינייהו אתי ואור'י דאע'ג דאתי כלאים מדסמך כשב לעז מכל מקום יש למעטם מדסמך שור לכשב דלחומרא מקשינן וכיון דאי לא הוי כתיב שום או לא בסיפא ולא ברישא הייתי ממעט כלאים יש לי לומר דאתא או לרבות ומשני מדסיפא למעט כלומר או דכתיב גבי כשב ועז כיוצא בו במקום אחר אית לן למימר למעוטי הלכך ה'נ דרשינן למעוטי וה'ה או דרישא למעוטי דרשינן ליה ולא לרבויי ופריך אדרבה אימא איפכא דאו ראשון כתיב במקום שכיוצא בו במקום אחר ראוי לדרשו לרבות ודרשי ליה נמי הכא לרבות וה'ה נמי שני ומשני כו' ואם תאמר ולא ליכתוב אלא ההוא או דבין כשב ועז דמשור וכשב הוה ממעטינן כלאים ומאו דכשב ועז הוה ממעטינן נדמה וי'ל דאי לא כתיב אלא חד אפילו הוה כתיב גבי כשב ועז הוה דרשינן לרבות כלאים כיון דאי לא כתיב או כלל הוה ממעטינן כלאים משור וכשב כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>כלאים איתרבו כו'. </span>וא'ת בלא ק'ו דכלאים איכא למפרך דמה צריך לרבות דממילא מתרבי כל כמה דלא מעטיה קרא דהא כי אמר דאתו אויין למעט צריך קרא למעוטי ואע'ג דממעטינן כלאים לא הוה ממעטינן נדמה אי לאו דמעטיה קרא וי'ל דבלא שום קרא הוה מרבינן נדמה שדומה במקצת סימנין וממעטינן נדמה שאין דומה כלל דהוה ילפינן בתחת תחת ממעשר ומעשר בהעברה העברה דבכור והשתא כי אמר דאתי או למעט ממעט נדמה אפילו אותו שנדמה במקצת סימנים וכי אמרי אתא לרבויי בעי לרבויי נדמה אפילו אותו שאין דומה כלל ולהכי דייק השתא כלאים איתרבי נדמה אפילו אין דומה כלל מבעיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>למעשר. </span>פירוש דהוי כאילו כתיב ביה שה מג'ש דהעברה העברה מבכור דכתיב ביה שה (ויקרא כז) אם שור אם שה ובקונטרס פי' דבמעשר כתיב צאן דהוי כמו שה ואין נראה ועוד בפרק בתרא דבכורות (דף נז.) פריך אי גמר מעשר תחת תחת מקדשים אפי' הנך נמי פי' יוצא דופן ומחוסר זמן ויתום לא יכנסו לדיר להתעשר ואי לא גמר מקדשים בשלמא טריפה כל אשר יעבור פרט לטריפה אלא כלאים מנ'ל ומאי קושיא לימא ליה דמבנין אב דרבא נפקא ליה כלאים כיון דבמעשר כתיב [צאן] כדפירש בקונטרס הכא ולפי מה שפירשתי דאשה דבכור סמיך א'ש דלא מצי למימר התם דיליף מעשר מבכור דמיעט ביה כלאים דאם כן יוצא דופן נמי נמעט במעשר דנילף מבכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיהא הוא שור ובכורו שור. </span>אומר ר'י דבפרק קמא דבכורות (דף ה:) מוקי לה דוקא בשאין דומה כלל אבל דומה במקצת סימנין יליף התם מאך דקדיש בבכור וצריך למעט נדמה בקדשים ובכור דאי לא כתיב אלא בקדשים הוה ילפינן בכור מקדשים והוה ממעטינן בבכורות אפילו יש בו מקצת סימן ואי הוה כתיב ריבוי לחודיה בבכורות לרבות נדמה שיש בו מקצת סימן הוה מרבינן ליה נמי בקדשים דילפינן מהדדי בג'ש וכן אי לא הוה כתיב בקדשים כלל אלא בבכור מיעוט וריבוי הוה ילפינן קדשים מבכור אבל השתא דכתיב בקדשים וכתיב נמי מיעוט וריבוי בבכור ליכא למילף קדשים מבכור דאם כן לישתוק קרא ממיעוט דקדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לטמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לטמא </span>שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא ודלא כר' יהושע. </span>פי' בקונטרס דר' יהושע פליג אדר'ש ושרי גמל הבא מן הפרה שעיברתו משור בסימן אחד של טהרה מעלה גרה או מפריס פרסה ודריש את זה לא תאכלו את הגמל גמל אי אתה אוכל בסימן אחד אבל אחר אתה אוכל בסימן אחד ואיזה זה זה טמא שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטהור יכול אפי' עיבורו מן הטמא כלומר כשם שאני מכשיר בו כך אני מכשיר בבנו אם נתעברה הימנו פרה ת'ל שה כשבים כו' ועיבורו מן הטמא לאו דוקא דלדידיה הוי טהור אלא דומה לטמא וכולה סוגיא דבכורות (דף ו: ושם) לא משתמע כפירושו אלא משמע דמודה ר' יהושע לר'ש דגמל גמור הנולד מפרה ומשור שהוא אסור ואם יש בו סימן אחד שדומה מקצת לפרה מותר ולא קאי כלל אסימנים דקרא (ב) ממעלה גרה או ממפריסי פרסה והכי איתא התם (שם) רחל שילדה מין עז ועז שילדה מין רחל פטורה מן הבכורה ואם יש בו מקצת סימנין חייבת ר'ש אומר עד שיהא ראשו ורובו דומה לאמו ועלה דההיא מבעיא ליה לר'ש בגמרא בן פרה מי בעי שיהא ראשו ורובו דומה לאמו להתירו באכילה או אפי' במקצת ובעי למפשט מדר' יהושע דסבר כר'ש מדקרי לה טמא וקאמר אבל אתה אוכל בסימן אחד כו' אלמא לא בעי ראשו ורובו להתירו באכילה ודחי ודלמא סבר לה כר'ש בחדא ופליג עליה בחדא ועוד משמע התם דטעמא דר' יהושע משום דקסבר זה וזה גורם אסור ולפי זה אפי' טהור שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא אסור והך דשמעתין דמוקי רבא לטמא שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא מיירי נמי שדומה קצת לאמו כההיא דרבי יהושע שאם היה דומה לגמרי לגמל אפילו עיבורו מן הטהור היה אסור דהא ס'ל כר'ש כדאוקמא דאיעבר מקלוט וכר'ש וה'ה דה'מ למנקט טהור שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא דאסור כיון דשה להוציא כלאים ואסור משום זה וזה גורם אלא משום דנקט במילתיה דר' יהושע טמא שנולד נקט נמי הכי במילתיה דרבא ובמילתיה דר' יהושע נקט משום דרישא קתני אבל אתה אוכל בסימן אחד טמא שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטהור להכי נקט בסיפא נמי יכול שאתה אוכל טמא שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא וה'ה אפילו טהור שנולד מן הטהור ועיבורו מן הטמא דאסור משום זה וזה גורם והא דקאמר הכא ודלא כר' יהושע כ'ש דהוי דלא כר'א בר פלוגתיה דשרי ליה לגמרי וה'ג ר' אלעזר ולא ר' אליעזר:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>פטר נפשיה כו'. </span>אבל הנודר עצמו פשיטא דמצי פטר נפשיה אי לא בעי למיעבד מצוה מן המובחר: גנב</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גנב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גנב </span>והקדיש משלם ד' וה'. </span>כדמפרש מה לי מכרו להדיוט מה לי מכרו לשמים ואיירי בקדשי בדק הבית דלא שייך למימר מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן כמו בקדשי מזבח שקרבן קרב לכפר על הבעלים ונשחט לשמו ושם בעליו עליו ואין להקשות אמאי לא פריך לעיל (דף עו.) וליפלוג וליתני בדידיה בד'א בקדשי מזבח אבל בקדשי בדק הבית משלם תשלומי ארבעה וחמשה כדפריך לעיל ולפלוג וליתני בדידיה בד'א בקדשים קלים דלעיל פריך שפיר דהוי הכל קדשי מזבח אבל בקדשי בדק הבית לא בעי לפלוגי דסתם קדושה דשור ושה דמחיים הוי למזבח אע'ג דהתם מפליג וקאמר (ג) טבח ואח'כ הקדיש משלם ארבעה וחמשה ואותו הקדש הוי קדשי בדק הבית התם לא הוי מחיים ולמ'ד יאוש לא קני א'ש שכשמקדיש לאחר יאוש לאו דידיה קמקדיש ולמ'ד יאוש קני וחיובו הוה דוקא לפני יאוש אבל אחר יאוש שלו הוא טובח ושלו הוא מוכר אפ'ה מחייב אהקדש אע'ג דלא חייל הקדש מקמי יאוש כי היכי דמחייב במכר ומתנה קודם יאוש אע'ג דלא אהנו מעשיו שלא חל המכר והמתנה כיון דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט בדבר שבידו להקדיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>גנב וטבח ומכר ברשותו פטור. </span>בשלא הגביהו עסקינן דבהגביהו הוי קני וחייב כדלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שהוציאו מרשות בעלים כו'. </span>בריש אלו נערות (כתובות דף לא: ושם ) פליגי רב אחא ורבינא חד אמר שהוציאו לסמטא אבל לרה'ר לא קני ודייק מסיפא הוציאו דומיא דהגביהו דאתי לרשותיה ואידך אמר אפילו הוציאו לרה'ר קנה ודייק מרישא דמת ברשות בעלים פטור הא חוץ לרשות חייב אפי' הוציאוהו לרה'ר ונראה דההוא פליג אאביי ורבא דאמרי בהמוכר את הספינה (ב'ב דף פד:) משיכה קונה בסמטא אבל לא ברה'ר ואין נראה לחלק כלל בין קניית גנב שאין אלא להתחייב באונסין ולשאר קניות מדדרשינן לעיל (דף סה.) גבי גנב אין לי אלא ידו גגו חצירו וקרפיפו מנין משמע דלא מחייב אלא במקום שראוי לקנות כי היכי דדרשינן גיטין (דף עז.) ונתן בידה ונראה דהלכה כאביי ורבא מדמייתי מילתייהו בהמוכר [את] הספינה (שם) משמע שהם עיקר ולא שייך כאן כל היכא דפליגי רב אחא ורבינא הלכה כרבינא לקולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נתנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתנו </span>לבכורות בנו או לב'ח. </span>אותו לשון שפירש בקונטרס דאבעלים קאי רחוק מאד חדא שצריך לפרש לאותו לשון שמת בפשיעה ולא כי אורחיה ועוד דלשון חיוב ופטור לא שייך אבכורות בנו וב'ח וצריך לדחות דמשום אחרינא נקט חיוב ופטור ועוד דבתוספתא (פ'ז) קתני הגביהו או נתנו לבכורות בנו משמע דאגנב קאי דאי אבעלים מה צריך הגבהה והא דידיה הוא ועוד דראיה דמייתי ממתני' בגמרא אבעיא דתקנו משיכה בשומרים אי אפשר ליישבה להאי לישנא לפי מה שמפרש בגמ' ול'א שפירש בקונטרס נתנו הגנב לבכורות בנו הוא עיקר דמתחייב הגנב במשיכת הני וא'ת ואמאי מחייב במשיכה והא אין שליח לדבר עבירה וי'ל דהנהו לא ידעי דאתי לידיה באיסורא אלא סבורין שהיה שלו ובין ללישנא דמפרש בפ'ק דבבא מציעא (דף י: ושם ) טעמא דאין שליח לדבר עבירה משום דשליח בר חיובא הוא ודברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין ובין ללישנא דאי בעי עביד אי בעי לא עביד אין שייך לכאן דהתם אין יודע שהשליח יעבור אבל כאן יודע הוא שיקח מאחר שהוא סבור שהוא שלו ולעיל (עא.) גבי גנב וטבח בשבת דמוקי לה בטובח על ידי אחר ופריך וכי היכן מצינו שזה חוטא וזה מתחייב הוי מצי למימר דסבור שהוא שלו אבל משני שפיר והאמת אבל ק'ק היכי יליף מה מכירה ע'י אחר אף טביחה כו' דלמא דוקא כשסבור שהוא שלו כיון דליכא יתור: [ועיין תוס' קדושין מב: ד'ה אמאי] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תיקנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיקנו </span>משיכה בשומרין או לא. </span>הא לא מבעי ליה אי משעת משיכה [או משעת מלאכה] מתחייבים כל חד וחד כדיניה שומר חנם בפשיעה ושומר שכר בגניבה ואבידה ושואל באונסין דפשיטא דמשעת משיכה מתחייבים דאם לא כן מאימתי דבהשואל  (ב'מ דף צח: ושם) תנן אם אמר לו השואל שלח ושלחה ומתה חייב ובגמרא אמר פרה במשיכה ובשמעתין דשואל קורדום (שם צט.) אמר אי לאונסים מ'ש פרה דמשעת שאלה אלא אור'י דמבעי ליה בשואל ושוכר אי מצי משאיל ומשכיר למיהדר ביה אפי' משך עד שיתחיל במלאכה או לא דאיכא למ'ד גבי שואל קורדום מחבירו ביקע בו קנאו לא ביקע בו לא קנאו ומצי משאיל הדר ביה וכן בפרה עד שיעשה בה מלאכה ופשיט ליה ממתניתין דנתנו לבכורות בנו דקתני הגביהו או שהוציאו מרשות בעלים ומת חייב מאי לאו שומר ומדמחייב גנב אמשיכת שומר ש'מ דמשיכה גמורה הוא שאין יכול לחזור בו שאם היה יכול לחזור בו לא היה מתחייב במשיכתו ומשני לא גנב שהיה גנב מושכה מבית שומרים ותנא גנב שגנבו מבית שומרים ומיירי שלא נתן לבכורות בנו ולבעל חובו לגמרי דא'כ הוו בעלים ולא שומר אלא אפותיקי בעלמא עשה להם שאם לא יפרע עד יום פלוני שיהא קנוי להם ורב הונא דאמר בפרק השואל דלא ביקע בו מצי משאיל הדר ביה הוה דחי הכי ולא חייש לפירכא דבסמוך מה לי גנב מרשות שומר מה לי גנב מרשות בעלים ובהאיש מקדש (קדושין דף מז: ושם) איכא תנא כרב הונא דאפי' במלוה יכול לחזור כל זמן שלא הוציאו כ'ש שאילה וג' מחלוקות בדבר דלרב הונא לא תקנו משיכה בשומר ולר'א תקנו כדקאמר התם ופליגא דר'א ולר' אלעזר נמי מדאורייתא יכול לחזור אלא שחכמים תקנו דלא מצי הדר ביה משעת משיכה ועוד קאמר התם ופליגא אדרבי אמי דאמר ר' אמי המשאיל קורדום של הקדש לחבירו מעל וחבירו מותר לבקע בו לכתחילה משמע דסבר דקנה מדאורייתא דאי מדרבנן ומעל משום דמדרבנן אין יכול לחזור כמו נתנה לבלן בפרק הזהב (ב'מ דף מח. ושם) א'כ הוי חומרא דאתי לידי קולא דחבירו מותר לבקע בו לכתחילה: שהטמין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהטמין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהטמין </span>בחורשין. </span>פי' הטמין עצמו וס'ד שהלך בחשאי וטבח הבהמה במקום שהוא ומש'ה פריך והא לא משך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דראוהו גזלן הוא. </span>כלומר שעושה במקום גלוי ולא דמי לגונב בבית או בחצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן הא דמטמרי כו'. </span>למ'ד בהכונס (לעיל דף נז. ושם)  דלר' יוחנן לסטים מזויין כיון דמטמר מאינשי גנב הוא אצטריך להאי טעמא דלמ'ד דגזלן הוא לר' יוחנן לא צריך להאי טעמא כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה החמירה תורה כו'. </span>בטוען טענת גנב וטענת גזלן לא שייך האי טעמא כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מגדלין בהמה דקה. </span>אפי' בבית קאמר דלרעות אפי' בהמה גסה אסור כדאמרינן בזה בורר  (סנהדרין דף כה:) רועה שאמרו אחד רועה בהמה גסה ואחד רועה בהמה דקה וא'ת והא דמסיק התם דרבא מגדלין איתמר דמגדלי בהמה דקה בארץ ישראל פסולין בחוצה לארץ כשרים מגדלי בהמה גסה אפי' בא'י כשרים מאי קמשמע לן דהא דבחו'ל כשרים מתני' היא דאפי' בסוריא שרי כ'ש בחו'ל ויש לומר דודאי לא אצטריך אלא איידי דאמר דבא'י פסולין קמסיים דבחו'ל כשרים ומגדלי בהמה גסה דאפי' בא'י כשרים אצטריך לאשמועינן דאי ממתניתין הוה אמינא דאפי' גסה אסור והא דנקט דקה לאשמועינן דאפי' דקה שרי בסוריא ונראה דהא דאמרינן בפ'ק דב'מ (דף ה:) דרועה בהמות של אחרים כשר דאין אדם חוטא ולא לו היינו דוקא גסה שמותר לגדל אבל דקה בא'י או בבבל לרב אין נראה לחלק בין מגדל שלו לשל אחרים דהא אפי' קשורה בכרעי המטה אסור ולא כדברי המפרש לקמן דסבר רב הונא שמותר למסור לאשתו כמו שמותר לרועה ולכך היתה מנטרת להו חובה דהא כיון דבבל כא'י לבהמה דקה אין לו לחלק בין על ידי עצמו בין ע'י אחרים והנהו עיזי דאכלי חושלי בנהרדעא בחזקת הבתים (ב'ב דף לו.) וקאמר שאני עיזי דמסירי לרועה אף על גב דנהרדעא היא בבל שמא לא היו כל כך נזהרים על דברי רב שאמר בבל כא'י לבהמה דקה שגם רב הונא לא החמיר וכן משמע דאפי' ע'י אחרים אסור מדלא מסר ההוא חסיד בהמה לרועה וכן בעלי בתים שבגליל מסתמא לא היו מרעין בעצמן את צאנן ורועה שעשה תשובה מי לא עסקינן שמוצא אחרים שירעו לו ואפי' הכי קאמר ימכור על יד: והטבח</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והטבח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והטבח </span>לוקח ושוהה. </span>פי' בקונטרס עד יום השוק ובלבד שלא ישהה העגונה שבהם שלשים יום אותה שלקח באחרונה לא ישלים לה שלשים יום אחר השוק וקשה דבתוספתא (פ'ח) גרס יותר מל' יום וא'כ לפי התוספתא יכול להשהות אחר יום השוק ועוד קשה דלעיל גבי רגל קרי לה אחרונה והכא קרי לה עגונה ועוד שלא הזכיר התנא יום השוק כלל ונראה לר'י לפי שהטבח רגיל לקנות כמה בהמות ביחד ומותר להשהות ובלבד שאפי' העגונה שבהן אותה שנשארה יחידה אחר חברותיה שלא ישהה יותר מל' יום אף על פי שהיא יחידה ומיהו בכל הספרים גרסינן שלשים יום ולא גרסינן יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>להשהות קבעו מיניה. </span>אין נ'ל דפליגי רבנן עליה דר'ג כדפי' בקונטרס דמהו להשהות קודם הרגל קבעו מיניה ואמר להן מותר ולאו דוקא נקט קושרה אלא אורחא דמלתא נקט שדרכן היה לקשור בהמה דקה לכרעי המטה כדאמר באלו טריפות (חולין דף נד:) חבל היוצא מן המטה עד תשעה טפחים  טהור ופירש שם בקונטרס שבכך הוא ראוי לקשור בהמה דקה בכרעי המטה כדכתי' אסרו חג בעבותים עד קרנות המזבח שהיו קושרין הקרבנות בכרעי המטה עד שיביאוהו לקרנות המזבח אי נמי נקט קשרו לאשמועינן דאפילו בקשורים אסור לגדל כ'א להשהות ובתוספתא (פ'ח) נמי משמע דאף קודם הרגל לא שרי להשהות אלא בבית דהכי קתני בהדיא אבל מגדלים קודם הרגל ל' יום ולא שתהא יוצאה ורועה בשוק אלא קושרה בכרעי המטה שאלו לר'ג כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקטיני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקטיני </span>שקיה. </span>פי' שוקיו דקין ולהכי נקרא חרצא שהחרצין ניכר בין השוקים מתוך שהן דקים ונראין גבוהים ומשום הכי תנן בפ'א דאהלות חולדות הסנאים רבי יוסי אומר ב'ש מטמא כזית במשא וכעדשה במגע דמתוך שרגליה גבוהים ודקים מספקא להן שמא לאו היינו חולדה דקרא ויש לה תורת נבילה או שמא היינו היא ויש לה תורת שרץ והאי דמסיים ומאי שרצא דמתתאי שקיה ה'ק ומאי שרצא חולדה דכתיב בקרא שאין ספק דמתתאי שקיה שהי' רגליה קצרות ושורצת על הארץ וכן נראה לר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חובה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חובה </span>תקברינהו לבנה. </span>פר'ח בתמיה וכי דרכה לקבור בניה שאין עוסקת לגדלן אלא עוסקת לגדל צאן והוי כשגגה היוצאת מלפני השליט ומיהו בפרק שני נזירים (נזיר דף נז: ושם) גבי הקפת הראש אין שייך לפרש כן דאמר ליה רב אדא בר אהבה לרב הונא לדידך מאן מקיף להו אמר ליה חובה א'ל חובה תקברינהו לבנה ואין שייך לפרש שם אלא לשון קללה אי נמי יש לומר אין יראה שתענש בקבורת בניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכי </span>אתא רב לבבל. </span>פי' בקונטרס והיו מתישבין שם מפני ישיבתו והיו רוב שדותיהן מישראל וכענין זה פי' בפרק קמא דגיטין (דף ו. ושם ) עשינו עצמנו בבבל כארץ ישראל לגיטין מכי אתא רב לבבל ונעשינו בקיאין לשמה מתוך שהרבה ישיבות וקשה לר'ת דא'כ מאי פריך התם ממתני' דעכו כארץ ישראל לגיטין אבל בבל לא והלא המשניות נשנו קודם דאתא רב לבבל ומפר'ת התם מכי אתא רב לבבל והורה לנו שמימות יכניה והחרש והמסגר שגלו לבבל דינה להיות כארץ ישראל לגיטין שבקיאין לשמה וכן כאן לענין בהמה דקה שיש שם רוב ישראל וכן יש בריש בכל מערבין (עירובין דף כח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לבי </span>ישוע הבן. </span>פ'ה פדיון הבן וכן הערוך וקשה דאע'ג דמתרגמינן פדיון פורקן מ'מ אין שייך לשון ישועה ור'ת פי' שנולד שם בן ועל שם שהולד נושע ונמלט ממעי אמו כדכתיב והמליטה זכר (ישעיה סו) נקט לשון ישועה והיו רגילין לעשות סעודה: נפק</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפק </span>רב ודרש. </span>לא עתה על זה המעשה תיקן דהא פריך עלה מברייתא אלא דרש דמקודם נתקן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מותר </span>להורגו ואסור לקיימו. </span>והא דאמר ר'ל בפ'ק דסנהדרין  (דף טו: ושם) גבי ארי ונמר ודוב וזאב וברדלס ונחש דאפי' ר'א דאמר כל הקודם להורגו זכה היינו דוקא כשהמיתו אבל לא המיתו לא היינו בקשורין בשלשלת שכן דרך לגדלן והכא בחתול שאין קשורה א'נ מהנהו רגילים בני אדם להזהר ולא אתי לידי היזק אבל מחתול אין נזהרין שאין יודעים אם היא בר אוכמא או בר חיורא שאין מכירים באבותיהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבינא לעורו. </span>שאם (ב) מצאן מת אין חייב בהשבת העור  וקצת תימה כיון דאשמועינן דאין בו משום גזל למאי איצטריך הך דמותר להורגו וי'ל דאין לחוש כיון דמתחילה קאמר דמותר להורגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתריעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתריעין </span>על החיכוך בשבת. </span>ע'כ לאו היינו התרעה בשופר דשופר בשבת מי איכא כדדייק בספ'ק דתענית (דף יד. ושם) אלא התרעה בפה בעננו וסבר כמ'ד התם דעננו קרי ליה התרעה ותימה דמאי פריך מההיא דבשאר מיני פורעניות דקתני לא היו מתריעין על החיכוך אלא צועקים דילמא ה'ק לא היו מתריעין בשופר אלא צועקים בפה בעננו ואין לומר אע'ג דתרוייהו בפה התרעה לחוד וצעקה לחוד דהתם משמע דלמ'ד עננו קרי ליה התרעה חדא היא וי'ל דה'פ מדקאמר שבשבת מתריעין לכל הפחות בעננו א'כ ראוי לעשות על החיכוך התרעה אפי' בשופר בחול כיון שהוא דבר גדול כל כך דבשבת צועקים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>החגב. </span>ל'ג ועל הגובאי דהא במתני' דסדר תעניות האלו  (תענית יט.) תנן שמתריעין על הארבה ועל החסיל ועל הגובאי וי'ל דהתם בפה ועי'ל דשפיר גרסינן ליה והתם