# rshbvl

lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: ולאביי כזה למעוטי פלוני
txt:
<span class='five'>ולאביי כזה למעוטי פלוני. </span>דאינו גט עד שתיבעל לו דבידה להשחידו בממון וישאנה בהיתר: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: ותיפוק ליה כו'
txt:
<span class='five'>ותיפוק ליה כו'. </span>נהי נמי דאפשר לה לקיימו באיסור מיהו תנאי היכי הוי הא הוה ליה מתנה על מה שכתוב בתורה וקיימא לן תנאו בטל: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: דודאי קא עקר
txt:
<span class='five'>דודאי קא עקר. </span>שהרי מסר לה קידושין והרי היא אשתו להתחייב בכולן וכי אתני ע'מ שלא יתחייב הוה ליה עוקר: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: מאן תנא
txt:
<span class='five'>מאן תנא. </span>דצריך ליטלו הימנה ולא סגי באמירה בעלמא שיחזור ויאמר לה הרי את מותרת לכל אדם: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: דילכון אמר
txt:
<span class='five'>דילכון אמר. </span>רב כהנא שהיה משלכם מבבל שעלה לא'י ללמוד תורה מרבי יוחנן כדאמרינן בהגוזל בתרא <span class='mareimakom'>(ב'ק דף קיז:)</span> ושאל ממנו הרבה דברים ועליו קא'ר יוחנן בכל דוכתי דילכון אמר: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: שאני הכא
txt:
<span class='five'>שאני הכא. </span>משום הכי צריך לחזור וליטלו דקנאתו בנתינה קמייתא ליפסל בו לכהונה הילכך אי לאו דהדר שקיל לה מינה לא מהניא אמירה שהרי כבר זכתה בו על מנת תנאי ראשון אבל ההוא דהזורק לא זכתה בו לכלום: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: כתבו בתוכו תנן
txt:
<span class='five'>כתבו בתוכו תנן. </span>דוקא כתבו בתוכו הוא דלית ליה תקנתא אבל לא כתבו בתוכו אפילו אמר לעדים ע'מ כן אינו נפסל בכך ובלבד שיאמר לה בשעת מסירה הרי את מותרת לכל אדם: 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: הני מילי
txt:
<span class='five'>הני מילי. </span>דבעינן כתבו בתוכו ולא מיפסל במאי דאמר לסהדי לכותבו ע'מ כן היכא דאמר לאחר כתיבת התורף ע'מ שלא תנשאי לפלוני דכיון דנכתב עיקר הגט קודם הזכרת תנאי לא מיפסל במאי דאמר לסהדי לכותבו ע'מ כן אי לא כתבי ליה בתוכו בהדיא: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: ואוקימנא בחוץ
txt:
<span class='five'>ואוקימנא בחוץ. </span>בריש פירקין ושמעינן מינה דאילו בעל מנת אפילו כתבו בתוכו כשר: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: אימא דברי הכל כשר כו'
txt:
<span class='five'>אימא דברי הכל כשר כו'. </span>ר' זירא לטעמיה דאוקי פלוגתא בלפני התורף הלכך ד'ה פסול לא משכחת לה: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: תנא ד'ה אתנייה
txt:
<span class='five'>תנא ד'ה אתנייה. </span>ע'כ דברי הכל אתנייה רביה לתנא דאי אתנייה הרי זה לא הוה מיחלף ליה בדברי הכל אפילו שכח גירסא שלו אבל כשר בפסול מיחלף ליה אם שכח שמועתו להכי אמר ליה תני דברי הכל כשר דמסתברא דהכי אגמריה רביה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: אלא לאבא ולאביך כו'
txt:
<span class='five'>אלא לאבא ולאביך כו'. </span>לאו שיורא הוא דבלאו איסור אישות נמי לא תפסי להו בה קידושין: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: אלמנה לכהן גדול
txt:
<span class='five'>אלמנה לכהן גדול. </span>כיון דקדושין תופסין בחייבי לאוין כדאמרינן בפ'ק דקדושין <span class='mareimakom'>(דף יח:)</span> ולהאי לא תפסי משום איסור אישות שבה אשתכח דשייר בגיטא: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: אלא אתיא לכלל הויה
txt:
<span class='five'>אלא אתיא לכלל הויה. </span>לאחר זמן וקא חשיב ליה מעכשיו דלא דק קרא למימר דתיהוי השתא בת הויה לענין שיורא נמי הוי שיור: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: עבד ועובד כוכבים נמי
txt:
<span class='five'>עבד ועובד כוכבים נמי. </span>הא מצית למימר בהו עתידי דמיגיירי ואפ'ה לא הוי שיור: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: אבא ואביך בני נישואין נינהו
txt:
<span class='five'>אבא ואביך בני נישואין נינהו. </span>דתיסק אדעתיה דבעי לאתנויי בהדה הא לא תפסי בה קדושין: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: ודלמא בנישואין
txt:
<span class='five'>ודלמא בנישואין. </span>קתני מתני' ואף על גב דלאו אורחא הוא הלכך לאחר הוי שיור אבל בזנות אימא לא הוי שיור: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: קנין כספו
txt:
<span class='five'>קנין כספו. </span>הוא יאכל בו כתיב והאי כיון דלאו בר הכי הוא לא הויא קנין כספו ואשתכח דשייר בקדושין אצל כהנים: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: חוץ מקידושיך בשטר
txt:
<span class='five'>חוץ מקידושיך בשטר. </span>שאם יקדשוך בשטר לא יהו קידושין כלומר ששייר אחד מדרכי קדושין ולא שייר את כולם: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: ואיתקש הוויות להדדי
txt:
<span class='five'>ואיתקש הוויות להדדי. </span>והיכא דשייר חדא מינייהו לא קרינא ביה ויצאה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ספר תירוכין ואגרת שבוקין
txt:
<span class='five'>ספר תירוכין ואגרת שבוקין. </span>שצריך להוכיח בתוכו שעל ידי ספר זה הוא מגרשה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: אמר לה לאשתו
txt:
<span class='five'>אמר לה לאשתו. </span>לכתוב בגיטה הרי את בת חורין ולא כתב בו הרי את מותרת לכל אדם: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: אמר לשפחתו הרי את מותרת לכל אדם לא אמר כלום
txt:
<span class='five'>אמר לשפחתו הרי את מותרת לכל אדם לא אמר כלום. </span>דלגבי מלאכה לא אפקה מיניה וכיון דשפחה היא ושם שפחה עלה לא משתרי' נמי לבן חורין: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: לכשתברח ממנו
txt:
<span class='five'>לכשתברח ממנו. </span>מן העובד כוכבים אם תוכל להמלט מן העובד כוכבים אלמא אין לי עסק בך לשון חירות הוא: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ידים שאין מוכיחות
txt:
<span class='five'>ידים שאין מוכיחות. </span>בית אחיזה לדבר לאחוז בו ולומר הוכיח שעל ידי ספר זה גירשה אפ'ה הוי בית יד ואמרינן מדכתב גט ויהיב גלי דעתיה דבהאי גיטא גירשה: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: לא לכתוב ודין
txt:
<span class='five'>לא לכתוב ודין. </span>דמשמע דין הוא שאגרשך אבל אם אינו דין עלי שאגרשך לא תתגרשי: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ולא לכתוב לימהך להתנסבא לכל מאן דיתיצביין
txt:
<span class='five'>ולא לכתוב לימהך להתנסבא לכל מאן דיתיצביין. </span>דמשמע לי מהך לי תהי מספר הזה ואילך: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ולא לכתוב למחך
txt:
<span class='five'>ולא לכתוב למחך. </span>צריך שיבדיל רגלו של ה'י שיהיה אויר בין רגלו לגגו דלא ליתחזי כחי'ת: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: דמשמע למחך
txt:
<span class='five'>דמשמע למחך. </span>לצחק כלומר מצחק אני ביך כי חוכא: זהו טופס הגט פטרית יתיכי ליכי אנת פלונית בת פלוני דהוית אינתתי מקדמת דנא וכדו פטרית ושבקית ותרוכית יתיכי די תהויין רשאה ושלטאה בנפשייכי למהך להתנסבא לכל מאן דיתיצבייין ואינש לא ימחי בידייכי מן יומא דנן ולעלם ודן די יהוי ליכי מינאי גט פטורין וספר תירוכין ואגרת שבוקין כדת משה וישראל: די תיהוייין רשאה לישדי ביה תלתא יודי'ן רצופין דניקרי די תיהוייין דאי לא שדיא ביה אלא תרין יודי'ן מיתקרי די דהויין נשין דעלמא וכן די תיצבייין דכי כתב תלתא יודי'ן משמע שתהא רשאה להנשא לכל מי שתרצה: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ולורכיה לוי'ו דתירוכין
txt:
<span class='five'>ולורכיה לוי'ו דתירוכין. </span>יאריך וי'ו שבספר תירוכין ווי'ו שבאגרת שבוקין דאי לא מאריך ליה מיחזי כיו'ד משמע ספר תריכין גרושות דעלמא ושביקין אגרת נשים עזובות דעלמא ולא שלה הוא: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ולורכיה לוי'ו דוכדו
txt:
<span class='five'>ולורכיה לוי'ו דוכדו. </span>פטרית יתיכי וי'ו האחרונה מאריך שלא יראה כיו'ד דאי לא מאריך ליה משמע וכדי כלומר בולא כלום באין ספר כמו כדי נסבה <span class='mareimakom'>(ר'ה דף ה.)</span> וכמו ואמרי לה כדי שם חכם <span class='mareimakom'>(ב'מ דף ב.)</span>: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: ולא לכתוב לאיתנסבא
txt:
<span class='five'>ולא לכתוב לאיתנסבא. </span>באלף אלא להתנסבא בה'א שמא ירחיק לא מן יתנסבא ומשמע לא יתנסבא לא תנשא: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: כולהו מי קאמר
txt:
<span class='five'>כולהו מי קאמר. </span>כל שאר דברים הנכתבים בגט כגון די תיהויין וכו' מי הזכירם רבא בתקנה זו: 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: מן יומא דנן ולעלם לאפוקי מדר' יוסי דאמר
txt:
<span class='five'>מן יומא דנן ולעלם לאפוקי מדר' יוסי דאמר. </span>אין צריך לכתוב מהיום בגט דשכיב מרע דזמנו של שטר מוכיח עליו ולא הוי כגט לאחר מיתה לכך תקן רבא בכל הגיטין להיות הסופרים רגילין בו ואע'ג דקיימא לן כר' יוסי בעינן לאפוקי נפשין מפלוגתא שיצא הדבר בהיתר ולא יצא שם פסול אמשפחות ישראל:  לאפוקי


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: לאפוקי מדבעא מיניה רבא מרב נחמן היום אי את אשתי ולמחר הרי את אשתי
txt:
<span class='five'>לאפוקי מדבעא מיניה רבא מרב נחמן היום אי את אשתי ולמחר הרי את אשתי. </span>מהו ופשט ליה כיון דפסקה פסקה אפ'ה תקן דלא לעביד הכי שלא להוציא לעז על הגט: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ופטיר ועטיר מן חרורי
txt:
<span class='five'>ופטיר ועטיר מן חרורי. </span>ופרוש ומופלג מכל חירות כמו הנפטר מרבו <span class='mareimakom'>(יומא דף נג.)</span>: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ועטיר
txt:
<span class='five'>ועטיר. </span>כמו עיטרא שטר חלוקה רק הבמות לא סרו <span class='mareimakom'>(מלכים ב יב)</span> מתרגם לא עטרא: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ומן ערורי מלכא ומלכתא
txt:
<span class='five'>ומן ערורי מלכא ומלכתא. </span>ומערעור המלך והמלכה שלא חטא להיות מוכתב למלכות ליהרג שאם היה מוכתב למלכות מקחו בטל כדאמר בב'מ בהשוכר : 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ורשום דאיניש
txt:
<span class='five'>ורשום דאיניש. </span>רושם סימן שעושין על העבדים כדאמרי' במסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף נח.)</span>: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ומן שחין דנפיק עד טצהר
txt:
<span class='five'>ומן שחין דנפיק עד טצהר. </span>ומכל שחין שיצא בפניו עד שתי שנים דמאיס למיקם קמיה: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: עד טצהר
txt:
<span class='five'>עד טצהר. </span>בל' פרסי שתי שנים והאי דקא אמרי' סמפון בעבדים ליכא היינו היכא דזבין סתמא אבל הכא כיון דאתני מקחו בטל וזה עכשיו אין לו שחין ודרך שחין ישן שהולך לו חוזר עד שתי שנים לפיכך עד ב' שנים מתנה עמו שאם יצא בו אותו שחין עד שתי שנים שיהא מקחו בטל לפי שכבר היה בו המום הזה ולא ראהו: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ומרתכא
txt:
<span class='five'>ומרתכא. </span>פסולת סיגי כסף שיוצא ממנו במקום שמתיכין אותו בשעת חפירתו מן ההרים וקורין לו קוגילו'ן: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ושייף ליה בגדפא דאווזא
txt:
<span class='five'>ושייף ליה בגדפא דאווזא. </span>וסך אותו בנוצה של אווז: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: ואם ניסת הולד כשר
txt:
<span class='five'>ואם ניסת הולד כשר. </span>האי תנא לאו כרבי מאיר סבירא ליה דאמר עדי חתימה כרתי דלרבי מאיר הוולד ממזר ולמאן דמוקי לה בגמ' כרבי מאיר איכא למימר דכתב ידו כמאה עדים דמי ולאו כרבי אלעזר סבירא ליה דאמר עדי מסירה כרתי דהא פליג רבי אלעזר בסיפא אלא כיון דכתב ידו הוא וכתב ונתן קרינא ביה ואע'ג דליכא עדי מסירה כשר מדאורייתא ומיהו רבנן פסלינהו דלמא אתי לאכשורי בכתב סופר הלכך לא תינשא ואם ניסת הוולד כשר ודוקא כתב ידו אבל כתב סופר ואין שם עד הוולד ממזר: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: זמן
txt:
<span class='five'>זמן. </span>תקנתא דרבנן משום בת אחותו כדאמרינן בפ'ק <span class='mareimakom'>(לעיל דף יז:)</span> הלכך הולד כשר: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: אלא עד אחד
txt:
<span class='five'>אלא עד אחד. </span>פליגי בה בגמרא איכא למ'ד אכתב ידו קאי אפילו הכי אשמועינן דלכתחלה לא ורישא אשמועינן דאפי' אין בו עד אם ניסת הוולד כשר ואיכא למאן דאמר אכתב סופר קאי ואפי' הכי הוולד כשר דסופר הוה ליה במקום עד שני: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: תיקון העולם
txt:
<span class='five'>תיקון העולם. </span>שמא ימותו עדי מסירה ויבא הבעל ויערער לומר לא גירשתיה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: התם
txt:
<span class='five'>התם. </span>אמרינן בגמ' אם נתגרשה תנשא לכתחלה בפרק הזורק <span class='mareimakom'>(לעיל עט:)</span>: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: שלום מלכות
txt:
<span class='five'>שלום מלכות. </span>דאמרינן בהזורק <span class='mareimakom'>(שם עט:)</span> כתב לשם מלכות כו': 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: למעוטי הא דתניא
txt:
<span class='five'>למעוטי הא דתניא. </span>דהכא הולד ממזר כר' מאיר ואשמועינן מתני' דברייתא מתרצתא היא דאפילו כה'ג משוי ליה ר'מ ממזר: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: אלא אמצעיתא
txt:
<span class='five'>אלא אמצעיתא. </span>שפסול משום זמן מה לי כתב ידו מה לי כתב סופר הרי יש עליו עדים:  ודוקא


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: ודוקא כתב ידו ועד
txt:
<span class='five'>ודוקא כתב ידו ועד. </span>הוא דאמרינן הולד כשר וכי תימא הא מרישא שמעינן לה דאפילו בלא שום עד הולד כשר אי לאו סיפא הוה אמינא היכא דאיכא עד אחד עם כתב ידו תינשא לכתחלה: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: ורב
txt:
<span class='five'>ורב. </span>אמר לך מי דמי התם כשר לכתחילה משמע דהתם חתם סופר עם העד שנינו כדמתרץ לה רבי ירמיה לקמן: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: ושמואל
txt:
<span class='five'>ושמואל. </span>לית ליה דרבי ירמיה אלא כתב סופר ולא חתם והיינו טעם דכשר לכתחילה בספרא דמובהק ובקי בתורת גיטין ולא יכתבנו אלא אם שמע מפי הבעל: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: וכולן
txt:
<span class='five'>וכולן. </span>חמש עשרה עריות שאמרו שפוטרות צרותיהן מן החליצה אם היו בהן לבעליהן המת קידושי ספק או שגרשן לפני מותו גירושי ספק נמצאת צרתה ספק שהיא צרת ערוה ופטורה ספק שאינה צרת ערוה וזקוקה ליבם: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: תתיבם ואין בכך כלום
txt:
<span class='five'>תתיבם ואין בכך כלום. </span>כלומר אי אתי ליבומה לא איכפת לן כולי האי דנגזור הא אטו הא דכיון דכשר מדאורייתא חששא דרבנן בעלמא היא ולאו צרת ערוה היא: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: וקרצית שבעמיר כו'
txt:
<span class='five'>וקרצית שבעמיר כו'. </span>ועוד שמועה זו אמר אביכם דקרצית הנמצאת בעמרים אינה פוסלת במי חטאת אם שתת מהן: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: מפני שמוצצת
txt:
<span class='five'>מפני שמוצצת. </span>ואינה מחזרת ממים שבפיה לחזור ולטפטף בתוך הכלי דתנן התם  שתתה מהן בהמה חיה ועוף פסולין מפני שמקיאים מפיהם לתוכן וכבר בטלו בפיהן מתורת מי חטאת: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: והלכה כר' אלעזר בגיטין
txt:
<span class='five'>והלכה כר' אלעזר בגיטין. </span>דעדי מסירה כרתי ואפילו פסולא דרבנן ליכא אבל לא בשטרות דכתיב בהן וכתוב בספר וחתום בירמיה <span class='mareimakom'>(לב)</span> בספר המקנה: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: גובה מנכסים משועבדים
txt:
<span class='five'>גובה מנכסים משועבדים. </span>אם שטר הוא או גט זה גובה כתובה מנכסים משועבדים דתנן בכתובות <span class='mareimakom'>(דף פט.)</span> הוציאה גט ואין עמו כתובה גובה כתובתה: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: את שהעדים נקרים עמו
txt:
<span class='five'>את שהעדים נקרים עמו. </span>היינו תחתון אבל עליונים פסולים שמא לא העידו אלא על האחרון: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: דלא כר' אלעזר
txt:
<span class='five'>דלא כר' אלעזר. </span>אלא כר' מאיר הלכך כל אחת מהן מתגרשת בשלה שהרי בא לידה ועדיו חתומים בו ור' מאיר כיון דלא בעי עדי מסירה שפיר דמי דהא כל גיטין נמי משחתמו העדים אינן יודעין למי ינתן: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: הא לא ידעי
txt:
<span class='five'>הא לא ידעי. </span>עדי מסירה בהי מינייהו מיגרשא ואין זו נתינה לשמה מבוררת ורבי אלעזר כיון דחתימה לשמה לא בעי על כרחיך לשמה דכתיב בקרא אכתב ונתן קאי:  אפילו


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: אפילו זמן אחד לכולן נמי הוי טופס
txt:
<span class='five'>אפילו זמן אחד לכולן נמי הוי טופס. </span>לכל אחד ואחד לפסול העליונים  (א'כ כי כתבו איש פלוני מגרש פלונית ופלוני פלונית) הואיל והזכיר שם איש ואשה יחד לכל אחד ואחד הוי כל חד גט לעצמו ונמצא אחרון מפסיק בעדות ואין עדים מעידים אלא עליו: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: ותיפוק ליה
txt:
<span class='five'>ותיפוק ליה. </span>דהוו כולהו בר מבתרא נכתבו היום ונחתמו לאחר זמן שהרי לא חתמו העדים עד שנכתב האחרון נחתם בלילה לאו דוקא אלא משום לישנא דמתני' נקט ליה דתנן בפרק שני <span class='mareimakom'>(לעיל יז.)</span> נכתב ביום ונחתם בלילה פסול וכ'ש למחר או ליומא אוחרא: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: בחד בשבא
txt:
<span class='five'>בחד בשבא. </span>גירש פלוני פלונית והדר כתב בחד בשבא גופיה גירש פלוני פלונית דהשתא לא מיפסלי קמאי אלא משום הפסקה: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: דהדר כתב הכי כו'
txt:
<span class='five'>דהדר כתב הכי כו'. </span>דהוו להו כל חד באפי נפשיה ומיהו אהני לישני קמאי לאשמועינן שהעדים ידעו בכל הגיטין הללו: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: ומאי שנא הא מהא דתניא כו'
txt:
<span class='five'>ומאי שנא הא מהא דתניא כו'. </span>ועבד גמר לה לה מאשה ולא פסלינן להו משום ולא לה ולחברתה ששחרר שניהם בבת אחת ודמי לקמייתא דריש לקיש אנו פלוני ופלוני גירשנו נשינו פלונית ופלונית ואמאי בעי למיהדר ומכתב פלוני גירש פלונית ופלוני פלונית הא הכא כתב כל נכסי לפלוני ופלוני עבדי וקתני קנו כל הנכסים ונמצא כל אחד חציו בן חורין וחציו עבד לחברו ומשחררים זה את זה חצאיהן: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: בשני שטרות
txt:
<span class='five'>בשני שטרות. </span>שכתב בשטר כל נכסי לפלוני עבדי ובשטר השני כל נכסי נתונים לפלוני עבדי ומסרן להן בבת אחת שלא קדם זה לזה הלכך קנו שניהם דהאי אמר כולהו דידי והאי אמר כולהו דידי: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: ולריש לקיש
txt:
<span class='five'>ולריש לקיש. </span>אמאי קתני בהך דמסייעא ליה זמן לכל אחד ואחד כו' את שהעדים נקראין עמו כשר בלאו זמן לכל אחד ואחד נמי פסילי עליונים: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: אבל הכא דערבינהו מעיקרא
txt:
<span class='five'>אבל הכא דערבינהו מעיקרא. </span>דהא דקתני זמן לכל אחד ואחד כגון דכתב הכי כדקתני רישא אנו פלוני ופלוני גירשנו נשינו פלונית ופלונית פלוני גירש פלונית באחד בשבת ופלוני גירש פלונית באחד בשבת דכיון דערבינהו מעיקרא אי לא הדר אפסקינהו בזמן לא מיפסקי: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: שנים עברים באים מתחת
txt:
<span class='five'>שנים עברים באים מתחת. </span>הראשון לתחת השני שם העד תחת הראשון ושם אביו תחת השני וכן עד שני תחתיו וחזרו וחתמו תחתיהן שני ישראלים יונים הדרים בארץ יון ובלשון יונית כדרך הזו אבל חתימת היונים אינה נקראת כחתימת העברים שכשהיוני חותם יוסף בן שמעון בידוע ששמו שמעון בן יוסף שכך מתפרשת חתימתן יוסף בן שמעון כלומר בנו של יוסף שמעון ונמצא שם העד חתום על גט שני ושם אביו חתום על הראשון הלכך על כרחיך היונים תחת השני חתמו כזה : 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: את שהעדים הראשונים נקראים עמו כשר
txt:
<span class='five'>את שהעדים הראשונים נקראים עמו כשר. </span>אם העבריים חתומים למעלה הימיני כשר ואם היונים חתומים למעלה השמאלי כשר ובגמרא פריך אידך אמאי מיפסל: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: עד אחד עברי ועד אחד יוני ועד אחד עברי ועד א' יוני באים מתחת זה לתחת זה
txt:
<span class='five'>עד אחד עברי ועד אחד יוני ועד אחד עברי ועד א' יוני באים מתחת זה לתחת זה. </span>עד עברי ועד יוני באים מתחת גט הימין לתחת גט השמאל ועד עברי ועד יוני עוד תחתיהן באין מתחת השמאל לתחת גט הימין כגון שהיוני הראשון חתם תחת השמאלי יוסף   בסוף שיטה וחזר וחתם בן שמעון בראש שיטה שניה תחת הימיני נמצא שמו תחת הימיני דהכי מיפרשה חתימה דידהו בנו של יוסף שמעון נמצא שמתחת גט הימין בא לתחת גט השמאל שם אביו על השמאל ושמו על הימין והעברי השני חתם שמו תחת גט השמאלי בסוף שיטה ושם אביו תחת הימיני בראש שיטה שתחתיה [שלא כדרכו] נמצא בא מתחת גט שני לתחת גט ראשון והיוני השני חתם תחתיו כדרכו בשיטה אחת יחצאל בן תחת הראשון ונפתלי תחת השני נמצא שמו חתום על השני: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: וליתכשר קמא בראובן ובתרא בבן יעקב עד
txt:
<span class='five'>וליתכשר קמא בראובן ובתרא בבן יעקב עד. </span>ויוכשרו שניהם על ידי שני עדים ראשונים: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: וליתכשר האי בראובן בן
txt:
<span class='five'>וליתכשר האי בראובן בן. </span>דמשמע אני בנו של ראובן כדרך פירוש חתימת היונים וזה שחתם תחת השני איש אחר היה ושמו יעקב: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: דלא כתיב עד
txt:
<span class='five'>דלא כתיב עד. </span>ומתניתין דוקא נקט איש פלוני עד דהיכא דלא חתם פלוני בן פלוני בעינן עד: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: וכי תימא כיון דמופלג
txt:
<span class='five'>וכי תימא כיון דמופלג. </span>חתימת עדיו שני שיטין מכתבו אותן שיטין שחתמו בהן הבאין מתחת הראשון שמות אבותיהן תו לא מיתכשר דתניא בגט פשוט הרחיק את העדים מן הכתב שני שיטין פסול: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: מילאהו
txt:
<span class='five'>מילאהו. </span>לאותו אויר בקרובים כשר דלא קפדינן אלא אאוירא ואל תתמה שהרי אויר פוסל בשלשה בסוכה סכך פסול פוסל בארבעה: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: ותנא דידן
txt:
<span class='five'>ותנא דידן. </span>דפסל אחרון קסבר דלמא גונדלית חתום היוונים כלומר שלא כמנהגם אלא כדרך העברים חתמו: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: כולהו אחד
txt:
<span class='five'>כולהו אחד. </span>כולן על ראשון כל שלא כמנהגן קרי גונדלית וראיתי בתשובת הגאונים אדם המשתמש ביד השמאלית קורין לו במקומנו גונדליא לפי שמשנה מסדר המשתמשין: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm:
וליתכשר האי בעד אחד עברי ועד אחד יווני והאי בעד אחד עברי ועד אחד יווני </span>גרסינן: <span class='five'>דלמא גונדלית חתים

txt:
<span class='five'>וליתכשר האי בעד אחד עברי ועד אחד יווני והאי בעד אחד עברי ועד אחד יווני </span>גרסינן: <span class='five'>דלמא גונדלית חתים. </span>בהני יוונים חיישינן דלמא גונדלית חתים חד מינייהו שמא יוני הראשון חתם כסדר העברי שחתם למעלה הימנו שמו תחילה ואח'כ שם אביו ונמצא שעל השני הוא חתום ועברי שני רואין שעל השני חתום ויון אחרון חתם כמנהגו ונמצא שלשה על השני ואין על הראשון אלא אחד או שמא יון ראשון כדרכו חתם ויון שני אחרון חתם גונדלית כמה שראה עברים חותמים ונמצאו שני היוונים ועברי ראשון חתומין על הראשון ואין על גט שני אלא אחד הלכך שניהם פסולין הכל פותרין אותה בשיטה אחרת שכל העדים חתמו כל אחד שמו ושם אביו בשיטה אחת מתחת ראשון לשני כמו שפירשתי שני עדים עברים ושני עדים יוונים השנויים ראשונה במשנה ואי אפשר ליישבה כלל ומתניתין לא דייקא הכי דא'כ לא משכחת עברי חתום על השני ומתני' מיפלג פלגינהו עברי ויוני לזה ועברי ויוני לזה ובגמ' נמי פריך וליתכשר האי בעד אחד עברי ועד אחד יווני והאי בעד אחד עברי ועד אחד יווני אלמא כל כמה דלא אמרינן גונדלית חתים הויא חתימה דידהו עברי ויווני על זה ועברי ויווני על זה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: הקיף
txt:
<span class='five'>הקיף. </span>חיבר זה אצל זה כמו אין מקיפין שתי חביות <span class='mareimakom'>(ביצה דף לב:)</span>: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: סופו של זה בצד סופו של זה את שהעדים נקראין עמו
txt:
<span class='five'>סופו של זה בצד סופו של זה את שהעדים נקראין עמו. </span>שגג חתימת העדים כלפיו כדרך החותמין כשר: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: ראשו של זה בצד סופו של זה את שהעדים נקרין בסופו
txt:
<span class='five'>ראשו של זה בצד סופו של זה את שהעדים נקרין בסופו. </span>שגג חתימה כלפי סופו ולא שרגלי חתימה כלפי ראשו: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: וכך היו נקיי הדעת
txt:
<span class='five'>וכך היו נקיי הדעת. </span>נוהגין שלשונן קצרה לא היו חותמין עד אלא פלוני בן פלוני: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: וניחוש דלמא תרי גיטי הוו
txt:
<span class='five'>וניחוש דלמא תרי גיטי הוו. </span>אשייר מקצת הגט וכתבו בדף השני קאי דלמא תרי גיטין הוו שלמים והשמאלי נכתב בגובהה של מגילה יותר מן הימיני עד דיתרמו עדים דידיה כלומר גמרו של שני כנגד התחלתו של ראשון: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: זמן דקמא
txt:
<span class='five'>זמן דקמא. </span>היינו התחלתו ועדים דבתרא היינו סופו כלומר שיטות אחרונות שהעדים חתומין תחתיהן: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: וגזייה לזמן דבתרא ועדים דקמא
txt:
<span class='five'>וגזייה לזמן דבתרא ועדים דקמא. </span>חתך סופו של ראשון שהיה שלו מפני תנאי שהיה בו וחתך ראשו של שני והשווהו לתחלתו של ראשון וכוון חתיכת סופו של ראשון תיבה אצל תיבה של שיור השני ומגרשה בשני חצאי גיטין והעדים לא על שלו חתמו: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: כשיש ריוח מלמטה
txt:
<span class='five'>כשיש ריוח מלמטה. </span>גליון תחת הראשון דודאי לא נחתך ממנו כלום דלא נכתב בו יותר: 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: ודלמא זמן דבתרא מיגז גזייה
txt:
<span class='five'>ודלמא זמן דבתרא מיגז גזייה. </span>שמא הגט שלו נמלך מלגמרו ולמעלה הימנו בצדו היה גט אחר כתוב וחתום וכשחזר ונמלך לגרשה חתך עליונו של שני וכוון תיבה אצל תיבה לגמור גט שלו:  כשיש


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: ודלמא אימלוכי אימליך
txt:
<span class='five'>ודלמא אימלוכי אימליך. </span>מתחילה שלא לגרשה והדר אימליך לאחר זמן לחזור ולגומרו ונמצא הראשון בטל א'נ ה'ל נכתב ביום ונחתם לאחר זמן דהואיל ויש ריוח מלמטה נראין כן הדברים: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: הרי את מלמטה ומותרת מלמעלה
txt:
<span class='five'>הרי את מלמטה ומותרת מלמעלה. </span>דבתוך כדי גמר דבור ליכא למימר דמימליך אלא גומר עד לכל אדם ונמלך: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: רב אשי אמר
txt:
<span class='five'>רב אשי אמר. </span>כולהו קשייתא בהכי מיתרצן כגון דידיעה ביה מתחתא דמגילתא שניכר ביה מתיחת הקלף סביב סביב כל הגט שלא היה בו קלף אלא זה לא למעלה ולא למטה שניכר סביבות הקלף שחור ועב שלא נגע שם תער הגלבים שדרך עושי קלפים שקושרים אבנים סביב למתוח הקלף ומתחילין לתקנו בסמוך וכשאין ריוח מלמטה עסקינן דליכא למיפרך אימלוכי אימליך: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: בשגגו
txt:
<span class='five'>בשגגו. </span>של חתימה כלפי כתב הגט דהאי ודאי על גט זה חתם ומתני' בשרגלי החתימה כלפי כתב הגט דאיכא למימר שמא למעלה מאותה חתימה היה כתוב שטר ועליו חתמו העדים: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: ליחזי הי מינייהו
txt:
<span class='five'>ליחזי הי מינייהו. </span>גגו כלפי כתב וליתכשר דודאי עליו חתמו דקס'ד שהעדים חותמין ברוחב הקלף כסדר כתב הגיטין: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: דרמו להו כי עיברא
txt:
<span class='five'>דרמו להו כי עיברא. </span>העדי' מוטלין בין שני הגיטין כבריח ראשי שיטות של חתימה מחברין הגיטין כבריח הדלת שנמשכת באויר הפתח כך הן נמשכין בין אויר שני הגיטין: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: אלא רב
txt:
<span class='five'>אלא רב. </span>כי חתים מן הצד לא בגיטין ולא בשטרות אלא בדיסקי כשהיה מזמין אנשים לדין לפניו והסופר כותב להם איגרת הזמנה בשמו והוא חותם פעמים מן הצד ואין הקפדה בכך: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: שנינו
txt:
<span class='five'>שנינו. </span>במשנתנו דכשר דהוה להו ב' עדים ואשמועי' מתני' דלא חיישינן למימר הבעל לא צוה שיחתום הסופר אלא אמר לשנים אמרו לסופר פלוני ויכתוב ולפלוני ופלוני ויחתומו וחשו הנך שלוחין לכיסופא דספרא ואחתמוהו להא לא חיישינן כדאוקמינן בפרק מי שאחזו <span class='mareimakom'>(לעיל עב.)</span>: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: דהוו ידעי לטופסא
txt:
<span class='five'>דהוו ידעי לטופסא. </span>דשטרא שהיו מכירין כתיבת הסופר וחתימת עד אחד ולא היו מכירין חתימת השני: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: ז' בתי דינין
txt:
<span class='five'>ז' בתי דינין. </span>ז' משפחות של מלכים ממלכי ישראל והנך דמלכי יהודה לא חשיב שהיו בימיהם של אלו והוי כב'ד אחד המלך ובנו ובן בנו וכל מלכים שקמו מזרעו אחריו קרי חד בית דין שלום בן יבש וזכריה לא קחשיב לפי שלא מלכו שנה שלמה וכן זמרי אבל עמרי אביו של אחאב על שם בית דינו של אחאב נקרא ומפני שאחאב הרשיע לעשות יותר נקרא הקלקול על שמו בימי הושע בן אלה גלו עשרת השבטים ומההיא שעתא קרי לה חורבן דהיינו אומללה יולדת השבעה שילדה שבע משפחות לע'ז: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: וישקוד
txt:
<span class='five'>וישקוד. </span>וימהר כמו כי שוקד אני על דברי מתרגמינן מוחי אנא <span class='mareimakom'>(ירמיה א)</span> : 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: גלות יכניה
txt:
<span class='five'>גלות יכניה. </span>הוא יהויכין קדמה לגלות צדקיהו אחת עשרה שנה וזו היא צדקה שמיהר והחריב ביתו כדי להגלות דורו של צדקיה לבבל בעוד שחכמי גלות יכניה קיימין שילמדו תורה לאלו הגולים אחריהם לפי שרוב חכמי התורה גלו עם יכניה דכתיב בהו החרש והמסגר אלף: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: כיון שסוגרין
txt:
<span class='five'>כיון שסוגרין. </span>הלכה שהם סגורים בה שאינם יודעים להשיב לשואליהם שוב אין לה פותחין אחרים: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: עולא אמר
txt:
<span class='five'>עולא אמר. </span>היינו צדקה שמיהר להביא הרעה לסוף ח' מאות וחמשים דהיינו ב' שנים קודם ונושנתם דהיא בגימטריא ח' מאות וחמשים ושתים ואם שהו עד ונושנתם היה מתקיים בהן כי אבד תאבדון:  ש'מ


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: ש'מ מהרה דמרי עלמא
txt:
<span class='five'>ש'מ מהרה דמרי עלמא. </span>כמנין ונושנתם דהא כתיב כי אבד תאבדון מהר: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: תולה עצמה בעובד כוכבים
txt:
<span class='five'>תולה עצמה בעובד כוכבים. </span>שוכרת עובד כוכבים אנס לכוף בעלה לגרשה ובאה עליו בעקיפין: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: מיפסל נמי ליפסל
txt:
<span class='five'>מיפסל נמי ליפסל. </span>כשלא כדין דישראל הואיל ומדאורייתא בני עשויי נינהו כישראל והא גבי ישראל אמרת שלא כדין פסול ופוסל: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: כדין
txt:
<span class='five'>כדין. </span>דעובדי כוכבים עובדי כוכבים שעישוהו להוציא ובדין תורה אע'ג דלאו גיטא הוא גזור ביה רבנן לפסול בכהונה משום דמיחלף בכדין דישראל ואתי למימר ישראל נמי שעישוהו כדין לא פסיל וההוא גיטא מעליא הוא: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: שלא כדין
txt:
<span class='five'>שלא כדין. </span>דעובדי כוכבים בכדין דישראל לא מיחלף ואי אמרת מיחלף בשלא כדין דישראל ואתי למימר שלא כדין דישראל נמי לא פסיל ואמרן לעיל דפסיל היא גופה גזירה היא אטו כדין וגזירה לגזירה לא גזרינן: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: הדיוטות אנן
txt:
<span class='five'>הדיוטות אנן. </span>שאין מומחין אלא סמוכין דמיקרו אלקים דיינין ואין סמיכה בח'ל כדאמרי' בפ'ק דסנהדר' <span class='mareimakom'>(דף יד.)</span>: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: אוגריאות
txt:
<span class='five'>אוגריאות. </span>אסיפות כמו אוגר בקיץ <span class='mareimakom'>(משלי י)</span> : 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: לפניהם
txt:
<span class='five'>לפניהם. </span>קאי אשבעים זקנים שעלו עמו להר קודם מתן תורה כדכתיב <span class='mareimakom'>(שמות כד)</span> ואל משה אמר עלה וגו' ואע'פ שנכתבה פרשה זו לאחר מ'ת קודם מתן תורה נאמרה ונבנה המזבח והעלו העולה והשלמים ובאותו דם נכנסו לברית: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: מידי דהוה
txt:
<span class='five'>מידי דהוה. </span>אדיני ממונות דהלואות דעבדינן שליחותייהו כדאמרי' בסנהד' <span class='mareimakom'>(דף ב:)</span>: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: אי הכי גזלות וחבלות נמי
txt:
<span class='five'>אי הכי גזלות וחבלות נמי. </span>לעביד שליחותייהו ואנן אמרינן בשמעתא קמייתא דסנהד' דבעינן ג' מומחין: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: יצא שמה בעיר מקודשת
txt:
<span class='five'>יצא שמה בעיר מקודשת. </span>פנויה שיצא עליה קול פלונית מתקדשת היום לפלוני ויש דברים נראין כדמפרשי אמוראי בגמ': 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: מגורשת הרי זו מגורשת
txt:
<span class='five'>מגורשת הרי זו מגורשת. </span>קא סלקא דעתין דהכי קאמר אשת כהן שיצא עליה קול פלונית נתגרשה היום הרי זו מגורשת ואסורה לישב עוד תחתיו דאילו מגורשת להקל ולינשא לשוק ליכא לפרושי דמשום יציאת קול נשרי אשת איש לעלמא והיינו דפרכינן לה בגמרא ואסרי' לה אגברא על בעלה כהן: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: ובלבד שלא תהא שם אמתלא
txt:
<span class='five'>ובלבד שלא תהא שם אמתלא. </span>שלא יהא עם הקול של קידושין או של גירושין משל וטעם שהוא שובר את כח הקול: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: זרק לה קידושיה כו'
txt:
<span class='five'>זרק לה קידושיה כו'. </span>זהו אמתלא של קידושין והוא הדין נמי איפכא: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: ואסרינן לה אגברא
txt:
<span class='five'>ואסרינן לה אגברא. </span>בתמיהה ואמגורשת קאי אשת כהן שיצא קול שגירשה בעלה קתני מתני' חיישינן לקלא ואסרי' עלי': 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: לא חיישינן ליה
txt:
<span class='five'>לא חיישינן ליה. </span>כגון אם נשאת לכהן ויצא עליה קול שהיתה זונה או גרושה לא מפקינן לה מיניה אלא בעדות ברורה וזו נשואה ועומדת היא: 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: ה'ק כו'
txt:
<span class='five'>ה'ק כו'. </span>האי קול דמגורשת ארישא קאי אשה פנויה שיצא עליה קול מקודשת חיישינן לה ואסורה לינשא אלא לאותו איש חזר ויצא עליה קול מגורשת שגירשה אותו פלוני שיצא לה קול קידושין ממנו:  הרי


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: מוזרות בלבנה
txt:
<span class='five'>מוזרות בלבנה. </span>נשים הטוות בשוק לאור הלבנה ודרכן לשוח שיחות בטלות ולדבר בחשודות שבעיר: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: אין חוששין לה
txt:
<span class='five'>אין חוששין לה. </span>לאוסרה לכ'ג דדלמא פריצותא בעלמא חזו לה דהא דתנן במתני' דחיישינן לקלא היינו כדאמרי' לקמן שיהו נרות דולקות כו' שהדברים ניכרים: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: נשואה
txt:
<span class='five'>נשואה. </span>יצא על פנויה קול שהיא נשואה זה ימים ואנו מוחזקים בה בחזקת שהיא פנויה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: שלא לפלוני
txt:
<span class='five'>שלא לפלוני. </span>יצא עליה קול שמקודשת היום אבל לא הזכירו שמו לומר לפלוני אלא נתקדשה סתם אין חוששין לה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: נרות דולקות
txt:
<span class='five'>נרות דולקות. </span>בבית כדרך המתקדשות שנוהגין שמחה ואור נר כדאמרינן בעלמא אור הנר בברור חיל משתה שם <span class='mareimakom'>(סנהדרין דף לב:)</span>: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: לאפוקי כו'
txt:
<span class='five'>לאפוקי כו'. </span>אמתלא שאמרו במשנתינו ששובר את הקול ואפי' לא יצא עם הקול אלא לאחר זמן יצא הוה אמתלא: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: קמ'ל
txt:
<span class='five'>קמ'ל. </span>הכא לא אמרו דבר זהו אמתלא והכי קאמר לא גמרו הדבר להוציא קול מקויים ומסויים אלא הוציאו שובר עם הקול כגון נתקדשה פלונית בספק הוא דהוי אמתלא אבל אמרו דבר מקויים ומסויים תו לא מהניא אמתלא: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: מבטלינן קלא
txt:
<span class='five'>מבטלינן קלא. </span>שמענו קול יוצא מפי נשים ותינוקות משתקין להו לבטולי קלא או לא משתקין להו הואיל ואמרו פלוני שמע מפלוני כו' וליתנהו דלישיילינהו א'נ חזרו אותן פלוני ופלוני ממדינת הים ואמרו לא היו דברים מעולם מבטלינן או לא מבטלינן: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: מפי כשרים
txt:
<span class='five'>מפי כשרים. </span>שיאמרו מפלוני שמענו והוא הלך למדינת הים אלמא אקילו רבנן במילתא וש'מ דאי בדיקניה בתר הכי ואשתכח שקרא מבטלינן ליה ומכריזין דלאו קלא הוא ומנסבינן לה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: באציפא דתוחלא
txt:
<span class='five'>באציפא דתוחלא. </span>הם תמרים שלא בישלו כל צרכם ומניחין אותן בחותלות כלים העשויים מכפות תמרים ומתבשלים קצת וכשאוכלים אותן נשאר מן האוכל על הגרעין שאינו נפרד ממנה יפה מפני שאינה מבושלת וההוא אוכל קרי ציפא כדאמרי' באלו טרפות <span class='mareimakom'>(חולין נ:)</span> כדעיילן תלת קשייתא בציפא בדוחקא וראוי למאכל בהמה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: מימר אמרי
txt:
<span class='five'>מימר אמרי. </span>כשתניסת לאחר לא יאמרו ראו אשת איש שניסת דמימר אמרי עיינו רבנן בההוא אציפא ולא הוה ביה שוה פרוטה דסתמיה לא חשיב דהא דלא מבטלי' קלא אינו אלא מפני החשד והכא ליכא חשד:  לחד


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: עדיין לא הגיע לפלגות ראובן
txt:
<span class='five'>עדיין לא הגיע לפלגות ראובן. </span>כלומר אין חכמה (לקטן בשנים וחקרי לב) כדכתיב גדולים הוא דאית להו חקרי לב וזה אע'פ שגופו ארוך ניכר הוא לבריות במעשיו שהוא קטן בשנים וכשתינסיב לאחר מימר אמרי עיינו רבנן בקדושיה וקטן בשנים הוא: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: במקום אמתלא חוששין לאמתלא
txt:
<span class='five'>במקום אמתלא חוששין לאמתלא. </span>אפי' אין אמתלא אלא מקום ופתח יש לדבר שנוכל ללמוד שם אמתלא חוששין שמא אמתלא פלונית יש לדבר והקול בטל: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm:
א'ל במקום אמתלא קא אמר </span>ואמתני' קאי האי תירוצא: <span class='five'>א'ל רב כהנא לרב פפא ואת לא תסברא

txt:
<span class='five'>א'ל במקום אמתלא קא אמר </span>ואמתני' קאי האי תירוצא: <span class='five'>א'ל רב כהנא לרב פפא ואת לא תסברא. </span>דאם יש פתח למצוא אמתלא דסמכינן ומנסבינן לה והתנן אשה שהלך בעלה למדינת הים ובא עד אחד ואמר לה מת בעליך ונתקדשה מותרת לחזור לראשון ואילו גבי ניסת קתני התם תצא מזה ומזה ואע'ג דאנוסה היא שהרי ב'ד הורוה לינשא משום חששא דלא לימרו גירש ראשון ונשא שני ועכשיו היא חוזרת לו משניסת אבל גבי נתקדשה לא חיישינן להכי מאי טעמא חוזרת לראשון ולא צריכה גט משני הרי אין לך יצא שמה בעיר מקודשת גדולה מזו דודאי ידעו כולם שנתקדשה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: לאו משום
txt:
<span class='five'>לאו משום. </span>דיש כאן מקום אמתלא לסמוך עליו דכי מהדרי לה לגברא אמרי ודאי יש פתח לדבר שעל תנאי קידשה שני שאם יבא בעלה שגירשה ממדינת הים שיהיו קידושיו בטלין שהיה בעלה חביב לה אלא לכך גירשה שלא היה יכול לבא אלמא אע'ג דלא יצא אמתלא זה מעולם סמכינן עליה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: שאני
txt:
<span class='five'>שאני. </span>הכא דאתי בעל וקאי ומימר אמרי מעולם לא גירשה בעלה אלא היתה סבורה שמת ונתקדשה ואינן קדושין: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דלא מסקי אדעתייהו לומר גירש ראשון ונשא שני ונמצאת אשת איש יוצאה בלא גט: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: ניסת נמי
txt:
<span class='five'>ניסת נמי. </span>אמאי תנן התם צריכה גט משני ולא תחזור לראשון הא אתא בעלה וקאי ולאו נישואין הוו אלא משום דאתי למימר גירשה זה ונשא זה כדאמרי' ביבמות ובנישואין אין פתח מקום אמתלא לומר על תנאי נשאה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: קנסוה רבנן
txt:
<span class='five'>קנסוה רבנן. </span>דהאי דשריוה בהעדאת עד אחד משום עיגונא אקילו בה והיא גופה תידוק במילתא ע'י עוברים ושבים ותנסיב והיכא דלא דייקא שפיר קנסוה כדאמרינן התם מתוך חומר שהחמרת עליה בסופה הקלת עליה בתחילתה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: לא חיישינן ליה
txt:
<span class='five'>לא חיישינן ליה. </span>אלא א'כ ידעו ב'ד העיר שכך יצא הקול פלוני מהיכן שמע כו' וגזרו שיחושו לקול זה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: דבתר נישואין
txt:
<span class='five'>דבתר נישואין. </span>ניסת היום ואח'כ יצא קול שהיום היא נתקדשה לאחר קודם נישואין לא חיישינן ליה לאוסרה על בעלה ולא להצריכה גט מבעל הקול שאם אתה מצריכה גט נמצאת אוסרה על זה דמחזקת לקלא ונמצא זה בועל אשת איש וקיימא לן כשם שאסורה לבעל כך אסורה לבועל: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: והעמידו דבר על בוריו
txt:
<span class='five'>והעמידו דבר על בוריו. </span>הוו בודקין אחר הקול להעמיד דבר על אמיתתו אם אמת הוא או שקר: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: כי אתמר דרב המנונא בפניו
txt:
<span class='five'>כי אתמר דרב המנונא בפניו. </span>דבעל דאמרה ליה בפניו גירשתני אבל קבלת קידושין דרב הונא לאו בפניו הוא ולא דמיא לדרב המנונא וליתא לדרב הונא: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: אתי למימר קא מחזיר גרושתו מן האירוסין
txt:
<span class='five'>אתי למימר קא מחזיר גרושתו מן האירוסין. </span>דאמרי ע'י שגירשה ראשון תחילה קידשה שני ועכשיו חוזר ומחזירה: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: עיינו ביה רבנן
txt:
<span class='five'>עיינו ביה רבנן. </span>בקידושי שני ולאו קידושי נינהו מפני שהיתה מקודשת לראשון ולא יאמרו שגירשה תחלה שהכל לא ידעו בגט שהצרכנוה משני: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: יצא עליה קול מזה
txt:
<span class='five'>יצא עליה קול מזה. </span>ואח'כ מזה שלא קידשה שני בפנינו קידושי תורה אלא קול יצא שקידש אחר הראשון: 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: אף בזו מגרש ראשון
txt:
<span class='five'>אף בזו מגרש ראשון. </span>ולא יגרש שני וישא ראשון ואע'ג דקלא בעלמא הוו נמי הנך קידושי שני חיישי' דלא לימרו גירש ראשון תחילה וקידשה שני ועכשיו חוזרת לראשון גרושה שנתארסה:  מותרת


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: מותרת לשניהם
txt:
<span class='five'>מותרת לשניהם. </span>כלומר אף מגרש שני ונושא ראשון ואפי' רב הונא מודה בהא: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: הקדיחה
txt:
<span class='five'>הקדיחה. </span>שרפה או ע'י אור שקורין אדורשי'ר או במלח כמו כי אש קדחה באפי <span class='mareimakom'>(דברים לב)</span> : 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: ר'ע אומר
txt:
<span class='five'>ר'ע אומר. </span>אפי' לא מצא בה לא ערוה ולא דבר: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: משום דבר תנשא
txt:
<span class='five'>משום דבר תנשא. </span>היוצאת מבעלה מפני דבר ולא מפני ערוה הוא דקאמר רחמנא מותרת לינשא לאחר כדכתיב והיתה לאיש אחר אבל היוצאת משום ערוה תהא אסורה לכל: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: וב'ש האי דבר מאי עבדי ליה כו'
txt:
<span class='five'>וב'ש האי דבר מאי עבדי ליה כו'. </span>דהא קרא דוקא בערוה לחוד איירי וא'כ ערוה בדבר מבעי ליה כלומר ערוה בעדים: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: וב'ה
txt:
<span class='five'>וב'ה. </span>נמי ודאי מיבעי להו להכי לענין לכופו להוציא דלא כייפינן ליה להוציא אלא בעדות ברורה מיהו להכי כתיב ערות דבר ולא כתיב ערוה בדבר ולא כתיב נמי או ערות או דבר כי היכי דלידרשיה בתרוייהו דמשתמע ערוה או דבר ומשמע נמי ערוה בדבר: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: כי משמש בארבע לשונות
txt:
<span class='five'>כי משמש בארבע לשונות. </span>במקום ארבע לשונות הללו נכתב כי בתורה במקום אם במקום פן במקום אלא במקום אשר במקום אם כמו כי ימצא בקרבך כי יקרא כי תראה חמור כי תפגע כולהו משמע לכשיארע כלומר אם יהיה כך וכן רובן במקום אלא לסתור דבר האמור למעלה לומר אינו כן אלא כן כמו ויאמר לא כי צחקת אינו כן כדבריך אלא צחקת וכן אל תקפוץ את ידך כי פתוח תפתח לו אלא פתוח תפתח לו וכמו לא כי ברחוב נלין לא נסור אל ביתך אלא ברחוב נלין וכן הרבה במקום פן כי תאמר בלבבך רבים וגו' לא תירא מהם וגו' אין אתה יכול לפרש בלשון אם לומר אם תאמר בלבבך וגו' לא תירא מהם הא אם לא תאמר תירא מהם אין זה נכון ולא בלשון אלא אבל נדרש הוא בלשון פן לומר שלא תאמר כן ובתמיה נדרש כלומר וכי תאמר בלבבך רבים הגוים האלה ותירא מהם וכן כי תאמרו מה נרדף לו לעולם לא תשיבו אל לבבכם לומר מה נרדף לו וכן כל כי הסמוכין לאף אף כי תאמר לא תשורנו אף כי אנכי אעננו כולן נדרשין בלשון תימה הלכך סוף פירוש מלמדך פן תאמר כן ועוד משמש בלשון דהא דהיינו אשר או מפני כלומר ליתן טעם ליישב דבר שלמעלה הימנו כמו לא צחקתי כי יראה כמו אשר יראה כלומר מפני שיראה וכן מדוע אתה יושב לבדך כי יבא אלי העם מפני שבא אלי העם שהעם בא אלי וכן כי זה משה האיש כי אמרתי פן תגזל את בנותיך כי אמרתי רק אין יראת אלהים כולן נדרשין כמו אשר כלומר מפני וכן כי גוע אהרן לפי הדרשה שדרשוהו חכמים שמפני גויעתו נסתלק הענן וכולהו מתרגמינן להו ארי שלשון ארי בארמי משתמש כל לשונות כי בעברי ואם באת לשנותו צריך אתה לשנות כולן לפי עניינו וכל כי הנפתרים בלשון כאשר כמו והיה כי יביאך וכל אלו שאין אתה יכול לפותרו בלשון אם דהא ודאי יביאך וכן כי תבואו אל הארץ כי בא סוס פרעה כי תרבו ופריתם בארץ כולן לשון דהא הן נפתרים במדרש סיפרא וסיפרי עשה מצוה זו שבשבילה תכנס לארץ בשכר שתירש תכבש כלומר מפני שיביאך וכשתבואו אל הארץ אתם זקוקים למצות הללו וכי בא סוס פרעה וגו' מפני שבא סוס פרעה וגו' לפיכך ותקח מרים וגו' וכל כגון אלו שאין אתה יכול לפותרן בלשון מפני ונפתרין בלשון כאשר כמו כי יאמרו אליכם בניכם כי יהיה להם דבר כולן לשון אם הם: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: דהא מצא בה
txt:
<span class='five'>דהא מצא בה. </span>מפני שמצא בה הא לאו הכי לא יגרשנה וב'ה נמי הכי משמע להו לשון מפני מפני שמצא בה או ערוה או דבר ואם לאו לא יגרשנה הלכך לא תמצא חן דקאמר קרא היינו מפני שמצא בה כדמפרש ביה ולא משום חן של נוי: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: ור'ע
txt:
<span class='five'>ור'ע. </span>מפרש ליה להאי כי בלשון אם הלכך תרי מילי נינהו אם לא תמצא חן של נוי בעיניו ואם מצא בה ערות דבר: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: לא יוכל לשלחה כל ימיו
txt:
<span class='five'>לא יוכל לשלחה כל ימיו. </span>ואמרינן במס' מכות <span class='mareimakom'>(דף טו.)</span> דהאי כל ימיו קרא יתירא הוא ובא ללמדך לא יוכל לשלחה ואם שלח לא יהא בשלוחה כל ימיו שב'ד כופין אותו להחזירה ואינו לוקה על שילוחו שנתקו הכתוב לעשה של עמוד והחזר מכלל דלכל המגרשים אינם בעמוד והחזר דאי כל מגרשי נשותיהן בעמוד והחזר למה לי לגלויי בהאי: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: שדעות במאכל
txt:
<span class='five'>שדעות במאכל. </span>דעות בני אדם חלוקות באסטניסות של מאכל ומשתה יש שהוא איסטניס וקץ במאכל מחמת מיאוס מועט ויש שאינו איסטניס כל כך ויש שאינו איסטניס כלל כך דעות בני אדם חלוקות בפריצות יש מקפיד על פריצות מועט ויש שאינו מקפיד כל כך ויש שאינו מקפיד כלל: 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: פפוס בן יהודה
txt:
<span class='five'>פפוס בן יהודה. </span>בעלה של מרים מגדלא נשייא היה וכשיוצא מביתו לשוק נועל דלת בפניה שלא תדבר לכל אדם ומדה שאינה הוגנת היא זו שמתוך כך איבה נכנסת ביניהם ומזנה תחתיו:  ופרומה


# tsftbvl

lvr: 36
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המביא </span>גט. </span>אע'ג דלשאר שטרות פעמים נמי קרי גט כדתנן בהשולח (לקמן דף לד:) אין עדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם ואיירי בכל שטרות ובפרק התקבל (לקמן דף סד.)  נמי תניא וכן לגיטין ומפרש התם גיטי ממון מ'מ לא הוצרך לפרש כאן גט אשה משום דברוב מקומות היכא דקתני גט סתם איירי בגט אשה ומה שנוהגים לכתוב י'ב שורות בגט אומר ר'ת משום דגט גימטריא י'ב ור'י שמע בשם רב האי גאון ובשם רבינו סעדיה משום דכתיב ספר כריתות כשיעור י'ב שיטין המפסיקין בין ארבעה חומשי ספר תורה כדאמר בבבא בתרא (דף יג:)  שצריך להניח ארבעה שיטין בין כל ספר וספר והפסק שבין וידבר למשנה תורה לא חשיב שאינו אלא חוזר ושונה מה שלמעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממדינת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממדינת </span>הים. </span>הא דלא נקט המביא גט מחוץ לארץ כדקתני בגמ' (לקמן דף ז:) המביא גט בספינה כמביא בחוצה לארץ משום דבחוצה לארץ הוה משמע כל חוצה לארץ אפילו רקם וחגר להכי נקט ממדינת הים דמשמע רחוק כמו (יבמות דף פז:) האשה שהלך בעלה למדינת הים וכמו (שבועות דף מא:) פרעתיך בפני פלוני ופלוני והלכו למדינת הים לאפוקי רקם וחגר דפליג בהו רבן גמליאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>המביא מרקם. </span>משמע דברקם דרין בה ישראל והא דתנן בפ' דם הנדה (נדה דף נו:) כל הכתמים הבאין מרקם טהורין ור' יהודה מטמא מפני שהן גרים וטועין היינו משום דכתמים הנמצאין שם דעובדי כוכבים הם דישראל מצניעין כתמיהן ור' יהודה מטמא נראה לו דאותם שנוהגין תורת עובדי כוכבים הם גרים וטועין ולעולם ישראל נמי דרים בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכפר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכפר </span>לודים ללוד. </span>אומר ר'י שהזכיר לוד לאשמועינן אע'פ שהיתה נקראת כפר לודים על שם בני לודים שהיו מצויים בה תמיד אפילו הכי צ'ל בפני נכתב ובפני נחתם ולא חשיב כלוד עצמה ורבינו מאיר פירש דרבי אליעזר הזכיר שם עירו כדאמרינן (סנהדרין דף לב:)  אחר ר' אליעזר ללוד ואין נראה לר'י דכ'ש שלא היה צריך להזכיר כי היכי דלא נקט תנא קמא ממדינת הים לארץ ישראל דפשיטא היא דבארץ ישראל קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואשקלון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואשקלון </span>כדרום. </span>הקשה ר'ת דאשקלון מארץ ישראל היא דכתיב ביהושע (יג) זאת הארץ הנשארת וגו' האשדודי והאשקלוני וכתיב הפילה לישראל לנחלה כאשר צויתיך ואחר כך לכדוה כדכתיב בשופטים (א) וילכוד יהודה את עזה ואת אשקלון ואת גבולה ואר'ת דעולי בבל לא כבשוה כדאמר בפ'ק דחולין (דף ז.) גבי בית שאן הרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל ולכך אין תלמידי חכמים מצויין שם ואין בתי דינין קבועין שם אבל קשה דרקם וחגר משמע הכא דהוו חוצה לארץ וכתיב ביהושע (כ) ויקדשו את קדש בהר נפתלי וליכא למימר דלא כבשוה עולי בבל דבספרי בפרשת והיה עקב חשיב רקם וחגר בהדי כרכים שכבשו עולי בבל וי'ל דתרי רקם וחגר הוו ואותו רקם וחגר דכתיב גבי אברהם וישב בין קדש ובין שור (בראשית כ) מתרגמינן בין רקם ובין חגרא בארצו של אבימלך מלך פלשתים ואותו היה בארץ ישראל דמסתמא דאברהם ויצחק היו דרין בארץ ישראל וביהושע נמי משמע דפלשתים מארץ ישראל ואותו רקם וחגר היה במערבה של ארץ ישראל דפלשתים במערבו דים פלשתים הוא גבול מערב של ארץ ישראל ורקם וחגר דמתני' היה במזרח כדאמרינן רקם כמזרח ועכו אע'ג דכבשוהו עולי בבל כדאמר בסוף כתובות (דף קיב.) רבי אבא הוה מנשק כיפי דעכו ובפרק מי שאחזו  (לקמן דף עו:) פריך למימרא דעכו לאו מארץ ישראל הוה הא כי הוו מפטרי רבנן מהדדי בעכו הוו מפטרי מהדדי לפי שאסור לצאת מארץ ישראל לחוצה לארץ אמר ר'ת דלא קשה מידי דעכו היתה חציה בארץ וחציה בחו'ל כדמוכח בירושלמי והכא מיירי באותו צד שבחוצה לארץ והא דלא משני נמי במי שאחזו (שם) מתני' דאם לא באתי מכאן ועד שלשים יום והגיעו לעכו וחזר ביטל תנאו היינו לאותו צד שבחוצה לארץ היינו משום דביוצא מארץ ישראל פוגע תחילה באותו צד של ארץ ישראל והגיע לעכו משמע לתחילת עכו אך קשה לר'י דאמר לקמן (דף ו:)  נכנס לפניו ר' אלעא אמר ליה הלא כפר סיסאי מובלע בתחום ארץ ישראל וקרובה לציפורי יותר מעכו ומה בכך מכל מקום עכו עדיפא אע'פ שהיא רחוקה מציפורי שהיא עצמה חציה מארץ ישראל ועוד היכי דייק לקמן (דף ח.) דמוכר עבדו לסוריא יצא לחירות מדתנן עכו כארץ ישראל לגיטין לגיטין אין לעבדים לא כל שכן סוריא דמרחקא טובא אדרבה סוריא עדיפא כיון דמתני' איירי בצד של חוצה לארץ דקסבר כיבוש יחיד שמיה כיבוש והויא היא עצמה ארץ ישראל דלהכי מיבעיא ליה אי הוי כמוכר עבדו לארץ ישראל כיון דשמיה כיבוש או דלמא כיון דעפרה טמא כחוצה לארץ דמי ואמר ר'י דאפילו בצד של ארץ ישראל צ'ל בפני נכתב וכו' לפי שהוא בסוף הגבול ורחוק מעיקר ישוב ארץ ישראל ומופלג מן הישיבות ובתי דינים וכן יש לתרץ גבי אשקלון וגבי רקם וחגר והשתא פריך שפיר כפר סיסאי דקרוב לציפורי שהיתה עיקר ישוב א'י טפי מעכו דרחוק מעיקר ישוב א'י אע'ג דעכו היא עצמה בארץ ישראל וכפר סיסאי הוא חוצה לארץ מכל מקום פשיט שפיר כיון דקים ליה דמובלעת מהני כאילו היא ממש מארץ ישראל כר'ג דאמר מובלעות שכיחי וגמירי וא'ת דאמר בירושלמי המוכר עבדו לעכו יצא לחירות ר'ש אביו דרבי יודן אומר אפילו מעכו לעכו וכיון