בגובאי המזיק לשדות דומיא דארבה  וחתול דקתני התם וגובאי דהכא במזיק לבני אדם דומיא דצרעים ושילוח נחשים. פירוש ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>אין מטיבין לו. </span>והא דקאמר איהו גופיה בעובדא דידיה לא במהרה מטיבין לו בפרק קמא דבבא בתרא (דף יב:)  זה אמר בשעה שהיה סבור עדיין שיחזירו וימנו אותו ראש ישיבה אבל לבסוף שלא החזירוהו אמר לעולם אין מטיבין לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אומר </span>לנכרי ועושה. </span>דוקא משום מצוה זו דישוב דא'י אבל לצורך מצוה אחרת לא שרי אמירה לנכרי ואפי' לצורך מילה משמע בפרק הדר (עירובין דף סח.) דלא שרי אמירה לנכרי באיסורא דאורייתא גבי ההוא ינוקא דאישתפיך חמימיה דקאמר נשייליה לאימיה אי צריכה נחים ליה אגב אימיה משמע דאי לא צריכה אימיה לא שרי אפילו על ידי נכרי וי'ס שכתוב בהדיא נחים ליה נכרי אגב אימיה ולכאורה משמע שלפני המילה היה והיו צריכין לחמימי כדי למולו ולא שרי אפילו ע'י נכרי אלא אגב אימיה כדשריא הכא והתם בעובדא דלעיל דקאמר (ג) גבי ינוקא אחרינא נימא ליה לנכרי דניתי מגו ביתא ההוא דלעיל איסורא דרבנן הוה להביא דרך חצר שלא עירב ואפילו איסורא דרבנן אור'י שאין להתיר משום מצוה אחרת על ידי נכרי כגון להביא ספר דרך כרמלית כדי ללמוד בו דדוקא מילה דהיא גופא דחי שבת שרי על ידי נכרי איסור דרבנן ומיהו בה'ג משמע דאפילו איסורא דאורייתא שרי על ידי נכרי לצורך מילה שפירש דאפי' דניתי נכרי מתוך ביתו דהיא דרך רשות הרבים דהוי איסורא דאורייתא שרי על ידי נכרי לצורך מילה כמו הכא משום ישוב ארץ ישראל ולדבריהם בעובדא בתרא דקאמר נחים ליה נכרי אגב אימיה לאחר המילה הוה ולאחר שלשה שכבר נתרפא הולד יפה ולספרים דל'ג נכרי נוכל לומר דע'י ישראל קאמר ותוך שבעה דמחללין עליה השבת אם אמרה צריכה אני כדאמרינן בפרק מפנין (שבת דף קכט. ושם) אבל אין נראה דעל ידי ישראל הוה אסור להרבות בשביל התינוק כדאמרינן בפ'ק דחולין (דף טו:)  ולפי ה'ג טפי אית לן למישרי על ידי נכרי איסורא דאורייתא מאיסורא דרבנן על ידי ישראל כדמסיק התם אהאי עובדא ולא שני לך בין שבות דאית ביה מעשה לשבות דלית ביה מעשה ואמרינן נמי בפרק ר' אליעזר דמילה (שבת דף קל:) כשם שאין מביאין דרך רשות הרבים כך אין מביאין דרך גגות חצירות וקרפיפות והיה נראה מתוך ה'ג להתיר ביום שני אפילו של ר'ה לעשות כל צרכי מילה אפילו לכרות עצים לעשות ברזל ע'י ישראל שהרי מת דלא שרי לקבור על ידי נכרי כדמוכח בפ'ק דר'ה (דף כ.) אפילו  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מגרופיות של זית. </span>פירש בקונטרס מלא שני אגרופין ובערוך פירש מגרופיים ענפים וענפי הזית קרויין גרופיים כמו יחור בתאנה וזמורה בגפנים שכל אחד יש לו שם לבדו והביא הא דאמר בבראשית רבה ואתה קח לך מכל מאכל אשר יאכל זמורות לנטיעות יחורי לתאנים גרופיות לזיתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומעין </span>היוצא בתחילה בני העיר מסתפקין [ממנו]. </span>למאי דאמר לקמן דתנאים שהתנה יהושע אפי' בחו'ל יש לתמוה הא דאמר בפרק כל הצלמים (ע'ז דף מז. ושם)  המשתחוה למעין מימיו מהו לנסכים ופשיט ליה מהא דאמר מים של רבים אין נאסרים ומשני דנבעי מארעיה והשתא אכתי של רבים הם מתנאי יהושע ויש לחלק בין יוצא מאליו לטרח בו וחפרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומחכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומחכין </span>בימה של טבריא. </span>כל אדם ובלבד שלא יפרוש קלע נמי לכל אדם ואפי' הבעלים עצמן כדתניא לקמן שהתנו השבטים זה עם זה אבל צד הוא במכמורות וברשת והיינו הבעלים שהוא שלהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מחייבין אותו לעקור. </span>פירש בקונטרס שע'כ עתיד ליטלם לפי שמפסידין את התלתן וקשה לפירושו דאין מחייבין משמע שאין אסור בהנאתו ועוד דאם מתייאש ומתעצל לעוקרו למה לא נחייבנו דהא איכא איסור כשמתייאש כדתנן במסכת כלאים  (פ'ה מ'ו) הרואה ירק בכרמו ואמר לכשאגיע שם אלקטנו מותרין לכשאחזור אלקטנו והוסיף מאתים אסור ונראה לר'י דאין מחייבין אותו לעקור דליכא איסורא שהרי הוא לא זרעו אלא מאליהן באו ומשום מקיים בכלאים ליכא כיון דקשו להו עשבים ולר'ע איצטריך דאמר בפרק בתרא דע'ז (דף סד.) ובמכות (דף כא:) המקיים בכלאים לוקה ולאו מלקות ממש דלאו שאין בו מעשה הוא אלא איסורא בעלמא הוא א'נ אפי' לרבנן איצטריך והיכא דניחא ליה חייבוהו חכמים שלא יחשדוהו שזרעם והא דנקט תלתן שעלתה עם מיני עשבים ולא נקט תלתן שעלו עמו עשבים רבותא נקט אפילו שמתכוין לזרוע תחילה שאר זרעים והתלתן עלה מאליו אפ'ה כיון דהשתא מיהא לא ניחא ליה בזרעים מחמת התלתן שעלה אין מחייבין אותו לעקור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>לזירין. </span> ההיא דחוץ משדה תלתן לזירים דמעלו ליה וא'ת כיון דאיכא איסור כלאים אמאי אסור ללקט והאמר בפ'ק דמו'ק (דף ו:) שתקנו שיהיו מפקירין כל השדה שיש בו כלאים וי'ל דהכא בדליכא שיעורא כדתנן במסכת כלאים  (פ'ב מ'א) ומייתי לה בהמוכר פירות (ב'ב דף צד.) כל סאה שיש בו רובע ממין אחר ימעט:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span> לך כל שבט ושבט מישראל (ג) גרסינן. ובפ' יש נוחלין (ב'ב דף קכב. ושם) גבי חלוקת העולם (ד) הבא גרסינן אין לך כל אחד ואחד מישראל כן נראה לר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ונוטל </span>דמי יינו מתוך דובשנו של חבירו. </span>ע'כ מיירי כשעקל בית הבד כרוך עליה דאל'כ לימא ליה מהפקירא קזכינא כדאמר לקמן בפרק בתרא (דף קטו:) וא'ת ואמאי נוטל דמי יינו הא אמר לקמן בפרק בתרא (שם) דאין לו אלא שכרו ומצי' למימר דהך דר' ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה פליג כדאמר בסמוך ביחידאה לא קאמר וכן משמע בתוספתא דבתר הך דלא יקוץ קתני הך אבל אין נראה דלמה יטול דמי יינו הלא יכול לומר אני הייתי דוחק ומציל  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שלא ילינו ג' ימים בלא תורה. </span>וא'ת מ'ש שתיקנו שני וחמישי וי'ל משום דאמר במדרש משה רבינו ע'ה עלה בחמישי לקבל לוחות האחרונות וירד בשני ונתרצה לו המקום ולפי שהיה עת רצון באותה עלייה וירידה קבעו בשני וחמישי ולכך נמי נהגו להתענות בב' וה' ואף ע'פ שעלה בהשכמה כדכתיב (שמות לד) ועלית בבקר שדומה שכל העליות היו בבקר ולא בלילה ולא תמצא כ'א מ' יום חסירים לילה אחד אין להקפיד בכך ולפי סדר עולם נמי כן הוא דתניא בסדר עולם נמצא עלה בו' בסיון וירד בי'ז בתמוז ושבר הלוחות ובי'ח בתמוז עלה ובקש רחמים עליהם שנאמר ואתנפל לפני ה' מ' יום וגו' ובכ'ט באב נתרצה המקום וירד משה לפסול הלוחות ועשה עוד מ' יום מל' באב עד י' בתשרי ונתרצה המקום וירד משה בי' בתשרי והלוחות בידו באותו יום נתרצה המקום לישראל שנאמר ויאמר ה' סלחתי כדברך לפיכך סליחה וכפרה הוא לדורות נמצא דמ' יום אחרונים חסירים לילה שהרי ביום ל' באב עלה בהשכמה וירד ביום הכפורים אם לא תאמר דעברוה לאלול והא דכתיב בפרשת עקב ואנכי עמדתי בהר כימים הראשונים שהן מ' יום ומ' לילה הכי קאמר כימים הראשונים ולא כלילות דאחרונות היו חסירים לילה אחד ואף על גב דאיצטריך כימים לומר מה הראשונים ברצון אף האחרונים ברצון אבל האמצעיים בכעס הו'מ למיכתב כראשונים וכתיב כימים לומר כימים ולא כלילות ואי להך דרשה לחודא אתא ה'ל למיכתב ואנכי עמדתי בהר מ' יום ותו לא וא'ת ובסוף כי תשא כתיב ויהי שם עם ה' מ' יום ומ' לילה ובלוחות אחרונות כתיב וי'ל דאימים שהתנפל קאי ולפי שלא פי' מעשה דאולי אכפרה בעד חטאתכם כמה עמד משה בתפלה מפרש לה הכא והא דכתיב בתר הכי ויכתוב על הלוחות היינו אחר אותם מ' יום ומ' לילה דאותם אחרונים היו חסירים לילה וא'ת בשלמא לר' יוסי דאמר בשבת פרק רבי עקיבא (דף פז:) (ג) דסיון דההיא שתא הוה באחד בשבת ניחא דעלה בה' לפי חשבון דאחד מלא ואחד חסר דיום ל' באב יום ה' הוה אבל לרבנן דאמרי דביום ב' הוה ר'ח סיון נמצא יום ל' באב ביום ו' אם לא נאמר דלרבנן בי'ז בתמוז שרף את העגל ודן החוטאים ובו ביום עלה וביום כ'ח באב ירד בהשכמה ופסל לוחות ובכ'ט באב שהיה יום ה' עלה או נאמר שכ'ט באב ירד ובו ביום עלה ונאמר שהיה אב חסר כדי שיבא יום הירידה ביוה'כ כדאמר ביש נוחלין (ב'ב דף קכא.) שבו ניתנו לוחות אחרונות אבל לפי מדרש תנחומא שאומר דבי'ז בתמוז ירד ובי'ח בו שרף את העגל ודן את החוטאים ובי'ט עלה ונמצא יום עלייה של מ' אחרונים (ד) באה באלול לא יבא בה' לא לרבנן ולא לר' יוסי וגם לא תמצא ירידה ביום הכפורים אם לא נאמר דעברוה לאלול: [ועי' תוס' שבת פט. ד'ה לסוף] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודנין </span>בב' ובה'. </span>וא'ת והלא קודם תקנת עזרא היו בית דין קבועין בכל יום כדאמר בכתובות (דף ג. ושם ) א'כ מה תיקן עזרא וכי תיקן שלא יהו קבועין אלא בב' ובה' ואומר ר'ת שלא היו קבועין תחילה בכל יום אלא בעיר אחת והוא תיקן בכל עיר ועיר בב' ובה': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושתהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושתהא </span>אשה חופפת. </span>אור'ת שלא תיקן חפיפה אלא בראש וכן משמע מדקאמר בסמוך דאורייתא דלמא מקטר וחפיפה נמי לא שייכא אלא בראש כדתנן בנזיר (דף מב.) נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק אבל בשאר הגוף שייך לשון הדחה כדאמרינן בפרק בתרא דנדה (דף סו: ושם ) לעולם ילמד אדם בתוך ביתו שתהא אשה מדיחה בית קמטיה במים ומהתם נמי משמע דבשאר הגוף אין צריך הדחה אלא דוקא בית קמטיה אף על גב דאיכא למימר דבית קמטיה נקט לרבותא דאע'ג דביאת מים לא בעינן ראוי לביאת מים בעינן מכל מקום מדלא קאמר אפילו קמטיה משמע דוקא לקמטיה ולא בשאר הגוף וההיא דדודי חסרת כו' (שם דף סח.)  אף על פי שאין חובה היתה רגילה לרחוץ כמו שנוהגין גם עכשיו לרחוץ כל גופה במים חמין: [ועי' תוספות נדה סו: ד'ה אם] : אתא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>איהו ותיקן אפילו לדברי תורה. </span>לא קיימא לן הכי אלא כר' יהודה בן בתירא דאמר דברי תורה אין מקבלין טומאה כדאמר בראשית הגז (חולין דף קלו: ושם ) ובמי שמתו (ברכות דף כב.)  האידנא נהוג עלמא כתלתא סבי וא'ת דהיכי אלים ר' יהודה לבטל תקנת עזרא וי'ל דדלמא סבר דלא תיקן עזרא דבר זה אי נמי התנה שכל מי שרוצה לבטל יבטל דבכי האי גוונא מותר כדאמר בריש מועד קטן (דף ג:) אי נמי לא פשט איסורו ברוב ישראל כדאמרינן גבי שמן בפ' אין מעמידין (ע'ז דף לו.) ואע'ג דמשמע התם דאי דניאל גזר עליו לא היה ר' יהודה נשיאה יכול לבטלו אע'פ שלא פשט היינו במילתא דכתיב בקרא אבל תקנת עזרא לא כתיב בקרא והא דדריש במי שמתו  (ברכות דף כא:) מדכתיב והודעת לבניך וסמיך ליה יום אשר עמדת מה להלן בעלי קריין אסורין כו' אסמכתא היא דהא עזרא תיקן והא דאמר במי שמתו (שם דף יח:)  גבי בניהו דתבר גזיזא דברדא ונחת וטבל לא לדברי תורה דאכתי עזרא לא הוה אלא לאכול חולין בטהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינה </span>מביאה עגלה ערופה. </span>וא'ת מאי אריא משום דלא נתחלקה תיפוק ליה משום דאית לן למיזל בתר רובא דעלמא כדאמר בלא יחפור (ב'ב דף כג:) ואע'ג דאמר התם דביושבת בין ההרים לא אזלינן בתר רובא וירושלים הרים סביב לה מכל מקום היו ישראל נכנסין ויוצאין לה לעלות לרגל ובשאר ימות השנה נמי לשלם נדרים ונדבות וגם אומות העולם היו באין לה לסחורה שקרויה רוכלת עמים וי'ל דמ'מ היו שם מקומות שלא היו מצויים כי אם יושבי ירושלים לבדם אי נמי בימי חזקיה שכל ישראל היו בירושלים ולא היו באין לסחורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מטמא בנגעים דכתיב אחוזתכם וירושלים לא נתחלקה לשבטים. </span>אין לפרש שנתחלקה אלא שנתנו דושנה של יריחו תחתיה ולפיכך אין מטמא דבפ'ק דיומא (דף יב.)  משמע דלמ'ד לא נתחלקה לא נתחלקה ממש וא'ת מנליה דלא נתחלקה ממש דלמא סבר נתחלקה אלא שנתנו דושנה של יריחו תחתיה כמו לר' יהודה דאמר נתחלקה ומטמא ובית המקדש עצמו אין מטמא אע'ג דנתחלק אלא משום שנתנו דושנה של יריחו תחתיו כדאמר התם וי'ל דבית המקדש סברא הוא אע'ג דנתחלק דחזרו וקנו אותו כדי שיהא לכל ישראל חלק בו אבל ירושלים אם מתחילה נתחלקה למה היו חוזרין וקונין אותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יגדל אדם חזירין. </span>וא'ת ת'ל דאסור לעשות סחורה בכל דברים טמאים כדתנן במסכת שביעית (פ'ז מ'ג) אין עושין סחורה בנבילות וטריפות ובפ' כל שעה (פסחים דף כג. ושם ) נמי אומר ציידי חיה ועוף שנזדמנו להם מינים טמאים דוקא נזדמנו אבל לכתחילה לא כדדריש התם יהיו בהוייתן יהא ובת'כ נמי דרשינן שקץ הוא לכם שלא לעשות סחורה בהן ותירץ ר'ת דהיינו דוקא בדבר העומד לאכילה אבל אם מגדלן למשוח עורות בשומנן או למוכרן לישראל שימשח בהן שרי וכל חלב מותר למכור היכא דלא קאי לאכילה ובירושלמי נמי מפרש בהאי פירקא דסוסים וחמורים שרי לעשות בהן סחורה משום דסתמן למלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסור </span>לאדם שילמד בנו חכמת יוונית. </span>וא'ת והלא בפולמוס של טיטוס גזרו כדאמרינן בפרק בתרא דסוטה (דף מט.) וטיטוס היה בשעת חורבן כדאמרינן בהניזקין (גיטין דף נו:)  ומלכות בית חשמונאי קדמי טובא כדאמרינן בפ'ק דע'ז (דף ט.) וי'ל דמעיקרא גזרו ולא קבלו מינייהו א'נ אי הוה בעי למיקם בארור לא היה מיקרי עבריין אבל לבסוף איכא גזירה דרבנן ונראה דלא יגדל דמתני' היא היתה גזירה דפולמוס של טיטוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>אותה שעה שנינו מעשה שבא כו'. </span>משנה היא במנחות בפ' ר' ישמעאל (דף סד: ושם ) וא'ת והא בימי מרדכי הוה המעשה כדאמר התם בגמ' דאתא חרשא אותיב ידיה אגנה כו' אמר להן מרדכי ותימה גדולה היא אם חיה מרדכי כל כך דבית חשמונאי לא היה כי אם ר'ס שנים קודם החורבן כדאמר בפ'ק דע'ז (דף ט.) ונראה לר'י דכל אותן שהיו בקיאים ברמזים ובלשונות היו נקראים על שם מרדכי לפי שהוא היה ראש וחכם להכיר ואותו מעשה דג' נשים דמייתי התם נראה שהיה מרדכי ממש דקאמר והיינו דתנן (שקלים פרק ה' משנה א') פתחיה על הקנין: לשון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשון </span>סורסי. </span>נראה דלשון סורסי הוא לשון ארמי כדאמר  (בראשית רבה פ' עה) אל יהי לשון סורסי קל בעיניך שהרי בתורה ובנביאים ובכתובים חלק לו הכתוב כבוד תורה דכתיב  יגר שהדותא בנביאים דכתיב כדנן תימרון להון בכתובים דניאל ועזרא ולבן היה מארם נהרים  ודניאל נמי קורהו לשון סורסי אף על גב דכתיב ביה וידברו הכשדים למלך ארמית והא דנקט הכא בארץ ישראל לשון סורסי ובבבל נקט לשון ארמי אור'ת לפי שמעט משתנה כעין לשון לעז שמדברים אותו לשון צח במדינה אחת יותר מבאחרת כי אונקלוס הגר תירגם עד הגל הזה סהיד דגורא הדין ולבן קרא ליה יגר שהדותא ונ'ל לשון שדיבר לבן הוא לשון סורסי ועל שם סוריא נקרא סורסי דסוריא היא ארם נהרים וארם צובה שכבש דוד ועל שם שקרובה לארץ ישראל אין לשון ארמי שלה צח כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התירו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התירו </span>לספר קומי. </span>מתחילה לא גזרו על קרובים למלכות והוא היה רגיל כדאשכחן במעילה  (דף יז.) שהלך אבטולמוס בן ראובן וסיפר קומי שלא יכירו שהוא יהודי והטעה אותם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>אלפים ושני רבבות </span>גרסינן ולא גרסינן שני אלפים רבבות דבמדבר לא היו כי אם ס' ריבוא ושרתה שכינה ולא שייך כאן הא דאחד דיני ממונות (סנהדרין דף לט.) דכל בי עשרה שכינה שריא דהכא אנביאים ואמשכן קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>ובישוב אפילו ק' מיל לא יפרוס. </span>ע'כ השתא לא ידע פירוש הברייתא [וקשה] דהא משמע דק' מיל לאו דוקא אלא אפילו אלף לא יפרוס וא'כ האי ישוב היכי דמי אי קרי העיר ישוב א'כ לא יפרוס בשום מקום אפילו במדבר דאפילו המדבר רחוק אלף מיל דהא אמר דק' מיל לאו דוקא ואפילו נאמר דק' מיל דוקא אכתי תקשה רישא לסיפא דהא רישא קתני דרחוק שלשים ריס מן הישוב פורסין ובסיפא קתני אפילו ק' מיל לא יפרוס דהכי תניא בתוספתא בפירקין (פ'ח) אין פורסין נשבים ליונים אא'כ הרחיק מן הישוב שלשים ריס בד'א במדבר אבל בישוב אפילו ק' מיל לא יפרוס וליכא למימר נמי דס'ד דבישוב של זרעים שייטי טובא ורישא דברייתא מיירי בישוב עיר וקרי ליה מדבר משום דליכא זרעים דא'כ מאי קשה ליה ונראה לריצב'א דודאי ס'ד דאיירי בישוב זרעים וה'פ ומישט שייטי שלשים ריס ותו לא אפילו בישוב זרעים והא מוכחא סיפא דבישוב זרעים שייטי טובא ואין זה אלא משום אכילה אלמא דלא מליא כריסה בחמשים אמה ומשני דלא איירי בישוב זרעים אלא בישוב כרמים ובישוב שובכין וקרי מדבר היכא דליכא ישוב כרמים וישוב שובכין: הדרן עלך מרובה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החובל.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החובל. </span>מכה בהמה ישלמנה וסמיך ליה ואיש כי יתן. </span>נראה לר'י דל'ג וסמיך ליה דהא מכח סמוכים לא דריש אלא מכח ג'ש כדאמר לקמן אנן הכאה הכאה קאמרינן ואמר נמי לקמן וכי מאחר דכתיב לא תקחו כופר לנפש רוצח האי מכה מכה למה לי משמע דג'ש היא ולא סמוכים ועוד כי פריך בסמוך מאי חזית דילפת ממכה בהמה נילף ממכה אדם ומאי קושיא והלא מכח סמוכים הוא בא ומכה אדם אין סמוך לאיש כי יתן מום וא'ת וכיון דמג'ש קא יליף למה הוצרך לאתויי קרא דמכה נפש בהמה ישלמנה ושביק קרא דמכה בהמה דמייתי לעיל וי'ל דמכה בהמה איצטריך לתנא דבי חזקיה ומאן דלית ליה דריש בריש הנחנקין (סנהדרין דף פד:) מה מכה בהמה לרפואה פטור כו' א'נ כיון דהדר ליה ממכה אדם דהוי בקטלא הדר ביה לגמרי ונקט האי קרא דמכה נפש בהמה דסמיך לאיש כי יתן מום ולפי זה מצי למגרס וסמיך ליה דמשום דסמיך ליה נקט האי קרא ולא משום סמוכים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>הכאה האמורה באדם לתשלומין. </span>י'ס דגרסי בתר הכי והכתיב איש כי יכה כל נפש אדם מות יומת פירוש שימיתו אברו תחת אברו של חבירו ומשני יומת בממון וממאי דבממון אימא מיתה ממש לא ס'ד חדא דהא איתקש למכה נפש בהמה ועוד דכתיב התם כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו ש'מ ממון ואין נראה לר'י אותה גירסא כלל חדא דאיש כי יכה כל נפש אדם מוקמינן בהנשרפין (סנהדרין דף עח.) בקטלא גבי פלוגתא דרבי יהודה בן בתירה ורבנן גבי הכוהו י' בני אדם בי' מקלות ועוד דלממון לא אצטריך ועוד מאי פריך מעיקרא והכתיב איש כי יכה כל נפש אדם מי אלים מקרא דעין תחת עין דמוקמינן ליה בממון בג'ש דהכאה הכאה ועוד מכיון דכתיב כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו למה לי הך ג'ש דהכאה הכאה ע'כ נראה דל'ג ליה כלל:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכדי </span>רשעתו נפקא. </span>פירושו בסוף פ'ב (דף כו. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>חזית דילפת ממכה בהמה נילף ממכה אדם. </span>אע'ג דלהא לא איצטריך דממילא הוה אמרינן עין תחת עין ממש מ'מ איצטריך דלא נילף ממכה בהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכה </span>מכה למ'ל. </span>וא'ת דרבא דריש מיניה בפרק אלו נערות (כתובות דף לה.) בפירוש ריבתה תורה חייבי מלקיות כחייבי מיתות לתשלומין מג'ש דמכה מכה וי'ל דרבא לטעמיה דדריש לקמן עין תחת עין ממון מקרא אחרינא: רב</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר אתיא תחת תחת משור. </span>ושאר אמוראי סברי דאותה ג'ש לענין מיטב ואין להוציא מג'ש עין תחת עין מפשטיה דמשמע עין ממש אלא מדרשא אחריתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בדמזיק. </span>דס'ל לרבי אליעזר דהוי ככופר דמשלם דמי מזיק דרחמנא קרייה כופר אבל אתה לוקח כופר כו' ותנאי דלעיל ס'ל דדוקא בכופר משלם דמי מזיק משום פדיון נפשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זילו </span>שומו ליה ד' דברים. </span>היה סבור דאדם הזיקו ואותו קטן כל כך גדול היה דמכלמי ליה ומכלם: קנסא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קנסא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנסא </span>קמגבית בבבל. </span>לאו דוקא קנס אלא משום דלית ביה חסרון כיס קרי ליה קנס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי אית ביה חסרון כיס ולא שכיח לא עבדינן שליחותייהו. </span>וגזלות וחבלות דבעי מומחים כדאמר בפרק קמא דסנהדרין (דף ב:) איכא למימר דגזלות וחבלות מילתא דלא שכיח היא (טפי) אבל הודאות והלואות שכיחי וכן יש בהמגרש (גיטין דף פח: ושם ) ותימה דבכמה מקומות שהיו דנין דיני גזלות בהגוזל (לקמן דף צו:) ההוא גברא דגזל פדנא דתורא ובהגוזל בתרא  (לקמן דף קטו.) נרשאה גנב ספרא וההוא דגנב גלימא ובהרבה מקומות יש לדחות דכל הנהו איירי בתפס או ע'י דא'ל אקבעו דינא לא'י כדאמר בפרק קמא (דף טו:) וי'מ דדוקא גזילות שע'י חבלות כגון דמנצו בי תרי ומחו אהדדי עד שתקף אחד מהן וגזל את חבירו דכי האי גוונא לא שכיח [טפי] ולא עבדינן שליחותייהו ומעשים בכל יום שאנו דנין דיני גזילות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צער
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צער </span>שלא במקום נזק דמשתלם מאן תנא. </span>פירשתי בסוף פרק ב' (דף כו: ושם ד'ה האי) : כלל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלל </span>ופרט המרוחקין זה מזה. </span>נראה לר'י דבכלל ופרט המרוחקין זה מזה דפליגי תנאי דהכא וההוא דפליגי נמי אביי ורבא בריש בנות כותים (נדה דף לג.) היינו דוקא בחד ענינא אבל בתרי עניני לכ'ע אין דנין כדמוכח בפ'ק דפסחים (דף ו: ושם) ובכל המנחות (מנחות נה: ושם) וההיא דנגמר הדין (סנהדרין דף מו: ושם) גבי והומת ותלית אם נחשבנו כתרי עניני לפי שמרוחקין יותר מאותם שבכאן ושבנדה אתיא ההיא דנגמר הדין ככ'ע אבל אם נחשביה כחד ענינא אתי סוגיא דהתם כמ'ד אין דנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדמים </span>יתרים. </span>פי' בקונטרס דאי לא כתיב אלא כויה ה'א אפילו אית ליה חבורה דמי כויה הוא דמשלם אבל תרתי לא משלם קמ'ל דמשלם תרוייהו צער במקום נזק ואין נראה לר'י דהא צער במקום נזק נפקא לן מפצע תחת פצע ועוד דלמה היה לנו לומר שהצער יפטר את הנזק ואת הרפוי ונראה לר'י לדמים יתרים שמשלם בצער שיש בו רושם יותר מבצער שאין בו רושם אע'פ שאין מצטער בזה יותר מבזה משלם יותר לפי שמתגנה מחמת הרושם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עלו </span>בו צמחים כו'. </span>כשלא אמדוהו מיירי דאי באמדוהו הא אמרינן לקמן (דף צא.) אמדוהו והיה מתנונה והולך אין נותנין לו אלא כמו שאמדוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שניתנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניתנה </span>רשות לרופא לרפאות. </span>וא'ת והא מרפא לחודיה שמעינן ליה וי'ל דה'א ה'מ מכה בידי אדם אבל חולי הבא בידי שמים כשמרפא נראה כסותר גזירת המלך קמ'ל דשרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבר </span>על דברי הרופא. </span>לא חשיב ליה פושע כ'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פשעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשעת </span>בנפשך ומפסדת לי. </span>היכא דלא אמדוהו: רואין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רואין </span>אותו כאילו שומר קישואין. </span>שכבר נתן לו דמי ידו או דמי רגלו שומר קישואין לא קאי ארגל דברגלו קאמר בגמרא שבת כשומר הפתח אבל קישואין אין יכול לשמור א'נ בגמ' איירי בשיבר שני רגליו דומיא דסימא את עינו דאיירי בסימא שתי עיניו דאי עינו אחת עדיין הוא ראוי לכל זה שהיה ראוי בתחילה ובתוספתא (פ'ט)  נמי קתני רואין אותו כאילו הוא חיגר שומר קישואין משמע דחיגר יכול לשמור ונראה דאם היה מלמד תינוקות לא נאמר כאילו הוא שומר קישואין ובשיבר רגלו אם היה עושה מעשה מחט או נוקב מרגליות לא נאמר כאילו הוא שומר הפתח דאם כן לקתה מדת הדין אלא הכא בסתם בני אדם שאין בעלי אומנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכי </span>מתפח האי גברא. </span>כלומר בתחילה כשהיה בריא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חרשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חרשו </span>נותן לו דמי כולו. </span>ע'כ לא מיירי באותו שקיטע את ידו ושיבר את רגלו וסימא עינו אלא אפילו באדם שלם דומיא דסימא עינו דלא איירי באותו שקיטע ידו ושיבר רגלו דהא בשיבר רגלו אין נותן אלא כשומר הפתח שהוא פחות מטחינת הריחים ותימה דמשמע הכא דחרש לא שוי מידי מדנותן לו דמי כולו ובפ'ק דערכין (דף ב. ושם )  תנן חש'ו נידרין ונערכין ואור'ת דיש לחלק בין חרש בידי אדם לחרש בידי שמים ולר'י נראה דהכא באדם שאין בר אומנות כדפי' לעיל וכן משמע מדנקט דלי דוולא ואזיל בשליחות הלכך כשנתחרש אין שוה כלום והתם מיירי כשיש לו אומנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נהי </span>דנזק וריפוי ושבת דכל חדא וחדא לא יהיב ליה. </span>תימה בשלמא נזק ושבת דין שלא יתן שכל זה בכלל דמי כולו אלא ריפוי למה פשיטא ליה שיהיה בכלל דמי כולו יותר מצער ובושת ונראה דגרס ריפוי בהדי צער ובושת ולא (הכא) בהדי נזק ושבת אך אכתי קשה דמאי קמיבעיא ליה דלמה יפטר מריפוי וצער ובושת דכל חדא וחדא בשביל שחרשו לבסוף ונותן לו דמי כולו מ'ש מקיטע ידו שאע'פ שהוא נותן נזק שהוא דמי ידו נותן ריפוי צער ובושת ועוד אטו אם חבל בחרש וכי יפטר מריפוי צער ובושת מיהו מהא דתנן לקמן (דף פז.)  החובל בחרש חייב אין לדקדק דמצ'ל דהתם בחרש בידי שמים כדברי ר'ת או הוא בר אומנות ועוד דלעיל אשכחן דחייב ריפוי שלא במקום נזק ועוד תימה דפעמים מרויח במה שחרשו לבסוף כגון שהצער והריפוי היה עולה יותר מדמי כולו ונראה לר'י דפשיטא דמשלם צער ובושת וריפוי דכל חדא וחדא ומבעי ליה כגון שקיטע ידו יום ראשון ולא אמדוהו וביום שני שיבר רגלו ולא אמדוהו וביום השלישי חרשו מי אמרינן דחשיב כאילו עשה הכל בפעם אחת ואומדין הכל ביחד או דלמא כיון שהחבלות היו בזה אחר זה אומדין לכל אחת ריפוי וצער ובושת שלה בפני עצמה ונ'מ שאין עולה כ'כ כשאומדין הכל ביחד כמו שעולה כשאומדין כל אחת בפני עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבת </span>הפוחתתו בדמים מהו. </span>כגון שהכהו על ידו וצמתה וסופה לחזור שמלבד שבתו שבכל יום ויום עד שיתרפא נפחתו דמיו שאין בני אדם בקיאין להכיר בידו אם סופה לחזור ולא יכניסו עצמן בספק לקנותו כבריא ושולט בשתי ידיו וסבורין שלא יתרפא עוד אבל בדבר הידוע שסופו לחזור מודה אביי שאין נותן לו אלא שבת שבכל יום ויום:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שחרשו. </span>וא'ת ואמאי חייב בכולן הא דמי כולו נותן ולפי' ר'י דלעיל ניחא דמכל מקום יש כאן צער בושת וריפוי אף על גב דשבת בכלל דמי כולו שייך לשנות חייב בכולן משום אחריני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבת </span>גדולה לעבד. </span>כדי שיצא מבית רבו בידו שלימה ושבת קטנה לרב אע'פ שמפסיד הרב שאם לא נקטעה ידו או רגלו היה דלי דוולא ואזיל בשליחותיה ועכשיו אין יכול כי אם לשמור קישואין ופתח חשבינן ליה השתא כמו חלה דאמר בפרק קמא דקדושין (דף יז. ושם) דאין חייב להשלים דנסתחפה שדהו ואף על גב דחלה ארבע שנים חייב להשלים התם אין עושה שום מלאכה אבל הכא יכול לשמור קישואין או פתח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר ינתן הכל לרב </span>גרסינן וכן גרס ר'ח א] ובספרים היה כתוב הכל לעבד וקשה שבת קטנה למה לא יהיה הכל לרב אלא הכל לרב גרסינן שבת קטנה הכל לעצמו ושבת גדולה ילקח קרקע והרב אוכל פירות שמפסיד הוא בקטיעת ידו דלא מצי למידלי דוולא ולמיזל בשליחותא אלא לשמור קישואין או פתח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פיחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פיחת </span>אצל רבו. </span>ל'ג ואצל עצמו לא פיחת פלוגתא דאביי ורבא דהתם כ'ע מודו דינתן הכל לרב אלא גרסינן פיחת אצל עצמו ואצל רבו פלוגתא דאביי ורבא ומיהו גם אגירסא זו קשה לר'י דכבר אמר זה דפליגי בקוטע יד עבד עברי ואור'י דיש ליישב בדוחק אצל עצמו לא פיחת שתהא בזה פלוגתא דאביי ורבא כגון הכהו על ידו וצמתה וסופה לחזור קודם שיצא לחירות דלאביי נותנין שבת קטנה לרב ושבת גדולה לעבד ואע'ג דלא מפסיד העבד מידי אלא כל ההפסד של הרב הוא מ'מ כיון דשם נזק הוא זה ובנזק של קטיעת ידו אין לרב אפי' פירות לאביי גם בהיזק זה לא יטול כלום ולרבא נותן הכל לרב שבתו שבכל יום ויום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאילו </span>הן בני חורין שירדו מנכסיהם. </span>כי יש עשירים שאין מתביישין יותר מבני חורין שירדו וכן עניים ואין יכולין לדקדק עליהם כ'כ איזה מהן מתבייש כאילו ירד ואיזה מתבייש יותר או פחות וכיוצא בזה מצינו במתניתין גבי העביר טליתו ופרע ראש של אשה בשוק דאין מדקדקין בדבר אם היו שם בני אדם שרגיל להתבייש יותר מפניהם כגון בני אדם חשובים או לא אלא שוים לשומא אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיתכוין לו. </span>וא'ת לרבנן במבושיו מאי דרשי ביה ושמא מבעי ליה לשום דרשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>למישם שיימינן בהו. </span>ולא דמי לנתכוון להרוג את הבהמה והרג את האדם לכותי והרג את ישראל דהתם איכא קרא דדרשינן בפרק ב' דמכות (דף ז:) בבלי דעת פרט למתכוין להרוג את הבהמה כו' והכא ליכא קרא ולא ילפינן מהתם דהא מבעי לן קרא הכא לרבי שמעון לפטור נתכוון לבייש את זה ובייש את זה אף על גב דאיכא קרא בדיני נפשות:  ערום</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ערום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ערום </span>בר בושת הוא. </span>פי' בקונטרס כיון דאין מקפיד להלוך ערום בפני בני אדם מי הוי כלל בר בושת וק' לפירושו מ'ש דפריך אברייתא הוה ליה למפרך אמתניתין דקתני המבייש את הערום חייב ונראה לפרש דאמתניתין לא פריך דפשיטא דערום בר בושת הוא אם רוקק בו או סטרו אבל לשון הברייתא משמע ליה ביישו ערום שמביישו במה שמגלהו ומערימו ועוד דקתני אין דומה ביישו ערום לביישו לבוש ואם רוקק בו או סוטרו כך מתבייש כשהוא ערום כמו כשהוא לבוש ולכך פריך ערום בר בושת הוא אם הוא ערום היאך הערימו והא דקתני נמי בברייתא ביישו בבית המרחץ חייב אביישו ערום נמי קאי שהערימו בבית המרחץ והשתא א'ש הא דפריך בית המרחץ בר בושת הוא בערמומי' והלא דרך בני אדם להיות ערומים במרחץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאתא </span>זיקא כו'. </span>אבל אם הוא עצמו דלינהו ובא חבירו ודלינהו טפי פטור כיון שזה אין מקפיד או שמא אורחא דמילתא נקט דאתא זיקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביישו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביישו </span>ישן ומת מהו. </span>תימה דלא מייתי הכא מילתיה דרב ששת דבריש הנחנקין (סנהדרין דף פה. ושם ) פריך בפשיטות והאמר רב ששת ביישו ישן ומת חייב ויש ספרים שכתוב בהן והאמר רב ששת ביישו ישן חייב ול'ג ומת ולא נהירא כלל דמה ענין ישן לגברא קטילא שיוצא ליהרג ועוד מאי קמ'ל רב ששת מתניתין היא המבייש את הישן חייב  ומיהו אין תימה כ'כ שלא הביא כאן מילתא דרב ששת למיפשט בעיין דכה'ג אשכחן באין בין המודר  (נדרים דף לה: ושם ) דאיבעיא הני כהני שלוחי דידן הוו או שלוחי דשמיא הוו ולא מייתי מילתיה דרב הונא בריה דרב יהושע דאמר בפרק קמא דקדושין (דף כג: ושם ) הני כהני שלוחי דרחמנא נינהו דאי שלוחי דידן מי איכא מידי דאנן לא מצי עבדי ואינהו מצו עבדי אך קשה דבמסקנא דהכא משמע דביישו ישן ומת פטור דמסיק דמשום כיסופא דידיה הוא ור'ת גריס התם והאמר רב ששת ביישו חייב ואיוצא ליהרג קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סומא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סומא </span>אין לו בושת. </span>דסומא שבייש פטור אבל המבייש את הסומא חייב דהא לא משתמע מעיניך שיהא פטור וכן משמע מתוך פירוש הקונטרס דפי' דדייק מתניתין דלא כרבי יהודה מדלא קתני סומא שבייש פטור כדקתני ישן שבייש פטור משמע דלא מצי דייק מדקתני המבייש את הסומא חייב דמודה רבי יהודה דמבייש את הסומא חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>להלן סומא לא. </span>וא'ת אי מה להלן גזלנים ועבדים לא אף גבי בושת ליפטרו וכ'ת אשה תוכיח דפסולה לעדות וחייבת בבושת כדכתיב והחזיקה במבושיו א'כ סומא נמי לא אתי וי'ל כיון דעיניך עיניך גמר אע'ג דעיניך אבית דין קאי סברא הוא דלענין דבר התלוי בראיה ניתנה ג'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות. </span>תימה לא ליכתוב שום מיעוט וממילא אתרבי וכן יש להקשות גבי אין ריבוי אחר ריבוי אלא למעט : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חייבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייבי </span>מלקיות מנין אתיא רשע רשע. </span>רבי יהודה דריש הכא ג'ש דרשע רשע ורבנן לא פליגי אלא דלא פטרי סומא אפילו בחייבי גליות ובאחד דיני ממונות (סנהדרין דף לג: ושם ד'ה אתיא) גבי דיני נפשות מחזירין לזכות נמי אמר חייבי מלקיות מנין אתיא רשע רשע תניא נמי הכי כו' וסתמא דגמרא דריש לה בפ'ק דמכות (דף ה:) גבי אין העדים זוממין נהרגים עד שיגמר הדין על פיהם והא דאמר בפרק קמא דסנהדרין (דף י.) מאי טעמא דרבי ישמעאל דאמר מכות בכ'ג אמר אביי אתיא רשע רשע רבא אמר מלקות תחת מיתה עומדת לאו משום דלית ליה לרבא רשע רשע אלא משום דלא צריך דמגוף המלקות שמעינן דהוי בכ'ג דמלקות תחת מיתה ומיתה בכ'ג ולענין מחזירין לזכות ואין מחזירין לחובה לא שייך כל כך מלקות תחת מיתה עומדת דשמא במיתה דוקא משום ושפטו העדה והצילו העדה וכן בפרק קמא דמכות (דף ה.) גבי משלשים בממון ואין משלשים במכות דאמר מנא הני מילי אמר אביי אתיא רשע רשע רבא אמר בעינן כאשר זמם וליכא לאו  משום</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>היה רבי יהודה פוטרו מכל דינים שבתורה. </span>תימה א'כ מאי איריא דפטר ר' יהודה בבושת לעיל ולמה לי ג'ש דעיניך עיניך ונראה לר'י שלבסוף חזר בו ר' יהודה ממה שהיה פוטרו מבושת לבד כשמצא דרשה לפוטרו ממיתה וגלות א'נ אי לאו דגלי ג'ש דעיניך לפטור סומא הוה סברא למדרש גבי גלות כר' מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>היה ר' יהודה פוטרו מכל המצות [האמורות] בתורה. </span>תימה הא דתנן בפרק הקורא את המגילה (מגילה דף כד. ושם ) רבי יהודה אומר כל שלא ראה מאורות מימיו לא יפרוס על שמע אפי' ראה ונסמא נמי אמר הכא דפטור מכל המצות והיאך יפרוס על שמע להוציא אחרים ובירושלמי דמוקי שלא ראה מאורות מימיו ביושב בבית אפל [או] שנולד במערה ואינו סומא א'ש אבל בגמרא דידן משמע דמיירי בסומא ממש ומפרש טעמא דרבי יהודה דאמר אין פורס משום דאין נהנה מן המאורות ורבנן [סברי] אית ליה הנאה כר' יוסי שראה סומא ואבוקה בידו אמר ליה בני אבוקה זו למה אמר ליה כל זמן שאבוקה זו בידי בני אדם רואין אותי ומצילין אותי מן הפחתים והאי טעמא לא שייך אלא בסומא ממש ונראה דאף ע'ג דפטר ר' יהודה סומא מכל המצות מ'מ מדרבנן חייב דאע'ג דאשה מיפטרא במצות עשה שהזמן גרמא ולא מחייבינן אפילו מדרבנן משום שיש מצות הרבה דמחייבת בהו אבל סומא אי פטרת ליה מכל המצות אפי' מדרבנן א'כ ה'ל כמו נכרי שאין נוהג בתורת ישראל כלל ולכך אותו שלא ראה מאורות מימיו אפילו מדרבנן לא יפרוס על שמע כיון דלית ליה הנאה אבל אם ראה ונסתמא חייב מדרבנן ומוציא אחרים ידי חובתן דאחרים נמי לא מחייבי אלא מדרבנן דק'ש דרבנן היא כדאמר במי שמתו (ברכות דף כא.) ולא דמי חיוב דסומא לחיובא דקטן שהגיע לחינוך (א) שאין אלא לחנכו דאע'ג דחייב מדרבנן אין פורס על שמע להוציא אחרים ידי חובתן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעבד </span>כנעני שלו פטור מכולם. </span>וא'ת והא ברפואתו חייב כדקאמר בפ'ק דגיטין (דף יב: ושם ) גבי קיטע יד עבדו של חבירו נותן שבתו ורפואתו לרבו ופריך רפואתו דידיה היא דבעי איתסויי ביה ומשני לא צריכא דאמדוהו לה' יומי ועבדו סמא חריפא ואיתסי בתלתא יומי וי'ל דה'נ פטור מכולם היינו מן היתרון דאמדוהו בה' ואיתסי בג' ואם תאמר ותפשוט ממתני' דיכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך מדפטור משבת וי'ל דהכא מיירי בזן את העבד ומיהו קשה מאי קמ'ל רבי יוחנן שנותן רפואתו לרבו דהיינו היתרון דאתסי בג' מתני' היא דפטור מכולם ע'כ נראה שיש לחלק בין אחרים חובלין בו בין להרב עצמו חובל בו שכבר זכה בכל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאקני ליה רחמנא שבח נעורים לאב. </span>פי' בקונטרס דכתיב בנעוריה בית אביה כל שבח נעורים לאביה ובשנים אוחזין (ב'מ דף יב. ושם) גבי מציאת בנו ובתו הקטנים נמי פי' דבתו מציאתה לאביה משום דשבח נעורים לאביה וקשה לפירושו דבריש פרק קמא דקדושין (דף ג: ושם) ובאלו נערות (כתובות דף מ:) אמר דההוא בהפרת נדרים הוא דכתיב ולא ילפינן מהתם שאר דברים ונראה דבכל דוכתי דנקיט שבח נעורים לסימנא בעלמא נקטיה ולא משום דמפיק מבנעוריה ובשמעתין נמי פירש בקונטרס בסוף דבריו דכסף קדושין שלו דאי בעי מסר לה למנוול ומוכה שחין ומציאתה נמי לאב משום איבה כדמפרש גמרא בפרק נערה שנתפתתה (שם דף מו: ושם) דחיישינן שמא מתוך שנאה שלא תתן לו מציאה ימסרנה למנוול ומוכה שחין ומבעיא ליה בחבלה לרבי אלעזר דאע'ג דאין שייך בה איבה דלא קפיד במידי דאית להו צערא בגופייהו כדאמר לקמן מ'מ ראוי הוא להיות של אב משום דאפחתה מכספה: א'ל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ל </span>לא זיכתה תורה לאב אלא שבח נעורים בלבד. </span>לסימנא בעלמא נקט האי לישנא כדפי' ואפי' פצעה בפניה דאפחתה מכספה קסבר רב דלית ליה לאב מידי וכן ר'ל לקמן ור'י פליג וס'ל דאם פצעה בפניה חבלתה של אב וא'ת והיכי פליגי רב ור'ל אר' יוחנן והא בריש נערה [שנתפתתה] (כתובות ד' מג: ושם )  משמע בברייתא דחבלה דפצעה בפניה הויא לאב וי'ל דהתם מיירי בפחיתת כסף שעד ימי בגרות שתצא מרשות אב שהיתה נפחתה דבר מועט אם היה רוצה למוכרה אותו דבר מועט כ'ע מודו דלאב הויא דהיינו שבח נעורים גמורים והכא נחלקו בכל הפחיתה שהיא נפחתת כל ימיה בפציעה זו אף לאחר שכלו ימי הנעורים דס'ל לרב ולר'ל דדידה הוי ור' יוחנן סבר דהואיל ואירע פחיתה זו בנערותה תהא כולה לאב א'נ הכא במה שהיא נפחתת לקדושין דס'ל לרב ולר'ל דלא זכי ליה אלא קדושין ממש והתם בהפסד מעשה ידיה דלא תמצא לה קונים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>בסמוכין על שלחנו כו'. </span>אור'י למ'ד בפרק קמא דב'מ  (ד' יב: ושם) גבי מציאת בנו ובתו הקטנים שהוא לאב לא גדול גדול ממש ולא קטן קטן ממש אלא גדול וסמוך על שלחן אביו זהו קטן וקטן שאין סמוך על שלחן אביו זהו גדול אין חילוק בין חבלה שהאב חובל בו למציאה אבל חבלה שאחרים חובלין בהן הוי דידהו ואפילו בסמוכים כדמפרש לקמן דכיון דאית להו צערא דגופייהו ולא חסר לא קפיד אבל לשמואל דאמר התם קטן קטן ממש הוי מציאת קטן לאביו אפי' אין סמוך על שולחנו כדמפרש טעמא התם שבשעה שמוצאה מריצה אצל אביו וגדול אפי' סמוך על שלחנו מציאתו לעצמו דכיון דלא חסר לא קפיד וגם אין מריצה אצלו אבל הכא שהאב חובל אם הוא סמוך אפי' גדול הוי לאב דכיון דחסר קפיד ואם אין סמוך אפי' קטן הוי לעצמו דכיון דאית ליה צערא דגופא אין מריצה לאביו ובחבלו בהן אחרים אפי' סמוכים וקטנים הוי דידהו כיון דלא חסר וגם אין מריצין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>כי טוב לו עמך. </span>הרר'א בהר'י היה גורס כשכיר כתושב יהיה עמך (ויקרא כה) דמהאי קרא דריש ליה בספרי וכן נראה דההוא קרא בצווי כתיב אבל כי טוב לו עמך אינו אלא סיפור דברים בעלמא כדכתיב והיה כי יאמר העבד