דאפילו באותו צד שבארץ ישראל יצא לחירות אם כן מעכו לעכו אמאי יצא לחירות כיון דחשיב כחוצה לארץ וי'ל דנהי דחשיב כחוצה לארץ לגבי עיקר ישוב ארץ ישראל לגבי חוצה לארץ מיהא חשיב כארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>יש עליו עוררין יתקיים בחותמיו. </span>אבל כל זמן דלא אתי בעל ומערער נישאת על פי הגט ולא טענינן מזוייף דמשום עיגונא אקילו בה רבנן אבל בממון טענינן מזוייף לנפרע שלא בפניו ומיתומים ומלקוחות דאל'כ לא שבקת חיי לכל בריה שיוכל כל אדם לכתוב שטר מלוה ולהחתים עדים מעצמו ולטרוף שלא בפניו מיתומים ומלקוחות ומיהו מזה אין להוכיח דאפילו לא טענינן להו מזוייף טענינן להו פרוע כיון דהוא עצמו הוי מהימן לומר פרוע מיגו דאי בעי אמר מזוייף דקי'ל כמ'ד בפרק המוכר את הבית (ב'ב דף ע:) גבי שטר כיס היוצא על היתומים דנשבע וגובה מחצה אבל פלגא דפקדון טענינן להו פרוע הוא לך אע'ג דלא טענינן להו נאנסו משום דאביהם היה נאמן לומר החזרתיו לך במיגו דנאנסו אבל יש להוכיח דטענינן להו מזוייף דאל'כ כל אחד יכתוב שטר מכר או שטר מתנה ויחתום עדים ויגבה שלא בפניו מיתומים ומלקוחות דהשתא אין שייך לומר פרעתי ועוד יש לדקדק מסוף פ' גט פשוט (שם דף קעד:) דטענינן ליתמי מזוייף דאמר רב הונא שכיב מרע שהקדיש כל נכסיו ואמר מנה לפלוני בידי נאמן חזקה אין אדם עושה קנוניא על ההקדש ופריך וכי אדם עושה קנוניא על בניו דרב ושמואל דאמרי תרוייהו שכיב מרע שאמר מנה לפלוני בידי אמר תנו נותנין לא אמר תנו אין נותנין ומסיק דרב הונא איירי בשטר מקויים ורב ושמואל בדנקיט שטר שאינו מקויים אמר תנו קיימיה לשטרא לא אמר תנו לא קיימיה לשטרא פירוש דשמא שלא להשביע את בניו אמר כן ואי לא טענינן מזוייף ליתומים מכל מקום יגבה דהא נקיט שטרא ואין לומר דטענינן פרוע דהא רב  אית</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאין בקיאין לשמה. </span>וא'ת מאי שנא לשמה דאין בקיאין משאר הלכות גיטין כגון מחובר ושינה שמו ושמה ונכתב ביום ונחתם בלילה ואין לומר דנקט לשמה דשכיח טפי דמשכח גט ששמו כשמו ושמה כשמה ומשדר לה וגם הסופר שרגיל לכתוב טופסי גיטין אגב שיטפיה מישתלי וכתב שמו ושמה וה'ה שאר הלכות גיטין זה אינו דהא אמר לקמן (דף ט:) בג' דרכים שוו גיטי נשים לשחרורי עבדים ופריך והא איכא לשמה בשלמא לרבה היינו מוליך ומביא אלא לרבא קשיא ותו בין לרבה בין לרבא הא איכא מחובר אלמא לרבה דוקא נקט לשמה בכלל מוליך ומביא ולא נקט מחובר ומפרש ר'ת דבכל הלכות גיטין בקיאין אלא דהך דרשה דוכתב לה לשמה אינה נראית להם עיקר דרשה ואין בקיאין פירוש אין חוששין לדרשה דלשמה ולאחר שלמדו דלקמן פירוש לאחר שקיבלוה והא דפ'ה דממילא שיילינן ליה אי הוה לשמה ואמר אין אין נראה דלא משתמיט בשום דוכתא שיהא צריך לישאל ועוד דאם כן לימא איכא בינייהו אם צריך לישאל ואומר ר'י דסתמא לשמה קא מסהיד כדפירש בקונטרס נמי בסמוך  והא דאמר לקמן מי קתני בפני נכתב ובפני נחתם לשמה נהי דסתמא לשמה משמע מכל מקום כיון דעיקר תקנה משום לשמה הוא הוה ליה למימר בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאין בקיאין לשמה. </span>קשה דלקמן (דף ה.) תניא הוא עצמו שהביא גיטו אינו צריך שיאמר בפני נכתב ובפני נחתם מאי שנא הוא משלוחו אי חיישינן שמא לא נעשה לשמה וטעמא דאמר לקמן מינקט נקט ליה בידיה ואיהו מערער עלויה למה לא יערער אם מתחילה לא ידע דבעי לשמה והשתא ידע ואומר ר'י דמסקינן בסמוך דרוב בקיאין הן וסתם ספרי גמירי וליכא אלא לעז בעלמא דמסתמא שלא כדין יערער והכא שמביאו הבעל בעצמו ליכא למיחש אפילו ללעז דתו לא מערער כדאמר בסמוך מנקט נקיט בידיה וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>בינייהו. </span>לא מצי למימר מוליך איכא בינייהו דלרבה נמי לרבנן בתראי במוליך צ'ל בפני נכתב ובפני נחתם דגזרינן מוליך אטו מביא ולת'ק נמי הוי בכלל הא דאמר איכא בינייהו ממדינה למדינה בארץ ישראל והא דלא קאמר גט מקויים איכא בינייהו משום דהוי בכלל דאתיוה בי תרי דדמי למקויים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאתיוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאתיוה </span>בי תרי. </span>פ'ה למ'ד לפי שאין עדים מצויין לקיימו אלו יקיימוהו וקשה דאטו בכיפא תלו להו שיהו מזומנין לקיימו כשיבא הבעל ויערער ועוד דלמה לי דאתיוה בי תרי כך שוים שנים מן השוק שמכירין חתימת העדים ומפרש ריב'א דאתיוה בי תרי ואמרי שהבעל שלחם דתו לא מהימן לומר לא שלחתים דהכי אמר לקמן (דף ה.) שנים אין צריכין לומר בפני נכתב וכו' ומה אילו יאמרו בפנינו גירשה מי לא מהימני ולהאי לא חיישינן שמא החתים במזיד עדים פסולין דמסתמא כיון דשלח לה גט כדין עשאו דאינו חשוד להכשילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליבעי </span>תרי. </span>אכתי לא ידע הא דפרישית דלא הוי טעמא אלא משום לעז עד לבסוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אכל עדיות שבתורה. </span>בדלי'ת גרסינן כגון עדות דיני ממונות ודיני נפשות ואית דגריס עריות ברי'ש ולא נהירא דאם כן מאי משני עד אחד נאמן באיסורין מה לו להזכיר איסורין והא ערוה נמי איסור הוא והכי הוה ליה למימר לא דמי לשאר עריות והוה ליה ליתן טעם ומיהו יש לומר דה'ק עד אחד נאמן באיסורין להתיר והא דבעי תרי הני מילי לאסור דחד לאו כל כמיניה אבל הא דקאמר כל עריות לא אתי שפיר דמאי כל עיקר דבר שבערוה אין פחות משנים זהו באשת איש בגיטין ובקידושין וזנות דאשת איש לאוסרה על בעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>אחד נאמן באיסורין. </span>פי' הקונטרס שהרי האמינה תורה כל אחד ואחד על הפרשת תרומה ושחיטה וניקור הגיד וחלב ולא היה לו להזכיר הפרשת תרומה ושחיטה דבהנהו נאמן אע'ג דאיתחזק איסורא משום דבידו לתקנם כמו שפ'ה בסמוך והכי אמר בהאשה רבה (יבמות דף פח.) ושחיטה אע'ג דהשתא אין בידו לתקנו מעיקרא היה בידו לשחוט דאם לא כן אמאי מהימן כיון דאיתחזק איסורא דלא מצינו בשום מקום שיצטרך בגדול אחד עומד על גביו ומעשים בכל יום דמהימן אע'ג דלא שייך רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן כגון שנחתך כל הראש ואין בית השחיטה ניכר ומה שאנו סומכין על הנשים בשחיטה אע'פ שאין יודעות הלכות שחיטה כיון שבידה ללמוד לשחוט או להשכיר אחרים שישחטו לה כבידה דמי וא'ת ומנא לן דעד אחד נאמן באיסורין וי'ל דילפינן מנדה דדרשינן בפרק המדיר (כתובות דף עב.) וספרה לה לעצמה וא'ת אם כן אפילו איתחזק איסורא וי'ל דאינה בחזקת שתהא רואה כל שעה וכשעברו שבעה טהורה ממילא ולא איתחזק איסורא וגם בידה לטבול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>אחד נאמן באיסורין. </span>הקשה ר'ת מה תשובה היא זאת עיקר הגט יוכיח שצריך לחותמו בשנים ותי' דה'ק דעד אחד נאמן באיסורין בכה'ג שעיקר הגט נעשה כבר ושוב אין צריך אלא גילוי מילתא לידע אם לשמה נכתב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוי </span>דבר שבערוה. </span>האי דנקט דבר שבערוה אומר ר'י משום דבהאשה רבה (יבמות דף פח.) בשאר איסורי כגון טבל והקדש וקונמות מספקא לן אי מהימן אפילו איתחזק איסורא ולאו בידו או לא וא'ת אי עד אחד נאמן בשאר איסורין אפילו איתחזק איסורא ולאו בידו אמאי איצטריך וספרה לה לעצמה ויש לומר דס'ד דחשיב כמו דבר שבערוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סתם </span>ספרי דדייני מיגמר גמירי. </span>והוי כמו מיעוטא דמיעוטא דלא חיישינן אפילו לרבי מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן </span>הוא דאצרוך. </span>פירש בקונטרס משום דאיכא דאשכח כתוב ועומד כגון שנכתב לשם א' מבני עירו ששמו כשמו ונמלך מלגרש וקשה דבהוחזק שני יוסף בן שמעון  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>קולא הוא חומרא הוא. </span>בריש האשה רבה (יבמות דף פח.) גבי מתוך חומרא שהחמרת עליה בסופה דפריך לא לחמיר ולא ליקל ומשני משום עיגונא אקילו בה רבנן לא שייך למיפרך האי קולא הוא חומרא הוא דאי מצרכת לה תרי ובא בעלה מותרת לחזור כדאמרינן התם והשתא בחד תצא מזה ומזה דהתם זימנין דלא אפשר לתקן כשלא ראה אלא אחד שהיה מכיר שהוא בעלה ואפילו היו שם הרבה מי יביאם בכאן להעיד אבל כאן יכול לשלחו בשנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>אתי בעל מערער ופסיל ליה. </span>יש לפרש דפסיל ליה ממש אע'ג דלא מהימן וליכא אלא לעז בעלמא מיפסל וא'ת א'כ מאי ס'ד דמהני בפני נכתב כיון דאכתי איכא לעז וי'ל דס'ד דמהני דרוב פעמים לא יוציא שיסבור שלא יאמינוהו ומיהו אי מפיק ליה מיפסל ולמאי דס'ד הא דקתני אם יש עליו עוררין יתקיים בחותמיו קאי נמי אהמביא גט ממדה'י ומשני מידק דייק ולא אתי בעל לערער ואפי' אם יערער לא יאמינוהו וליכא לעז כלל ומיהו אין נראה לר'י לפרש כן שיהא פסול משום לעז בעלמא כיון דקים לן שהוא כשר ועוד מדלא תנן ברישא המביא גט ממדה'י אם יש עליו עוררין וכו' כדקתני בסיפא ונראה לפרש ופסיל ליה היינו שיאמינוהו ללעז אבל מ'מ הגט כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתי </span>לאיחלופי בקיום שטרות דעלמא. </span>וא'ת כיון דאין צריך לומר בפני נכתב אלא משום איחלופי אמאי פסיל בריש פ'ב (לקמן דף טו.)  בפני נכתב חציו אחרון טפי מחציו ראשון וי'ל דבחציו ראשון יש בו שם האיש והאשה והזמן שהוא עיקר הגט מינכר מילתא ולא אתי לאיחלופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>בפני. </span>אבל ידעתי אין מועיל וטעמא דכשאמר בפ'נ ונחתם דייק טפי דמרע אנפשיה טובא כשאמר בפני נעשה הכל והוא לא ראה מכשיאמר ידעתי וא'ת ואמאי לא מהני ידעתי לרבה כמו לרבא על כרחך משום דלרבה הוי טעמא משום לשמה ואכתי תיקשי רבה מ'ט לא אמר כרבא דמפ' טעמא משום קיום ויועיל ידעתי וצריך בפני נכתב דלא אתי לאיחלופי ואור'י דמכח מתני' דבריש פ'ב (לקמן דף טו.) דקתני אחד אומר בפני נכתב ושנים אומרים בפנינו נחתם כשר משמע ליה לרבה דידענו לא מהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>כי אמרי ידענו מי לא מהימני. </span>פי' בקונטרס הואיל ולדידיה טעמא משום קיומא מה לי בפני ומה לי יודע אני משמע שרוצה לומר דשליח מהימן כי אמר יודע אני והא דנקט כי אמרי ידענו לשון רבים ולא אמר כי אמר ידעתי משום דאשלוחין דעלמא קאי ולעיל לא בעי למימר ידעתי איכא בינייהו דלא בעי למינקט אלא הנהו דלמר צריך ולמר לא צריך אבל תימה הוא דבכל דוכתי נקט לרבא בפני נחתם לאו דוקא ועוד אי בחד נמי מהני ידעתי היכי קאמר רבא ברפ'ב (לקמן דף טו.) אפילו הוא ואחר מעידין על חתימת עד שני פסול דאי לא הוה אלא האי שליח דמכיר שתי חתימות הוה כשר והשתא משום דבא אחד מהשוק לסייעו בחתימת שני יפסל אע'ג דבקונטרס פי' התם דהיינו הא דפריך ליה רב אשי מי איכא מידי דאילו מסיק איהו לכולי דיבורא כשר וכו' מ'מ אין סברא כלל שהיה רבא טועה בכך ונראה דידעתי לא מהני אפילו לרבא עד שיאמר בפ'נ ונחתם משום דדייק טפי כדפירשנו והכי מפרש ר' משולם אטו כי אמרי ידענו שנים מעלמא שיקיימו גט זה מי לא מהימני והואיל ומהני בזה קיום דמהני בשאר שטרות אתי לאיחלופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאילו אמרי ידענו כו'. </span>וקושיא דאשה ובעל דבר לא חש לתרץ דלא שכיח דמייתי גיטא וכי מייתי עד כשר אתי לאיחלופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>האי תנא דבעי כתיבה לשמה ובעי חתימה לשמה. </span>וא'ת למאי דמסקינן דרבה אית ליה דרבא נוקי מתני' כרבי אלעזר והוי בפני נכתב משום לשמה ובפני נחתם משום שאין עדים מצויין לקיימו ודוחק לומר דכולה הך סוגיא וגם רב אשי דאמר לקמן ר' יהודה היא איירי למאי דס'ד מעיקרא וי'ל דרבה אף לפי המסקנא בעי חתימה לשמה כיון דידענו לא מהני דאי מהני לפי המסקנא תיקשי רבה מ'ט לא אמר כרבא וליכא למימר הא דלא מהני ידענו היינו משום איחלופי דהא כיון דצריך לומר בפני נכתב משום לשמה לא אתי לאיחלופי:  דתנן</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנן </span>אין כותבין במחובר וכו'. </span>הך סוגיא ובסמוך נמי דמוקי רב אשי מתניתין כר' יהודה אתיא כריש לקיש דפ'ב (לקמן דף כא:)  דמוקי מתניתין כר'מ דחתמו שנינו דמשמע חתימה ממש אבל רבי יוחנן ושמואל מוקי התם מתניתין כרבי אלעזר וחתמו אתורף קאי כלומר סיימו כמו תורה חתומה ניתנה דס'פ הניזקין (לקמן דף ס.) ולשמואל ורבי יוחנן נמי יש להוכיח דר'מ לא בעי כתיבה לשמה כדמסיק בסמוך מדרב נחמן דאמר אומר היה ר'מ אפילו מצאו באשפה כו' וא'ת והיכי מוכח מהכא דלא בעי כתיבה לשמה דילמא לכתחילה בעי כתיבה לשמה כדבעי לכתחלה בתלוש וי'ל דאפילו אי לכתחילה בעי כתיבה לשמה לא מיתוקמא מתני' כוותיה כיון דדיעבד כשר לא היו מתקנין לומר בפ'נ ועוד דתנן בריש פ'ב (לקמן דף טו.) דאי לא אמר בפני נכתב פסול ותימה לר'י דהכא משמע דלא מיתוקמא מתני' כר'מ משום דר'מ לא בעי כתיבה לשמה ולקמן (דף ה:) תניא בהדיא המביא גט ממדינת הים נתנו לה ולא אמר בפ'נ ובפני נחתם יוציא והולד ממזר דברי ר'מ ולרבא ניחא דבעי בפני נכתב דלא ליתי לאיחלופי והא דאמר רב נחמן בסמוך דלר'מ מצאו באשפה כשר היינו כשהבעל עצמו נותנו לה או בא'י אבל שולח גט ממדינת הים צריך שיראה השליח כתיבת הגט שיוכל לומר בפני נכתב דלא ליתי לאיחלופי אבל לרבה קשה דלית ליה טעמא דאיחלופי אף לפי המסקנא דרבה אית ליה דרבא כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>גיטין פסולים. </span>איכא דמוקי בפ' בתרא (לקמן דף פו.) הך מתני' כר'מ אע'ג דאית ליה לר'מ כל המשנה ממטבע שטבעו חכמים בגיטין הולד ממזר אור'ת דהכא היינו טעמא דהולד כשר דכך היה המטבע שלא יפסל הולד בהנך שלשה ואע'ג דר'מ סבר וכתב היינו וחתם מ'מ כשר הולד בכתב ידו ואין עליו עדים דכיון שהבעל עצמו כתב אין לך חתימה גדולה מזו ואין בו אלא עד אחד למ'ד בפ' בתרא (ג'ז שם) כתב ידו ועד שנינו שפיר אלא למ'ד כתב סופר ועד קשה ניחוש דשמא סופר כתבו להתלמד וזרקו לאשפה ובאתה האשה והחתימה עליו עד אחד ואין כאן שנים וי'ל שהסופרים חוששים למכשול ונזהרין בכך ומיהו אין רגילות להזהר לגמרי שתחשב כתיבת סופר כעד אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>בכתב ידו ואין עליו עדים. </span>טעמא דפסול משום שיוכל לכתוב הזמן כמו שירצה והוי כאין בו זמן וא'ת בשלמא למ'ד בפ'ב (לקמן דף יז.) דתקנו זמן בגיטין שלא יחפה על בת אחותו הכא בכתב ידו נמי איכא למיחש שמא יחפה אבל למאן דמפרש התם דתקינו זמן משום פירי קשה לר'י מה חשש יש בכתב ידו ואם יש לחוש שיקדים זמן לטובת האשה אע'פ שבא לגרשה ולעשות עמה קנוניא שתגבה מלקוחות שמכר להם פירות בינתים מאותו הזמן הכתוב בגט עד עכשיו כמו שאנו חושדין את האשה גבי שובר כתובה בסוף שנים אוחזין (ב'מ דף יט.) א'כ לא נסמוך עליו לטרוף לקוחות מזמן הכתוב בו וי'ל דודאי אינו נאמן ולכך פסלוהו דלפעמים תפסיד האשה שלא כדין כשיכתוב הבעל יום שעומד בו ולא יקדים הזמן ואז היה לה לטרוף לקוחות מזמן הכתוב והיא לא תוכל לטרוף לפי שאנו חושדין אותו שהקדים הזמן ולכך פסלוהו דהשתא בדין לא תטרוף האשה מזמן הכתוב כיון שהגט פסול דדוקא בגט כשר גובה מיום הכתיבה ועי'ל דחיישינן דאחר הכתיבה מיד תתפוס הפירות ותאמר שכבר נתגרשה מזמן הכתוב בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>בו זמן ואין בו אלא עד אחד. </span>למ'ד כתב ידו ועד שנינו תנא כתב בכתב ידו ואין עליו עדים לאשמועינן דאפ'ה הולד כשר וסיפא דאין בו אלא עד אחד איצטריך דאפ'ה לא תנשא לכתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>בו זמן. </span>נראה ה'ה דאין בו זמן אלא לאשמועינן אע'ג דיש בו זמן לא תינשא לכתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אלעזר אומר אפילו אין עליו עדים כו'. </span>וא'ת דילמא דוקא כתב בכתב ידו או בעד אחד דאיירי ת'ק מכשיר ר'א וי'ל דהלשון אפילו אין עליו עדים משמע דאין עליו עדים כלל ועוד דקתני דאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם משמע דבעדי מסירה לחוד סגי ונראה לר'י דאף לכתחילה מכשיר ר' אלעזר בעדי מסירה כדפירש בקונטרס מדקתני לקמן בפ'ב (דף כא:) אין כותבין על הנייר מחוק וחכמים מכשירין ואמר מאן חכמים ר'א דאמר עדי מסירה כרתי ומשמע מכשירין וכותבין והדתנן בהשולח (לקמן דף לד:) התקין ר'ג שיהו העדים חותמין על הגט לא שצריך לעשות כן אלא תיקן שילמד להם לעשות כן שלא יצטרכו לעדי מסירה כשירצו להראות לראיה השטר והגט אבל אם באים לסמוך לכתחילה אעדי מסירה סומכין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וגובה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגובה </span>מנכסים משועבדים. </span>לשון שני פי' בקונטרס אם שטר מלוה הוא גובה מנכסים משועבדים וכן נראה לר'ת עיקר דאפילו בשאר שטרות גובה בעדי מסירה מנכסים משועבדים כדמשמע בפ' בתרא (לקמן דף פו:) דאמר רב הלכה כר'א בגיטין ובשאר שטרות לא והא קתני וגובה מנכסים משועבדים אלמא דר'א איירי נמי בשאר שטרות וקשה דאמר בגט פשוט (ב'ב דף קעו.) הוחזק כתב ידו בב'ד מהו פי' מהו שיגבה ממשעבדי ומייתי מהך דגיטין דקתני וגובה מנכסים משועבדים ומשני שאני התם דאיכא כתובה משמע דדוקא בגט איירי ולא בשאר שטרות ורשב'ם גרס התם שאני התם דמשעת כתיבה שיעבד נפשיה פירוש כשנכתב השטר נכתב כדי למוסרו בפני עדים שיהו עדי מסירה במקום עדי חתימה והוי קול כאילו עדים חתומים אבל לעיל איבעיא לן הוחזק כתב ידו בב'ד ומסר בינו לבין עצמו ולא נתכוין אלא להודאה ולא לעשות שטר שיהיה לו קול והתם לא יועיל אפילו איתחזק בב'ד ורבינו חננאל פי' דההיא דגט פשוט (שם דף קעו.) פליגא אההיא דהמגרש (לקמן דף פו:)  ופסק רבינו חננאל שיש לסמוך אההיא דגט פשוט ולא מגבינן בעדי מסירה אלא מבני חרי והא דפריך סתמא דהש'ס בפירקין (דף יא.) גבי שטר פרסאה דמסרי באפי סהדי ישראל אי הכי ממשעבדי נמי ליגבי לא קשה לפסק רבינו חננאל דמיירי בחתימי עליה סהדי עובדי כוכבים הדיוטות כדפי' בקונטרס ומשום הכי ס'ד דגבי ממשעבדי כיון דמסרי באפי סהדי ישראל חשיבי הנך הדיוטות כערכאות וגם מלשון הקונטרס מוכיח לקמן דלא גבי ממשעבדי אלא בעדי חתימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>לא בעי רבי מאיר כתיבה לשמה מדאורייתא אבל מדרבנן בעי. </span>ופסול בדיעבד דבענין אחר לא מתוקמא מתניתין כוותיה כדפיר' לעיל ואם תאמר ומאי שנא ממחובר דאמר לעיל אין כותבין לכתחילה אבל בדיעבד כשר אפילו מדרבנן דמדאורייתא אין חילוק בין לכתחילה לדיעבד ויש לומר דהשתא מוקי ההיא מתניתין דמחובר כרבי אלעזר וחתמו אתורף קאי:  וחתמו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחתמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחתמו </span>ונתנו לה כשר. </span>לכתחילה נמי כשר לחתום וליתן דבפרק כל הגט (לקמן דף כו:) ובהכותב (כתובות דף פה.) מוכיח מדרב נחמן דהכא דלמיחזי כשיקרא לא חיישינן ועוד תנן בפרק כל הגט (לקמן דף כו.) הכותב טופסי גיטין צריך שיניח מקום האיש והאשה וקאמר בגמ' משום קטטה ור' מאיר היא או משום תקנת עגונות משמע במצאו באשפה דלא שייכי הני טעמי שרי אפילו לכתחילה ומאן דמפרש נמי התם משום תקנת סופר ורבי אלעזר