לא אצא מעמך כי אהבך ואת ביתך כי טוב לו עמך ור'י אומר דאפילו גרסי כי טוב לו עמך ניחא דמדקאמר כי טוב לו עמך ש'מ שכך צריך לעשות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מציאה דמעלמא קאתי וקפיד. </span>האי פירכא לא הוי אלא למ'ד לא גדול גדול ממש אבל לשמואל איכא טעמי טובא גבי מציאה דמריצה אצל אביו דגבי חבלה לא שייך האי טעמא א'נ אפי' לשמואל בעי אמאי לא אמר בחבלה שמריצה אצל אביו ומשני כיון דאית ליה צערא דגופא לא קפיד אב וקטן נמי לא ירצנה אצלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקתני </span>ולא עוד אלא אחרים שחבלו בה חייבין ליתן לאביה. </span>וא'ת מאי קושיא הא אוקמא קמייתא בשבת ובתרייתא דקתני בבנותיו של אחרים קטנים יעשה להם סגולה דילמא מיירי בשאר דברים כגון נזק וצער וי'ל דמסתמא הוי דומיא דזכרים דיעשה להם סגולה דידהו מיירי אפי' בשבת שאין מעשה ידיהם לאב ועוד נוכל לפרש דהא דקתני בבניו ובבנותיו פטור היינו דוקא בשבת וסברא הוא דלית לן למפטריה משום דסמוכים על שולחנו אלא משבת ולא משאר דברים דבכל מקום מעשה ידיה לאב תחת מזונות דגבי אשה ועבד עברי וכנעני ובתו שמזכיר בכל מקום עשה עמי ואיני זנך ולפ'ז א'ש דלא מצי לאוקמא בתרייתא בשאר דברים חוץ משבת דבשאר דברים אפי' בניו ובנותיו שלו חייב וכן משמע דמטעם סמוכים על שולחנו אין לפוטרו אלא משבת דפריך לעיל אי בסמוכים גדולים יתן להם מיד וכו' לאביהן בעי למיתב משמע דמשום דאוקמא בסמוך פריך דלאבוהון בעי למיתב ומנין לו זה אי משום דמדמה ליה למציאה הא לשמואל אין מציאת גדול לאב אבל אי מיירי בשבת ניחא דסברא הוא כיון שהוא זן אותן דשבת שלהם יהיה לאב כדפרישית וסבור המקשה דאפי' לא יהיו מעשה גדולים לאב אע'פ שהוא זן אותן מ'מ היכא דאתי מעלמא כשבת סברא הוא שיהיה לאב והא דפריך והא מציאה דמשמע דאי הו'א דשבת לאב הוה ניחא ולא הוה קשה ליה ממציאה אנזק וצער וריפוי ובשת דלא הוי לאב משום דמציאה דמיא טפי למעשה ידיה כדאמר בריש מציאת האשה (כתובות דף סו. ושם) מציאתה כהעדפה שע'י הדחק דמי אך מצי למימר דהא דקאמר אי בסמוכים היינו אליבא דמ'ד לאו גדול גדול ממש ומדמי למציאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>דלאו איניש דקפיד כו'. </span>וא'ת וכיון דמן הדין שבת לאב כדקאמר דבאיניש קפדנא חייבין ליתן שבת לאב אפילו כשאינם סמוכים לפחות להעדפה ומן התורה היא של אב כדדרשינן בריש קדושין (ד' ג:) ובסוף אלו נערות (כתובות ד' מ:) ובנערה שנתפתתה (שם ד' מו:) כי ימכור איש את בתו לאמה מה אמה מעשה ידיה לרבה אף בת מעשה ידיה לאביה א'כ מה ראו חכמים דבגברא דלא קפדן אמר בבת קטנה של אחרים יעשה לה סגולה אפילו בשבת ושמא אמדו חכמים דעתו של אב ויודעים שמוחל להם משום צערא דגופייהו במידי דלא חסר ביה ואתו להו מעלמא:  יצא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>עבד שאין לו אחוה. </span>פי' אין יוצאי חלציו קרויין אחים מה שאין כן בגר ביוצא מחלציו רוצה הקונטרס לפרש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זוממי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זוממי </span>עבד לא יהרוגו. </span>וכיון דהם לא יהרוגו גם העבד לא יהרג דה'ל עדות שאין אתה יכול להזימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>כאשר זמם לעשות לאחיו. </span>תימה דתקשה ליה לרבי יהודה מרבית ואונאה וגונב נפש דבכולהו כתיב אחיו ובצדקה נמי כתיב אחיך האביון ומיהו קצת משמע בפרק קמא דגיטין (דף יב.) דאין כל כך חובה ליתן צדקה לעבד דאמר דרשב'ג סבר יכול העבד לומר לרבו בשני בצורת או פרנסני או הוציאני לחירות כי היכי דחזו לי אינשי ומרחמי עלאי וגונב נפש נמי לא מחייב בעבד אפי' לרבנן דמבני ישראל כתיב ובהנחנקין (סנהדרין דף פו.) מייתי התם פלוגתא דר' יהודה ורבנן דהכא ורבית ואונאה נמי אין קנין לעבד בלא רבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יהא </span>עבד כשר לעדות. </span>תימה הא ילפינן בכל דוכתא ג'ש דלה לה מאשה וכ'ת דאתי אחין ומרבה עבד ומפיק מג'ש א'כ גם מק'ו דקאמר נפיק וי'ל דכי גמרינן לה לה מאשה היינו להחמיר על העבד לעשותו כישראל לכל הפחות במצות שהאשה חייבת אבל לגרעו מאיש ולפוסלו לעדות כאשה לא נלמוד דמן הדין כשר הוא לעדות דכתיב ועמדו שני האנשים והאי איש הוא ועובד כוכבים אע'ג דאיש הוא מ'מ אין אחיו אבל עבד שהוא איש ואחיו במצות ליתכשר א] ורש'י פירש בפ'ק דגיטין (דף יא) גבי שטרות העולין בערכאות של נכרים כשרים לעדות מן התורה ושמעתין לא מוכחא הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>אינה במילה. </span>אע'ג דלא שייכא במילה פירכא היא  וי'מ דאין מצווה למול את בנה וליתא דא'כ מאי קאמר קטן יוכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>תיתי מגזלן ומחד מהנך. </span>אין להקשות נילף דממזר ופצוע דכא וכרות שפכה שפסולים לקהל שיהיו פסולין לעדות מגזלן וחד מהנך דמה להצד השוה שבהן שאין זהירים בכל המצות זה מפני רשעו וזה מפני שאין מצווה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועבד </span>נפקא לן מק'ו. </span>נראה דלרווחא דמילתא נקטיה כלומר דאפי' תמצא לומר דלא נפיק מגופא דקרא מ'מ אתי בק'ו: רבי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>ירמיה בר אבא ורב יהודה כר'ל ס'ל. </span>דכותיה פסקינן בריש החולץ (יבמות דף לו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>אמר שמואל זו אינו דומה למשנתנו. </span>כדמסיק משום תקנת אושא משמע דאי לאו תקנת אושא מודה שמואל דאין הבעל מוציא מיד הלקוחות דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי וא'ת והיאך מצא ידיו ורגליו דס'ל לעיל פ'ק (דף ט.) האחין שחלקו לקוחות הן וס'ל הכא דלאו כקנין הגוף דמי א'כ לא משכחת דמייתי ביכורים אלא חד בר חד עד יהושע בן נון כדקאמר בסוף השולח (גיטין דף מח. ושם ) וכן קשה לרבא דפסק כר'ל בריש החולץ (יבמות דף לו. ושם)  דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי וס'ל האחין שחלקו לקוחות הן בפרק ב' דקדושין (דף מב:) והיאך מצא ידיו ורגליו וגם אנו היאך מצאנו ידינו ורגלינו דקיי'ל כר'ל וקיי'ל דאין ברירה דבסוף ביצה (דף לח.) פסקינן כר' אושעיא דבדאורייתא אין ברירה ומפרש ר'י דכל הנהו דאית להו דאין ברירה לא יאמרו דהאחין שחלקו מחזירין זה לזה ביובל רק ר' יוחנן לחודיה להכי דייק עלה רבי יוחנן דלא מצא ידיו ורגליו אבל אנן לא ס'ל שיהא תלוי חזרת יובל בכך דהא רבי יוחנן גופיה מודה דבימי יהושע היו מביאין ביכורים אפילו אמרינן דלאו כקנין הגוף דמי כדאמרינן אלא חד בר חד עד יהושע בן נון וחלוקת יהושע נמי אמר ביש נוחלין (ב'ב דף קיט:) דירושה היא להם מאבותיהם ואפ'ה לא חזרה אותה חלוקה ביובל דסברא הוא כיון שחלקו על פי נביא ואורים ותומים ובגזירת הכתוב ולפיכך הביאו ביכורים והשתא בהא סברא פליגי ר' יוחנן ושאר אמוראי דרבי יוחנן סבר דמההיא לא ילפינן דגזירת הכתוב היתה ושאר אמוראי סברי דמהתם ילפינן בכל חלוקת ירושה דאין מחזירין ביובל אף על גב דלקוחות הן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באושא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באושא </span>התקינו האשה שמכרה. </span>וא'ת לר' יוחנן למה הוצרך לתקן כיון דכקנין הגוף דמי וי'ל דאצטריך להיכא דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן ובפירי פירותיהן עד סוף העולם דאין זה אוכל פירות כדאמר בהכותב  (כתובות דף פג.) ומיהו אם לא כתב אלא דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן לא סגי בהכי דאכתי בפירות עצמן ילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב אידי בר אבין אף אנן נמי כו'. </span>תימה לר'י דשביק מתניתין דמסכת מכות (דף ג. ושם)  ומייתי ברייתא דתנן מעידין אנו את איש פלוני שגירש את אשתו והלא בין היום בין מחר סופו ליתן לה כתובה (ולא נתן לה כתובה) אומדין כמה אדם רוצה ליתן בכתובתה של זו שאם נתארמלה או נתגרשה ואם מתה ירשנה בעלה ופליגי אמוראי בגמרא דאיכא מ'ד שמין באשה כמה אדם רוצה ליתן על זכות ספיקה של אשה והמותר ישלמו העדים ואיכא למ'ד שמין בבעל כמה היה אדם נותן על זכות ספיקו של בעל ומ'מ לכולהו יש לדקדק אמאי בטובת הנאה דאם מתה ירשנה בעלה דשמא היא תמכור ולא ירשנה וי'ל דההיא אמנה ואמאתים קאמר דפשיטא בהנהו דאפי' מכרה אין הלקוחות גובין מנה או מאתים מבעל מאחר שמתה בחיי בעלה אבל הך דהכא אין לדחות דאמנה ומאתים קאי  דיש</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פירא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פירא </span>דפירא לא תקינו ליה רבנן. </span>היינו במילי דאתו מעלמא כגון טובת הנאה דכתובה וכגון גונב ולד בהמת מלוג דמשלם כפל לאשה כדאמרינן בריש האשה שנפלו לה נכסים (כתובות דף עט:) משום דלא תקינו ליה רבנן פירא דפירא אבל פירא דפירא דאתי מגופיה כגון ולד ולדות בהמת מלוג פשיטא דתקינו ליה רבנן כדתנן לעולם הוא אוכל פירי פירות ונראה דפירי דפירי לא תקינו ליה רבנן דהתם לא הוי כי האי דהכא דנהי דמשלם כפל לאשה נראה דבאותו כפל ילקח קרקע והוא אוכל פירות ונראה נמי דכ'ש גונב בהמת מלוג עצמה דמשלם כפל לאשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>מאי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה. </span>ותימה דבריש אע'פ (כתובות ד' נד:) משמע דלאו היינו טעמא דר'מ גבי הא דתנן רבי מאיר אומר כל הפוחת לבתולה ממאתים ולאלמנה ממנה הרי זה בעילתו בעילת זנות ודייק בגמרא כל הפוחת אפילו בתנאה אלמא קסבר תנאו בטל ואית לה וכיון דאמר לה לית לך אלא מנה לא סמכה דעתה והוי בעילתו בעילת זנות הא שמעינן ליה לר'מ דבדרבנן תנאו קיים משמע דמשום שיש לה ולא סמכה דעתה כשאמר לה לית לך אלא מנה הוא דהויא בעילתו בעילת זנות הא אם הוה תנאו קיים ולא היה לה כלל לא היה בעילתו בעילת זנות וי'ל דכ'ש אי תנאו קיים ולית לה דהויא בעילתו בעילת זנות אלא התם דייק דקסבר תנאו בטל מדלא קתני בתולה שאין לה מאתים ואלמנה שאין לה מנה כו' ש'מ דה'ק כל הפוחת אפי' באותו ענין שיש לה אפי' הכי הויא בעילתו בעילת זנות וא'ת מנא ליה דמיירי בתנאה דלמא מודה ר'מ דתנאו קיים וה'ק כל הפוחת אפי' באותו ענין שיש לה כגון בסוף ביאה דאמר התם בסוף שמעתין דדברי הכל אינה מוחלת וי'ל דלשון כל הפוחת משמע שהוא פוחת לה ובסוף ביאה אין יכול לפחות אלא היא פוחתת לעצמה ולא שייך לשון פוחת אלא בתנאה אי נמי מדנקט כל דייק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>לגבי בעלה ודאי מחלה. </span>וא'ת ותזבין לבעל גופיה ותיתיב ליה לנחבל וי'ל שהבעל לא ירצה לקנות שלא להפסיד לאשתו א'נ הא מוקמי לה בסמוך כר'מ דאמר לשהות עם אשתו בלא כתובה אסור וא'ת והיאך יכולה למחול האמר בריש אע'פ (כתובות דף נז.) דבסוף ביאה אינה יכולה למחול וכ'ת דכתבה ליה התקבלתי הא משמע בפרק נערה (שם דף נא.) דלר'מ אפי' בהתקבלתי אין יכולה למחול וי'ל ה'מ בתחילת הסוגיא אבל לפי המסקנא דהתם דמפליג ר' יהודה בין כתבה ליה התקבלתי ובין לא כתבה ליה התקבלתי ה'ה לר'מ וא'ת ואכתי היאך תמחול הא מוקמינן לה כר'מ דאמר אסור לשהות עם אשתו בלא כתובה וי'ל לאחר שתמחול יחזור ויכתוב לה כתובה ועי'ל דאפילו את'ל שאין יכולה למחול בעודה תחתיו אכתי יעשה קנוניא ויגרשנה ותמחול לו ואח'כ יחזירנה וא'ת כיון דאתיא כר'מ דדאין דינא דגרמי א'כ לא תהא רשאה למחול מפני שתצטרך לשלם ללקוחות כדאמר בהמוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול ואמרינן התם (כתובות דף פו.) דלמאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא ומיהו מצי למימר דאפ'ה לא תחוש ותמחול כיון דהשתא לית לה מידי לשלומי אע'ג דלכשתתאלמן תצטרך לשלם יותר מ'מ חשיב ליה אטרוחי בי דינא בכדי כיון דסוף סוף השתא מיהא לא משלמין מידי ולמאי דרגיל ר'ת לפרש דאין חייבת לשלם אפילו לר'מ אלא מה שקבלה א'ש טפי ואין להאריך כאן בדבר זה הקשה הר'ר שמואל ב'ר חיים ותזבין כתובתה במעמד שלשתן דאז אין יכולה למחול כמו שרגיל ר'י לדקדק מההיא דתניא בהאיש מקדש (קדושין דף מז:) התקדשי לי בשטר חוב או שהיה לו מלוה ביד אחרים והירשה עליהם רבי מאיר אומר מקודשת וחכמים אומרים אינה מקודשת ומסיק דבמלוה בשטר קמפלגי באשה סמכה דעתה ודכולי עלמא אית להו דשמואל דאמר המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול ובמלוה על פה פליגי בדרב הונא דאמר תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה דרבנן לית להו שיועיל מעמד שלשתן במלוה אלא בפקדון ואם היה יכול למחול מהו חושש אי אית להו דרב הונא במלוה כיון דסבירא ליה דלא סמכה דעתה ותירץ ר'י דמעמד שלשתן אין מועיל בכתובה בעודה תחת בעלה כיון דעדיין לא ניתנה לגבות וא'ת וניכתוב שטרא בשמיה דאז לא מצי מחלה כדאמר בהכותב (כתובות דף פו.) והכא ניחא דשמא הבעל לא ירצה אבל בסמוך גבי  היא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפי' </span>מחלה לגבי בעל לא מיפסד קמפסיד. </span>וא'ת והא ודאי מיפסד קמפסיד דכי לא תמכור יגבה חבלתו אם תתאלמן או תתגרש וכשתמכור ותמחול לבעלה יפסיד הכל וי'ל כיון שעכשיו לא היתה נותנת לו כלום אפילו לא מחלה ממה שמחלה אינו כל כך הפסד כיון שלא יהיה לו כלום עכשיו ולאחר זמן נמי שמא תמות וירשנה בעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בדנפישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדנפישא </span>כתובתה מחבלה. </span>וא'ת מעיקרא נמי איירי בנפישא כתובתה מחבלה דקאמר תזבין כתובתה בטובת הנאה ותיתיב ליה בחבלה וי'ל דבמקצת חבלה קאמר ואם תתאלמן או תתגרש יגבה השאר ממקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דלא נפישא כתובתה מכתובה דאורייתא. </span>וא'ת והשתא היכי מתוקמא כר'מ והלא פוחת לה ממנה או ממאתים ובעילתו בעילת זנות לרבי מאיר (כתובות נד:) וי'ל (כגון) דהיא גורמת להפסיד לעצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מפסיד עשרים וחמשה זוזי. </span>ל'ג זוזי דלמאי דגרס זוזי צ'ל דאיירי בכתובת בתולה וכ'ה זוזי צוריים הם מאתים זוז מדינה וליתא דבריש ארבעה וחמשה (לעיל ד' לו: ושם ) הוכחנו דמאתים של בתולה הם מאתים זוזי צורי ( והכא ל'ג זוזי) ולא מפסיד כ'ה היינו כ'ה סלעים של אלמנה ואף על גב דכתובתה דרבנן אין להקפיד על הא דנקט כתובה דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כשם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשם </span>שלא תמכור והיא תחתיו. </span>פרש'י כשם שאין יכולה למכור כתובתה בעודה תחתיו כך לא תפסיד מכתובתה כלום בשביל שום חבלה ונזק שתזיק בעודה תחתיו ואין נראה לר'י דהא לעיל אמר ובכל דוכת' תזבין לכתובתה בטובת הנאה ואפילו כשהיא תחת בעלה ונראה לר'י כשם שלא תמכור בשביל שחבלה באחרים בעודה תחתיו כדאמר לעיל דלגבי בעלה ודאי מחלה כך לא תפסיד והיא תחתיו כלומר לא תמכור כתובתה לבעלה בשביל שחבלה בו והא דנקט מכירה גבי אחרים והפסד גבי בעלה משום דלגבי אחרים אין יכולה להפסיד כשמוכרת להן בטובת הנאה של כתובה אבל לגבי בעל שמכרה לבעלה בטובת הנאה יגרשנה מיד וירויח הכל והיא תפסיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא סיפא אתאן לכתובת בנין דכרין. </span>תימה דלא מייתי הך ברייתא בסוף נערה שנתפתתה (כתובות דף נג.) דבעי רבא מוכרת כתובתה לבעלה כמוכרת לאחרים דמי או לא מיהו התם נמי קאמר בתר דבעי הדר פשטה דכמוכרת לאחרים דמי ושמא מתוך ברייתא זו פשטה ולפי שאין כ'כ פשוטה לא הביאה שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>מוכרת כתובתה לבעלה לא הפסידה כתובת בנין דיכרין. </span>אע'ג דאינה יכולה למחול כתובתה לבעלה לרבי מאיר מ'מ יכולה היא למכור ואע'ג דאסור להשהותה לרבי מאיר בלא כתובה וכן קי'ל מ'מ השמיענו בברייתא את הדין דאם אירע כן שמכרתה לבעלה לא הפסידה כתובת בנין דכרין א'נ במכרה התוספת איירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא כדרבא כו'. </span>השתא משמע דשחרור דשן ועין מפקיע מידי שעבוד כמו שטר שחרור ותימה דביבמות פרק אלמנה (דף סו: ושם) פליגי במכנסת שום לבעלה היא אומרת כלי אני נוטלת והוא אומר דמים אני נותן רב יהודה אמר הדין עמה משום שבח בית אביה רבי אמי אומר הדין עמו וקאמר תניא כוותיה דרבי אמי עבדי צאן ברזל יוצאין בשן ועין לאיש אבל לא לאשה ומה ראיה היא לר' אמי בהא אפי' רב יהודה מודה כיון דמחוסרת גוביינא אתי שחרור מפקיע מידי שעבוד כדאמר התם גבי איצטלא דמילתא דפרסוה אמיתנא דמודה רב יהודה דקנייה מיתנא דכיון דמחסרא גוביינא אתי הקדש מפקיע שעבוד ושמא אותו שהביא תניא כוותיה דר' אמי היה (א) בנאה בריה דרבא שלא היה חושבה מחוסרת גוביינא כיון דאין יכול לסלקה במילתא אחריתי:  הקדש</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדש </span>חמץ ושחרור מפקיעין מידי שיעבוד. </span>אם עשה שורו אפותיקי והקדישו למזבח ולאו דוקא הקדש דה'ה כל איסורין שהן ראויים לפקוע כגון איצטלא דמילתא דפרסוה אמיתנא דיבמות (ד' סו: ושם ) וכגון קונמות דפרק אע'פ (כתובות ד' נט: ושם ) דכיון שיש לאיסור כח לחול שעה אחת דרבא לטעמיה דאמר בפרק כל שעה (פסחים ד' לא.) ב'ח מכאן ולהבא הוא גובה ושפיר מקדיש [הלוה] ותו לא פקע בטריפת ב'ח אבל קדושת דמים כי היכי דפקעה על ידי פדיון פקע נמי בטריפת ב'ח כדאשכחן בשדה [מקנה] כשהקדישה לוקח חוזרת לבעלים ביובל שאין כח להקדש בקדושת דמים יותר מן המקדיש וכי פקע כח מקדיש פקע כח הקדש והיינו טעמא דחמץ והיינו טעמא דשחרור וריב'א מביא ראיה מירושלמי דקאמר לא מצינו עבד משתחרר וחוזר ומשתעבד ובשעת איסור חמץ ושחרור היה החמץ והעבד ברשות בעלים ותו לא פקע ובכלל הקדש הוי קונמות ודבר המקצה למת וכן עשה ביתו אפותיקי והשתחוה לו בכלל הקדש הוא והא דלא חשיב רבא מכר שמפקיע מידי שיעבוד בעשה שורו אפותיקי ומכרו כדאמר לעיל בפ'ק (דף יא:) משום דלא הוי כטעמא דאחריני דמן הדין לא מפקע אלא תקנתא דרבנן הוא משום פסידא דלקוחות דלית ליה קלא דהא עשה עבדו אפותיקי דאית ליה קלא אם מכרו ב'ח גובה ממנו אי נמי לא חשיב רבא אלא הני תלת דשנויים במתני' או בברייתא דהקדש איתמר אברייתא דקונמות באף על פי  ושיחרור אמתניתין דהשולח דשורת הדין אין העבד חייב כלום לרבו וחמץ אמתני' דכל שעה דנכרי שהלוה את ישראל על חמצו אחר הפסח מותר בהנאה דמהאי טעמא מוקמינן לה בשהרהינו אצלו הלכך לא חש למנות לא איסור מת ולא איסור ע'ז ולא איסור (ב) קונמות ומכר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמוה </span>רבנן לשיעבודיה דבעל. </span>הכא הוי פלוגתא בהכי ובפרק אע'פ  (כתובות דף נט: ושם ) אמר דאין קונמות מפקיעין מידי שיעבוד דבעל דאלמוה וכן בריש המדיר (שם דף ע.) אלמוה רבנן לשיעבודה דאשה ואין יכול להדירה דפריך וכיון דמשועבד לה היכי מצי מדיר לה והתנן קונם שאני עושה לפיך כו' וביבמות פרק אלמנה  (דף סו:) גבי איצטלא דמילתא לא אלמוה רבנן לשיעבודה דאשה אלא אמרינן דנאסר כי פרסוה אמיתנא וצ'ל דיש מקומות שצריך לאלם כח הבעל וכח האשה יותר ממקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>מאיר אומר ראשון ישנו בדין יום או יומים קסבר קנין פירות כקנין הגוף דמי. </span>ואע'ג דגבי שן ועין אין יוצא לא לאיש ולא לאשה משום דאין לו כח לשחרר קנין הגוף של אשה אבל בדין יום או יומים שהוא תחתיו ויש לו כח לרדותו לעשות מלאכתו סברא הוא שיהא בדין יום או יומים מאחר דקנין פירות כקנין הגוף דמי והר'ר יצחק בר' ברוך מפרש דלר'מ נמי יוצא בשן ועין לאיש ולעיל גרסי' ואיבעית אימא דכ'ע לית להו תקנתא דאושא ובפלוגתא דהני תנאי כו' וההיא דקתני לאשה ולא לאיש כר' יהודה וההיא דקתני לא לאיש ולא לאשה כר'א דאמר שניהם אינן בדין יום או יומים דדריש כספו המיוחד לו וה'נ עבד המיוחד לו ועבד מלוג אין מיוחד לשניהם שלזה יש פירות ולזה יש גוף ואין זה קרוי בעלים ואפילו שניהם יחד אינם יכולין למוכרו וכמו כן אין יכולין לשחררו ומשום ה'ק דלית להו תקנה דאושא דאפי' מכרו שניהם יחד אין מכירה כלל ואם מכרה האשה ונתגרשה אע'פ שהכל לאשה אין ללוקח כלום בה שהרי כשמכרה הוי כאדם המוכר דבר שאין שלו הלכך לא שייך אליבא דר'א כלל תקנה דאושא דלר'א לא צריכא לתקנה דאושא דלא שייך תקנת אושא אלא היכא שאם מכרה ונתגרשה הוה ללוקח ואם מתה הבעל מוציא דשוינהו קודם ללוקחים כדאיתא ביש נוחלין (ב'ב דף קלט: ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>אזלא הא דאמר אמימר כו'. </span>נראה דמכירה יליף משחרור דשחרור הוא כעין מכירה דאי מדין יום או יומים יליף אמאי אצטריך בסמוך גבי שחרור עבדו המיוחד לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איש </span>ואשה שמכרו בנכסי מלוג. </span>פירש בקונטרס דלא דמי לשותפות דעלמא דהתם יש לזה חלק בכולו ליטול חצי וכן לזה אבל הכא כולן קנויין לה לגוף וכולן קנויין לו לפירות וליכא מיוחד לא לו ולא לה ובענין זה י'ל עבד של שני שותפין דבסמוך שלזה הגוף ולזה הפירות וכן חציו עבד וחציו בן חורין נמי כגון שנתן לו כל דמיו ואין מעוכב אלא גט שחרור להיות מותר בבת חורין:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שראוה בלילה. </span>אם ראוה ביום דנין ע'פ ראיה דלא תהא שמיעה גדולה מראייה אבל ראו בלילה אין יכולין לדון ע'פ ראיית לילה דראייה כקבלת עדות וקבלת עדות כתחילת דין כדמוכח בר'ה (ד' כה: ושם ד'ה כגון) ותחילת דין ביום אפי' בדיני ממונות כדאמר בפ' אחד דיני ממונות (סנהדרין ד' לד:) הלכך צריכין לחזור ולהעיד ביום וכיון שצריכין להעיד אין המעיד נעשה דיין אבל עד הרואה שאין מעיד כגון שיש עדים אחרים מעידין לפניהם נעשה דיין אפי' בדיני נפשות לרבנן ודלא כרשב'ם שפירש ביש נוחלין (ב'ב ד' קיג: ושם) ג' שנכנסו לבקר דוקא לבקר אבל אם נתכוונו להעיד כותבין ואין עושין דין דהוו ליה עדים ואין עד נעשה דיין ולר'ע אפי' עד הרואה אין נעשה דיין בדיני נפשות כדמשמע הכא וטעמא כדמפרש בפ'ב דמכות (ד' יב.) ר'ע אומר מנין לסנהדרין שראו באחד שהרג את הנפש שאין ממיתין אותו מיד עד שיעמוד בב'ד ת'ל עד עמדו לפני העדה למשפט עד שיעמוד בב'ד אחר וא'ת והא בפרק ראוהו (ר'ה ד' כו. ושם) מפרש טעמא משום דכתיב ושפטו העדה והצילו העדה וכיון דחזו ליה דקטליה לא חזו ליה זכותא וי'ל דההיא דמכות עיקר אבל בר'ה בא לפרש דלא גמרינן מינה דשאני דיני נפשות דבעינן והצילו העדה ובדרבנן אפילו עד המעיד נעשה דיין כדמוכח בפ'ק דגיטין (ד' ה:) ובפרק שני דכתובות (ד' כא: ושם ) וטעם דאין המעיד נעשה דיין יש מפרשים משום דה'ל עדות שאין אתה יכול להזימה דכיון שהוא עצמו עד ודיין לא יקבל הזמה על עצמו ועל טעם זה קשה להר'י דאורליינש דאלא מעתה עדים הקרובים לדיינים לא יעידו בפניהם דה'ל עדות שאי אתה יכול להזימה אלא ע'כ יכולין להזימם בב'ד אחר ה'נ בני הזמה נינהו בב'ד אחר ורשב'ם מפרש משום דכתיב ועמדו שני האנשים דאמרינן שבועות (ד' ל.)  אלו העדים לפני ה' אלו דיינין משמע שיעמדו העדים לפני הדיינין ולא שיהיו עדים בעצמן יושבין ודנין ועוד פי' ר'י טעם אחר דאין עד נעשה דיין משום דנפקא לן מביום הנחילו את בניו דע'פ (ב) הנחלת יום ששמעו מבקרי החולה שנתן לכל אחד מבניו יעמידו כל אחד בחלקו אבל ע'פ שמועתו בלילה לא יעמידו כל אחד בחלקו לפי ששמיעתו בלילה אין ראויה לדון על פיהם כדפי' וכיון שאין יכול לדון ע'פ ראיית לילה עד שיעידו עליהם ביום ה'ל עדים ולכך אין יכול לדון דאין עד נעשה דיין אלמא מהכא הוא דשמעינן דאין עד נעשה דיין והיינו דקאמר בפרק אחד דיני ממונות  (סנהדרין ד' לד:) ור'מ דנפקא ליה שאין דנין אפי' גמר דין אלא ביום מדאיתקש דינין לנגעים ביום הנחילו מאי עביד ביה ומוקי ליה ביום אתה מפיל נחלות ואי אתה מפיל נחלות בלילה דבלילה כותבין ואין עושין דין ומסיק ואזיל כולה סוגיא עד ה'ל עדים ואין עד נעשה דיין ולהכי איצטריך לאתויי עלה אמר רב חסדא דכל עיקר לא מייתי דרשה דביום הנחילו אלא משום דבעי לאפוקי מינה דאין עד נעשה דיין כדמפרש רב חסדא דאי לאו דלהכי אתא אמאי איצטריך כלל [ביום הנחילו] לר'מ וא'ש הא דמייתי עלה ואמר רב חסדא ולא קאמר אמר רב חסדא בלא וי'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שראוה בלילה. </span>פי' בקונטרס ורבי יהודה נשיאה כרבי טרפון ס'ל ובחנם פירש כן דאפילו כרבי עקיבא ניחא דלא גמר מדיני נפשות כדפירשתי לעיל:  זאת</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>אומרת רידייא עלייה דמרה הוא. </span>תימה ליגבו את השור לגמרי לניזק ולא תקרי יותר עלייה דמרה וי'ל דאם הוא גובהו לגמרי לא היו ממתינין לו עד שישלם מן הרידיא כמו שאין ממתינין לבעלים אם היו אומרים המתינו לי עד שאחרוש בו מעט ואח'כ תסקלוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>משום דאמרי' איהו דאבעית אנפשיה. </span>תימה א'כ אמאי נקט על עינו ועל אזנו אפילו כנגד עינו ואזנו נמי אם אחזו ועוד תניא בתוספתא (פ'ט) הכהו כנגד אזנו ועינו לא יצא בן חורין שנאמר והכה עד שיעשה בו מעשה משמע דטעם משום גזירת הכתוב היא ולא משום דאיבעית אנפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>חמשה </span> דברים אומדים (ג) ונותנין לו מיד רפוי ושבת עד שיתרפא. זו היא גירסא נכונה וקמ'ל שאומדים אותו כמה ראוי לעלות שבתו ורפואתו עד שיתרפא ונותנין לו מיד וכן ה' דברים כמו שפי' בקונטרס וכן מוכיח בתוספתא (פ'ט) דתני אמדוהו והיה מתנונה והולך אלמא יש אומד בריפוי: החובל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החובל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החובל </span>בעצמו אע'פ שאין רשאי פטור. </span>תימה מאי חיוב שייך ואי פטור ממלקות קאמר ע'כ הקוצץ נטיעותיו אע'פ שאין רשאי פטור לאו היינו פטור ממלקות דהא חייב משום קוצץ אילנות טובות ואזהרתיה מואותו לא תכרות כדאיתא בפ' בתרא דמכות (דף כב.) וצריך לדחוק ולומר  (ב) פטור אע'פ שאין בו צד חיוב שאין חס על גופו אחרים שחבלו בו חייבין ואחרים שקצצו נטיעה חייבין צריך לאוקמה כר'מ דאמר (כתובות דף לב:)  לוקה ומשלם דלוקה משום לא תכרות אי נמי בדלא אתרו ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>תנאי היא. </span>כלומר ר' עקיבא דמתני' ורבי עקיבא דברייתא פליגי ושנויי דלעיל ליתנהו והשתא ניחא דמשום דאמר תרי תנאי ואליבא דרבי עקיבא קבעי מאן תנא דמתני' דאמר אליבא דר' עקיבא אין אדם רשאי לחבול בעצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>האי תנא הוא דתניא מקרעין כו'. </span>וא'ת ומאי ס'ד השתא וכי על זה צריך להביא ראיה דמקרע בגדים עובר משום בל תשחית ואור'י דאין מביא ראיה אלא שאסור לחבול אפי' לצורך כגון אשה שטפחה על ראשה וכן ההיא דאך את דמכם שהרג את עצמו בשביל שום דבר שירא וכן מקרע על המת זהו לצורך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עובר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עובר </span>משום בל תשחית. </span>והא דאמר במו'ק (דף כד.)  שמואל קרע עליה דרב תליסר אצטלי דמילתא יש לומר דצורבא מדרבנן שאני ולא היה יותר מדאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שציער עצמו מן היין. </span>לכאורה משמע דבנזיר טהור נמי קאמר דנקרא חוטא בפרק מי שאמר הריני נזיר מגלח (נזיר דף יט.) קסבר רבי אליעזר הקפר נזיר טהור חוטא והיינו טעמא דכתיב קרא בנזיר טמא מפני ששנה בחטא וכן בפ'ק דנדרים  (דף י.) ותימה דבפ'ק דנזיר (דף ג.)  פריך נזירות מילתא דעבירה ואמרינן ליה נאה ומשני אפי' לרבי אליעזר הקפר דאמר נזיר חוטא הוא ה'מ טמא דאיידי דבעי מיסתר דלמא אתי למעבר על נזירותיה אבל נזיר טהור לאו חוטא קרי ליה ואור'ת דהא דקאמר דלא הוי חוטא היינו שמצוה גדולה מן העבירה דמצוה לידור כדאמר (ריש סוטה) הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין ומכל מקום קצת יש חטא מידי דהוי  אמתענה תענית חלום בשבת שקורעין גזר דינו (ג) ונפרעין ממנו תענית של שבת מאי תקנתיה ליתיב תענית לתעניתא שהמצוה גדולה מן העבירה וה'ק בנזיר אפי' ר' אליעזר דאמר נזיר חוטא ה'מ נזיר טמא שהוא עיקר חוטא אבל נזיר טהור לא חשיב רבי אליעזר כ'כ חוטא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>כמיניה כו'. </span>והא דאמר בחזקת הבתים (ב'ב דף לו.)  האי מאן דנקט מגלא ותובילא ואמר איזיל ואגזריה לדיקלא דפלניא דזבניה ניהלי מהימן דלא חציף איניש למיגזר דיקלא דלאו דיליה התם בלקיטת פירות איירי מדנקט גזירה ונקט נמי מגלא ותובילא שהם כלי אומנות של לוקטי תמרים ודרך אדם למכור פירות אבל אין דרך למכור הדקל לקוץ ואם בקציצת הדקל היה מדבר הוה ליה למינקט נרגא וה'ל למימר ואקטליה כדאמר התם בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מו: ושם ) דאמר רב נחמן האי מאן דנקט נרגא ואמר איזיל ואקטליה לדיקלא דפלניא ואשכח דקטיל ושדי לא אמרינן ההוא קטליה דעביד איניש דגזים ולא עביד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחייבו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייבו </span>רבן גמליאל ליתן י' זהובים. </span>בפרק כסוי הדם (חולין דף פז. ושם)  מוכח שזהו שכר ברכה ואם תאמר שכר דמצוה עצמה היכא אזיל וי'ל דמצוה וברכה הכל אחד ואע'ג דשור העומד להריגה ואילן העומד לקציצה יש שכר מצוה אע'פ שאין ברכה מכל מקום התם שכר מצות כיסוי וברכה לא היה כי אם י' זהובים ושכר ברכת המזון ארבע ברכות מ' זהובים ומעשה באחד שקראו ש'צ לקרות בס'ת ובא אחר וקדם וקרא ושאל לר'ת ואמר לו שיתן לו תרנגולת לשחוט תחת אותם שתי ברכות ואין נראה לר'י טעם זה דאם כן למה חייבו ר'ג עשרה זהובים ועוד פטרו ר'ת משום שיענה אמן וגדול העונה אמן יותר מן המברך ועוד אמר ר'ת דבבבל אין דנין מילתא דלית ביה חסרון כיס כדאמר לעיל (דף פד:) : למחר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למחר </span>אייתי לי מקורייהו. </span>משמע דגופני עדיפי מדיקלי ותימה דבהאשה שנפלו לה נכסים (כתובות עט. ושם ד'ה אילני)  אמר גבי נפלו לה כספים ילקח בהן קרקע דיקלי ואילני דקלי אילני וגופני אילני אלמא גופני גריעי אפילו מאילני דגריעי מדיקלי וי'ל דבגפנים כשאדם טורח לזמר ולתקן הכרם יש בהן ריוח גדול אבל בנכסי אשתו אם היה קונה גפנים מתוך שצריכים הוצאה מרובה לא היה הבעל חושש להוציא על נכסי' והיו הולכין לאיבוד לפיכך טוב לקנות דקלים שאין צריכין יציאה וממילא אתי בהו שבחא וטוב הוא לשניהם ועוד מפרש ר'ת בהמוכר את הספינה (ב'ב פב. ושם ד'ה מתקיף) דפירי דדיקלא מתקיימין טפי מאילני וגופני ובנכסי מלוג של אשה בעינן דבר המתקיים יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאשר </span>אמר אברהם אל אבימלך. </span>לאו בהריון משתעי שהרי המלאכים בישרו את שרה מפסח שלפניו אלא ילדה בריוח כמו שהתפלל על אבימלך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>הנכפלין בשמות. </span>בבראשית רבה יש איפכא שהנכפלים גבורים היו כמו יהודה שנכפל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>גרם לראובן שהודה יהודה. </span>אע'ג דאמר במדרש וישב ראובן אל הבור מלמד ששב משקו ומתעניתו שבלבל יצועי אביו וזה היה קודם דמעשה תמר מכל מקום לא הודה ברבים עד אחר שהודה יהודה: שיתין</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיתין </span>רהוטי רהוט. </span>פירש הר'ר משולם שיש בשנה ששה עתים זרע וקציר וקור וחום וקיץ וחורף ומפרש בפרק המקבל (ב'מ דף קו:) שכל אחד שני חדשים והם ס' יום ובחנם דחק דאורחא דגמרא בהכי כמו שיתין תיכלי מטי לככא דבסמוך ובאלו טריפות (חולין דף נח:) שיתין מאני דפרזלא תלו ליה בקורנסיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמרא </span>למריה וטיבותא לשקייה. </span>כלומר המשקה נותן בעין יפה למי שהוא רוצה כדאמר במדרש טוב עין יבורך זה משה רבינו ע'ה שא'ל הקב'ה וסמכת ידך והוא סמך בב' ידיו כדכתיב ויסמוך ידיו עליו ובקונטרס פי' בע'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גבי </span>קינא דשרכי. </span>כלומר מקום הבטלנים ופי' קינא היינו מקום כמו תלתא תאלי בחדא קינא דהכונס (לעיל דף נח:)  וכן מפרש בסוכה (דף לב: ושם )  תלתא טרפי בחד קינא במקום אחד שלשה עלין סמוכין זה על זה שכן דרך ההדסים ובקונט' פי' שכל ג' עלים (ה) בקנה אחד ואם כן לא ימצא לעולם הדס כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דשרכי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דשרכי. </span>בטלנים וכן בשרכא בסוף יש נוחלין (ב'ב דף קלט. ושם ) כמו איש יודע ציד  (בראשית כה) ומתרגמינן גברא נחשירכן ומפ' ר'ת נח ובטל ובערוך גורס שידכן בדלי'ת ומפרש לשון שקט ותשקוט הארץ תרגומו ושדוכת ארעא (שופטים ה) : [עי' תוס' ב'ב קלט. ]  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>משולש </span>בכתובים. </span>כל עוף כנף למינהו ישכון אין זה מקרא בכל התורה ושמא בספר בן סירא הוא וכן סלסלה ותרוממך ובין נדיבים תושיבך: דאיכא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאיכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאיכא </span>דיינא בארעא. </span>ובימי שרה היה ב'ד של שם קיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>הצועק ואחד הנצעק. </span>אומר רבינו שמואל דבסיפרי מתני בע'א אחד הצועק ואחד שאין צועק במשמע פירוש בין אותו שהעני צועק עליו בין אותו שאין העני צועק עליו שניהם נענשים עליו מסתברא כיון שאין מחזיר עבוטו זה כמו זה אלא להכי כתיב שמוע אשמע (את) צעקתו וחרה אפי שממהרי' לצועק יותר ממי שאינו צועק ולפי גירסא זו לא נפק משרה כמו שפי' בקונטרס לפי גירסת הספרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>פגם משפחה. </span>ומשלם הכל אפילו צער: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר יש לאו שהוא כהן ויש הן שהוא כלאו. </span>לשנויי מתני' קאתי מ'ש רישא ומ'ש סיפא ופירש בקונט' בין רישא ובין סיפא אם א'ל לאו בתמיה הוי כהן ואם א'ל הן בתמיה הוי כלאו והו'מ למיתני ברישא תרוייהו נזקי גופו וממונו וכן בסיפא אלא אורחא דמילתא נקט שדרך למחול על נזקי ממון ואין דרך למחול על נזקי גוף ודוחק הוא אלא נראה לפרש דנזקי גופו אפי' א'ל הן שדומה כאומר בניחותא מסתמא בתמיה קאמר ובנזקי ממונא אמר ליה לאו ודומה כאומר בניחותא מסתמא בתמיה קאמר כיון שמתחילה א'ל קרע את כסותי ושבור את כדי וי'ס שכתוב בהן כיצד ול'ג ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורמינהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמינהי </span>לשמור ולא לאבד לשמור ולא לקרוע. </span>תימה מאי קפריך נהי דפטר ליה קרא מפשיעה לא מצינו שפטרו אם קרע ואיבד בידים וי'ל דדייק מדקתני ולא לקרוע דאי לא בעי אלא לפטור כשנאבד בפשיעה מאי אריא דא'ל ע'מ לקרוע אפילו לא א'ל ע'מ לקרוע אלא שלא אמר ליה בלשון שמירה פטור כדדריש במכלתין לשמור ר'ש אומר עד שיפקיד אצלו ויאמר הילך ושמור לי אבל אם אמר ליה עיניך בו פטור ומשני מתני' בדאתא לידיה וכי קתני ע'מ לפטור פטור ה'ה בלא על מנת הו'מ לאשמועינן דפטור בדלא אתא לידיה אלא כל עיקר התנא לא בא אלא להשמיענו דבנזקי ממונו מהני ע'מ לפטור ובנזקי גופו לא מהני ור'י מפ' דה'פ לשמור ולא לקרוע פי' כשנתן לו לשמור ולא הרשהו לא לקרוע ולא לאבד אז חייב בכל דין שומר אבל אם הרשהו לקרוע ולאבד אם ירצה אין עליו דין שומר להתחייב בכולם במה שמקבלו לשמור כיון שנותן לו רשות גם לקרוע ולאבד אם ירצה ואם נתינת רשות לקרוע אין פוטרתו מן הקריעה א'כ היה לו ליחשב שומר כשנתן לו רשות גם לקרוע כאילו לא נתן לו אלא לשמור סתם (ה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דאתא לידיה. </span>פי' מתני' שנתן לידו וא'ל שמור ואם תרצה לקרוע עשה כרצונך דכיון שחס על החפץ שלא א'ל קרעו עד שבא לידו שהפקידו אצלו תחילה מה שנותן לו רשות לקרעו בסיום דבריו אין אומר כן כדי לפטרו אלא פטומי מילי הוא דהוי כדי שישמור לו ברצון ולא ידאג שמא ידקדק עמו יותר מדאי אם תקרע ויעמוד בדין הוא דקא'ל ואע'ג דאתא לידיה בתורת קריעה שא'ל בשעת נתינה חייב על הקריעה וברייתא בדלא אתא לידיה שא'ל טול חפץ פלוני המונח שם תשמרהו לי ואם רצונך תקרעהו ואח'כ נטלו וקרעו דכיון שאינו חס עליו אלא שנותן לו רשות קודם שיתנהו לידו אם כן אין חושש אם יאבדהו ולפוטרו לגמרי נתן לו רשות א'ל רבה לשמור דאתא לידיה משמע דהכי משמע קרא שנתן לו רשות לשמור בלבד אבל נתן לו גם לאבד אין עליו דין שומר אלא אמר רבה מתני' בדאתא לידיה בתורת שמירה בלבד ושוב נמלך ונתן לו רשות לקרוע שכיון שמתחילת נתינתו נתנו לו לשמור ולא לקרוע והנפקד קיבל עליו מה שאומר אח'כ לקרוע אם ירצה אינו אלא משטה ופטומי מילי וברייתא בדאתא לידיה בתורת קריעה שמשעת נתינה א'ל כן דכיון שאומר לו כן קודם שנעשה שומר אין חושש אם יקרע וכ'ש אם לא עשאו שומר אלא א'ל קרע כסותי ושבור כדי המונח לפניך שהוא פטור:  הדרן עלך החובל</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הגוזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הגוזל </span>עצים. </span>תנא דידן תנא שינוי דרבנן. וא'ת ולרבה דאית ליה אפילו שינוי החוזר לברייתו הוי דאורייתא כדפי' במרובה (לעיל דף סה: ושם) היכי משני מתניתין כדאביי לא מצי לשנויי וכרב אשי נמי לא דרב אשי מוקי לה דוקא בשינוי שאין חוזר ויש לומר דהוה משני דמתני' לרבותא נקט עצים משופים ועשאן כלים לאשמועינן דאפי' שינוי החוזר לברייתו קני וברייתא קמשמע לן דשינוי בעלמא הוי שינוי אף על פי שאין שם כלי עליהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עצים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עצים </span>ועשאן כלים בוכני. </span>דוקא שיפוי כי האי שנעשה בכך בוכני מועיל דחשיב שינוי מעשה וכן (ב) עבדיה נסרים נמי מהני אבל שיפוי שאין משתנה שמו בכך לא מהני וכן אמרינן לקמן (דף צו.) גזל דיקלא וקטליה לא קני דיקלא ועבדיה גובי לא קני דגובי דדיקלא מקרי אבל גובי ועבדינהו כשורי קני מעיקרא גובי והשתא כשורי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הספיק ליתנו לו עד שצבעו. </span>פירשתי במרובה (לעיל דף סו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טוואו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טוואו </span>וארגו. </span>וא'ת ארגו תיפוק ליה משום טוויה וי'ל מאי אריגה תיכי דכה'ג מפרש בסוף מכילתין (דף קיט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דחווריה חוורי והא דכווריה כוורויי. </span>ותרוייהו אליבא דכ'ע דחווריה חוורי אפילו לר'ש לא הוי שינוי וכווריה כווריי אפי' לרבנן הוי שינוי ורבא לא רצה לתרץ כן דקסבר כווריה כווריי לא מקרי ליבון אלא צביעה והא דלא נקט רבי חייא בר אבין הא דנפציה נפוצי הא דכווריה כווריי דהא בנפיצה אפילו ר'ש מודה דלא הוי שינוי כדמוכח במילתיה דרבא יש לומר אורחא דמילתא נקט כל חד וחד דקודם סירוק עושין ניפוץ ואין משהין זה אחר זה אלא מיד מסרקין וקודם כווריה עושין חיוורי והשתא בנפוצי וחיוורי לכ'ע לא הוי שינוי ובכוורי לכולי עלמא הוי שינוי ובסירוק פליגי וי'ס שכתוב בהן במילתיה דרבי חייא בר אבין הא והא רבנן ולגיר' זו צריך לומר דבחיוורי נמי פליגי כמו בסרוקי ותימה למה לא העמיד תרוייהו ככ'ע והא דנפציה נפוצי והא דכווריה כווריי ושמא קסבר רבי חייא בר אבין בדנפוצי נמי פליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>צבעו לר'ש לא הוי שינוי. </span>לרבא דשני הא והא כר'ש הוי מצי למיפרך מצבע אצבע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקלא </span>אילן דלא עבר. </span>והא דמפליג בין ליבון לצביעה בצביעה גופא הו'מ לפלוגי בין עוברת לשאין עוברת אלא דעדיפא ליה לאיפלוגי בין קלא אילן לליבון דתרוייהו לא הדרי לברייתן ולרבא לרבי שמעון עדיף ליבון דלא הדר מצבע דהדר ורבנן עדיף להו צבע אע'ג דהדרא לפי שהוא שינוי מרובה מליבון שהוא שינוי מועט אע'ג דלא הדר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון בן יהודה הא דאמרן. </span>תימה הא בטוואו וארגו מודה ולא פליג אלא בצבעו משום דלא חשיב ליה שינוי לפי שלא נשתנה גוף הצמר וי'ל דלאו דוקא אמרו דבר אחד אלא כלומר בשיטה אחת הן וכה'ג איכא בכמה דוכתי: ואפאה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפאה </span>(והרים) [והפריש] ממנה חלה. </span>משעת גלגול מתחייב בחלה אלא רבותא קמ'ל דאע'פ שעשה כל השינויים הללו אין אלא מנאץ א'נ משום דהיכא דאין תחילתו עיסה אין מתחייב בחלה עד אחר אפייה נקטה הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הפריש מן הקמה יפריש מן העומרים. </span>אביי לטעמי' דאמר בריש תמורה (ד' ו. ושם ד'ה אמר) כל דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד מהני ומפרש התם דטעמא דיפריש מן העומרים משום תעזוב יתירא דבלא תעזוב יתירא לא היה מיחייב דכיון דעבר על לא תכלה הוה אמינא דאהני ופטור ולהכי אצטריך אביי בשמעתין ע'כ לר' ישמעאל למימר שינוי במקומה עומדת אבל לרבא דאמר התם כל דאמר רחמנא לא תעביד כי עביד לא מהני בלא תעזוב יתירא מפריש מן העומרין ולא מבעי ליה תעזוב יתירא אלא למפקיר כרמו או לרבי ישמעאל אי שינוי קונה אצטריך דמפריש מן העיסה ואם תאמר לאביי דאצטריך תעזוב יתירא לחייב מן העומרים מפקיר כרמו מנליה דחייב בפאה וי'ל דתרתי ש'מ וכן צ'ל לרבא אליבא דרבי ישמעאל אי סבר רבי ישמעאל דשינוי קונה ודריש תעזוב יתירא לחייב מן העיסה אם כן המפקיר כרמו מנליה דמשמע דההיא דרשה אתיא ככ'ע מדדייק בפרק בא סימן  (נדה ד' נא. ושם ד'ה מין) דהא דתנן התם כל שחייב בפאה חייב במעשר היינו כל מין שחייב בפאה חייב במעשר דאי לאו הכי הרי מפקיר כרמו דחייב בפאה ופטור מן המעשר ומאי ראיה היא דלמא מתני' כרבי ישמעאל דמוקי תעזוב יתירא לחייב מן העיסה ולא מייתי למדרש שיתחייב בפאה אלא ודאי ליכא דפליג אההוא תנא דמפקיר כרמו ותרתי ש'מ כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מרחו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרחו </span>מעשר ונותן לו. </span>ואפילו למאן דאית ליה ברירה כל זמן שלא הפריש פאה ולא בררה היה הכל שלו ונתחייב הכל במעשר ושוב לא יפטר ואם תאמר תרומה נמי לתני שתורם ונותן לו ואין לומר דתרומה בלאו הכי יפריש העני וכל פאה חייבת בתרומה חדא דא'כ מקדים מעשר לתרומה גדולה ועוד דתנן במסכת תרומות בפ'ק (מ'ה) אין תורמין מן הלקט ומן השכחה כו' ונראה לפרש משום דתרומה דבר קל לתרום לא חש להזכיר ויש מפרשים דלהכי אין תורם משום דבגורן רגילין לתרום כדתנן במסכת מעשר (פ'ב) מצא פירות ממורחין בשדה מכונסין אסורים משום גזל מפוזרין מותרין משום גזל בין כך ובין כך חייבין במעשר ופטורין מן התרומה לפי שאי אפשר לגורן שתעקר אלא אם כן ניטלה תרומה גדולה: ותנן</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנן </span>לא הספיק ליתנו לו כו'. </span>תימה דלא מייתי מתני' דבהמה והזקינה עבדים והזקינו דמשלם כשעת הגזילה לקמן (דף צו:)  ואפי' ר'מ לא פליג אלא בעבדים דליכא למימר דלדבריהם דרבנן קאמר להו כדבעי למימר לקמן (דף צה.) דהא ר'מ אית ליה דשינוי קונה גבי נותן צמר לצבע (לקמן ק:) ועוד הא קתני גזל מטבע ונסדק משלם כשעת הגזילה (לקמן צו:) וי'ל דכל הני הוי מצי למימר דהוה סתם ואח'כ מחלוקת דפליגי לקמן (ק:) ר'מ ור'י בצבעו לו אדום וצבעו שחור ואע'ג דטעמא דר' יהודה לא משום דסבר שינוי אין קונה כמו שאפרש לקמן  (ב) מ'מ היינו יכולים לדחות כן אבל ההיא דלא הספיק ליתנו אין לדחות דאפי' הוי סתם בחדא מסכת ומחלוקת במסכת אחריתי אית ליה לר' יוחנן הלכה כסתם משנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בימי </span>רבי נשנית משנה זו. </span>אור'ת דלא לפניו ולא לאחריו אלא לדורו דוקא תקן משום מעשה שהיה ולא לדורות הבאין דהא מעשים בכל יום שמקבלים מן הגזלנים ודנין דיני גזילות כי ההוא דגזל פדנא דתורא לקמן (דף צו:) וההוא נרשאה דגנב סיפרא (לקמן דף קטו.) וההוא רעיא דבפ'ק דב'מ (דף ה.) ונסכא דרבי אבא (ב'ב דף לג:) ואמר נמי באיזהו נשך (ב'מ דף סא:) דרבית קצוצה יוצאה בדיינין ולכך לא פריך לקמן אלא מברייתות דהוה שונה ר' חייא שהיה תלמידו של רבי ולא הקשה ממתני' דקתני משלם כשעת הגזילה לפי שהמשניות היו קודם רבי אלא שרבי סדרם אבל ברייתות היה שונה ר' חייא מה שהיה מוסיף רבי על המשניות ור'י אומר דממתני' לא ה'מ למפרך דלא תקן רבי דאין מקבלים אלא מאותן בני אדם שרוב עסקם ומחייתם בכך והיו ניזונים בגזל ורבית ומתפרנסים בכך כל ימיהם כדקתני הגזלנין ומלוי ברבית דמשמע שאומנותם בכך וכן רועים וכל הנהו דמייתי אבל ממתניתין לא פריך שלא עשו תקנה מלקבל מאדם שגוזל ומלוה ברבית באקראי בעלמא אבל אין לפרש דלהכי לא פריך ממתני' משום דרבי לא תיקן אלא באותם שעשו תשובה וברייתא דמוכח מינה מיירי בעבד תשובה מדקתני וחייבים להחזיר מפני כבוד אביהם מכ'מ ההיא דגזלנים ומלוי ברבית לא משמע דאיירי בעבדי תשובה ועוד שכל אדם יכול להערים שיעשה תשובה ויחזור מעצמו ולא יקבלו ממנו וכן ההיא דכל הכלים (שבת דף קכג:) דאמר ר' חנינא בימי נחמיה בן חכליה נשנית משנה זו וההיא דסוף אלו מציאות (ב'מ דף לג:) דקאמר בימי רבי נשנית משנה זו הכל מפרש ר'ת דלא נשנית אלא לההוא דרא וכן ההיא דהוריות (דף יג:) ואין להאריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אביהם חייב להחזיר. </span>ואם תאמר לצאת ידי שמים קאמר ויש לומר דדייק מדנקט לשון חייבין דהוה ליה למימר אין מחזירין דהוה משמע הא אביהן מחזיר לצאת ידי שמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>עשה תשובה כו'. </span>וא'ת ולימא כגון שלא קיבלו ממנו דאין מקבלין מהם וי'ל דאם החזיר ולא קיבלו ממנו לא מחייבין בנים להחזיר מפני כבוד אביהן דתו ליכא גנאי א'נ בדבר המסוים ומקבלין מהן מפני כבודו ומשני בשלא הספיק להחזיר עד שמת לפיכך חייבים בנים להחזיר מפני כבוד אביהן ומקבלין מהן דלא שייכא תקנה גבי בנים ועי'ל מאי בעי גביה דאיבעי ליה למוכרו או להוציא מתחת ידו ומדלא חשש לכבודו א'כ אמאי חייבין בנים להחזיר וכן צ'ל באיזהו נשך  (ב'מ דף סב. ושם ד'ה תנאי) דשם לא יתכן לפרש בע'א דפריך מהא ברייתא למ'ד רבית קצוצה אין יוצאה בדיינין דמשמע הא אביהן חייב להחזיר ומשני כי הכא ופריך אי עבד תשובה מאי בעי גביה ומאי קושיא אי רבית קצוצה אין יוצאה בדיינין אין חייב להחזירה אפילו לצאת ידי שמים כדמוכח התם דפריך מההיא דמייתי בסמוך הגזלנים ומלוי רביות אע'פ שגבו מחזירין ומשני תנאי היא ולא משני בבא לצאת ידי שמים כדמשני הכא בסמוך דכיון דדרשינן למיתה ניתן ולא להשבון או למורא ניתן ולא להשבון אפי' לצאת ידי שמים לא מחייב ולא כפי' ריב'ן שפירש למורא ניתן (ג) הירא את ה' והחרד מיראתו ולא להשבון על פי ב'ד אלא צ'ל דהכי פריך מאי בעי גביה דכיון דלא חשש למוכרה ולהוציאה או להחזירה מפני כבודו תו לא מחייבי בנים משום כבוד אביהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לצאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לצאת </span>ידי שמים. </span>בפרק איזהו נשך לא ה'מ לשנויי הכי למ'ד רבית קצוצה אינה יוצאה בדיינין דלדידיה אפי' לצאת ידי שמים לא מחייב כדפרישית וסוגיא דהכא כמ'ד רבית קצוצה יוצאה בדיינין אלא דתיקנו דאין מקבלין מדרבנן ולא שייך לשנויי הכא תנאי היא כדמשני התם דהנהו תנאי דהתם קדמו: כאן</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>בגזילה קיימת. </span>תימה רועים מאי גזלה קיימת איכא וי'ל דאיירי ברועה בהמה של אחרים וגנב מהן גיזה וחלב ולאו משום דחשוד להרעות בשדות של אחרים דכיון שאין הבהמה שלו אין אדם חוטא ולא לו כדאמר בפרק קמא דבבא מציעא (דף ה:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משלם </span>דמי פרה העומדת לילד. </span> (ד) וכל שבח שמשעת גזלה עד שתלד [א] לגזלן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמשה </span>גובין מן המחוררים. </span>אע'ג דתנא מנינא תנא ושייר הנך דתנן בהניזקין (גיטין דף מח: ושם נ:) אין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים מפני תיקון העולם והתם נמי שייר המקבל עליו לזון בן אשתו ובת אשתו וגט חוב שאין בו אחריות ומהכא קשה לשמואל דאמר בפ'ק דב'מ (דף יג.)  אומר היה ר'מ שטר חוב שאין בו אחריות נכסים אין גובה לא מנכסים משועבדים ולא מבני חורין והכא משמע דגבי מבני חורין ומיהו בלאו הכי איתותב שמואל התם מברייתא אחריתי ויש לדחות דשמואל הוה מפרש שאין בו אחריות היינו שמפורש שלא קבל עליו אחריות והא דמוקי לה הכא כר'מ משום דלכאורה כוותיה אתיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>שמעת ליה דאמר אחריות לאו טעות סופר כו'. </span>וא'ת [ב]  בלאו האי טעמא ה'מ למפרך מאן שמעת ליה דקניס ר'מ וש'מ דבשוגג קניס ואז לא הוה צריך לאתויי ברייתא אלא מתני' דהניזקין (גיטין דף מח: ושם) דאין מוציאין לאכילת פירות וי'ל דמכח זה לא ה'מ לאוכוחי דאתיא כר'מ דהא רבי יהודה נמי מצינן למימר דקניס לרב זביד דאמר דלרבי יהודה שבח שעל גבי הגזילה הוי דנגזל אע'ג דנשתנית ע'י כגון נטענה או נתעברה אצל גזלן והאי שבח שהשביח הלוקח היינו נמי שבח שעל גבי הגזלה ויקנוס בו ר' יהודה כמו בההיא דלקמן (ע'ב) לרב זביד ואע'ג דכי נוקי לה נמי כרבי יהודה אכתי מצי לאוכוחי דהשתא ר' יהודה דלא קניס ליה כולי האי קניס בשבח זה שע'ג קרקע ר'מ דקניס טפי לא כ'ש מכל מקום טפי ניחא ליה לאוכוחי מר' מאיר גופיה ר'י:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאתא </span>בעל ארעא ושקיל ארעא ושבחא ש'מ בשוגג נמי קניס. </span>ה'מ לשנויי דבשבח היתר על היציאה מיירי דההוא לא הוה קנס דכיון דקרקע אין נגזלת ברשותיה דמריה אשבחיה ולא דמי למטלטלי ואפילו לשמואל דאמר בפ'ק דב'מ (דף יד: ושם) דלוקח מגזלן לית ליה שבחא איכא לאוקמי כגון שקנו מידו כדאמר התם אלא דבלאו הכי משני שפיר [ג] אבל ליכא למימר דסתם שבח משמע הכל בין כנגד היציאה בין מה שיתר על היציאה דהא התם גבי פלוגתא דרב ושמואל במוכר שדה לחבירו ונמצאת שאינה שלו דפליגי אם יש לו שבח אם לאו היינו ע'כ בשבח היתר על היציאה דיציאה למה לא יטול מן הנגזל מי גרע מיורד בשדה חבירו שלא ברשות ועוד דעדיפא מיניה משנינן בפ' מי שמת (ב'ב דף קנז:) מאי שבח חצי שבח ומיהו המקשה ודאי ס'ד דטריף כל השבח אף שכנגד היציאה ולפי סברתו הא דתניא בפ'ק דב'מ (דף טו.) אם השבח יותר על היציאה נוטל השבח מבעל הקרקע והיציאה מב'ח ואוקמינן בגוזל ונגזל לא אתיא כר' מאיר דלר'מ אפי' יציאה מנגזל לית ליה משום דקניס א'נ יש לחלק דהתם איירי בלא ידע שהיא גזולה דבשוגג כי האי לא קניס: דילמא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>בלוקח ת'ח דידע. </span>וא'ת ואמאי גובה שבח מנכסים בני חורין דבפ'ק דב'מ (דף טו:) איפליגו בהכיר בה שאין שלו ולקחה אם מעות מתנה או פקדון אבל לכ'ע אין לו שבח וי'ל דהתם שלא באחריות והכא באחריות דבאחריות לא שייך למימר לא מתנה ולא פקדון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשבח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשבח </span>שעל גבי גזילה קמפלגי דרבי יהודה סבר דנגזל הוי. </span>אבל שבח שלא ע'ג גזילה הוי דגזלן או משום דהוי שינוי גמור או משום תקנת השבים ואם גזל עצים ועשאן כלים או אפי' נסרים ועשאן כלים דהוי שינוי דהדר שמא מודה ר' יהודה דמשלם כשעת הגזילה אף על גב דהוי שבח שע'ג הגזילה דכיון דטרח בהאי שינוי שייך ביה תקנת השבים ואף על גב דגבי נתן לצבוע לו אדום וצבעו שחור קאמר רבי יהודה דאם השבח יתר על היציאה כו' התם דלא נחת בתורת גזילה לא שייך תקנת השבים וכן צ'ל לרב פפא ע'כ דאמר לרבי יהודה שבח שעל גבי גזילה דגזלן הוי דהיינו משום תקנת השבים דהא ס'ל בההיא דצבוע לו אדום שינוי לא קני ובההיא לא שייך תקנת השבים כדפי' [א] והשתא הוי סברא הפוכה דר' יהודה מדר'מ דבצבע לר'מ שינוי קונה ובגזלן אין קונה משום דקניס ולרבי יהודה בצבע שינוי לא קני ובגזלן קני משום תקנת השבים ור'ת מפרש דאין אנו צריכים לר' יהודה טעמא דתקנת השבים אלא סברא דר'י שינוי קונה ולרב זביד שבח שלא ע'ג גזילה דלא הדרא הוי דגזלן אבל שבח שע'ג גזילה דשינוי דהדר הוא ולא קני הוי דנגזל ולרב פפא אפי' דע'ג גזילה דשינוי דהדר הוא קני והוי דגזלן והא דלא קני בצבע לפי שאין מתכוין לקנותו וכן נראה דלא צריכי השתא לאוקמא ר'י כב'ש וא'ש נמי דלא חשיב ר' יהודה לעיל (דף צג:)  בהדי הני תנאי דסברי שינוי אין קונה כי היכי דחשיב ר'ש דצביעא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מני </span>לא ר' יהודה ולא ר'ש. </span>וא'ת לעולם ר'ש היא לרב פפא ונימא הכי ילדה אין לא ילדה לא אלא הוי למחצה לשליש ולרביע וי'ל דלר'ש אפילו ילדה קאמר דלמחצה ושליש ורביע קשקיל גזלן דקאי אר'מ דאיירי בילדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לר'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לר'ש </span>כי מסלק כו'. </span>לא בעי לר' יהודה כיון דמתקנת השבים מוקמי' לה כולה שבחא ביד גזלן פשיטא דמגופיה שקיל (ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>שמין להן השבח. </span>אע'ג דקתני ג' תנא ושייר  גזלן ושייר נמי אריס שאם בא לסלקו מאריסותו מסלקו מן השבח בדמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבח </span>המגיע לכתפים. </span>כאן פ'ה כגון תבואה שגדלה כל צרכה ושאין מגיע לכתפים שצריכה לקרקע וקשה דאם כן לפירושו גבי ב'ח אפי' מתבואה שאין צריכה לקרקע כדאמר והא מעשים בכל יום וקמגבי שמואל אפי' בשבח המגיע לכתפים ובפרק נערה שנתפתתה  (כתובות דף נ:) משמע דלא גבי ב'ח אלא ממידי דצריכא לקרקע גבי הא דקאמר זיל הב ליה מתמרי דעל בודיא דפריך לא יהא אלא ב'ח וכה'ג מי הוי שקיל אלא דחזו לבודיא קאמינא סוף סוף כל העומד ליגזז כגזוז דמי דצריכי לדיקלא קאמינא וי'ל דשבח המגיע לכתפים קורא דבר שסופו ליתלש ולישא בכתפים אפי' כגון פגין או בוסר דצריכי לארעא ור'ת מפרש דשבח המגיע לכתפים כגון דבר הבא בטורח ובחזקת הבתים (ב'ב דף מב: ושם ד'ה שבח) מפורש: הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דמסיק ביה שיעור ארעא ושבחא. </span>פירוש הא דקאמר שמואל ב'ח גובה את השבח דכיון דמסיק ביה שיעור ארעא ושבחא גובה את השבח בחנם מן הלקוחות ונראה דגם מיתמי גבי ב'ח השבח בחנם ואין נותן דמים כמו מן הלקוחות ואע'ג דאין להם על מי לחזור והוי כמו מתנה דלא גבי מינה ב'ח שבחא כדמשמע בפ'ק דב'מ  (דף טו. ושם ד'ה ב'ח) דדוקא מלקוחות גובה לפי שכתב לו מוכר ללוקח אנא איקום ואשפי ואדכי ואמריק זביני אלין אינון ועמליהון ושבחיהון אבל מתנה דלא כתב ליה הכי ואין לו על מי לחזור לא מכל מקום גובה מן היתומים משום דכרעיה דאבוהון נינהו כדמוכח בפרק יש בכור (בכורות דף נב.) דתנן אין הבכור נוטל בראוי ולא בשבח ולא האשה בכתובתה ולא הבנות במזונותיהם ופריך בגמרא והאמר שמואל ב'ח גובה את השבח ומשני מקולי כתובה שנו כאן ומזונות בנות נמי תנאי כתובה ככתובה דמי והתם משבח יתומים מיירי דאי משבח לקוחות א'כ מאי איריא דלא טרפי בנות משבח והא מגוף הקרקע נמי לא טרפי דאין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים אלא בשבח יתומים מיירי ודוקא כתובת אשה ומזונות דקילי לא גבי משבח אבל שאר ב'ח גבי ובקונטרס פירש התם מזון הבנות כגון נשא אשה ופסק לזון בתה ה' שנים ולפירושו אין ראיה דמצי מיירי שפיר בשבח לקוחות אבל לא נהירא דא'כ ה'ל למיתני ולא בת אשתו למזונות ועוד דלא שייך בהו תנאי כתובה והא דאמר בהמקבל (ב'מ דף קי.) יתומים אומרים אנו השבחנו ואין השבח שלך משמע דלא גבי משבח יתומים התם מיירי בשעשה אפותיקי ואמרי אנו השבחנו ותן לנו יציאה כדין היורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות וכן מוקי לה במסקנא בעשאו אפותיקי וגם בתחילה משמע דמיירי בעשאו אפותיקי דקאמר על היתומים להביא ראיה מ'ט ארעא כיון דלגוביינא קיימא כמאן דגביא דמיא ואי לא מיירי דשויה אפותיקי אמאי הויא בחזקת ב'ח ויתמי נייתו ראיה אדרבה ארעא בחזקת יתמי קיימא דאי בעי מסלקי ליה בזוזי ועל ב'ח להביא ראיה אלא ודאי בעשאוהו אפותיקי איירי וגרע כחו של בעל חוב טפי במה שעשה לו הלוה אפותיקי דהויא כאחת משדותיו דמשלם יציאה למי שמשביח ואילו לא עשאו אפותיקי היה גובה הכל מן היתומים בלא פריעת יציאה כמו מלקוחות כדפירשתי והשתא מצינו למימר דבלקוחות נמי אם עשאה אפותיקי יש לו לשלם ללוקח היציאה אפי' מסיק ביה שיעור ארעא ושבחא ולמסקנא דמוקי לה הכא בעשאה אפותיקי לא נחלק עוד בין מסיק ביה שיעור ארעא ולא מסיק ובטל במסקנא אותו חילוק דכיון שעשאו אפותיקי משלם יציאה אע'ג דמסיק שיעור ארעא ושבחא ומיהו יש לחלק דבלקוחות כיון שיש להם על מי לחזור היכא דמסיק שיעור ארעא ושבחא אינו פורע יציאה אפי' עשאה אפותיקי דמשום דעשה אפותיקי לא יגרע כח ב'ח בכך כיון שיש ללוקח על מי לחזור דדוחק לומר דבמסקנא דמוקי לה בעשאה אפותיקי לא צריך למה שהיה מחלק בין מסיק ביה שיעור ארעא ללא מסיק שהרי כל אלו דברי רב אשי שהיה משיב לרבינא דבכל הספרים כתוב אמר ליה הא דמסיק ביה שיעור ארעא כו' א'ל הכא במאי עסקינן דשויה ניהליה אפותיקי ואין דומה שהיה חוזר מדבריו הראשונים ומיהו אור'י לפי הספרים שכתוב בהן אמר ליה כאן בשבח המגיע לכתפים כאן כו' אותו תירוץ ודאי לא קאי ומיהו ברוב הספרים גרסינן וכי תימא כאן בשבח המגיע לכתפים כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למאן דאמר כו'. </span>פלוגתא היא בפרק מי שהיה נשוי (כתובות דף צא: ושם)  גבי ההוא גברא דהוו מסקי ביה אלפא זוזי ומאן דאית ליה דלא מצי מסלק ליה היינו רמי בר חמא דסבר התם למימר דהיינו מתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>זכות שתבא לידו. </span> [א] אע'ג דבפ'ק דב'מ (דף טו: ושם) משמע דאפי' לרב דאמר יש לו שבח בשלא הכיר בה שאינו שלו ולקחה היינו מגזלן אבל נגזל לא יהיב שבח היינו בקרקע שאין נגזלת דגזלן גופיה לית ליה שבח אבל הכא במטלטלין שיש שבח לגזלן מפני תקנת השבים גם ללוקח ממנו יש לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דגזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגזל </span>דיקלא וקטליה. </span>אע'ג דגזל בהמה וקטלה קני התם הוי שינוי דמינכר טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נחלקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נחלקה </span>התיומת כו'. </span>מצא ר'י בתשובת הגאונים (א) ניטלה התיומת אותו הוצא העליון בראש הלולב שאין הוצא למעלה הימנה והוא כשני הוצין דבוקין זה בזה ונקראין תיומת וכן משמע מתוך ה'ג שרוצים לפרש כן ולדבריהם לא ימצא לנו לולב כשר כי בטורח נמצאין אותן שיש להם תיומת כזה אפי' אחד בה' מאות ויש לומר שאף לדבריהם אין פסול אלא שהיה מתחילה כענין זה ונחלק שנשתנה מברייתו ובקונטרס פירש נחלקה תיומת שני עלים עליונים אמצעיים ששם כלה השדרה נחלקה זה מזה ונסדקה השדרה עד העלין של מטה מהן ומתוך פירושו משמע שנסדק השדרה כל כך שנראה העלין העליונים חלוקין ומפוזרין זה מזה ועוד אור'י דיש מפרשים שכל עלי הלולב כפולין כל אחד לשנים ויש בראש הלולב בסוף השדרה ב' עלין יוצאין ממנה שכל אחד כפול לשנים כשאר עלי הלולב ואותם שנים עלין היוצאין מראש השדרה נקראין תיומת ואהנהו בעי נחלקה התיומת מהו אם נחלקו זה מזה דהיינו קצת מן השדרה ומיהו אין רוב הלולבין נמצאין כענין זה ומכל מקום יש לומר דבעי דאי משתכח כה'ג תיומת ונחלקה מהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניטלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניטלה </span>התיומת פסול. </span>נראה לר'י דהא דאמר נקטם ראשו פסול היינו שנקטמו הרבה מן העלין תדע דאין לך נקטם יותר מבנטילת התיומת ומשמע דוקא ניטלה אבל נקטם כשר ועוד אר'י דמצי למימר דניטלה אצטריכא ליה דס'ד דהוי הדר טפי כשניטלה כולה יותר מנקטם:  ועבדיה</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועבדיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועבדיה </span>זוזי לא קני. </span>דוקא עבדיה זוזי אבל עשה מן הנסכא כלי כגון כוס של כסף קני אע'ג דהדר עביד ליה נסכא דלא גרע מנסרים ועשאן כלים אבל זוזי ולבינה אין תורת חשיבות עליהן כ'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המחליף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המחליף </span>פרה בחמור. </span>אורחא דמילתא נקט שדרך להחליף פרה בחמור ולמכור שפחה בדמים אבל אין לפרש דלא מצי למינקט המוכר פרה וילדה לפי שאין פרה נקנית בכסף אלא במשיכה ובשעת משיכה רואה אם ילדה אם לאו אבל שפחה נקנית בכסף דעבדים הוקשו לקרקעות דהא רבי מאיר קתני לה ורבי מאיר לא מקיש דהא קאמר דנשבעים על העבדים ועל הקרקעות אית ליה דאין נשבעין כדמוכח בשבועות (דף מג. ושם) גבי יש דברים שהן כקרקע ואינן כקרקע וכיון דלא מקיש לענין שבועה ה'ה לענין קנין דהא מייתי ראיה הכא משבועה אגזל ומיהו קצת יש לחלק דלענין גזל ושבועה נראה לגמרא להשוות דתרוייהו נפקי על ידי כלל ופרט גזל לקמן בפ' בתרא (דף קיז:) ושבועות בפרק [שבועת הדיינים] (שבועות דף מב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלה </span>שותק זכה בה. </span>למ'ד  דברי ושמא ברי עדיף ניחא ולמאן דאמר לא ברי עדיף אור'י שהוא מפרש דשתיקה כהודאה דמיא ולא כאומר איני יודע: ומי</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>אמר רב עבדא כמקרקעי דמי והאמר רב דניאל בר רב קטינא כו'. </span>ואם היה כמקרקעי דמי אפי' נחת ליה בתורת גזלנות לא נפק מרשותיה דמריה דהוי כקרקע דאין נגזלת ומשלם אגרא היכא דקאי לאגרא כמו ספינה דלקמן היכא דלא נחת ליה בתורת גזלנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלוהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלוהו </span>ודר בחצירו. </span>כולה סוגיא דהכא כלישנא קמא דאיזהו נשך (ב'מ דף סד: ושם)  צ'ע היאך הלוה מותר לעשות שום טובה למלוה אפי' דברים שהיה עושה לו בלא הלואה ואפילו דברים שאין רגילות ליטול מהן שכר יהא אסור דומיא דחצר דלא קיימא לאגרא וכ'ש דברים שאין רגילות להשאיל בחנם כגון להשאיל סוסו שיהא אסור אפי' הוא כ'כ אוהבו שבלאו הכי היה משאילו וא'כ יותר מדאי יש לו ליזהר ללוה שלא יעשה למלוה שום הנאה וי'ל דדוקא מילי דפרהסיא ואוושא טובא כגון לדור בחצירו ולתקוף בעבדו אבל להשאיל לו כליו או אפי' סוסו כיון דבלאו הכי משאילו מותר ודיקא נמי דנקט במתני' חצירו ולא נקט לא ישכיר לו כליו או בהמתו בפחות ועוד שמא י'ל דכל היכא דקודם הלואה היו אוהבים זה את זה שהיו משאילין חצר זה לזה אם היו צריכין מותר להשאיל אף לאחר הלואה ומתני' דאיזהו נשך (שם)  בסתם בני אדם שאין רגילות שיהא עושה לוה למלוה אותה הנאה בלא הלואה דומיא דהקדמת שלום שאין אסור אלא באותו שלא היה רגיל להקדים לו מקודם לכן ומיהו אפילו דבר שהיה משאילו בלאו הכי כגון חצר דלא קיימא לאגרא אם נכנס שלא מדעת חבירו חייב אע'פ שאם לא הלוה לו לא היה חייב לתת לו שכר כדמשמע הכא ולפי זה ההיא דאיזהו נשך (שם) איירי דוקא בחצר דקיימא לאגרא דהתם איירי מדעתו כדקאמר לא ישכור הימנו בפחות אבל בלא קיימא לאגרא היה מותר כיון דברשותו נכנס וגם בלא הלואה היה מניח לו לדור בחנם והאי דקאמר התם עלה דמילתא דהכא מאי קמ'ל תנינא ומשני מהו דתימא ה'מ חצר דקיימא לאגרא כו' קמ'ל לא בעי למימר קמ'ל דמתניתין איירי אפילו בדלא קיימא לאגרא דמתניתין ודאי לא מיירי אלא דוקא בדקיימא לאגרא כיון דמיירי מדעתו אלא ה'פ קמ'ל דאפי' לא קיימא לאגרא אסור היכא דלא הוי מדעתו ופירוש זה דחוק דהפשט משמע דאמתניתין קאי וקמ'ל דמתני' איירי אפי' בדלא קיימא לאגרא אע'ג דאיירי שנכנס מדעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המלוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המלוה </span>את חבירו על המטבע. </span>פ'ה הלוה לחבירו שום פרקמטיא על המטבע שקצב לו במעות נותן לו מעות שיוצאין בשעת פרעון דהא קבל עליו לתת מטבע ודוקא הלוהו פרקמטיא אבל הלוהו מעות מה שהלוהו משלם לו עכ'ל הקונטרס ולפירושו נראה דאם הלוהו מעות נמי וקצב לו שישלם לו מעות דמשלם מטבע היוצא באותה שעה דמעות שנפסלו לאו מטבע נינהו ולא נקט בקונטרס פרקמטיא אלא משום דכשמלוה אדם מעותיו אין רגילין להזכיר דבר אבל כשמוכר פרקמטיא אפי' אמר סתם כך וכך מעות תתן צריך לשלם לו מטבע היוצא וקשה לפירושו דה'ל למימר המוכר לחבירו על המטבע או ה'ל למינקט הקיף ועוד כיון דמעות פרקמטיא זוקף עליו במלוה אין סברא כלל לחלק בין הלוהו מעות לפרקמטיא שמכר במעות ונראה לפרש דאין חילוק בין מכר לו פרקמטיא בין הלוהו מעות ומיירי כשהתנה עמו ע'מ שישלם לו מעות וכיון שפירש לו כך סתמא דמילתא לכך פירש שאם יפסל יתן לו מטבע היוצא דאותו שנפסל אין שמו מטבע ושמואל סבר דכיון שיוצא במישן שם מטבע עליו ועוד אור'י די'ל כגון שהלוהו סאה חטין ואמר לו או תחזור לי סאה או כך וכך מעות ואילו במעות לחודייהו קצב היה משלם לו מטבע שנפסל אבל הכא שלא זקף עליו במלוה גמורה שיכול לפרוע לו חטין אם ירצה נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ולכל הפירושים אם הלוהו מעות סתם מעות שהלוה לו  יפרע</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי של בבל והן בבבל למאי חזי. </span>קצת משמע דלא פריך אלא לרב נחמן דאוקי מילתא דשמואל דוקא בדאית ליה אורחא למישן מדפריך א'ה של בבל כו' משמע דאי לאו דאוקמא כשמלכיות מקפידות לא הוה קשה ולא מידי וקשה לר'י דבלאו רב נחמן צריך ע'כ לאוקמי ברייתא בתרייתא כשמלכיות מקפידות דלא תיקשי מינה לשמואל דחשיב ליה מטבע אפילו לית ליה אורחא למישן אי ליתא לדרב נחמן והכא קתני דאין מחללין על מעות של כאן והן בבבל ואע'ג דאית ליה אורחא לירושלים ותקשי נמי עלה דברייתא בתרייתא מההיא דלעיל דשל מלכים אחרונים מחללין אע'ג דאין יוצאות שם במקום שעומד לפי שיוצאת במקום אחר והכא קתני דעל מעות של כאן והן בבבל אין מחללין אע'ג דיוצאות בירושלים אלא התם איירי כשאין מלכיות מקפידות אם נראות מטבע של מלך האחד במדינתו של זה הלכך [באים] בני מלכיות אחרת כאן ומוכרין בהמתם במטבע שלהם ויכול הוא להוציאם בירושלים לבני שאר מדינות הבאות לכאן והכא איירי במקפידות ונראה לר'י דודאי אי לאו מילתיה דרב נחמן הוה א'ש הכל ולא הוה צריך לאוקמא ברייתא בתרייתא כשהמלכיות מקפידות דלא קשה מיניה לשמואל ולא לההיא ברייתא דלעיל דיש לחלק בין מעות של כאן והן בבבל להנהו דלעיל דאיירי במטבע שנפסל במקום אחד ויוצא במקום אחר דהתם ודאי חשוב מטבע דקודם שנפסלה היה שם חשוב מטבע ועדיין מטבע קיים לבני אותו מקום עצמו שנפסל שם שיכולין להוציאו במקום אחר אבל של כאן והן בבבל לא היה עליו שם מטבע בבבל מעולם ולכך אין מחללין אע'ג דאית ליה אורחא לירושלים אבל לרב נחמן דאוקי מילתא דשמואל דוקא בדאית ליה אורחא למישן אבל כי לית ליה אורחא למישן לא חשיב מטבע מטעם שהיה כבר מטבע באותו מקום ועדיין יכול להוציא במישן ולא תלי אלא באית ליה אורחא להתם א'כ כך יש לו מטבע שהיה כבר במקום זה כמו מטבע של מקום אחר שלא בא מעולם כאן א'כ של כאן והן בבבל נמי לישויה ליה מטבע דהא אית ליה אורחא לירושלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דזבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דזבין </span>בהו בהמה ומסיק לירושלים. </span>ואם תאמר והתניא בפרק האיש מקדש (קדושין דף נה:) אין לוקחין בהמה במעות מעשר שני ויש לומר דפלוגתא היא בפרק לולב הגזול (סוכה דף מ:) דתניא אחד שביעית ואחד מעשר שני מתחללין על בהמה חיה דברי ר'מ וחכמים אומרים על שחוטין מחללין על חיין אין מחללין ולר'מ אפי' לכתחילה שרי כדמוכח בתוספתא דהתם דקתני בהדיא מחללין והא דקתני בסוכה מתחללין משום רבנן דאפי' בדיעבד אין מתחללין ועוד י'ל דבשמעתין כיון דאי אפשר בענין אחר שאין יכול להעלות המעות בירושלים שרי למיזבן בהו בהמה לכולי עלמא וטעמא דאין לוקחין בהמה ממעות מעשר שני פירש בקונטרס בקדושין (דף נה:) משום כחשא ואין הטעם בשביל כן אלא כדמפרש בסוכה (דף מ:) דאמר התם מחלוקת בזכרים אבל בנקבות דברי הכל בשחוטין מתחללין ועל חיין אין מתחללין שמא יגדל מהם עדרים עדרים ובזכרים פליגי אי גזרינן זכרים אטו נקבות אי לא וכן מפרש בירושלמי דמסכת מעשר שני דטעמא דאסור לקנות זכרים גזירה אטו נקבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיהו </span>כל המעות יוצאות בירושלים. </span>טעמא מפרש במסכת שקלים  (דף ח) דתקנו משום שקלים שהיו מביאין לירושלים מכל המקומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מטבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטבע </span>של אברהם אבינו זקן וזקינה מצד אחד. </span>בבראשית רבה דריש ואגדלה שמך שיצא לו מוניטי'ן בעולם ומהו מוניטי'ן זקן וזקינה מכאן בחור ובחורה מכאן ונראה לא שהיה בו צורת זקן וזקינה מכאן בחור ובחורה מכאן דאסור לעשות צורת אדם אלא כך היה כתוב מצד אחד זקן וזקינה ומצד אחר בחור ובתולה וכן פירש בקונטרס גבי דוד ושלמה וירושלים עיר הקודש שכך היה כתוב במטבע : עד</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>י' בתמניא. </span>פי' בקונטרס ונותן לו שמונה ולפירושו חשיב ממעלה למטה כלומר י'ב או י'א בתמניא עד י' בתמניא א] יהיב ליה תמניא אבל הא תשעה מן הראשונים בתמניא בשניים יהיב ליה ט' מן השניים תחת ט' של ראשונים או י' בי' ור'ח פי' עד י' בתמניא ויהיב ליה י' ולפירושו הוי מלמטה למעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עכורין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עכורין </span>וצלולין. </span>לאו דוקא אלא אפי' עכורין אי מצי בר אמוראה למשקלינהו הוו כצלולין ואפי' צלולין אי לא מצי למשקלינהו חייב והא דנקט צלולין ועכורין משום דסתם צלולין מצי שקיל להו בר אמוראה וסתם עכורין לא מצי שקיל בר אמוראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וה'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וה'מ </span>דאדייה אדויי. </span>משמע הכא דלא חשיב הגבהה כי אדייה אדויי בלא נטילה בידו אע'פ שעומד באויר למעלה מג' קודם שיפול לגמרי וכן בהניזקין (גיטין דף נט:)  גבי עני המנקף בראש הזית וקשה דבפ'ק דב'מ (דף ט. ושם ) אמר גבי טלית שראשו אחד על העמוד וראשו אחד מונח ע'ג קרקע שאם הגביה אדם ראשו המונח ע'ג קרקע ונתק ראש שע'ג העמוד להביאו אצלו שהוא קונה מטעם הגבהה ואי משיכה קאמר התם אמאי נקט ראשו אחד ע'ג העמוד אלמא חשיב הגבהה הואיל ומביאו על האויר למעלה מג' וי'ל דהתם חשיבא הגבהה טפי לפי שראשו אחד אוחז בידו א'נ התם מיירי כגון שידו כ'כ בגובה כשינתקנו לא יפול ראשו לארץ אלא יהא מוגבה ג' מעל הארץ וא'ת דבסוף שילוח הקן (חולין דף קמא:) משמע דכי טריף אקן ומתגבהי יונים דחשיבא הגבהה לקנות אע'פ שאין תופסם בידו וי'ל דדוקא הכא ובהניזקין לא חשיבא הגבהה דאיכא תרתי לגריעותא דלא תפסם וגם אין מגביה אלא משפיל אבל יונים דמתגבהי חשיבא הגבהה אבל אם היו נופלין למטה ע'י טריפת הקן לא היה קונה כיון שאין תפוס בידו כלל ולפי' זה הו'מ לפלוגי הכא באדייה אדויי בין דרך ירידה לדרך עלייה אלא דניחא ליה לפלוגי בדרך ירידה גופיה בין אדייה אדויי בין שקליה בידיה אי נמי אין חילוק בין דרך ירידה לדרך עליה דאפילו דרך עליה לא קני הכא באדייה אדויי לפי שאין דרך הגבהה בזה הענין אבל ביונים שהן בעלי חיים דרך הגבהה בכך כמו קורא לה והיא באה או הכישה במקל ורצתה לפניו דחשיב משיכה אף על פי שהלכה מאיליה ומיהו אם היו היונים יורדים ע'י טריפת הקן לא חשיב הגבהה אלא עלייתם דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השף </span>מטבע של חבירו פטור. </span>נראה דרבה סבר פסלתו מלכות לא הוי כנסדק דאי הוי כנסדק אם כן כ'ש דשף מטבע הוי כנסדק והרי חסריה טובא ואמאי פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>רבא הכהו על עינו וסמאה על אזנו וחרשה עבד יוצא בהן לחירות. </span>ואמאי והא לא חסריה דאין בו פגם וחסרון אלא כיון שקלקלו חייב אע'פ שאין בו שום פגם וחסרון והואיל וכן הוא ה'נ ליחייב ומשני רבה לטעמיה כו' ויש שם חסרון טיפתא דדמא דנפלה באזניה וכיון דיש חסרון באותו קלקול חייב על כל הקלקול כמו בשפייה דחייב בכל הקלקול דליחייביה על מה שחסריה לא היה צריך רבה להשמיענו דחייב וא'ת ואמאי עבד יוצא בהן לחירות הא בעינן מומין שבגלוי דומיא דשן ועין ובחרשו היכי הוי בגלוי וי'ל נהי שאין ניכר בו כלום כשהוא ישן או עומד במקום אחד ושותק מכ'מ כיון דלפי מנהגו שמתנהג והולך ניכר שהוא חרש חשיב מום שבגלוי ועי'ל דאין צריך שיהא קלקול בגלוי אלא שהאבר שיש בו קלקול יהא בגלוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הצורם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצורם </span>אוזן פרתו של חבירו פטור. </span>והא דתנן לעיל (דף צו:) גזל בהמה ונתעבדה בה עבירה או שנפסלה מעל גבי המזבח אומר לו הרי שלך לפניך ונפסלה היינו שנפל בה מום דאי נרבעה היינו שנעבדה בה עבירה ומשמע דוקא שנפסלה מאיליה אבל הטיל בה מום בידים חייב וי'ל דמתני' איירי בבהמה קדושה דודאי לגבי מזבח קיימא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קמ'ל דאפי' מלאכה דלא מינכר היזיקה. </span>תימה דבפרק הניזקין (גיטין דף נג. ושם ) פריך מהכא למ'ד היזק שאין ניכר שמיה היזק דעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור ואי שמיה היזק אמאי פטור ומאי קושיא הא אפי' בצורם אוזן דמינכר פטור משום דסתם שוורים לאו לגבי מזבח קיימי וא'ל דהתם פריך מפרת חטאת דפרה אדומה דדמיה יקרים פשיטא דלגבי מזבח קיימא והכא בשמעתין פריך לרבה ממי חטאת דסתם מים לאו למי חטאת קיימי דקודם קידושן דוקא פסלה בהן מלאכה כדתנן במסכת פרה (פ'ד מ'ד) ומים המלאכה פוסלת בהן עד שיטילו את אפר לתוכן ותניא נמי בספרי יכול אף משיקדשו בכלי תלמוד לומר למי נדה וכבר הם מי נדה דע'כ בגיטין (דף נג. ושם) ממי חטאת נמי פריך מדמשני התם מי חטאת ששקל בהן משקלות וי'ל דכיון דנקט מלאכה לרבותא כדקאמר הכא דאפי' מלאכה דלא מינכר היזיקה חייב בדיני שמים א'כ דייק שפיר התם דהיזק שאין ניכר לא שמיה היזק דאי שמיה היזק אין כאן שום רבותא במאי דנקט מלאכה כיון דבכל מקום חשיב שאינו ניכר כניכר ועוד יש לומר דרבה סבר דהיזק שאין ניכר לא שמיה היזק אבל למ'ד שמיה היזק כ'ש דמחייב בצורם דמינכר טפי ורבא דפריך בשמעתין לרבה סבר בצורם הוי מינכר היזיקה וחייב אפי' למ'ד היזק שאין ניכר לא שמיה היזק כדאמר מלאכה דלא מינכר היזיקו אבל צורם דמינכר היזיקו הכי נמי דמחייב וא'ת והיאך יכול אדם לפסול פרתו של חבירו והא בעינן עובד דומיא דעבד דניחא ליה ויש לומר הני מילי בנעשית המלאכה ממילא אבל בעושה המלאכה בידים לא בעיא אלא שיהא ניחא ליה לעושה וכן בהכשר דבעינן יותן דומיא דכי יתן:  נכתוב</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נכתוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נכתוב </span>ליה שטרא. </span>לא שייך הכא מפיהם ולא מפי כתבם ולא בההיא דתנן בגט פשוט (ב'ב דף קסח.) מי שנמחק שטר חובו דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב'ד והוי כאילו אמרי הני עדים ראינום שנחקרו עדותן בב'ד ובפ'ב דכתובות (דף כ. ) הארכתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרושי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרושי </span>קמפרש כיצד כו'. </span>תימה דלא פריך אי הכי חייבין תרי זימני למ'ל כדפריך בפרק קמא דסנהדרין (דף ג. ושם ) אי הכי שלשה שלשה למה לי ובכמה מקומות דייק ובכמה מקומות לא דייק :  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן בצמר וסמנין דבעל הבית. </span>הו'מ למפרך מאי דוחקיה לאוקמי בצמר וסממנין דבעל הבית ודוקא בשעת נפילה לוקמה בסממנין דפועל ואפילו לאחר נפילה אלא משום דאית ליה עדיפות למיפרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאגריה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאגריה </span>לביטשי. </span>פי' בקונטרס שהתנה עמו סכום הדריכות כל דריכה במעה דשכיר יום הוא ולא קבלן דליקני בשבחא תימה מה ר'ל דמ'מ הרי קבלן הוא ולא שכיר יום ובהמקבל (ב'מ דף קיב. ושם ) פירשה בע'א דאגריה לבטשי כשבא לבית הגרדי בוטשין ברגלים בתוך הכלי במים ומיהו לא בקבלנות עסקינן אלא בשכירות בין ישביח בין לא ישביח שכרו לפי מנין בטישות כך וכך בטישות בכך וכך מעות עכ'ל וי'מ דכי אגריה לבטשי עובר משום בל תלין אביטשא קמייתא דבההיא ליכא שבחא וא'ת אמאי לא תירץ דבשכיר יום עסקינן ויש לומר משום דקתני וגמר והודיעו ובשכיר יום מאי הודעה שייכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשליחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשליחא </span>דאגרתא. </span>ההוא דלעיל לא מצי לאוקמי בשליחא דאיגרתא דהא בהדיא קתני הנותן טליתו אבל בענין דרב ששת דהכא ה'מ לאוקמי דאגריה לביטשא וא'ת והיכי מוקי לה בשליחא דאגרתא והא בהדיא בהמקבל (שם) פירש בעייתו דמספקא ליה אי אומן קונה בשבח כלי אי לא דקאמר בעו מיניה מרב ששת קבלן עובר בבל תלין או אין עובר אומן קונה בשבח כלי ואין עובר או אין אומן קונה בשבח כלי ועובר וי'ל שהם שאלו סתם וגמרא הוא שמפרש שאילתו כן שסבור שבזה מסתפק וכן אורחיה דגמרא לעיל בריש פ'ב (דף יט.) ובכמה מקומות ואין להאריך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>במאי מקדשא. </span>אור'י דסברא הוא שאין מקודשת במה שמוחל לה שכרו אפי' לא יהא אומן קונה בשבח כלי אלא מלוה יש לו עליה והוא מוחל לה אין מקודשת שאין דעתה להתקדש עד שיבאו השיראים והנזמים לידה ועוד אור'י ונראה לו עיקר שאפי' שניהם רוצים שיחולו קודם הגעת ממון לידה אינה מקודשת אע'פ שמתחייבת לו ראשון ראשון לפי שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף כיון שאין יכול לתובעה בדין שכרו עד שיגיע הממון לידה ואין חשוב כנותן לה כלום בתחילתו עד שתבא שעה שיכול לתובעה בדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעית </span>אימא דכ'ע ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף. </span>דאי אינה אלא בסוף (ב) כיון שנגמרה כל המלאכה שאין מתחייב שכרו אלא הכל יחד ואז מוחל לה בתורת קדושין לא חשיב מלוה ואין לדקדק מכאן דכן הלכה דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף כיון דלא מצי למימר בע'א אבל יש להביא ראיה מפ'ק דע'ז  (דף יט: ושם ) גבי הגיע לכיפה שמעמידין בה ע'ז אסור לבנותה וקאמר בגמרא אם בנה שכרו מותר ומפרש טעמא משום דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אימת מיתסרא במכוש אחרון מכוש אחרון לית בה שוה פרוטה וליכא דפליג התם משמע דהכי הלכתא ואע'ג דקיי'ל דשכירות אין משתלמת אלא לבסוף אפי' למ'ד ישנה מודה דאין משתלמת אלא לבסוף כדנפקא לן באיזהו נשך (ב'מ דף סה. ושם) מדכתיב כשכיר שנה בשנה שכירות של שנה זו אין משתלמת אלא לשנה אחרת והא דאמר נמי דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום הוי אפי' למ'ד אינה אלא לבסוף דכשחוזר בו ואין רוצה לפעול יותר אז הוא הסוף ולא נ'מ בפלוגתא דישנה לשכירות ואין לשכירות אלא לענין הך דשמעתא אי הויא מלוה אי לאו ולענין ההיא דע'ז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>רבי </span> 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: a
trm: מאיר סבר המקדש במלוה מקודשת.
txt:
<span class='five'>מאיר סבר המקדש במלוה מקודשת. </span>ותימה בפרק ב' דקדושין (דף מז.) אמר רבי שמעון בן אלעזר משום רבי מאיר מלוה הרי היא כפקדון ואם לא נשתייר הימנו כלום אינה מקודשת משום דאין בעין ואין סברא לומר דמה שהחזיר לה הנזמים חשיב כמלוה בעין כיון דאין אומן קונה בשבח כלי ועוד דאם כן אמאי אין מקודשת לרבי מאיר ללישנא דלעיל:  אימא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: מפני שהוא נושא שכר.