היא משמע דלר'מ אין צריך להניח כלום ושרי לכתוב הכל והא דלא קאמר הכא חתמו ונתנו לה אומר ר'ת משום דהוה משמע דלא סגי דלא עביד הכי וא'ת ומאי שנא דבעי לר'מ לכתחילה כתיבה בתלוש למאן דמוקי מתניתין דמחובר כר' מאיר ושלא לשמה שרי אפילו לכתחילה ואומר ר'ת דלגבי לשמה לא חיישינן אי מייתי גט לעדים שאינו כתוב לשמה שיחתמו גם הם שלא לשמה דכיון דידעי דצריך לשמה לא אתו למיטעי אבל במחובר אי כתב לה במחובר זימנין דמישתלי ואין נזכרין לתלוש וחתמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>רבי אלעזר במזוייף מתוכו. </span>תימה לר'י מה ענין שלא לשמה למזוייף מתוכו שחתומים בו קרובין או פסולים דהתם בדין מיפסיל משום דלמא אתי למיסמך עילוייהו להשיאה או להוציא ממון על פיהם אע'פ שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר כדאמר בפ' ארבעה אחין (יבמות דף לא:) נינחיה גבי עדים זימנין דחזו בכתבא ומסהדי ורחמנא אמר מפיהם ולא מפי כתבם אבל הכא שהעדים כשרים אלא שחתמו שלא לשמה מה תקלה יש בכך אם נסמוך עליהן וליכא למימר דאי שרינן בחתמו שלא לשמה יבא להכשיר זימנין דיחתמו תחלה ויכתבו גט על גבי חתימתן והתם ליכא עדות כלל דאם כן מטעם זה גם בשאר שטרות היה לנו להצריך חתימה לשמה ויש לומר דמ'מ איכא למיגזר חתימה אטו כתיבה דאם אין עושין חתימה לשמה גזרינן פן לא יכתבו גם הכתיבה לשמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני ר' יהודה היא. </span>אע'ג דבריש פ'ב (לקמן דף טו.) תנא קמא דר' יהודה מצריך בפני נכתב ובפני נחתם בהא סבר לה כר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שתהא כתיבתו וחתימתו בתלוש. </span>וא'ת ולמה ליה למינקט וחתימתו כיון שהיתה כתיבה בתלוש אי אפשר לחתימתו שתהא במחובר וי'ל דמשכחת לה שכתבו על אילן תלוש ואח'כ נטעו והשריש וחתמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקיימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקיימא </span>לן הלכה כר'א בגיטין. </span>משום דמיירי הכא בגיטין נקט גיטין אבל הלכה כמותו אף בשאר שטרות אע'ג דכל אמוראי דלקמן (דף פו:) סברי כר' אלעזר דוקא בגיטין קיימא לן כשמואל בדיני דפליג לקמן (שם) אדרב וקאמר אף בשאר שטרות ועוד בפ' זה בורר (סנהדרין דף כח:) גבי מתנתא דהוו חתימי עלה תרי גיסי קאמר רב יוסף זיל אקנייה בעדי מסירה כר' אלעזר ופריך ליה אביי והאמר ר' אבא מודה ר' אלעזר במזוייף מתוכו שהוא פסול משמע דרב יוסף ואביי דהוו בתראי סברי כר' אלעזר ובפירקין נמי אמר ר' אבא האי שטרא פרסאה דמסריה ניהליה באפי סהדי ישראל מגבינן ביה מבני חרי ולפיכך צריך ליזהר שיהו עדי מסירה בשעת נתינת הגט דאינהו כרתי דאי ליכא שם עדי מסירה אינה מגורשת אע'ג דאיכא עדי חתימה ולא מהני עדי חתימה אלא שאם ימותו עדי מסירה או ילכו להם למדינת הים שתינשא ע'י עדי חתימה דמסתמא בהכשר נעשה כדאמרינן בהשולח (לקמן דף לו.) לא צריכא אלא לר' אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי תקינו רבנן עדי חתימה דזימנין דמייתי סהדי אי נמי דאזלי למדינת הים וכן משמע בפ' בתרא (לקמן דף פו:) גבי שנים ששלחו שני גיטין ושמותיהן שוין [ונתערבו] נותן שתיהן לזו ושתיהן לזו וקאמר בגמ' דלא כר' אלעזר משום דלא ידעי עדי מסירה בהי מינייהו מיגרשא אבל לר'מ ניחא וצריך לומר דבמשולשין איירי דבעי לר'מ שיהא מוכח מתוכו כדאמרינן בריש כל הגט (לקמן דף כד:) גבי כתב לגרש את הגדולה ואי לר' אלעזר סגי בעדי חתימה אמאי לא אתיא כר' אלעזר דל עדי מסירה מהכא בעדי חתימה סגי אלא משמע דלעולם בעי ר' אלעזר עדי מסירה ועוד דרגיל ר'ת לומר דאפילו לר'מ בעי עדים בשעת נתינת הגט דאין דבר שבערוה פחות משנים וכן שטר מתנת קרקע או שטר מכר שהוא לקנין קרקע ואינו לראיה אין מועיל כלום לר' אלעזר אם ידוע שלא נתנו בפני עדים מיהו יש לחלק דלענין ממון דמהניא הודאת בעל דין כמאה עדים סגי בעדי חתימה במקום הודאת בעל דין אבל בקידושין וגרושין לא מהניא הודאת בעל דין משום דמחייב לאחרים דבקידושין אסר לה אקרובים ובגרושין אסר לה אכהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר לפי שאין עדים מצויין לקיימו והני נמי לא שכיחי. </span>וטעמא דרבי אליעזר לא משום דקסבר דמובלעות נמי לא שכיחי אלא שלא תחלוק במדינת הים כדמשמע בסמוך:  תנן</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>המביא גט ממדינה למדינה במדינת הים. </span>ומרישא דמתניתין המביא גט ממדינת הים דמשמע דוקא ממדה'י לא'י לא מצי למיפרך דלעולם באותה מדינה במדינת הים נמי צריך ונקט הכי לאפוקי רקם וחגר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אימא ממדינה למדינה בארץ ישראל לא צריך. </span>וא'ת ואמאי נקט ממדינה למדינה ניתני המביא גט באותה מדינה במדינת הים צריך כו' הא בארץ ישראל אין צריך באותה מדינה וה'ה ממדינה למדינה דלרבה אין חילוק בין אותה מדינה ובין ממדינה למדינה וי'ל דנקט הכי לאשמועינן דלא נימא דממדינה למדינה בארץ ישראל צריך נמי משום קיום כרבא קמ'ל דאין צריך דטעמא לאו משום קיום אי נמי משום דשכיחי עולי רגלים כדמסיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מההיא הוה אמינא הני מילי דיעבד. </span>פירש בקונטרס אי מדיוקא דרישא ופי' כן משום דאסיפא לא הוי מצי למימר הני מילי דיעבד דהא בהדיא קתני אין צריך דמשמע לכתחילה ומיהו לשון אי מההיא לא משמע הכי ונראה דיש ליישב דהכא שייך למיתני א'צ בדיעבד כלומר אין צריך ליטלו הימנה כשלא אמר בפני נכתב ובפ'נ דאמר לקמן כיצד יעשה יטלנו הימנה ויחזור ויתן לה בפני שנים ויאמר בפני נכתב ובפני נחתם אבל קשה דאמרינן בריש פ'ב (לקמן דף טו.)  המביא גט ממדינת הים ואמר בפני נכתב אבל לא בפני נחתם כו' פסול ופריך בגמ' תנינא חדא זימנא המביא כו' ומשני אי מההיא הוה אמינא צריך ואי לא אמר כשר והיכי הוה מצי למימר הכי הא אמרינן הכא דאי לא תנא אלא חד בבא הוה אמינא בא'י לכתחילה צריך מכלל דבמדינת הים אפילו בדיעבד נמי צריך וי'ל דמאחר דתנא הכא תרי בבי לאשמועינן דארץ ישראל אפילו לכתחילה אין צריך אם כן מהשתא מצינן למימר דהא דצריך במדינת הים היינו לכתחילה אבל בדיעבד כשר להכי איצטריך מתניתין דפ'ב ועוד נראה לר'י דהכי פירושא הני מילי דיעבד שלא ראה כתיבת הגט וחתימתו דיכול ליתנו לה בא'י אבל לכתחילה צריך שיראה כתיבת הגט וחתימתו כדי שיוכל לומר בפני נכתב קמ'ל דלא צריך ובמדינת הים אם לא ראה כתיבת הגט וחתימתו אין יכול להביאו וליתנו לה ואם הביא ונתנו ה'א דכשר אי לא מתניתין דפ'ב והשתא מיתרצה נמי פירכא קמייתא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאיכא עולי רגלים מישכח שכיחי. </span>ואע'ג דלענין מחאה שלא בפניו אמרינן בחזקת הבתים  (ב'ב דף לח:) סתם יהודה וגליל כשעת חירום דמי ולא הוי מחאה היינו משום שאין המחזיק דרכו לחזר אם עשו מחאה אבל הכא שמחזרת אחר עדים המכירים חתימת העדים מצויין לקיימו ואם תאמר דלקמן (דף ו.) משמע איפכא גבי בני מחוזא דניידי ומצרכי בפני נכתב משכונה לשכונה אטו במחוזא מי לא הוה מחאה וי'ל דהתם אפילו ימחה בפני בני אדם שהולכין להם שלא יאמרו למחזיק מכל מקום דרך הליכתם יאמרו לאחרים וחברך חברא אית ליה כדאמרינן התם אבל לענין קיום כיון דניידי לא ימצא קיום כשיצטרך להם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ר' יצחק עיר אחת היתה בארץ ישראל כו'. </span>בלא ר' יצחק נמי יש להוכיח דבארץ ישראל היתה דבחוצה לארץ באותה הגמוניא נמי צריך לרבה כיון דאין בקיאין לשמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהיו </span>מקפידין זה על זה. </span>וחירום דידהו הוי טפי מחירום דיהודה וגליל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבה </span>אית ליה דרבא. </span>וא'ת אמאי צריך לרבה בפני נכתב מהגמוניא להגמוניא והא רבה לא חייש לאיחלופי כיון דידענו לא מהני וי'ל דמתחילה לא היו מתקנין בפני נכתב משום איחלופי אבל כיון דתקינו משום לשמה במדינת הים תקנו שיאמר בכל מקום אף בארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מאי בינייהו. </span>לעיל כי משני כיון דאיכא עולי רגלים מישכח שכיחי לא הוה מצי למיבעי מאי בינייהו דאכתי איכא בינייהו מקומות דלא קביעי בתי דינין או שמקפידין זה על זה:  אילימא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>חרש. </span>ולא בעי למימר כגון אלם או שלא ראה כתיבת הגט דא'כ הוה ליה למימר ולא אמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי יכול נמי. </span>פי' יכול נמי סגי בקיום חותמיו וא'ת מאי קשיא ליה לרבה כי היכי דלרבא ניחא ליה דמפרש אינו יכול צריך קיום חותמיו אבל יכול סגי באומר בפני נכתב ונחתם ואין צריך שנים הכי נמי יפרש לרבה דלאחר שלמדו רבה ורבא שוים ואומר ר'ת דלרבא ניחא דתנא אינו יכול לאשמועי' דבעי קיום חותמיו אבל ביכול סגי באומר בפני נכתב אע'ג דלא חשיב לרבא כמו קיום חותמיו אבל לרבה בפני נכתב עדיף מקיום חותמיו שמעיד שנעשה לשמה ע'כ תנא אתא לאשמועינן דאינו יכול סגי בקיום חותמיו כיון דאוקמינן לאחר שלמדו יכול נמי תיסגי ליה בקיום חותמיו ולקמן מפרש אי הכי חד נמי ליבעי שמואל מרב הונא אי סגי בקיום חותמיו כיון דליכא למיחש למידי או דילמא לא פלוג בין למדו ללא למדו ומשני בחד פשיטא ליה דצריך גזירה משום שמא יחזור הדבר לקלקולו ור'י מפרש דהכי פריך אי הכי יכול נמי היכא דאין צריך קיום לא יצטרך לומר לרבה בפני נכתב ונחתם כיון דלמדו ולעיל אמרינן באתיוה בי תרי ובאותה מדינה במדינת הים דלרבה בהני נמי קתני מתניתין דצריך דכולה מתני' אית לן לאוקמא בלמדו מדפריך ממתני' דהאשה עצמה מביאה גיטה וא'כ רישא נמי איירי בלמדו ובענין זה יש לפרש אי הכי חד נמי ומתחילה כתב רש'י בפירוש כתב ידו דהך קושיא דאי הכי יכול נמי ואי הכי חד נמי איירי למאי דסלקא דעתא מעיקרא דרבה לית ליה דרבא דכן דרך הש'ס דבתר דאיתותב מחדא הדר מותיב ליה מאידך ושוב מחקו רש'י ואין לפרש יכול נמי לא יצטרך לרבה בפני נכתב כיון דלמדו בשלמא לרבא דחייש לאיחלופי ניחא אבל לרבה דידענו לא מהני א'כ לא אתי לאיחלופי מה צריך בפני נכתב דהא לקמן בריש פרק שני (דף טז:) משמע דכיון דאיתקן בפני נכתב לרבה משום לשמה מודה רבה דצריך לאומרו אפילו אחר שלמדו משום איחלופי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>תחלוק בשליחות. </span>פירוש בשליחות דיכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי בעל נמי. </span>לרבא ניחא דכי מייתי ליה בעל ליכא למיחש לזיוף דאינו חשוד להכשילה במתכוין אלא לרבה בבעל נמי ליחוש שלא יערער דמתחילה לא היה יודע שצריך לשמה ומשני מינקט נקיט בידיה כיון דערעור זה אינו אלא לעז ליכא למיחש שיערער כיון דנקיט ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בי </span>תרי דמייתו גיטא כו'. </span>לפי זה ליכא בינייהו לאחר שלמדו דאתיוה בי תרי אבל איכא בינייהו מקויים ולקמן בר'פ שני (דף טז:) איכא למ'ד דשנים צריכין לומר אפילו אחר שלמדו דלא חשיב ליה מילתא דלא שכיחא ולמאי דחשיב ליה מילתא דלא שכיחא הא דקתני בפ'ב (לקמן דף טו.) וב' אומרים בפנינו (א) דדייק מינה רבה דידענו לא מהני אע'ג דמסתמא איירי אחר שלמדו מ'מ נקט בפנינו משום דקודם שלמדו הוה בפנינו דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>תחלוק בשליחות. </span>פי' בשליחות דחד דגזרינן חד דלא שכיח אטו חד דשכיח אבל בי תרי אטו חד לא גזרינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כשניסת. </span>והא דתניא לקמן לא אמר בפני נכתב ובפני נחתם הולד ממזר היינו כשלא נתקיים בחותמיו וא'ת וליחשביה (לקמן דף פו.)  בהדי ג' גיטין פסולין ואם ניסת הולד כשר ויש לומר דקסבר רבה דבג' גיטין תצא והכא לא תצא ואם תאמר להאי לישנא דבפ'ב (לקמן דף יז.) דאית ליה לר' יוחנן שנים שהביאו גט ממדינת הים צריכין לומר בפנינו נכתב כו' משמע דקסבר לפי שאין בקיאין לשמה היכי משני הך ברייתא דהכא דאי משני לה כשניסת א'כ ליחשביה (לקמן דף פו.) בהדי ג' גיטין פסולין דהא ר' יוחנן אית ליה בפ'ט (שם) דג' גיטין נמי לא תצא ואין לומר דלא חשיב אלא פסול התלוי בגט עצמו דהא אמרינן בפ'ט מניינא דסיפא למעוטי נתנו לה ולא אמר בפני נכתב יוציא והולד ממזר ואומר ר'י דההוא מילתא דר' יוחנן דסבר לא תצא קאי כלישנא קמא דבפ'ב (לקמן דף טז:) דאית ליה לר' יוחנן לפי שאין עדים מצויין לקיימו וכמסקנא דשמעתין אי נמי יאמר דהך דרבה ורבא תנאי היא כדבעינן נמי למימר בפרק שני (ג'ז שם) לרבי יוחנן:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>בעית אימא טעמא מאי כו'. </span>רש'י לא גריס איבעית אימא דסיומא דמילתא הוא ולר'י נראה דשפיר גריס ליה ומוקי לה השתא קודם שלמדו דכיון דניסת לא תצא כיון דלזיוף ליכא למיחש דנתקיים בחותמיו וליכא אלא לעז בעלמא דשלא לשמה אפי' אי אתי בעל ומערער כדפרישית לעיל (ע'א ד'ה א'ה בעל) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותסברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותסברא </span>והא רבה אית ליה דרבא. </span>לא גרסינן ותסברא כדפירש בקונטרס ובסמוך דקאמר אלא ר' שמעון בר אבא איניש אחרינא הוה בהדיה לא גרסינן אלא דאינו בא לסתור תסתיים ובסמוך נמי קאמר הא מדריב'ל סבר לפי שאין בקיאין לשמה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מדר' יהושע כו' רבי יוחנן סבר לפי שאין עדים מצויין לקיימו. </span>לא בעי לשנויי דסבר כאידך לישנא דפ'ב (לקמן דף יז.) דההוא לישנא דהתם דקאמר שנים אין צריכין לומר בפני נכתב הוא עיקר דקאמר עלה יתד הוא שלא תמוט ועוד דבההיא שינויא לא הוה משני הא דפריך והא רבה אית ליה דרבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>קיימא לן דאין עד נעשה דיין ה'מ בדאורייתא כו'. </span>רש'י לא גריס ליה והדין עמו דכיון דפשיטא דבדרבנן עד נעשה דיין כדפריך לבסוף היכי פריך מעיקרא הא קיימא לן דאין עד נעשה דיין דהא פשיטא דלא ס'ד דהכא הוי דאורייתא ומיהו בפרק קמא דכתובות (דף יא.) יש קצת כענין זה גבי גר קטן מטבילין אותו על דעת ב'ד ופריך מאי קמ'ל תנינא זכין לאדם שלא בפניו כו' והדר פריך והא קי'ל דודאי עבד בהפקירא ניחא ליה: 


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: הכי
txt:
<span class='five'>הכי </span>גריס ר'ת כיון דאשה כשירה להביא את הגט זימנין דמייתי ליה איתתא וכן פירש רבינו חננאל וה'ה דהוה מצי למימר זימנין דמייתי ליה קרוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיצד </span>יעשה. </span>פי' כיצד יעשה לרבנן שתינשא לכתחילה או אם נישאת שלא תצא אבל לולד אין צריך תקנה דבלא תקנה לא הוי ממזר דלית להו כל המשנה כו' ולר'מ כיצד יעשה קודם נישואין אבל לאחר נישואין מסתבר דלר'מ אין תקנה דכיון דהולד ממזר א'כ כל הדרכים האלו בה ותצא מזה ומזה וכל הנהו דתנן לקמן בהזורק (דף פ.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יטלנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יטלנו </span>הימנה ויחזור ויתננו לה ויאמר כו'. </span>מכאן משמע דצריך לומר בשעת נתינה בפני נכתב מדקאמר יטלנו הימנה וה'ה לאחר נתינה תוך כדי דיבור דמהני מדקאמר לעיל שנתנו לה כשהיה פיקח ולא הספיק לומר בפני נכתב עד שנתחרש אבל לאחר כדי דיבור מספקא לר'י אי מהני כל זמן שעסוקים באותו ענין או לאו וקודם נתינה מספקא לר'י נמי אי מהני ומדתנן בפרק כל הגט (לקמן דף כט:) המביא גט ממדינת הים וחלה עושה בבית דין שליח ואומר כו' אין ראיה דהרי אומר כשהגט יוצא מתחת ידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>לא כתב בו אלא שיטה אחת כו'. </span>פירוש שלא ראה אלא שיטה ראשונה דמסתמא סיימו לשמה:  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>קן קולמוסא. </span>לא דמי לסומא דפסול להביא גט בפרק שני (לקמן דף כג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>הוא בבית כו'. </span>לא בעי למימר דאפי' נכנס ויוצא בבית קאמר דיוצא ונכנס משמע למקום שהסופר כותב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבל </span>רב אמר כא'י. </span>ממדינה למדינה בבבל פליגי דבאותה מדינה מודה שמואל דאין צריך דאף ע'ג דאמר בגירסייהו טרידי היינו לומר דלא חשיבי יותר משאר חוצה לארץ ומבבל לא'י נמי לא איירי דהיינו פלוגתא דר' אביתר ורב יוסף בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכי </span>אתא רב לבבל. </span>פ'ה והרבה ישיבות וקשה דא'כ מאי פריך ממתני' דמעכו לצפון שנישנית קודם שבא רב לבבל ומפרש ר'ת מכי אתא רב לבבל והורה לנו שמימות יכניה שגלו עמו לבבל החרש והמסגר דינה להיות כא'י לגיטין וכן מפרש בריש בכל מערבין (עירובין דף כח.) ובסוף מרובה  (ב'ק דף פ.) ולא גרס אמר רב הונא אמר רב שרב עצמו לא היה אומר מכי אתא רב לבבל ויש מפרשים מכי אתא רב לא רב ממש אלא כלומר רבנים ובעלי תורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומבי </span>ארדשיר לאקטיספון לא מצריך. </span>וא'ת מארדשיר לאקטיספון נמי לגזור מוליך אטו מביא כדאמרינן לעיל וי'ל דלמסקנא דרבה אית ליה דרבא לכ'ע לא גזרינן מוליך אטו מביא ונראה דארדשיר בבבל דאי בשאר חו'ל היכי בעי למימר נימא קסבר לפי שאין בקיאין לשמה והני גמירי מה מועיל דגמירי הא חיישינן שמא יחזור דבר לקלקולו ואקטיספון על כרחי' לאו מבבל דאי מבבל אקטיספון נמי גמירי ומאי קאמר הני לא גמירי ועוד דבלא אזלי לשוקא נמי אמרינן לעיל לרב דקיי'ל כוותיה באיסורא דשכיחי מתיבתא אלא ודאי ארדשיר בבבל ואקטיספון לאו מבבל והוי ממדינה למדינה ואין עדים מצויין לקיימו אי לאו דאזלי לשוקא והשתא פריך שפיר והא רבה אית ליה דרבא ואמאי לא מצריך מארדשיר לאקטיספון כיון דאין עדים מצויין לקיימו ואע'פ שהיו סמוכות זו לזו ולא היה אלא דגלת מפסיק ביניהם כדאמרינן בפ' כיצד מעברין (עירובין דף נז:) מ'מ חשיבי כשתי מדינות כמו עבר הירדן שחלוק מא'י לענין חזקה לפי שירדן מפסיק  (ואין זה אקטיספון דאמרינן בפ'ק דיומא (דף י.) רסן זה אקטיספון דההוא מא'י הוה כדכתיב רישיה דקרא מן הארץ ההיא יצא אשור ויבן את נינוה כו' (בראשית י) (ובפי' רש'י כתב התם רסן זה אקטיספון): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>ידעי בחתימות ידייהו דהני. </span>וא'ת לעיל דאמר בגירסייהו טרידי אמאי לא אמרינן דבני המקום מכירין חתימתן כדאמר הכא דבני אקטיספון מכירין חתימות בני ארדשיר אע'ג דבני ארדשיר טרידי בשוקא וי'ל דהנהו דבגירסייהו טרידי טרידי טפי ואין להם פנאי לחתום כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>רבא הוא דאמר לפי שאין עדים מצויין לקיימו. </span>קשה דמשמע דאי הוה סבר רבא לפי שאין בקיאין לשמה הוה ניחא ליה ואמאי והא מחוזא מבבל היא דבקיאין לשמה וי'ל דשמא לגיטין וליוחסין לא חשיבי מבבל דשכיחי בה גרים כדמשמע פ' בתרא דקידושין (דף עג.) גבי רבי זירא דדריש במחוזא גר מותר בממזרת משמע דאין זה עיקר יחס של בבל וה'ה דהוה מצי למיפרך לרבה בר אבוה ורב ששת דע'כ סבירא להו נמי כרבא דאמר לפי שאין עדים מצויין לקיימו דאי משום דאין בקיאין לשמה והני לא גמירי אפי' באותה שכונה נמי יצריכו