txt:
<span class='five'>מפני שהוא נושא שכר. </span>אבל בחנם פטור אף על גב דאדם מועד לעולם באונס כי האי לא מחייב אדם המזיק כדפרישית בריש המניח (לעיל דף כז: ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנעך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנעך </span>מספק איסורא. </span>אור'ת דמשום הכי קרי ליה ספק איסורא משום דרב פסיק בפ'ק דחולין (דף יח.) כרבי יוסי בר' יהודה בטבעת הגדולה והיה רב מחמיר עליו לפי שהיה עם הארץ שלא יבא להקל בשאר טבעות כדאשכחן בפרק קמא דחולין (דף טו.) גבי מבשל בשבת כי מורי [רבא] לתלמידיו מורי להו כר'מ וכי דריש להו בפירקא דריש כר' יהודה משום עמי הארץ ולהכי קרי ליה ספק גזילה ולא ודאי גזילה דאותו האיש ששחט לעם הארץ ה'ל לאסוקי אדעתיה שיחמירו עליו ור'י מפרש דההיא עובדא בשאר טבעות הוה ורב דקאמר בפרק קמא דחולין (דף יח:) ואין הלכה כמותו בשאר טבעות משום דמספקא ליה אי הלכה כמותו אי לאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותניא </span>אידך בין אומן בין הדיוט חייב. </span>לא שייך הכא לשנויי כאן בשכר כאן בחנם כדמשני גבי שחיטה דבהכרת מטבע צריך בקיאות גדול ולית ליה למיחזי אם אין בקי כדנכו ואיסור:  לפנים</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפנים </span>משורת הדין עבד כדתני [רב יוסף] והודעת להם וגו'. </span>והך ברייתא מייתי נמי בפרק אלו מציאות (ב'מ דף ל:)  גבי זקן ואינו לפי כבודו ורבי ישמעאל בר' יוסי לפנים משורת הדין עבד כדתני כו' אבל בסוף פרק האומנים (שם דף פג.) גבי רבה בר רב הונא דשקלינהו לגלימייהו דהנהו שקולאי לא מייתי לה אלא מייתי למען תלך בדרך טובי' ומפ' הר'י מאורליינ'ש דלא שייך לפנים משורת הדין אלא בדבר שאחרים חייבין וזה פטור כמו רבי חייא דהכא ור' ישמעאל ברבי יוסי באלו מציאות (שם דף ל:) אבל בההיא דרבה בר רב הונא אין חילוק בינו לבין אחרים ואין נראה דבפרק אלו מציאות (שם דף כד: ושם ) אמר דעבד לפנים משורת הדין גבי הא [דאבוה] דשמואל אשכחינהו להנך חמרי במדברא אהדרינהו למרייהו לבתר תריסר ירחי שתא ובההיא פטרי כ'ע וי'ל דבהנהו שקולאי לא שייך לפנים משורת הדין כיון שעשו לו היזק גדול בפשיעה ששיברו לו חבית של יין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחוי </span>דינר לר' אלעזר. </span>אכתי הוה צריך למיגמר דאי לא הוה צריך למיגמר לא היה מחויב כדמשמע גבי ר' חייא דעבד לפנים משורת הדין והא דקאמר (מר) חזי דעלך קסמכינא אפילו לא אמר הוה מחייב כמו ר' חייא דאע'ג דלא אמרה ליה הוה מחייב אי לאו משום דלא הוה צריך למילף ורב אלפס כתב דלעולם לא מחייב עד שיאמרו לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טימא </span>את הטהור. </span>אע'ג דאמר בהניזקין (גיטין דף נב:) המטמא והמדמע והמנסך בשוגג פטור הכא אית ליה לחיובי אע'ג דשוגג הוא מההיא טעמא דמחייב התם במזיד למ'ד היזק שאין ניכר לא שמיה היזק כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ומטמא טהרותיו של חבירו הכא נמי חייב כדי שידקדק בדין יפה ולמ'ד נמי שמיה היזק ושוגג פטור כדי שיודיעו הכא חייב דליכא למיחש להכי דאפילו טיהר את הטמא ועירבו עם פירותיו ליכא למיחש שמא אח'כ לא יודיענו שהן טמאים דכיון שדיין זה חכם ובעל הוראה ודאי יודיענו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טיהר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טיהר </span>את הטמא מה שעשה עשוי וישלם מביתו. </span>א'א ליישב טיהר את הטמא בשום ענין אלא כשעירבו עם פירותיו כדמפרש במסקנא בפ' אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לג: ושם ) ובפרק עד כמה (בכורות דף כח: ושם) דאם הן בעין לא מה שעשה עשוי ולא ישלם מביתו שייך בהן והא דלא מפרש הכי אלא כי מוקי לה כשנשא ונתן ביד לאו משום דמעיקרא לאו בהכי עסקינן אלא דמעיקרא לא איירי כשעירבן חכם אלא הבעלים אבל במסקנא קאמר שהחכם בעצמו עירבן ובבכורות שבא ליישב וישלם מביתו בטיהר את הטמא כשערבו עם פירותיו איירי כשעירב עם פירות מועטים ובסנהדרין שבא ליישב מה שעשה עשוי איירי כשעירבו עם פירות מרובים ונתבטלו הטמאים ברוב דתרוייהו ליכא לאוקמי בענין אחד דפשיטא דבמקום מה שעשה עשוי שהוא טהור לא שייך ישלם מביתו וא'ת למאי דבעי לאוקמי כר'מ היכי מתבטלים הטמאים ברוב והא ס'ל לר'מ בהניזקין (גיטין דף נד:) גבי אגוזי פרך ורימוני באדן נפלו ונתפצעו אפילו שוגג לא יעלו וי'ל דשוגג כי האי שעשה ע'פ חכם לא קניס ר' מאיר א'נ התם דוקא שנתפצעו אחר הנפילה שנאסרו בתחילת תערובתן קאמר ר' מאיר דלא יעלו אבל אם נתפצעו קודם שנתערבו מודה ר'מ דשרי א'נ בהך מילתא דוקא דדאין דינא דגרמי אתיא כר'מ ותימה מאי בעי לאתויי מהכא דר' מאיר (א) דדאין דינא דגרמי ואמאי מוקי לה נמי כשנשא ונתן ביד בלא נשא ונתן ביד חייב אפילו לרבנן דלא דייני דינא דגרמי כיון דבאמירה בעלמא קם דינא כדמוכח בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לג. ושם ) דקאמר אי אמרת בשלמא טעה בדבר משנה אין חוזר אלמא קם דינא היינו דקמפחד ר'ט אלא אי אמרת חוזר לימא ליה כיון דאילו הואי פרה [קמן] הוה הדרא השתא נמי דינך לאו דינא ולאו כלום עבדת והתם ע'כ אתי כרבנן דלר'מ דדאין דינא דגרמי אע'ג דאילו הואי קמן הוה הדר היה לו להתחייב כמו מראה דינר לשולחני דחייב אע'ג דאילו הוה קמן הוה מהדר ליה וי'ל דלעולם ההיא סוגיא כר'מ ולא דמי למראה דינר לשולחני דכיון שהראהו לשולחני שוב לא היה לו להראותו לאחר אבל גבי פרה כשאסרה לו חכם זה לא היה לו למהר להאכילה לכלבים או לערבם עם פירות והיה לו לישאל עדיין לחכם אחר ומיהו קשה מטיהר (ב) הטמא אמאי מחייב חכם אפילו לר'מ במה שעירבו בעל הבית עם פירות נימא כיון דאילו לא עירבו הוה הדר השתא נמי לאו כלום עבד וכן ברישא דהך דדן את הדין בפ' עד כמה (בכורות דף כח.) דתנן מי שאינו מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו הרי זה יקבר וישלם מביתו ואמאי נימא כיון דאילו לא נשחט היה מותר השתא נמי לאו כלום עבד וע'ק דע'כ סוגיא דהכא ודבכורות דלא כרב חסדא דהא משמע דאליבא דר'מ ניחא ליה בלא נשא ונתן ביד אלא כרב ששת וא'כ כיון דמה שעשה עשוי משום דאיירי דטעה בשיקול הדעת כדמוקי לה רב ששת בריש סנהדרין (דף ו.) למה נתחייב הדיין לרבנן במאי דנגע ביה שרץ הלא בלאו הכי מה שעשה עשוי ועוד היכא דקם דינא למה לא יתחייב אפילו לרבנן דלא דייני דינא דגרמי מ'ש מכהנים שפיגלו במקדש דמזידין חייבין בין לר'מ בין לרבנן אע'ג דבדבור בעלמא מיפסל ולא חשיב דינא דגרמי ונראה לפרש דכל היכא דקם דינא אפילו בדבור חשיב כמעשה ולא כגרמא ומחייב אפילו לרבנן אבל היכא דאילו הוה קמן הוה הדר כגון מראה דינר וכגון טעה בדבר משנה לר'מ חייב ולרבנן פטור דהא ודאי גרמא הוא מה שהאכילו אחרי כן על פיו או מה שעירבו עם פירותיו וסוגיא דסנהדרין כרבנן והא דבעי הכא לאוכוחי דר'מ (ג) דאין דינא דגרמי מטיהר את הטמא דייק דחייב חכם במה שעירבם בעל הבית עם פירותיו ומחייב את הזכאי דחייב חכם אמאי דשילם זכאי אחר כך אבל טימא את הטהור וזיכה את החייב דבדבורו של חכם מה שעשה עשוי חייב לשלם אפילו לרבנן דלא דייני דינא דגרמי וכן בפרק עד כמה (בכורות דף כח:) דקאמר לימא תנן סתמא כר'מ משום טיהר את הטמא וחייב את הזכאי קאמר ולא משום טימא את הטהור וזיכה את החייב והא דמפרש התם לשנויי מתני' כרבנן טימא את הטהור דנגע בה שרץ זיכה את החייב שהיה לו משכון ונטלו הימנו אגב אחרינא מפרש להו א'נ סוגיא דהתם כרב חסדא ומפרש האמת ורישא דמי שאין מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו לאו דוקא אלא הוא עצמו שחטו וצ'ע לרבנן מ'ש דפטרי בשורף שטרות חבירו מטימא הטהור וכהנים שפיגלו דלא חשיב דינא דגרמי דמה לי אם גורם לו הפסד ע'י ששורף שטרותיו ומה לי ע'י דיבורו וצ'ל דדיבור חשיב כמעשה והוי מזיק בגוף הממון בידים אבל בשורף שטר אינו נוגע בגוף הממון וניירא בעלמא הוא דקלי מיניה ואין (ד) אלא גרם בעלמא ועוד י'ל דסוגיא דהכא ודבכורות דלא כרב ששת אלא כרב חסדא דלא קם דינא בדיבורי' בעלמא ואיירי בנשא ונתן ביד כדמוקי התם רב חסדא אלא דס'ד דגמ' דנשא ונתן בעלי דינין ודחי דאיירי בנשא ונתן ביד הדיין עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם דבידים עביד. </span>תימה ודקארי לה מאי קארי לה וי'ל משום דאין הצמר משתנה מיד כשנותן בסממנים דאין קולט הצבע מיד עד ב' ימים או ג' וגרמא בעלמא הוא ודומה למסכך גפנו שאין מזיק עד אחר זמן ובתרוייהו משני בידים קעביד ומ'מ מסכך גפנו לא מזיק כל כך בידים כמו בצמר לצבע לפיכך הביאה אחר כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחיצת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחיצת </span>הכרם שנפרצה כו'. </span>אור'ת שאין (ה) משנה בשום מקום אלא ברייתא היא ומ'מ דייק דאתיא כר'מ מכח ההיא משנה דהמסכך דלעיל דפליגי התם בסיפא ר' יוסי ור'ש ואמרי אין אדם אוסר דבר שאין שלו וא'כ ברייתא דמחיצת הכרם כר' יוסי ור'ש לא אתיא אלא כת'ק דידהו דהיינו כר'מ דסתם משנה ר'מ היא וא'ת ומאן תנא דפליג אדר'מ בדינא דגרמי דרבי יוסי ור'ש לא פליגי אלא משום דאין אדם אוסר דבר שאין שלו ורבנן דפליגי אדר'ש בדבר הגורם לממון ליכא למימר דיש חילוקין כדפרישית במרובה (לעיל דף עא: ) וי'ל דההוא תנא דפרק המניח (לעיל דף לג:) דקתני שחטו ונתנו במתנה מה שעשה עשוי פליג אר'מ דמשמע דיש לפטור יותר בשורף שטרותיו מבשחטו ולמאן דדאין דינא דגרמי אמר לעיל דמגבי ביה דמי שטרא מעליא: אומר</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אומר </span>לו גדור. </span>פי' לבעל הכרם דהוא המזיק דד' אמות שאמרו להרחיק הוא בשביל עבודת הכרם כדתנן בלא יחפור (ב'ב דף כו. ושם) לא יטע אדם אילן סמוך לשדה חבירו אא'כ הרחיק ממנו ד' אמות אחד גפנים ואחד כל אילן ומפרש בגמ' ד' אמות שאמרו כנגד עבודת הכרם ואפילו ר' יוסי דאמר התם על הניזק להרחיק את עצמו הא א'ר אשי התם מודה ר'י בגירי דיליה והכא גירי דבעל כרם הם דחשדינן ליה שלא יביא מחרישתו בשדה חבירו לפיכך צריך לעשות כותל או להרחיק ארבע אמות והא דנקט אומרין לו גדור ולא נקט חייב לגדור נראה לר'י לפי שצריך להתרות בו ואם לא התרו בו לגדור אין חייב באחריותו ולהכי נקט נמי תרי זימני נפרצה אומר לו גדור דאף פעם שנית דנפרצה צריך להתרות בו ואם לא התרו בו לגדור אין חייב באחריותו שאין סבור להיות חייב לגדור כל שעה שנפרצה ונפרצה פעם שלישית מספקא לר'י אם צריך להתרות בו בכל פעם או שמא סגי בתרי זימני ור'ת מפרש דלהכי נקט תרי זימני לאשמועינן שאם יש תוספת מאתים בין מה שהוסיף כשנפרצה ראשונה ובין מה שהוסיף כשנפרצה שניה דאין מצטרפין לאסור דקמא קמא בטלה ודוקא כשיש הפסק בינתיים אבל בעלמא כלאים נאסרין במאתים ולא אמרינן כל פורתא כשהוא גדל מתבטל והא דאמר בפ' בתרא דע'ז (דף עג. ושם ) המערה יין נסך מחבית לבור אפילו כל היום כולו קמא קמא בטל מפרש ר'ת בדפסיק פסוקי אבל אם מערה בלא הפסק אסור מידי דהוה אכלאים הנאסרין בתוספת מאתים לפי שגדל בלא הפסק והא דאמר בבמה אשה (שבת דף סה: ושם ) שמואל עביד לבנתיה מקוואות ביומי ניסן כו' שמא ירבו הנוטפים על הזוחלים היינו שמא ירבה בלא הפסק וכן בפרק הנודר מן הירק (נדרים דף נז:) גבי בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו מותר ולא אמרינן קמא קמא בטיל לפי שגדל בלא הפסק ורבי יוחנן גופיה דקאמר בפרק בתרא דע'ז (דף עג. ושם) ראשון ראשון בטל אית ליה התם בנדרים דגידולי היתר מעלין את האיסור ור'י בן רבינו מאיר פירש בתוספתא בנדרים דבצל וכלאים וגבי נוטפין דווסתן בכך ליגדל מעט מעט לא בטיל קמא קמא כמו ביין נסך דהתם לא שייך למימר הכי אבל קשה דאמר בפ' הערל (יבמות דף פב: ושם ) נתן סאה ונטל סאה עד רובו וברובו מיהא מיפסל ולא אמר קמא קמא בטיל וי'ל דהתם במי פירות איירי דהחמירו טפי וא'ת אי במי פירות איירי היכי מדמה לה לתרומה דרבנן דמי פירות דפסולין דאורייתא כדממעט בפרק כיסוי הדם (חולין דף פד. ושם) מדכתיב מים יתירא והיאך יהיו כשרים במחצה על מחצה דאורייתא וי'ל בדוחק דאע'ג דמיפסלי מדאורייתא מחצה על מחצה כשרים להטביל בהם מחטין וצינוריות דאין צריכין ארבעים סאה מדאורייתא אלא מדרבנן ומיהו אכתי קשה מהא דמסיק רב דימי בפרק שלישי דבכורות (דף כב. ושם ) גבי הלוקח ציר מעם הארץ משיקו במים והוא טהור אי רובא מיא נינהו סלקא להו השקה ואי רובא ציר נינהו לא בעי השקה דמים בטלים בציר ומסיק לא שנו אלא לטבל בו פיתו אבל לקדירה לא דמצא מין את מינו וניעור אלמא התם אע'ג שהיו כבר מבוטלות חוזרות וניעור בתוך הקדירה וכל שכן דלא אמרינן קמא קמא בטיל וי'ל דהתם חומרא הוא שהחמירו גבי טומאה דאע'ג דפסיק פסוקי לא בטלה ואע'ג דבכמה דברים איסור חמור מטומאה כדאמרינן בפרק כיסוי הדם (חולין דף פו: ושם) אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר התם החמירו חכמים בטומאה יותר ואין ראיה משמעתא בתרייתא דנדה (דף עא: ושם) דמחלק גבי דם תבוסה בין פסק ללא פסק דשאני דם תבוסה דרבנן ויש להקל בו יותר ומהא דאמר בפ' כיסוי הדם (חולין דף פז. ושם ) ובפרק התערובת (זבחים דף עז: ושם ) גבי הא דתנן דם שנתערב במים אם יש  (א) מראית דם בו כשר וקאמר בגמ' לא שנו אלא כשנפלו מים לתוך דם אבל דם שנתערב במים ראשון ראשון בטל התם בלא שינויא שפיר' אתי שפיר דהתם גבי דם היינו טעמא דכיון שנדחה שוב אין נראה שכן הוא הדין בכל דבר הקרב ואפילו למ'ד אין דיחוי בבעלי חיים בשחוטין יש דיחוי וכן מוכח בפרק כיסוי הדם (חולין דף פז: ושם) דטעמא משום דיחוי הוא דמסיק בתר הכי ולענין כיסוי אין בו דיחוי דאין דיחוי אצל מצות מכלל דלענין דם הוי טעמא משום דיחוי ואין להקשות מהא דאמר בפרק נוטל (שבת דף קמב.) סאה תרומה שנפלה למאה של חולין ולא הספיק להעלותה עד שנפלה אחרת לא תעלה ולא אמרינן ראשון ראשון בטל אע'ג דנפל ע'י הפסק דהתם צריך להרים ובענין אחר אין ק' סאה שנפלה בהן מתירין ולא שייך התם ראשון ראשון בטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתייאש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתייאש </span>ממנה ולא גדרה. </span>דוקא נתייאש אבל אם לא נתייאש ועוסק כל שעה לגדור אע'פ שהוסיף מאתים מותר כדתנן במס' כלאים (פ'ה מ'ו) הרואה ירק בתוך כרמו ואמר כשאגיע שם אלקטנו מותר לכשאחזור שם אלקטנו והוסיף מאתים אסור אלמא כשהוא מחזר אחר לקיטתו כל שעה אפילו הוסיף מאתים מותר וטעמא י'ל משום דכתיב לא תזרע כרמך משמע זריעה דניחא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>באחריותו. </span>אע'ג דהיזק שאין ניכר לא שמיה היזק נראה לר'י דהא חשיב היזק ניכר שהרי ניכר שהוא כלאים כשרואה הגפנים בשדה אבל מטמא טהרות חבירו אע'פ שרואין השרץ על הטהרות לא חשיב היזק ניכר דמי יודע אם הוכשרו אבל אין לומר הכא נמי הוי היזק שאין ניכר וקנסוהו כמו במטמא שלא יהא כל אחד הולך ומטמא טהרותיו של חבירו דהכא ליכא למיחש כיון שבעל כרם נמי מפסיד ועוד אי קנס הוא במזיד דוקא היה לו להתחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>השבח יתר על היציאה. </span>מפרש בירושלמי מהו השבח יתר על היציאה בר נש דיהיב לחבריה חמש מנוי צמר וחמש מנוי סממנין ועשרה מנוי אגרא ואמר ליה זיל צבעיה סומקי ואזל וצבעיה אוכם א'ל אילו צבעתיה סומקא הוה שוה עשרים וחמש מנוי השתא דצבעתיה אוכם לית הוא שוי אלא עשרים מנוי את אבדת דידך ואנא לא אבדנא דידי עד כאן לשון הירושלמי בפירקא ואור'י דהכי פי' דרבי יהודה לפי הירושלמי אם השבח שהושבח הצמר יותר על ט'ו מנים והיתר על ט'ו [א] מנים קרי שבח יתר על הוצאה והוצאה קרי עשרה מנים של שכר הצבע שמוציא הצבע וטורח ויהיה בשכרו י' מנים דהשתא אם השבח על ט'ו מנים יותר מי' מנים שהם יציאה נותן לו היציאה דהיינו י' מנים ולא יתן לו יותר ואם היציאה יתירה על השבח שלא הושבח על ט'ו מנים אלא ד' או ה' יתן לו השבח מה שהושבח על ט'ו ואין נותן לו כל י' מנים שהתנה עמו דא'ל את אפסדת דידך ואנא לא אפסדנא דידי ויש ליתן טעם לדברי הירושלמי למה לא יהיה כאן הדין כמו בנוטע שלא ברשות דנעשה כאן כאילו כן התנה עמו א'נ קנסא הוא משום דשינה ממה שצוה לו ומיהו אם השבח יתר על היציאה דתנן גבי צבע כעור לא הוי פירוש כי ההיא דירושלמי כי איך יהיה השבח של צבע כעור יותר משבח של צבע גמור וגבי כסא כעור דגמרא אפשר ודאי שיהא טוב מן הנאה כגון שהנאה אין חזק כמו הכעור ע'י כך דמי הכעור יתירה על הנאה ואין לשון ירושלמי משמע כפי' ר'י שהרי משמע שבא לפרש מהו אם השבח יתר על היציאה ולדברי ר'י הוא מפרש היציאה יתירה על השבח והר'ר אלחנן פי' בע'א ולא מצאתי כתוב : הא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מנחי קמך שקלינהו. </span>ומ'מ אגרא בעי למיתב למישקל להו דכיון דאתי לידיה בעי למיעבד השבה כדאמר לעיל (דף צח.)  גבי זורק מטבע לים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דזל </span>ציבעא. </span>ומכל מקום איירי דגזל סממנים שרויין דאי דקינהו ושרנהו קננהו בשינוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דצבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דצבע </span>בהו קופא. </span>פירש בקונטרס שגזל קוף וסממנים שרויין וצבע את הקוף ותימה דאם כן אפסדיה בידים וכה'ג היזק ניכר הוא ומחייב ונראה לפרש דצבע בהו קופא כלומר בגריעות ובכיעור כעין קוף שהוא מכוער: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא אין שבח של סממנין על גבי צמר. </span>תימה הרי נהנה שצמרו מעולה בדמים יותר וישלם מה שנהנה כמו אכלה מצידי רחבה דפ'ב (דף יט:) וירדה לגינה דהכונס (לעיל דף נה:) ובפרק אלו נערות (כתובות דף ל: ושם) אמר תחב לו חבירו משקין של אחרים בבית הבליעה דמשלם מה שנהנה ויש לחלק דהנאה דהכא אין באה ע'י מעשיו ולא ע'י מעשה בהמתו ובתחב לו חבירו אע'פ שאין זה ע'י מעשיו מכל מקום נהנה גופו אי נמי הנאה דהכא לא חשיבא הנאה שאין אלא נוי בעלמא יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>שלא יהנה ממנו. </span>בפרק כל שעה (פסחים דף כב: ושם ד'ה מנין) פריך אמאי לא נפקא לן איסור הנאה מלא יאכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>יצבע בו ולא ידליק בו הנר. </span>אע'ג דאסר שאר הנאות אצטריך לרבויי צביעה והדלקה צביעה משום דחזותא בעלמא הוא והדלקה משום שכלה האיסור בשעת הדלקה ואם תאמר והא בפרק כל שעה (שם דף כז:) שרינן עצים להדלקה למאן דאמר אין שבח עצים בפת ולא משכחי עצים דאיסורא אלא כעין כסא ושרשיפא ויש לומר דשמן הוי בעין בשעה שהוא דולק אבל עצים נעשים גחלת והשלהבת אין באה אלא מן הגחלת ואם תאמר ומ'ש דהכא מצריכין קרא להדלקה וגבי תרומה טמאה מצריכין קרא להתיר כדדרשינן שלך תהא להסיקה תחת תבשילך וי'ל משום דס'ד דנילף תרומה ממעשר הקל דאמרה תורה לא בערתי ממנו בטמא כדאמר בבמה מדליקין (שבת דף כה.) ור'ת מפרש דאיצטריך קרא הכא לאסור צביעה והדלקה שלא כדרך הנאתו כגון צביעה דתאנים ורמונים ודברים דלאו אורחייהו והדלקה איצטריך לשמן שאין עומד להדלקה כלל וההוא דפרק כל שעה (פסחים דף כה:) דהוה שייף לברתיה בגוהרקי דערלה וקאמר מידי דרך הנאה קעבידנא התם לא הוה דרך הנאה כלל וקשה לפי' דהא בעי למפשט מהכא דחזותא מילתא היא ודחי דשאני הכא דגלי קרא משמע דלא אתא קרא למיסר שלא כדרך הנאה אלא למיסר אע'ג דליכא אלא חזותא בעלמא וא'ת אם כן תיפשוט לאידך גיסא מדאיצטריך למיסר שמע מינה דחזותא לאו מילתא היא ויש לומר דאיכא למילף מהכא דחשיב כאילו הוא בעין ותימה לרבי יהושע דגמר בערלה פרי מפרי מבכורים בפרק העור והרוטב (חולין דף קכ: ושם) וסבר דאין סופגין את הארבעים על הערלה אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים אבל היוצא משאר פירות מותר היאך יאסר לצבוע במשקיהן מן התורה וכל שכן במים שנישורו בהם הקליפין ויש לומר דלא איצטריך קרא אלא שלא יצבע בזיתים וענבים וביוצא מהם או בממשות של עפרורית הקליפין הנטחנין ומיהו לא יצבע דקתני בברייתא מיירי שפיר בכל עניני צביעה דערלה ומשקיהן בכל ענין ומדרבנן ומיהו קרא לא אתיא אלא כדפרישית אי נמי יש לומר דפרי דערלה דוקא גמר פרי מפרי דביכורים ולהכי אימעוט משקה דידהו אבל שומר לפרי דאיתרבו מאת פריו את הטפל לפריו לא אמעיט משקה דידהו וליכא למעוטי מפרי דביכורים דביכורים ליתנהו בשומר לפרי כלל ואע'ג דהוי השתא טפל חמור מן העיקר יש ליתן טעם שלא יקשה מזה על שמעתא דריש איזהו מקומן (זבחים דף מח:) אבל אין לומר דאף על גב דליכא מלקות ביוצא משאר פירות עשה דערלתם ערלתו איכא דהא אכל מאי דכתיב וערלתם קאי לא יאכל דכתיב בתר הכי ועוד אם היה במשקה דשאר פירות דערלה איסור עשה אם כן מנא ליה שלא יצבע בו הא איצטריך לאסור המשקין בשתיה ובהנאה כשהן בעין ואין להקשות כיון דאיתרבי שומר לפרי דלא חזי לאכילה אם כן על כרחך מיתסרא ערלה בהנאה ולמאי איצטריך קרא שלא יהנה דהא איכא שומרין טובא דחזו לאכילה:  רבא</div>                     </div>                 


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>רמי תנן בגד שצבעו בקליפי ערלה כו'. </span>תימה דהא רבא שני לעיל שאני ערלה דכתיב קראי ומהתם לא ילפינן ואם כן מאי פריך מערלה אטומאה ונראה כספרים דגר' לעיל רבה ואי גרס רבא יש לומר דדיחוי הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רואין </span>אם מתכבסת הכסות ויוצא ממנה רביעית דם. </span>פירש בקונטרס שאם יתנו מים במדה ימצא רביעית יותר וקשה לפי' אפילו אם לא ימצאו רביעית אמאי טהורה דאי אפשר לעולם אם לא ישתייר בבגד מן המים אלא י'ל כדאמר בתוספתא בפ' ד' דאהלות רביעית דם שנבלעה בכסות כיצד משערין אותה מביא מים במדה ומכבס בה ומביא מים אחרים ונותן לתוכן רביעית דם אם היה מראיהן שוה טמאה ואם לאו טהורה והשתא אין מזיק כלום מה שמשתייר מן המים בבגד דכשם שנשתייר מן המים כך נשתייר מן הדם שמכ'מ היה הכל מעורב יחד מה שיצא ומה שנשתייר ומראה אחד הן כאילו יצא הכל וטהורה וטמאה דקתני היינו לענין אם תטמא את הבית שתנתן בו אבל כסות עצמה טמאה היא שנבלע בה רביעית דם מתחילה כדפי' בקונטרס ומיהו קשה דאין סברא שיסייע הדם שמשתייר בבגד כיון שאין יכול לצאת בכיבוס זה ומיהו אין לחוש כל כך אם תולין הדבר להחמיר ועוד מצינן לפרש שאומדין כמה נשתייר מן המים הראשונים בבגד ומביא מים אחרים כמדת הראשון רק שיחסר מהן כשיעור שנבלע מהן בבגד אבל יש תימה דמי יכול לכוין זה ועוד קשה דמאי צריך למדידת מים הראשונים בלא מדידת מים הראשונים יכול הוא לדעת אם יש רביעית דם במה שיצא ע'י כיבוס שיסחוט לתוך כלי כל מה שיצא מן הכסות וימדוד כמה יש בין מים לדם ויביא רביעית דם מעלמא ויוסיף עליו מים עד שיהא בין מים ובין דם כשיעור מים ודם שיצאו מן הכסות ואם מראיהן שוה טמאה ונראה לפרש דלא נקט מים במדה אלא משום שאם ימצאו יותר מן המדה שנתנו רביעית שלא יצטרכו להביא מים אחרים דודאי יצא מן הכסות רביעית דם אבל אם אין רביעית דם יותר אז יביא רביעית דם ומוסיף עליו מים עד שיהא בין מים ודם כמדת הראשונה אחר שתכבס בה הכסות ואם מראיהן שוה טמאה ואם לאו טהורה ומיהו קשה דהא קתני בתוספתא ברישא ומביא מים אחרים ואחר כך קתני ונותן לתוכו רביעית דם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>לאו טהורה. </span>אע'פ שעל ידי הדחק היה יוצא מהן רביעית דם כגון על ידי היסק התנור או על ידי צפון כיון דבסתם כיבוס אין יכול לצאת רביעית דם טהורה לר'ל משום דדם תבוסה דרבנן ולר' יוחנן משום שאין דרך להקפיד עליה כשאין יכול לצאת בכיבוס סתם כך צ'ל במסכת נדה בפרק האשה (דף סב: ושם ) מתוך הסוגיא ואין צריך להביאה כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקולי </span>רביעיות שנו כאן. </span>הך סוגיא מסיק רב כהנא בנדה אליבא דר'ל וה'נ דוקא לר'ל צריך האי שינויא דלר' יוחנן לא קשה מידי מערלה אטומאה דלדידיה בקפידא תליא מילתא ומ'מ צבעו בקליפי ערלה ידלק דלא שייך להתירו מטעם דאין מקפיד דנהנה הוא בצבע וניחא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ספיחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספיחי </span>סטים וקוצה. </span>מה שפי' בקונטרס כאן משום דבשביעית אין זורעין ואין בה אלא ספיחים אין מיושב ההיא טעמא אלא הכא אבל גבי מעשר ופאה דקאמר כל שהוא אוכל ונשמר כו' אוכל למעוטי ספיחי סטים וקוצה אין מיושב למה נקט ספיחים ע'כ נראה כמו שפי' בפסחים (דף נא: ושם ) דלהכי נקט ספיחים לפי שאין דרך ללקטן בשנה שנזרעים אלא לבסוף ד' או ה' שנים שהשרשים מתפשטים בארץ ומשביחין ושורש שלהן עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 41
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממין </span>הצובעין. </span>רישא דמתניתין הכי איתא במס' שביעית (פ'ז מ'א)  כלל גדול אמרו כל שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה וממין הצובעין כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