אלא דניחא ליה למיפרך מרבא דאית ליה בהדיא הכי ומשני שאני בני מחוזא דניידי לכך מצריך רבה בר אבוה מערסא לערסא שהולכין להם מכירי החתימות קודם שתוודע הליכתן לבני ערסא אחרת ומתוך כך אין נזהרין לקיים שטרם קודם הליכתן אבל משכונה לשכונה לא הוה מצריך דקסבר דבכולה ערסא יודעין כל אחד בהליכת חבירו ומבקשת האשה קיום קודם הליכתן ורב ששת חושש אפילו באותה ערסא ורבא אפילו באותה שכונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>בני מחוזא דניידי. </span>מכאן פוסק רבינו תם דהשתא בזמן הזה צריך לומר בכל מקום בפני נכתב אע'ג דקיימא לן כרבא דאמר לפי שאין עדים מצויין לקיימו ולא משום לשמה מכל מקום צריך דהשתא בכל מקומות ניידי כבני מחוזא:  ואי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>עבדת אהנית. </span>משמע דבפני נכתב מועיל בא'י והא דאמר בספ'ב (לקמן דף כג:) בארץ דלאו אדיבורה (א) סמכינן מהימנא היינו משום דאיירי בלא אמר בפני נכתב כסתם מביאי גט בארץ ישראל אבל אי אמר סמכינן אדבוריה כדאמרינן הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויתנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויתנו </span>(את) הילד בזונה. </span>לפי שהן משתהין בארץ ישראל היו בניהם ובנותיהם משתעבדים בשביל מזונות והיינו בזונה בשביל מזונות  ועוד מפ' כדאמר בירושלמי עובדא הוה בחד שמכר בתו ללמוד תורה והלך ולמד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'ר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ר </span>יצחק שתים כותבין. </span>בה'ג פוסק כר' יצחק ואע'ג דפליג אמתניתא דיודע היה שאינה עיקר ואומר ר'ת וכן פי' ריב'א בשם רבינו אליהו דדוקא שמתכוין לכתוב הפסוק לדרשה כי הכא אבל כשאדם שולח איגרת לחבירו מותר שיכתוב לשון המקרא כדי לכתוב לשון צח בלא שירטוט מיהו בירושלמי פ' בתרא דמגילה משמע קצת דאסור דקאמר התם מהו לכתוב תרתין תלת מילין מן פסוקא ומייתי ר' מונא שלח כתב לר' אושעיא בר שימי ראשיתך מצער היה מאד ישגא אחריתך משמע שלא היה כותב אלא לשם איגרת שלומים ולא לדרשה ואעפ'כ היה מקפיד שלא לכותבו כסדר ומיהו הרבה מביא שם שנראה שהיו כותבין לדרשה דקאמר מר עוקבא שלח כתב לריש גלותא דהוה קאי ודמיך בזמרא פירוש כשהיה שוכב וקם היו מזמרין לפניו ישראל אל תשמח אל גיל בעמים וכן הרבה מביא שם וא'ת דאמר בהקומץ רבה  (מנחות דף לב:) ובפ'ב דמגילה (ד' יח:)  דתפילין אין צריכין שירטוט והלא אפי' שלש או ארבע תיבות צריכין שרטוט ואור'ת דתפילין לא בעי שרטוט על כל שיטה ושיטה אבל עושה שרטוט אחת למעלה וכותב תחתיו כמה שיטין ואור'ת דאין לשרטט תפילין על כל שיטה ושיטה כדאמר עלה בירושלמי בפ' במה מדליקין כל הפטור מדבר ועושהו נקרא הדיוט וכן משמע בהקומץ רבה  (שם דף לב:) דקאמר התם תפילין אין צריכין שרטוט ופריך מהא דתניא ס'ת שבלה ותפילין שבלו אין עושין מהן מזוזות לפי שאין מורידין מקדושה חמורה לקדושה קלה הא מורידין עושין והא מזוזה בעי שרטוט ומשני תנאי היא ומדלא משני הכא במאי עסקינן במשורטטין משמע דאין רגילות לשרטט כלל לא ס'ת ולא תפילין והיינו משום דנקרא הדיוט ומיהו אם אין הסופר יכול לכתוב יפה בלא שרטוט צריך לשרטט על כל שיטה ושיטה משום זה אלי ואנוהו והא דאמר בפ'ק דמגילה (דף טז:) דברי שלום ואמת מלמד שצריכה שרטוט כאמיתה של תורה אור'ת דלאו היינו ס'ת דהא לא בעי שרטוט אלא היינו מזוזה וקרי ליה אמיתה של תורה על שם שיש בו שם יחוד מלכות שמים וכן פירש ר'ח וכן נראה דאי בס'ת כדפי' שם בקונטרס הא דפסלינן התם בפ'ב דמגילה (דף יט.) אדיפתרא ושלא בדיו דאתיא כתיבה כתיבה מדכתיב (ירמיה לו) ואני כותב על הספר בדיו ואמאי לא ילפי מאמיתה של תורה ואי במזוזה מיירי ניחא דאם כן הייתי מצריך דוכסוסטוס כמו במזוזה והא דאמר במסכת סופרים (פ'א הל' א') אינו רשאי לכתוב אא'כ סירגל ויריעה שאינה מסורגלת פסולה היינו ד' שרטוטין מלמעלה ולמטה ומצדדין ודוחק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זבוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זבוב </span>מצא לה נימא מצא לה. </span>מותזנה עליו דריש לשון זנות ולשון מזון וא'ת ומנלן דלא הוי זנות ממש ואמר ר'ח מדרצה להחזירה כדמוכח קראי דאפי' פילגשים לא היה דרכם להחזיר אחר זנותם כדכתיב בא אל פילגשי אביך וכתיב ותהיינה צרורות עד יום מותן אלמנות חיות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נימא </span>מצא לה. </span>וא'ת והא אמר בסנהדרין בפ' כ'ג (דף כא.) שאין להם לבנות ישראל שער לא בית השחי ולא בית הערוה וי'ל דבת יפת תואר היתה כדמשני התם גבי תמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלש </span>עבירות. </span>בסדר עולם אמר דאותו יום דפילגש בגבעה  שבת היה ור'ח כתב ג' עבירות גילוי עריות ושפיכות דמים וחילול השם וג' היו בפילגש בגבעה ולהכי לא חשיב אבר מן החי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ערבתם. </span>פי' בקונטרס עירובי חצירות ואין נראה אלא כמו שפי' בקונט' בבמה מדליקין (שבת דף לד.) דפריך התם הא גופא קשיא אמרת עם חשיכה ערבתם הא ספק חשיכה לא והדר תני ספק חשיכה מערבין ומשני כאן בעירובי תחומין פי' בקונט' דרישא בעירובי תחומין דבספק חשיכה אין מערבין וכן פר'ח והיינו משום דבעירובי תחומין מחמירין טפי שיש לה סמך מן הפסוק וכן משמע בפ' מי שהוציאוהו (עירובין דף מו:) גבי הלכה כדברי המיקל בעירוב רב פפא אמר אצטריך סד'א ה'מ בעירובי חצירות אבל בעירובי תחומין אימא לא :  השתא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>בהמתן של צדיקים כו'. </span>אמר ר'ת דלא פריך אלא גבי מידי דאכילה דגנאי הוא לצדיק שאוכל דבר איסור ולהכי לא פריך גבי ר' ישמעאל שקרא והטה בפרק קמא דשבת  (דף יב:) וגבי יהודה בן טבאי שהרג עד זומם (חגיגה דף טז:)  ובההיא דפ'ב דכתובות (דף כח:)  דהעלו עבד לכהונה על פיו לא גריס ליה ר'ת אע'פ שיש שם אכילת איסור תרומה לאשתו ולבניו שהן אסורין בתרומה מ'מ כיון שחכם עצמו אין נכשל באכילת איסור אין סברא להקשות ורב ירמיה בר אבא דאישתלי וטעים קודם הבדלה (פסחים דף קו:) אע'ג דאמר התם (דף קה.)  דמיתתו באסכרה ובראש השנה  (דף כא.) בסים תבשילא דבבלאי בצומא רבא דמערבא אין דבר מגונה כל כך אכילה של היתרא בשעת האיסור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>יפילם חללים. </span>בפ' בתרא דזבחים (דף קטו:) דרשי' דום בענין אחר גבי וידום אהרן  (ויקרא י) אע'פ שהפיל לך חללים אתה דום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השכם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השכם </span>והערב עליהן. </span>דריש דום כמו דמדומי חמה (שבת דף קיח:) אע'ג דאמר בבבא קמא (דף צג.) המוסר דינו לשמים הוא נענש תחילה הא אמר ה'מ דאית ליה דינא בארעא אי נמי השכם עליהם לבית המדרש קאמר לעסוק בתורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זמרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זמרא </span>מנא לן דאסור. </span>פי' בקונטרס לשורר בבית המשתאות וכן משמע מדקאמר ולישלח ליה מהכא בשיר לא ישתו יין ובפרק בתרא דסוטה (דף מח.) תנן משבטלה סנהדרין בטל שיר בבית המשתאות שנאמר בשיר לא ישתו יין וראוי להחמיר בכיוצא דההוא בירושלמי דהוה קאים ודמיך בזמרא שמתענג ביותר ושיר של מצוה שרי כגון בשעת חופה שעושין לשמח חתן וכלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עטרות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עטרות </span>חתנים. </span>פירש בקונטרס עטרה ממש ואין נראה דאמר עלה בפ'ב דסוטה  (דף מט:) לא שנו אלא של ורד ושל הדס אבל של קנים ושל חילת מותר ואין דרך לעשות עטרה משל קנים אלא עטרות שעושים כעין כיפה ובראש כל אדם דקאמר לאו דווקא בראש ממש אלא למעלה מראש ובמס' מדות (ספ'ג דף לו.) דתנן העטרות שבחלונות פירשו נמי הגאונים כעין כיפות מוזהבות שעושין בחלונות ולא הויא כלילא דדהבא כההיא דבמה אשה (שבת דף נט:) דקאמר נפוק כמה כלילי בנהרדעא ודווקא לחתנים אסרו דומיא דעטרות כלות דמפרש בסוטה (דף מט:)  דהיא עיר של זהב ובפרק במה אשה (דף נז.) אמר לא תצא אשה בעיר של זהב מכלל דבחול שרי אלא דוקא חתנים וכלות אסרו משום שמחה יתירה כדאמרי' התם נמי (ב'ב ס:) זה אפר מקלה שבראש חתנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בזמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזמן </span>שמצנפת בראש כהן גדול. </span>דאותה של כהן הדיוט קרויה מגבעת כדכתיב (שמות כח)  ועשית להם אבנטים ומגבעות ומפרש ריב'א משום דלכהן הדיוט לא היה ציץ והיתה גדולה קרויה מגבעת אבל של כ'ג היתה קטנה קרויה מצנפת מיהו אומר ר'י דאשכחן בלשון הגמרא דקרי נמי מצנפת לשל הדיוט בפרק בראשונה ביומא (דף כה.) דאמר נוטל מצנפת של אחד מהן ואפילו היו שוות נקט הכא בראש כ'ג לפי שאין אסור אלא לחתנים כדמפרש כעין כ'ג שהוא ראש ושר בישראל :  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסי' בתוספתא מימינו למזרח הדרך. </span>ולא גרסי' וימינו דכיון שהולך מעכו לכזיב לעולם ימינו הוי למזרח הדרך ומיהו י'ל דפעמים הדרך מתעקם ואין ימינו למזרח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויהיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויהיב </span>תנא סימנא הכי. </span>פי' בקונטרס ומי חשיבא חדא רצועה לאתנוחי בה סימנא וקשה וכי אין לתנא לציין גבולי ארץ ישראל ועוד מאי ראיה מייתי מרב פפא דאמר למזרחה של מסילה התם יהיב קרא סימנא לשילה אנה היא על ידי מסילה ומפרש רבינו שמואל דלאו אשינויא פריך אלא אברייתא דקתני למזרח הדרך ולמערב הדרך וכי דבר מועט כמו דרך שייך למימר בו מזרחו או מערבו דהוה ליה למימר מימינו למזרח סתם ומייתי מדרב פפא דאמר למזרחה של מסילה דמזכיר מזרח אמסילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>רבי יהודה הא רבנן. </span>אע'ג דקרקעית המים הויא כארץ ישראל גרע הכא ממובלעת דלעיל ואם תאמר ומה ענין גט אצל מעשר אטו המביא גט בעלייה בארץ ישראל יחשב כמביא בחוצה לארץ משום דעפר הבא שם מחוצה לארץ פטור ממעשר ואומר ר'י דלא דמי דעלייה קרקע שתחתיה בר זריעה היא וראוי להתחייב במעשר ושביעית מה שאין כן בספינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' יהודה אימתי. </span>משמע דאימתי דר' יהודה בא לחלוק ואם תאמר בפרק חלון (עירובין דף פא:) ובזה בורר (סנהדרין דף כד:) אמר ר' יהושע בן לוי כל מקום שאמר ר' יהודה אימתי ובמה אינו אלא לפרש ור' יוחנן אמר אימתי לפרש ובמה לחלוק אלמא לכ'ע אימתי לפרש וי'ל דר' ירמיה דהכא סבר כרמי בר חמא דאית ליה בפרק זה בורר (שם דף כה.) דאפי' אימתי לחלוק ולפי זה לא גרסי' בשמעתין אמר ר' יוחנן עציץ נקוב המונח על גבי יתדות באנו למחלוקת ר'י ורבנן כמו שכתוב במקצת ספרים דר' יוחנן אית ליה אימתי לפרש אלא אמר רב הונא ואית דגרסי ר' זירא כדאיתא ברוב ספרים ועוד י'ל דנראה כספרים דגרסי בס'פ חלון (עירובין ד' פא:) כל מקום שאמר רבי יהודה במשנתנו אימתי ובמה כו' דדוקא במשנה אימתי לפרש אבל בברייתא לא ותרי תנאי אליבא דר' יהודה והכא ברייתא היא דהא במשנה במסכת חלה (פ'ב מ'ב) לא מסיים בה אבל אין הספינה גוששת פטורה כדמסיים הכא ונהי דבמתני' דחלה בא לפרש בברייתא בא לחלוק אבל קשה דבפ' חלון ובפרק זה בורר פריך מכח ברייתא דקתני וחכ'א ומוכח מברייתא דבמתני' נמי אתא לחלוק וי'ל דהוה מצי לשנויי ההוא תנא אחרינא הוא דבמתני' לעולם בא לפרש אלא משום דמשכח תנא בהדיא קא משני ההיא ר' יהודה משום ר' טרפון היא דתניא כו' וכן צ'ל דדוקא במשנה אימתי לפרש דבפ' כסוי הדם  (חולין דף פח.) תניא וכסהו מלמד שכל דמו חייב לכסות מכאן אמרו דם הניתז כו' אמר ר' יהודה אימתי בזמן שאין שם דם אלא הוא וטעמא דר' יהודה מפרש התם דקסבר דמו מקצת דמו וע'כ דפליג את'ק דבהדיא קתני תנא קמא כל דמו ופוסק התם ר'ת כר' יהודה דבמתניתין דהתם בא לפרש ומיהו שמא רבנן דברייתא עיקר והוי ר' יהודה דמתניתין יחיד במקום רבים דברייתא וכהאי גוונא איכא בפרק קמא דסוכה (דף יד ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עציץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עציץ </span>נקוב. </span>פירש בקונטרס דספינה דלעיל של חרס ואינה צריכה לינקב אם היתה מונחת בקרקע כדאמרי' במנחות אבל עציץ של עץ בעי נקיבה ונראה דראייתו מסוף פרק כל הקרבנות (מנחות דף פד:) דאמר תנא חדא שבגג ושבחורבה שבספינה ושבעציץ מביא וקורא ותניא אידך מביא ואינו קורא ומשני עציץ אעציץ לא קשיא כאן בנקוב כאן בשאינו נקוב ספינה אספינה נמי לא קשיא כאן בשל עץ וכאן בשל חרס ומדלא משני בספינה כאן בנקובה כו' מכלל דשל חרס אפי' אינה נקובה הויא כנקובה ואתא לאשמועינן חדוש אחר בספינה שאינו בעציץ וקשה לפירושו דאמר לקמן בפ'ב (דף כא:) כתבו על חרס של עציץ נקוב כשר משמע דחרס בעי נקיבה דאי לאו הכי מאי רבותא הוא בנקוב טפי מבשאינו נקוב ומשמע נמי דעציץ של חרס הוא ורבינו שמואל ב'מ הביא מתוספתא דשביעית דתניא הטומן את הלוף בשביעית ר'מ אומר דרך ארץ טומנו בעציץ שלא יצמח ואע'פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר ונתתם בכלי חרס וגו' אלמא סתם עציץ של חרס הוא ונראה לר'ת להפך דשל חרס בעי נקיבה ושל עץ לא בעי נקיבה שהוא מתלחלח יותר מן החרס ואתי שפיר דסתם ספינה היא של עץ ובמנחות (דף פד:) נמי מוכח דקאמר כאן בשל עץ כאן בשל חרס שמזכיר תחילה אותו שמביא וקורא כמו שמזכיר כי משני התם אגג וחורבה ועציץ והכא לא מצי לשנויי כאן בשל חרס כאן בשל עץ א'נ כאן בנקובה כאן בשאינה נקובה כדמשני התם דנהי דהיכא דאינה גוששת לר' יהודה מדהויא חו'ל לענין מעשר חשיבא נמי חו'ל לענין גט היינו משום כיון דשם חו'ל על המקום צ'ל בפני נכתב ואע'ג דשכיחי וגמירי כדי שלא תחלוק במדינת הים אבל בגוששת לר' יהודה ולרבנן אפי' בשאינה גוששת כיון דשם א'י על המקום אע'פ שמחמת הכלי אינו חייב במעשר בשביל כך לא יחשב כחוצה לארץ לענין גט : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>לא היא עד כאן לא קאמר רבי יהודה. </span>כן הוא האמת דעציץ כמחובר דבפ' השולח (לקמן דף לז.) אמרי' אין כותבין פרוזבול אלא על עציץ נקוב ומוקי לה דמנחא אסיכי והא דקאמר הכא עד כאן לא קאמרי רבנן אלא בספינה משמע דבעציץ לכ'ע לא הוי כמחובר דיחויא בעלמא הוא והא דאמר בשבת בפרק המוציא יין (דף פא:) האי פרפיסא דמנחא אארעא ואנחה אסיכי חייב משום תולש היינו מדרבנן כדפי' התם בקונטרס :  כל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>ששופע ויורד מטורי אמנון. </span>פי' בקונטרס מטורי אמנון ולפנים דהיינו לצד דרום ארץ ישראל ולחוץ לצד צפון חוצה לארץ וקשה לר'י דא'כ אמאי נקט רבי יהודה קפלוריא הוה ליה למימר רואין כאילו חוט מתוח מטורי אמנון עד אוקיינוס כיון דתנא קמא נמי לציין גבול צפוני של ארץ ישראל קאתי ונראה לר'י דטורי אמנון משתפע ויורד לצד מזרח ולצד מערב וחודו של הר הוא הגבול מערבי של ארץ ישראל והנסין שבים רואין כאילו חוט מתוח מטורי אמנון כלומר מחודו של הר עד נחל מצרים וקפלוריא לרבי יהודה אתי לציין נסין שבצפון א'י ונראה שהכתוב דוחקו לרש'י לפרש כן דכתיב וזה יהיה לכם גבול צפון מן הים הגדול תתאו לכם הר ההר ומתרגמינן הר ההר טורי אמנון אלמא הכתוב בא לציין גבול צפוני ומיהו יכול להיות שההר תקוע בקרן צפונית מערבית אבל משפע ויורד לצד מזרח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר כל שכנגד ארץ ישראל כו'. </span>שאל רבינו פטר לר'ת דבזמן הזה היה להתחייב לר' יהודה במעשר שאנו במערבה של ארץ ישראל והשיב דלא קיימא לן כרבי יהודה אבל קשה וכי ר' יהודה היה מכיר בכל ארץ ישראל שעד אוקיינוס שכולם היו בקיאין לשמה או שעדים מצויין לקיימם שאין צריך לומר בפני נכתב לכך י'ל דלא כבשו הכל עולי בבל אי נמי כדפירש בקונטרס דכל שכנגד ארץ ישראל היינו כל הים שכנגד ארץ ישראל דלא איירי ביבשה שעד אוקיינוס אלא בנסין שבים הגדול דווקא כדכתיב (יהושע א) עד ים הגדול מבוא השמש יהיה גבולכם וכתיב  (שמות כג) ושתי את גבולך מים סוף ועד ים פלשתים וממדבר עד הנהר פירוש ים סוף לצד דרום ים פלשתים לצד מערב מדבר למזרח נהר פרת לצד צפון ועוד י'ל שהיה יודע שהיו כולם בקיאין לשמה לפי שהיה ידוע להם עד היכן ישראל עומדין ומשם ואילך לא היו ישראל עד סוף העולם כדאמרינן בסוף מנחות  (דף קי.) מצור כלפי מערב ומקרטיגני כלפי מזרח אין מכירין לא ישראל ולא אביהם שבשמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>עבדו לסוריא מהו. </span>אין לומר דבגט פשיטא להו דהוי כחוצה לארץ כדתניא בסמוך ובעבד מיבעיא להו דאם כן הוי סברתם איפכא ממה דפשיטא ליה לר' חייא בר אבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלשה </span>דרכים שוותה סוריא כו'. </span> נקט [שלשה] לשון זכר אע'ג דסוריא לשון נקבה משום דעבד וגט הוי לשון זכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיבוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיבוש </span>יחיד. </span>פי' בקונט' שלא היו לשם כל ישראל ביחד כמו בכיבוש יהושע וכבשוה לצורך כולם אבל דוד לא כבש אלא לצורכו אבל בספרי מפרש טעם אחר בסוף פרשת והיה עקב דמשמע לפי שלא היתה עדיין כל א'י כבושה כדאמר התם סמוך לפלטורא שלך לא הורשת פירוש יבוסי שהיה סמוך לירושלים ואתה הולך וכובש ארם נהרים וארם צובה אבל אחר שכל א'י כבשוהו דריש התם מדכתיב (דברים יא) כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם וגו' שכל מה שהיו כובשים מחו'ל היה קדוש ואפילו יחיד :  בשידה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשידה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשידה </span>תיבה ומגדל. </span>פירש בקונט' מה שאין כן בארץ העמים ורבי היא ונראה שרוצה לפרש שידה תיבה ומגדל דוקא ולהכי לא מצי לאוקומי כר' יוסי בר רבי יהודה דהא הוא מטהר אפי' בארץ העמים ובחנם פי' כן דהא על כרחך שידה תיבה ומגדל לאו דווקא נקט אלא משום דנקט בברייתא אלא הוא הדין אפי' רוכב על הסוס כיון דסבר רבי אהל זרוק לא שמיה אהל כדפירש בקונטרס וכדמוכח דמסיק דבסוריא על אוירה לא גזרו ואם כן כר' יוסי נמי אתיא והרוצה ליכנס לה בטהרה היינו בקרון או רוכב על הסוס מה שאין כן בארץ העמים דטמא וכן משמע הלשון קצת דקאמר ואפי' רבי לא קא מטמא כו' ומשמע כרבי יוסי אתיא בפשיטות טפי ומיהו על כרחך כר' יוסי נמי לא אתיא אלא מטעם דמסיק אליבא דרבי דדוקא ארץ העמים משום דגזרו על אוירה ועל גושה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בארץ העמים דגזרו על גושה ועל אוירה. </span>והא דמיבעי לן בנזיר בפרק כ'ג  (דף נד:) ארץ העמים משום גושה גזרו עליה או משום אוירה גזרו הכי פירושו משום גושה משום דמאהיל על הגוש הוא ועשאוהו חכמים כמאהיל על המת ויכול להכנס שם בשידה תיבה ומגדל או דילמא על האויר עצמו ולא יוכל להכנס שם בשום ענין והכא בשמעתא על גושה היינו על מגע גושה ועל אוירה או משום מאהיל על הגוש או משום אוירה ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דגזרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דגזרו </span>על גושה ועל אוירה. </span>הקשה הרב ר' יעקב דאורלינ'ש דבמסכת אהלות  (פ'ב משנה ג) תנן ואלו מטמאין במגע ובמשא ואין מטמאין באהל עצם כשעורה וארץ העמים ותירץ דמיירי בעפר הבא מחוצה לארץ לארץ והמאהיל עליו דלא מטמא דמשום אויר עצמו גזרו ולא משום מאהיל על הגוש ואין לשון ארץ העמים משמע כן אך יש לומר דאיירי כגון שיש דף או גשר שראשו אחד בארץ וראשו השני בחוצה לארץ ומונחים כלים תחת ראשו שבארץ דאין מביא טומאה עליהן וטהורין אי נמי אי משום מאהיל על הגוש גזרו עליה איכא לאוקמי כר' שמעון דאמר קברי עובדי כוכבים אין מטמאין באהל ולא החמירו על ארץ העמים יותר מקברי עובדי כוכבים עצמו ועוד תירץ רבינו תם דההיא משנה קודם שגזרו על אוירה כדאמרינן בפרק קמא דשבת (דף טו:) דמעיקרא גזרו אנגיעת גושו ותו לא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דאמירה לעובד כוכבים שבות משום ישוב ארץ ישראל לא גזרו רבנן. </span>אבל משום מצוה אחרת לא היינו מתירין אמירה לעובד כוכבים במלאכה דאורייתא כדמוכח בפרק הדר (עירובין דף סח.) ההוא ינוקא דאשתפיך חמימיה אתו לקמיה דרבא אמר להו לשיילו לאימיה אי צריכה ניחיימו ליה אגב אימיה ולכאורה משמע דביום המילה היה שהיו צריכין לחממו כדי למולו וקודם המילה היה דאי לאחר המילה מסוכן הוא ובלא אימיה מחללין עליו שבת וע'י עובד כוכבים איירי התם כדפי' שם בקונט' וכן פי' ר'ח כדאמרינן בפרק מפנין (שבת דף קכט.) דחיה משבעה עד שלשים אפילו אמרה צריכה אני אין מחללין עליה את השבת והא דאמר בסוף מפנין עד מתי פתיחת הקבר אביי (משמיה דרב יהודה) אמר שלשה ורבא משמיה דרב יהודה אמר ז' ואמרי לה ל' לא לחלל עליה שבת קאמרי ופליגי אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי וכולהו ס'ל כנהרדעי דאמרי חיה ג' שבעה שלשים ודוחק לומר דמעת לעת בעינן והא עובדא הוה תוך ז' של מעת לעת והא דאמר התם לעיל באידך ינוקא דאישתפיך חמימיה ואמר להו רבה נייתו ליה חמימי מגו (ג) ביתיה ומוקי לה על ידי עובד כוכבים ודאי איסורא דרבנן שרי בחצר שלא עירבו משום מצות מילה אבל איסורא דאורייתא כגון לחמם לו חמין אסור ואין ללמוד מכאן היתר לומר לעובד כוכבים להביא ספר בשבת דרך כרמלית דלא דמי דדוקא משום מילה דהיא גופה דחיא שבת התירו ומיהו בהלכות גדולות משמע דאפי' איסורא דאורייתא שרי על ידי עובד כוכבים לצורך מילה שפירש דליתו מתוך ביתא דרך רה'ר לפי זה הא דקאמר נחים ליה אגב אימיה נוקמה תוך ז' ואמרה צריכה אני שמחללין עליה שבת ונראה דלא יתכן לומר דנחים ליה ע'י ישראל דע'י ישראל היה אסור להרבות בשביל קטן כדאמר בפ'ק דחולין (ד' טו:) המבשל לחולה בשבת אסור לבריא גזירה שמא ירבה בשבילו אבל ע'י עובד כוכבים ניחא דשרי להרבות ושמא דוקא לצורך המילה הוא דשרי אבל לצורך דבר אחר אפילו ע'י עובד כוכבים אסור להרבות והא דתנן בפ'ב דביצה (דף כא:) לא יחם אדם חמין לרגליו אלא א'כ ראויין לשתיה ואמרי' נמי בגמרא דביצה (ד' יז.) ממלאה אשה קדירה בשר אע'פ שאינה צריכה אלא לחתיכה אחת וכן ממלא נחתום חבית של מים אע'פ שאינו צריך אלא לקיתון אחד משום שמחת יום טוב התירו חכמים להרבות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>אמר אביי. </span>פי' לא משום קושיא דרבא חזר בו דאביי לא חשיב ליה פירכא דסבר לא פלגינן דיבורא דאקושיא דרבא לא משני מידי אלא נראה לו סברא לומר טפי דבתרוייהו לא קנה דיד בעל השטר על התחתונה:  לעולם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>הוא בן חורין. </span>פי' בקונטרס מדקאמר ר' שמעון לעולם משמע דל'ש היכא דקנה שאר נכסים כגון שפירש השיור ול'ש היכא דלא קנה כגון שלא הזכיר קרקע ששייר דכתב ליה חוץ מבית כור קרקע דהשתא לא קנה שום קרקע דבכל חד וחד איכא למימר דהיינו הוא ששייר ואפ'ה הוא בן חורין אלמא פלגינן דיבורא דהא כל נכסי קא'ל ולא קנה אלא את עצמו וקשיא אע'ג דלא הזכיר שם קרקע מ'מ קנה כל קרקע דאית ליה אלא שיד העבד על התחתונה ויקח האדון לעצמו בית כור מעידית שבנכסים כדתנן בפרק בית כור (ב'ב דף קז:)  חצי שדה אני מוכר לך יניח לו חצי שדהו ומפרש התם דלוקח נוטל כחוש דיד בעל השטר על התחתונה ואר'י דלעולם דר' שמעון בא להוסיף אפילו אין לו אלא אותה העיר או אותה שדה כדקתני סיפא בתוספתא דבבא בתרא ובפ'ק דפאה ר' שמעון אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר כל נכסי נתונים לפלוני עבדי חוץ מאחד מריבוא שבהן אמר חוץ מעיר פלוני חוץ משדה פלוני אפי' אין שם אלא אותה העיר או אותה שדה זכה עבד בנכסים וקנה עצמו בן חורין ואין מתקיים דבור כל נכסי אלא בעבד לבדו וה'א כשאמר חוץ מבטל דבורו מה שאמר כל נכסי קמ'ל דאפ'ה יצא לחירות דפלגינן דיבורא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כר'מ. </span>ולר'מ ס'ד דסבר דלא פלגינן דיבורא דמדקאמר ר' שמעון לעולם משמע אפילו באותו ענין דלדידך לא יצא לחירות דלא פלגינן דיבורא כשאין לו אלא אותה העיר אפ'ה יצא לחירות ומסיק דטעמא דר'מ לאו משום דלא פלגינן דיבורא אלא משום דלאו כרות גיטא הוא פירוש דאין זה כריתות כיון שיש שיור בדיבור שהוא משתחרר בו דאמר כל נכסיי ואינו מתקיים כולו אבל בעבד שהביא גיטו וכתוב בו כל נכסיי קנויין לך פלגינן דיבורא שפיר דכרות גיטא הוא ורש'י פירש דלאו כרות גיטא הוא משום דאיכא למימר מדשייר בנכסים שייר נמי בעבד ולפי זה באין לו אלא אותה העיר דלא שייך למימר מדנחית לשיורא שייר נמי עבד מודה ר'מ דיצא לחירות דפלגינן דיבורא ואין משמע כן בתוספתא כדפירש' ולשון אפי' אינו מיושב דאפילו אין לו אלא אותה העיר משמע דכ'ש יש לו שאר נכסים דיצא לחירות ואדרבה ר'מ לא פליג אלא ביש לו שאר נכסים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שפתים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפתים </span>ישק משיב דברים נכוחים. </span>כשאדם אומר דברים נכוחים אותם שסביבותיו משיקין שפתותיהם זו לזו ששותקין ואין יודעים מה להשיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינו </span>חוזר בעבד. </span>וא'ת ואמאי יצא בן חורין [ומותר בבת חורין] הא מתנת שכיב מרע הוא ולא קנה אלא לאחר מיתה ואין גט לאחר מיתה וי'ל בדכתב ליה מהיום אי נמי אפילו סתמא דכיון דדעת שכיב מרע לשחררו דעתו שיקנה בשעה שראויה לשחרר דהיינו מחיים וא'ת כיון דסתמא דדעת של שכיב מרע לחזור בו אם יעמוד אמאי אינו חוזר בעבד וי'ל דהכל תקנת חכמים היא גם מה שחזר בנכסים גם מה שאינו חוזר בעבד דמסתמא דעתו כמו שיאמרו לו חכמים ומיהו אם כתב בהדיא מהיום אם ימות [מהיום אם לא ימות] אין נראה שיועיל לענין זה יצא עליו שם בן חורין לומר שאינו חוזר בעבד מאחר שהתנה בפירוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>משום דלאו כרות גיטא הוא. </span>וא'ת דבפ' מי שמת (ב'ב דף ) [בעי למימר] עבדא כמקרקעי דמי ופריך עליה מהך דשייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין וקאמר עלה רב דימי עשו מטלטלין שיור אצל עבד וא'ל רבא לרב נחמן מ'ט וא'ל משום דעבדא כמטלטלי דמי ומטלטלי הוי שיור אצל עבד ומשני רב אשי אנן משום דלאו כרות גיטא הוא מתנינן לה משמע דרב נחמן דפי' טעמא משום דעבדא כמטלטלי דמי לית ליה טעמא דלאו כרות גיטא הוא ואור'ת דהתם ה'פ אנן משום דלאו כרות גיטא הוא מתנינן שכך השיב ר'נ לרבא ולא משום דעבדא כמטלטלי הוא שלא השיב כן רב נחמן מעולם והשתא רב אשי דהתם לטעמא דפירש הכא טעמא דר'נ הוי משום דלאו כרות גיטא הוא כמו שהוא מפרש שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>ר'י ד'ה כו'. </span>אר'ת דעיקר מילתא דר'י איתמר בפ'ב דכתובות (דף כג:) גבי פלוגתא דמעלין לכהונה ע'פ עד א' ואע'ג דהתם נמי מייתי ליה כלישנא דמייתי לה הכא:  [וע'ע תוס' כתובות כו. ותוס' ב'ב לב. ד'ה והאמר כתבו הכי בשם ר'י] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סמוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמוך </span>אהני. </span>שפוסלין החתימה ולוקמה בחזקת אשת איש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ערער דבעל. </span>וה'ה ערער דלקוחות שבאה אשה לטרוף מהן כדאמרינן בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שוו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שוו </span>למוליך ולמביא. </span>וא'ת בשלמא באשה הוי משום עיגונא אבל בעבד מה עיגון יש דאי משום דאסור בבת חורין ובשפחה לא ליתביה האי שליח לעבד גט זה שהביא ממד'ה ולא יאסר בשפחה וי'ל דחשוב עיגון הא דאסור בבת חורין ומה שאינו מתחייב במצות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ששוו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ששוו </span>גיטי נשים לשחרורי עבדים. </span>איפכא הוה ליה למימר ששוו שחרורי עבדים לגיטי נשים דעיקר דין מוליך ומביא הוי באשה אלא אגב דעד השתא איירי בגיטין נקטיה ברישא:  אע'פ</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: שחותמיהן עובדי כוכבים כשרים חוץ מגיטי נשים.
txt:
<span class='five'>שחותמיהן עובדי כוכבים כשרים חוץ מגיטי נשים. </span>ואור'י דחותמיהן עובדי כוכבים יש לפסול אף ע'פ שכתבו ישראל דלאו בני כריתות נינהו כדאמרינן לקמן ועוד דבעינן לשמה ועובד כוכבים אדעתא דנפשיה קא עביד כדאמרינן בספ'ב (לקמן דף כג.)  ועוד דלאו בני שליחות נינהו דאין שליחות לעובד כוכבים ומדבעינן שיאמר לסופר לכתוב ולעדים חתומו משמע דבעי שליחות ועוד דפסולין לעדות ואפי' לרבי מאיר דלא הוה בעי למיפסל עבד לעדות משום דכתיב (דברים יט) שקר ענה באחיו ועבד אחיו הוא במצות אבל עובד כוכבים דלאו אחיו הוא פשיטא דפסול וכיון דלאו בני עדות נינהו היה ראוי אפילו כל שטרות העולים בערכאות של עובדי כוכבים לפסול מן התורה אפי' אותם העומדים לראיה אלא תקנתא דרבנן הוא היכא דקים לן בסהדותייהו שהוא אמת דלא מרעי נפשייהו ומ'מ שטר מתנה קאמר לקמן (דף י:)  דחספא בעלמא הוא אע'ג דקים לן דקושטא קאמר משום דהרי אין כאן שטר ולמאי דמוקמינן לה בעדי מסירה ורבי אלעזר היכא דכתבו ישראל לא מיפסל אלא מטעם מזוייף מתוכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקרעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקרעין </span>להם נייר חלק. </span>פי' בקונט' מסרטין אע'ג דחקיקה חשיבה כתיבה כמו כתב ע'ג טבלא ופינקס הכא לא חשיב כתב ע'ג כתב דפסלינן בפ'ב (לקמן דף יט.) דאין כאן כתיבה גמורה אלא שרושמין קצת כדי לחתום עליו עדים ועוד דאפי' דיו על גבי סיקרא חשיבא לקמן בפ'ב (גז'ש) כתב לענין שבת אע'פ שהסיקרא לבדה היא כתב אבל לשון מקרעין לא משמע כפי' הקונט' דהוה ליה למימר מסרטין ור'ח פי' שלוקחין נייר חלק ומקרעין עליו שמות העדים מעבר לעבר ומשימין אותו על קלף שהגט כתוב בו ובאין העדים וממלאים את הקרעים דיו ונכרת הכתיבה ע'ג הגט בירושלמי פריך והלא כתב ראשונה הוא פירוש ואין הגט יכול להתקיים בחותמיו ומשני כשהרחיב להם את הקרעים והעדים אין ממלאין לגמרי כל רחב הקרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קורין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קורין </span>לפניהם וחותמים. </span>ולא הוי עד מפי עד שאין צריכין להעיד על עיקר המעשה אלא שאומר שכך כתוב בשטר ובעי שנים קורין או אפילו יחיד כגון רב נחמן וספרי דדייני דאית להו אימתא כדלקמן בפ'ב (דף יט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יתנו לאחר מיתה. </span>פי' בקונטרס ואפילו רבנן דאמרי זכות הוא לעבד וזכין לאדם שלא בפניו נהי דלהכי זכה דלא מצי מיהדר ביה מודו רבנן דכל כמה דלא אתא גיטא לידיה לא הוי משוחרר ודבר תימה פירושו כיון דזכות הוא פשיטא דזוכה לאלתר כיון דאמרי' גבי שחרור תן כזכי כדאמר לקמן ורש'י בעצמו חזר בו שפי' לקמן (דף יג.) על משנה זו דהאומר תנו גרסינן ול'ג תן גט זה שלא מסר ליד השליח בחייו לפיכך לא נחלקו חכמים בדבר לומר שמשעה ראשונה זכה לו השליח לעבד להיות משוחרר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מילתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מילתא </span>דאיתיה בשטרות לא קתני. </span>וא'ת והא פסולא דערכאות איתא בשטר מתנה כדמפרש לקמן (דף י:) חוץ מכגיטי נשים וי'ל דהשתא סבר כאידך שינויא דלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קתני פסולא דרבנן. </span>אע'ג דאיכא נמי מחובר דרבנן כגון אין כותבין טופס שמא יכתוב תורף (לקמן דף כא:) מ'מ עיקר מחובר דאורייתא אבל עיקר מוליך ומביא דרבנן אע'פ שלרבה ניתקן משום לשמה דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעדי </span>מסירה ור'א היא. </span>אע'ג דקתני וכדברי ר'מ בארבעה ה'ק למאן דסבר כר'מ בארבעה והא דקאמר הש'ס נמי אלא לר'מ מנינא למעוטי מאי למאן דסבר כר'מ קאמר:  כי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קתני מילתא דליתא בקדושין כו'. </span>כל הני ליתנהו בקידושין דמוליך ומביא בגט משום עיגונא אבל כאן אם תרצה לא תקבל הנך קדושין ועד כותי לא שייך בקדושין דבגט הוא דמכשירינן כדלקמן משום דעדי הגט אין חותמין זה בלא זה (א) דאי לאו דכותי חבר הוה לא הוה מחתים ליה מקמיה אבל בקדושין חותמין זה בלא זה דלא שייך למיגזר משום כולכם דגבי גט גזרינן שמא יאמר כולכם חתומו ואם יחתמו זה בלא זה לאחר שחתמו בו שנים ויתנוהו לאשה ותסבור שהיא מגורשת ותלך ותנשא ובעל קפיד אבל בקידושין אין לחוש אם תסבור שהיא מקודשת והא לא שכיחא שתקבל קדושין מאחר כיון שסבורה להיות מקודשת וכן ערכאות כיון דאיכא עדי מסירה ישראל כשר בקדושין אע'פ שחותמין עובדי כוכבים דליכא למיחש דילמא אתי למיסמך עלייהו דלא אתי לידי תקלה במה שסבורה להיות מקודשת כדפירשנו וא'ת והאיכא זמן ששוו גיטי נשים לשחרורי עבדים כדאמרי' בפרק ד' אחין (יבמות דף לא:) והא עבדא איכא דקני בכספא ואיכא דקני בשטרא ותקון רבנן זמן ובשחרורי עבדים איירי ולא כמו שפירש שם בקונטרס שטר מכירת עבד דא'כ הוה מצי למפרך מקרקעות וכל שטרות ועוד דאותו אינו נפסל כשאין בו זמן אלא בשטר שחרור איירי שנפסל בלא זמן כמו גיטי נשים וי'ל דכיון שרגילין לעשות זמן בכל שטרות לא תניא הכא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשליחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשליחות </span>בעל כורחה כו'. </span>פי' בקונטרס והכי קתני בזו שוו גיטי נשים ושחרורי עבדים ששליח זה נעשה שליח אצלו בע'כ ואם רצה הבעל חוזר מה שאין כן בקדושין דאע'ג דחוזר לאו דומיא דהני הוא ואין נראה דאי מיירי בשליחות בעל כורחייהו רבנן נמי מודו דחוזר בעבד ואין זכין לו בעל כורחו ונראה כפר'ח דכיון דבעבד ואשה איכא שליחות בעל כורחייהו הוה אמינא דאין יכול לחזור דכיון דבא ליד השליח כאילו בא לידה דמי כיון שאין יכולים לעכב אבל קידושין דאין בע'כ פשיטא דחוזר ומילתא דליתא בקדושין היינו דליתא חידוש בקדושין וקשה ליתני דשוו לבע'כ והוו ארבע אפי' לרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצת </span>כותי מותרת. </span>ואם תאמר הלא גזרו על פתן כדאמרינן בפירקי דרבי אליעזר (פ' לח) לפי שהיו מבטלין בנין בית המקדש בימי עזרא וקתני התם מכאן אמר רבי אליעזר כל האוכל פת כותי כאילו אוכל בשר חזיר ותניא נמי בפ'ק דחולין (דף יג.) גבי מין פתו פת כותי ואור'ת דמיירי בעיסת ישראל שעשה כותי מצה ממנה וא'ת אמאי יוצא בה ידי חובה דילמא לא שמרה לשם מצה דחשידי אלפני עור וגו' וי'ל כגון דקים לן דאין לכותי מצה אחרת שיוכל לצאת בה ידי חובתו כדמשמע בריש חולין (דף ד.) קוטע ראשו של אחד מהן ונותנו לו אכלו מותר לאכול משחיטתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואדם </span>יוצא בה ידי חובתו. </span>זו אף זו קתני ואשמעינן דבקיאין בשימור לשם מצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>תנא קמא אפי' שאר שטרות נמי. </span>אור'י דמשמע דלת'ק מהניא כתיבה לחודיה אע'ג דלא אחזוק מדלא קאמר את'ק אי דאחזוק כו' כדקאמר ארשב'ג וא'כ פשיטא ליה לש'ס דמצה לא אחזוק פירוש אין ידוע אי אחזוק דאי מצה כתיבה ואחזוק מנא ליה לש'ס דכתיבה לחודיה מהניא לתנא קמא וכן משמע בפרק קמא דחולין (דף ד.) דמעיקרא מוקי פלוגתייהו בכתיבה ולא אחזוק דלת'ק מהניא ולרשב'ג לא מהניא ופריך האי כל מצוה שהחזיקו בה אם החזיקו בה מיבעי ליה משמע דלא ידיע לן אי אחזוק בה מדקאמר אם אחזוק בה מיבעי ליה וקשה דלמאי דמסיק התם דאחזוק בלא כתיבה איכא בינייהו דלתנא קמא לא מהני ורשב'ג לטפויי אתא למימר דמהני מנא ליה דלא מהני לת'ק כיון דכתיבה לחודיה מהני אע'ג דלא מהני לרשב'ג כדמשמע הכא כ'ש דמהני חזקה לחודה דעדיפא דמהני אף לרשב'ג ודוחק לומר אע'ג דממילתא דתנא קמא אין להוכיח דלא מהני חזקה לחודיה מכל מקום יש לדקדק מרשב'ג דאתא לטפויי חזקה לחודה מכלל דלתנא קמא לא מהני ונראה לר'י דלמסקנא דהתם מצה כתיבה והחזיקו בה והשתא יש להוכיח מתנא קמא גופיה דחזקה לחודה לא מהניא מדנקט מצה דכתיבה ואחזוק דאי חזקה לחודה מהניא הוה ליה למינקט שחיטה דליכא אלא חזקה לחודה ואם תאמר אם כן מנא ליה דכתיבה לחודה מהני לתנא קמא כיון דמצה כתיבה ואחזוק ויש לומר מדלא מפרש בהדיא מצת כותי מותרת הואיל והחזיקו בה משמע דלא הוי טעמא אלא משום דכתיבה שהוא טעם הידוע לכל בלא שום פירוש ואם תאמר כיון דלתנא קמא חזקה לחודה לא מהניא מנא לן דכתיבה לחודיה לא מהניא לרבן שמעון בן גמליאל דפריך אי אחזוק כו' דילמא כתיבה עדיפא דמהני אפי' לתנא קמא וכל שכן דמהני לרבן שמעון בן גמליאל ועוד במסקנא דחולין הוה ליה למימר אחזוק בדלא כתיבה נמי איכא בינייהו מדלא  קאמר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לאו דכותי חבר הוה לא הוה מחתים ליה מקמיה. </span>תימה אם כן כוליה שטרא מתקיים אפומא דחד ישראל דחתים לבסוף ויש לומר דאין לחוש כיון דהאי כותי כשר מדאורייתא דגרי אמת הן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר לעולם תרי כו'. </span>ולדידיה דאחזוק בהא ולא אחזוק בהא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חספא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חספא </span>בעלמא הוא. </span>פירש בקונטרס דהוה מצי לשנויי בעדי מסירה ור' אלעזר היא אלא דשינויא דחיקא הוא דהא לעיל פרכינן עלה מדסיפא רבי שמעון בשטתו דרבי אלעזר מכלל דרישא לאו רבי אלעזר וקשה דאדרבה תירוץ דבעדי מסירה ור' אלעזר נשאר לפי המסקנא דמשני כי קתני מילתא דליתא בקדושין דאי בלא עדי מסירה וכרבי מאיר אפילו בקדושין פסלינן ערכאות מדאורייתא ואור'י דכי היכי דפסלי' בגט אף בעדי מסירה ושמות מובהקים משום דלמא אתי למיסמך עלייהו בלא עדי מסירה ישראל הכי נמי פסלינן בשטר מתנה ולא תיקנו חכמים להאמינם אלא בשטרי מלוה ומכר שהן לראיה ואין נעשה על פי עדותן שום קנין אבל שטר מתנה אין כשר לקנות בו מדאורייתא אלא א'כ יש עדים כשרים בשעת מסירה ואפילו אם נאמר ששטר מתנה שחתמו בו ישראל כשר לקנות בו בלא עדי מסירה היינו משום שידוע ע'י עדי חתימה שהן כשרים מן התורה שבא השטר מיד הנותן ליד המקבל וכן כשר בהודאת נותן שהוא כק' עדים אבל בשטר שחותמין בו עובדי כוכבים שאין בו לא עדי מסירה ולא עדי חתימה שכשרים להעיד ולא הודאת בע'ד לא חשוב שטר לקנות על ידו ולא הוי אלא חספא בעלמא אבל אין לומר דלהכי חשיב ליה חספא בעלמא משום דמתניתין כיילא שטר מתנה בהדי שאר שטרות דכשרים אפילו כתיבתן וחתימתן עובדי כוכבים דהשתא לא מהני עדי מסירה מידי דהא בברייתא דבסמוך כולל יחד כל השטרות דכשרים בערכאות ואפילו גיטי נשים ואפי' הכי לא מכשרינן בגיטין אלא בכתיבת ישראל ובעדי מסירה ובשאר שטרות כשר בכל ענין. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לאו בני כריתה נינהו. </span>ה'מ למיפרך הא לאו בני עדות נינהו:  הורמין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הורמין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הורמין. </span>בנו'ן גר'ת דלא מסקי ישראל הכי דהורמין הוא שם שטן ושד אבל הורמיז בזיי'ן הוא לשבח בפ' אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לט.) מפלגא דידך ולעיל דהורמיז ולתחת דהורמין הראשון בזיי'ן והשני בנו'ן ורש'י גריס תרוייהו בזיי'ן אלא שבשני גריס דאהורמיז ואיפרא הורמיז (ב'ב דף ח.)  מפרש ר'ת חן מאת המקום דאיפרא לשון חן כמו אפריון נמטייה כו'  (ב'מ דף קיט. ושם) ולא כרש'י דפירש בפרק שני דנדה (דף כ:) דיופי של שדים היו לה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אבודיינא. </span>הכל שם אחד דאבו שם ישראל בהשוכר את הפועלים (ב'מ דף צג: )  אבו אפקיד כיתנא בי רוניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שבתאי. </span>גרסי' דשבתי שם ישראל הוא בכמה מקומות אבל שבתאי הוא רוח רעה כדאמר בפרק כל הבשר  (חולין דף קז: ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בטאי. </span>גרסינן דבטי שם ישראל כדאמר בקידושין (דף ע:) בטי ברמות רוחיה לא קביל גיטא דחירותא שהיה עבד והיה מחזיק עצמו כישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לפלוג </span>וליתני בדידה. </span>ואם תאמר אדרבה תיקשי ליה גופא דמתני' למה פסלו בהדיוט כיון דאיכא עדי מסירה ושמות מובהקין וי'ל דגזרינן בהדיוט גיטי נשים אטו שאר שטרות דפסלי בהדיוט אף בעדי מסירה דלמא אתי להכשיר בלא עדי מסירה כמו בערכאות אע'ג דבסמוך אפילו רבנן דפסלי שאר שטרות בהדיוט בעדי מסירה מכשירין בגיטי נשים ולא גזרינן אטו שטרות מ'מ לא היה יכול הגמרא לעשות קושיא מזה דילמא תנא דמתניתין גזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>כמי שנעשו בהדיוט ופסולים. </span>פירוש בשאר שטרות שנעשו בהדיוט דפסילי אפי' בשמות מובהקין ועדי מסירה שלא יבא להכשיר בלא עדי מסירה כמו בערכאות דאי חזו שום הכשר בהדיוט אפילו בעדי מסירה יבא לטעות ולומר דאין חילוק בין ערכאות להדיוט וכשר בכל מקום בלא עדי מסירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נחלקו ר'ע וחכמים על כל השטרות כו'. </span>פירוש כל השטרות העולים בערכאות אע'פ שחותמיהן עובדי כוכבים כשרים האי כי דיניה והאי כי דיניה שאר שטרות בכל ענין גיטי נשים ושחרורי עבדים בעדי מסירה ושמות מובהקין לא נחלקו אלא בזמן שנעשו בהדיוט פירוש בשמות מובהקין ובעדי מסירה דר' עקיבא מכשיר ולא גזר שיבא להכשיר אף בלא עדי מסירה אטו ערכאות וחכמים פוסלין בשאר שטרות דגזרינן חוץ מגיטי נשים דבשאר שטרות דכשירין בערכאות בלא עדי מסירה איכא למיגזר אבל גיטי נשים אפי' בערכאות לא מתכשרי אלא בעדי מסירה ליכא למיגזר מידי רשב'ג אומר אף אלו כשירין כו' כלומר אף גיטי נשים אין כשירין אלא במקום שאין ישראל חותמין פירוש שאין מניחין ישראל לחתום דלא יבא לטעות לומר שהן ישראל ופריך מקום שאין ישראל חותמין נמי ליגזור פירוש כיון דבמקום שישראל חותמין גזרת שמות מובהקין אטו שמות שאין מובהקין אם כן מקום שאין ישראל חותמין נמי ליגזור אטו מקום שחותמין אע'פ דהוי כעין גזירה לגזירה מ'מ מיסתבר למקשה כיון דחיישינן כולי האי להא נמי הוה לן למיחש כן נראה לר'י לפרש שיטה זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רשב'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רשב'ג </span>אומר כו'. </span>משמע הכא דסבר כרבי אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי והק' ה'ר אפרים דבפרק גט פשוט (ב'ב ד' קסט:) גבי הבא לידון בשטר ובחזקה משמע דסבירא ליה דעדי חתימה כרתי ואור'י דדוקא בגיטין סבר כרבי אלעזר ולא בשאר שטרות כהנך אמוראי דפרק בתרא (לקמן דף פו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בעינן כתב שאינו יכול לזייף. </span>לר' אלעזר פריך דאמר בפ'ב (לקמן דף כב:) דלא הכשיר ר' אלעזר דבר שיכול להזדייף אלא בגיטין דוקא ולא בשאר שטרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בדאפיצן. </span>משמע דבלא אפיצא יכול להזדייף וא'ת והיאך אנו כותבין בקלפים שלנו דלא אפיצן (שטרות) וספר תורה תפילין ומזוזות ודיפתרא פסול בכולהו כדמוכח בכמה דוכתי ואור'ת דעיבוד סיד שלנו כעיבוד עפצים שלהם דהא קלפים שלנו אין יכולין להזדייף ועוד דבהקומץ רבה (מנחות לא:) גבי ס'ת קאמר הא דאפיצן הא דלא אפיצן הרי שכותבין ס'ת בדלא אפיצן והיינו כעיבוד שלנו :  עדים</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עדים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עדים </span>החתומים על הגט ושמותיהן כו'. </span>פי' מי אמרי' דישראל נינהו וכשר לר'מ או בעדי מסירה לרבי אלעזר דלא תלינן להו בעובדי כוכבים אלא א'כ ידוע בודאי שהן עובדי כוכבים דלא שכיחי מלתא שיחתמו עובדי כוכבים בגיטין או דלמא כיון דשמותיהן כשמות עובדי כוכבים חיישינן שמא עובדי כוכבים נינהו ולא מתכשרי אפי' בעדי מסירה לרבי אלעזר ואפי' לר'ש דהא לא מכשיר אלא בשמות מובהקין והכא הם שמות שאין מובהקין דהא מספקינן אי עובדי כוכבים הם אי לאו ובשמות מובהקין ליכא לספוקי דפשיטא דעובדי כוכבים הן דהא בכל דוכתי לא חיישי' דלמא אתו למיסמך עלייהו וקאמר לא בא לידינו אלא לוקוס ולוס והכשרנו משום דהוו שמות מובהקין ולא אתו למיסמך עלייהו כר'ש אבל בשמות שאין מובהקין דלאו ודאי עובדי כוכבים נינהו חיישינן וקא פריך מגיטין הבאין ממה'י כו' וקס'ד דהא דקתני שרוב ישראל שבחו'ל שמותיהן כשמות עובדי כוכבים לא להכשיר דוקא במדינת הים קאתי אלא נותן טעם לדבר דרגילות הוא דמסקי ישראל בשמות עובדי כוכבים שהרי בח'ל רובן כשמות עובדי כוכבים הילכך בא'י נמי אין לחוש שמא עובדי כוכבים הן דאין רגילות לחתום עובדי כוכבים בגיטין ומשני דוקא בבאין מחו'ל קמכשרי. כן נראה לר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגיטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגיטי </span>נשים אבל לא בשחרורי עבדים. </span>בירושלמי בעי הגע עצמך היה עבדו של קצין הרי חובה הוא לעבד הרי שהיתה אשתו של מוכה שחין הרי זכות הוא לה לית לך אלא כהדא אילו המוכר עבדו שלא מדעתו שמא אינו מכור אילו המגרש אשה שלא מדעתה שמא מגורשת היא פירוש על ידי אחר העבד נמכר על כרחו ואין האשה מתגרשת על ידי אחר בעל כרחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתיב </span>רב הונא ורב יצחק קמיה דר' ירמיה. </span>אר'ת דאין זה רב הונא שמזכיר סתם בכל הש'ס דאותו היה גדול הרבה מר' ירמיה ולא הוה יתיב קמיה ועוד דקרי להו דרדקי ור' ירמיה חבירו של ר' זירא וקטן ממנו כדאמר בנדה (דף כג.) בעי מיניה ר' ירמיה מר' זירא כו' עד כאן הביאו רבי ירמיה לר' זירא לידי גיחוך ולא גחך ור' זירא תלמידו של רב יהודה כדאמרינן דהוה מישתמיט מרב יהודה משום דבעי למיסק לארץ ישראל ושמואל שהיה רבו של רב יהודה היה צריך לו לרב הונא כדאמר בריש פירקין (דף ה.) בעא מיניה שמואל מרב הונא ב' שהביאו גט כו' ובחולין פ'ק (דף יג.) בעא מיניה שמואל מרב הונא מניין למתעסק בקדשים כו' : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה התופס לבעל חוב קנה. </span>תימה לר'י אפילו אי תופס לבעל חוב קנה היינו משום שהוא שליח וקונה אפילו בע'כ לפי שהוא חייב כאילו תפס הוא עצמו אבל כאן אפי' העבד עצמו אינו יכול לעכב את האדון מלחזור בו אם היה נותן גט שחרור לדעת כן שלא ישתחרר בקבלה זו כי אינו חייב לשחררו אם כן למה יעכב המקבל את האדון מלחזור כיון דהשתא ס'ד דהאומר תנו לאו כזכי דמי ועוד מה חייב האדון לעבד דחשיב ליה תופס לב'ח ואי חשיב משום דעבד ליה נייח נפשיה כמו שפר'ת לקמן על מילתא אחריתא אם כן היכי חשיב ליה חב לאחרים ונראה לר'י דחשיב קצת חוב משום דעבד ליה נייח נפשיה ומ'מ חשיב ליה חב לאחרים שהרי אינו חייב לו האדון כלום והכי פירושו בשלמא אי תופס לבע'ח קנה אין תימה אם גם כאן קנה בקבלה זו לענין שלא יוכל לחזור דמשום דעבד ליה נייח נפשיה רוצה הוא שיהיה בעל חוב בכך שיוכל לעכבו מלחזור ואע'פ שלא נתכוון לכך המקבל דעתו הוא לקבל כמו שרוצה האדון אבל אם התופס לבעל חוב לא קנה כל שכן זה שאינו ב'ח אלא דעבד ליה נייח נפשיה שיוכל האדון לחזור בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התופס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התופס </span>לב'ח במקום שחב לאחרים לא קנה. </span>אפילו עשאו שליח כדמוכח בפ' הכותב (כתובות דף פד:) גבי יימר בר חשו דאמר ליה לשלוחיה כו' ודלא כפירוש רש'י דפי' בפ'ק דב'מ (דף י.) דבעשאו שליח לכ'ע קנה דאין חילוק דאפילו לא עשאו שליח שלוחו הוא דזכייה מטעם שליחות כדמוכח בפ'ק דב'מ (דף י:) ובפ' אין בין המודר (נדרים דף לו:) וא'ת דהכא קאמר ר'י התופס לב'ח במקום שחב לאחרים לא קנה ובפרק קמא דב'מ (דף י.) קסבר המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו והא בהא תליא כדאמר התם רב נחמן ורב חסדא דאמרי תרוייהו לא קנה מ'ט הוי תופס לב'ח במקום שחב לאחרים וי'ל דר' יוחנן מחלק בין מציאה לב'ח דשאני מציאה דמגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>האומר תנו כאומר זכו דמי. </span>וא'ת והא ר' יוחנן לית ליה תן כזכי דקאמר בפ'ק דב'מ (דף י.) המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו וא'ת משנתינו דקאמר תנה לי ולא אמר זכה לי ותירץ ר'ת דדוקא היכא דדעת אחרת מקנה אותו אמרינן תן כזכי ולא במציאה וא'ת למ'ד  (לקמן דף יג:) דלא תקון מעמד שלשתן אלא בפקדון מה הוצרכו לתקן מעמד שלשתן דאמר בפירקין דהוי הלכתא בלא טעמא תיפוק ליה משום דתן כזכי ויש לומר דהוצרכו לתקן במעמד שלשתן דקני אפילו אין הפקדון ביד הנפקד שהניח הפקדון ביד אחרים או שיקנה אפי' בע'כ של נפקד כמו שאפרש לקמן בע'ה (שם ד'ה גופא) דקנה נמי בע'כ ואם תאמר ומתני' דלקמן (שם.) תנו מנה לפלוני ומת יתנו לאחר מיתה ומוקי לה רב זביד במעמד ג' ואמאי לא מפרש טעמא דמתני' משום דתן כזכי ואור'ת דתן לא הוי כזכי אלא כשמוסר לו הדבר מיד ליד ומתני' לא משמע דמיירי בהכי וניחא השתא ההוא דבבא מציעא גבי מציאה והוצרכו נמי לתקן מעמד שלשתן דקנה אע'פ שמופקד בידו מקודם לכן אף ע'ג  דהתם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>לא היא. </span>דיחויא בעלמא היא דרב פפא אית ליה בהדיא תופס לב'ח במקום שחב לאחרים לא קנה (כתובות דף פד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דכתיב לא תלקט לעני. </span>וא'ת למ'ד בפ'ק דתמורה (דף ד:)  כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד מהני א'כ קנה העני וי'ל דהכא בתר לא תלקט כתיב לעני ולגר תעזוב אותם משמע דלא קני וא'ת ונילף מהכא בעלמא דהמגביה מציאה לחבירו דלא קנה חבירו וי'ל דהכא סברא הוא שלא זכתה תורה לעני אלא מה שכל אחד מלקט לצורך עצמו ולרב חסדא דמפרש הכא דטעמייהו דרבנן משום דתופס לב'ח לא קני איכא למימר דמהכא יליף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבד </span>נמי בדלא ספיק. </span>וא'ת אטו משום דלא ספיק יהא רבו חייב לזונו ולא יוכל לומר לו צא מעשה ידיך במזונותיך ועוד קשה הלשון דקאמר עבדא דנהום כריסיה לא שוי הוה ליה למימר בהדיא דלא מחייב לזונו כיון דאמר ליה צא מעשה ידיך במזונותיך ואור'י דס'ד דרגילות הוא שעבד עצמו הולך ועובד את רבו אפילו כשאמר ליה צא מעשה ידיך במזונותיך משום הכי בעי למימר (אע'ג) דלא ספיק שיתחייב במזונות כיון שמ'מ עובדו משום הכי מהדר ליה בלשון זה עבדא דנהום כריסיה לא שוי כו' ולהכי קאמר לעיל ש'מ יכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך דאפי' מיירי דא'ל צא מעשה ידיך במזונותיך מ'מ כיון שעובדו היה לו להתחייב במזונותיו אי לאו משום דיכול ועוד דסלקא דעתיה דמיירי בלא אמר ליה דומיא דאשה דבדלא ספיק לא שכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא לערי מקלט. </span>פי' אי אמרת בשלמא יכול אשמועינן ערי מקלט דאע'ג דאמר רחמנא וחי עביד ליה חיותא טפי אפי' הכי יכול הרב לומר כו' אבל לענין העדפה לא משמע ליה דמשום וחי תיהוי העדפה דידיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מספקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מספקת </span>מאי למימרא כו'. </span>אי אמרת בשלמא כולה בדספקא תנא סיפא דאמר לה לגלויי ארישא דאיירי בלא אמר לה אבל השתא דמוקמת רישא בדלא ספקא ולא תנא הך סיפא אלא לאשמועינן דבמספקת יכול לומר לה צאי מעשה ידיך במזונותיך מאי למימרא דזה אינו שום חידוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר אינו יכול. </span>והא דקתני או הוציאני לחירות לאו דוקא אלא כלומר שיהיה מעשה ידי לעצמי כמו לבן חורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>היכי דחזו אינשי ומרחמי. </span>הקשה ה'ר יצחק בן הר'מ דבפרק השולח (לקמן דף לז:) גבי עבד שנשבה ופדאו ישראל אחר שמעינן להו איפכא דקא אמרי רבנן לא ישתעבד לא לרבו ראשון ולא לרבו שני לרבו שני לא דהא לשם בן חורין פרקיה לרבו ראשון לא דלמא מימנעי ולא פרקי ורשב'ג סבר כשם שמצוה לפדות בני חורין כן מצוה לפדות את העבדים ואומר ר'י דרבן שמעון ב'ג סבר דלענין פדיון פרקי ליה טפי שלא יטמע בין העובדי כוכבים ורבנן סברי דלענין מזונות מרחמי עליה טפי שלא ימות ברעב וגם כל א' יתן לו מעט לחם אבל בפדיון צריך הרבה ביחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב המקדיש ידי עבדו. </span>גרסינן ולא גרסינן המקדיש עבדו דהתם יצא לחירות כדאמר רב בהשולח (לקמן דף לח:) דליהוי עם קדוש קאמר וא'ת וכי היכי דמקדיש ידי עבדו אמרינן דהן קדושים למלאכתן הכי נמי כשהקדיש כל עבדו הוה לן למימר שהקדישו למלאכתו פיו לדבורו ידיו למעשהו רגליו להילוכו דבענין זה חשיב הקדש כדאמרינן בסוף פ'ק דנדרים (דף יג:) ואומר רבי' יצחק דסברא הוא דלא נתכוין להקדישו למלאכתו לפי שיש חילוק במלאכתו שאין פיו ידיו ורגליו שוין במלאכתן הלכך אית לן למימר דלשחררו נתכוין דהוי הכל בענין אחד אי נמי י'ל התם כשמקדיש עבדו סתם משמע יותר למיהוי עם קדוש דהא למלאכתו לא קאמר אבל מקדיש ידי עבדו הקדיש מלאכת ידיו דלא שייך למימר בענין אחר:  ולימא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: ליה הקדש עד האידנא כו'.
txt:
<span class='five'>ליה הקדש עד האידנא כו'. </span>לענין עשה עמי ואיני זנך ניחא דלא אמר ליה הקדש הכי אע'ג דרבו מצי אמר ליה משום דפשיטא דהקדש ניחא ליה שלא ימות עבדו ברעב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>פחות </span>משוה פרוטה. </span>פי' בקונטרס דאין הקדש חל על פחות משוה פרוטה והקשה רבינו יצחק דתנן בהזהב (ב'מ דף נה.) חמש פרוטות הן ליתני שש פרוטות הן דאין הקדש חל על פחות משוה פרוטה ואומר ר'י דהכא היינו טעמא שאין בדעתו של מקדיש שיחול על פחות משוה פרוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבתו </span>ורפואתו לרבו. </span>שבתו היינו שבת קטנה וגדולה דהיינו נזק וה'ה צער ובושת לרבו לרבנן דר' יהודה דאמרי בהחובל  (ב'ק דף פז.) דיש לעבד בושת ולא נקט להו משום דאין חידוש שהן לרבו אבל בשבתו קמ'ל דאע'ג דשקיל הרב שבת דידיה לא מיחייב במזונותיו דיכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך והא דפריך בסמוך שבתו פשיטא ה'פ פשיטא דשבתו לרבו אף ע'פ שלא יזוננו כיון דיכול הרב לומר לעבד עשה עמי כו' ולא הוה לי' לר' יוחנן למינקט קוטע יד עבדו של חבירו אלא הוה ליה למימר בהדיא יכול הרב לומר לעבד כו' אם לא בא להשמיענו דבר אחר ומשני דנקט קוטע יד עבדו לאשמעינן חידוש שני דרפואתו לרבו דהיינו צער דסמא חריפא כדמסיק דה'א שיהא לעצמו כמו רפואתו שהיא לעצמו גם כשיסבול צער כדי להרויח שכר רפואתו יהא לעצמו אבל צער קטיעת היד פשיטא דלרבו ולהכי לא תני וכן לבושת. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה יכול ש'מ. </span>וא'ת ר' יוחנן היכי מוקי פלוגתייהו דרשב'ג ורבנן דלעיל דלא מצי למימר דפליגי דמר סבר יכול ומ'ס אינו יכול כדפריך לעיל ואי כדאסיקנן לעיל דאמר צא מעשה ידיך במזונותיך ובשני בצורת לא ספיק כו' א'כ לכ'ע אינו יכול וי'ל דאע'ג דבשאר שנים יכול בשני בצורת אינו יכול דבשאר שנים ימצא מרחמים יותר כשיחזור על הפתחים מבשני בצורת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רפואתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רפואתו </span>דידיה הוא. </span>והא דתנן בפרק החובל (ב'ק פז.)   (א) בעבד כנעני שלו פטור מכולן שמא יש לחלק דאע'ג דכשחבל בו אחר נותן רפואתו לעבד הוא שחבל בעבדו לא מיחייב אי נמי דאי עביד ליה סמא חריפא דפטור מן המותר כדאמרת הכא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>היה עבד כהן פוסלו מן התרומה. </span>ואם תאמר טפי הוה ליה למנקט לפי שאוסרו בשפחה דשייך אף בעבד ישראל וי'ל דלדבריהם קאמר להו דסברי אדרבה הרי מתירו בבת חורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השבתוני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השבתוני </span>על המזונות. </span>רבנן שהשיבו לו ומה אם ירצה שלא לזונו רשאי היו סבורין הא דקאמר ר'מ שאם היה עבד כהן פוסלו מן התרומה הוי חוב לו לפי שנותן לו הרב מזונות בריוח בשביל שיש תרומה הרבה לכהנים או משום שיש מצוה באכילת תרומה ומשום הכי מהדרי ליה ומה אם ירצה שלא לזונו וקאמר להו ר'מ השבתוני על המזונות מה תשיבוני על התרומה שאפילו לא ירצה הרב לזונו יש חובה דמכל מקום מוצא העבד לקנות תרומה בזול יותר מן החולין וגם חולקין לו על הגורן לר'י דאמר (כתובות דף כח:) חולקין תרומה לעבד אע'פ שאין רבו עמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא אי בעי זריק ליה גיטא. </span>וא'ת מה בכך מ'מ חוב הוא לו זה השחרור שפוסלו מתרומה וי'ל דקסבר דלא חשיב ליה חובה מה שמקבלו זה כיון דאפילו אם לא יקבלנו יכול רבו לפוסלו מתרומה בענין אחר אי נמי ה'פ אי בעי זריק ליה האדון גיטא ספק קרוב לו וספק קרוב לעבד ויאסר בתרומה ובשפחה ובבת חורין וטוב לו להיות משוחרר וכן אי בעי שקיל ארבע זוזי מישראל ופסיל ליה מתרומה ועדיין הוא עבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שביק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שביק </span>ליה ועריק ואזיל לעלמא. </span>משמע דאי עריק אוכל בתרומה וא'ת ליחוש שמא מכרו לישראל ומיתסר בתרומה וי'ל דלא שכיח שיקנהו ישראל מאחר שברח:  ומה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>אילו עבד כהן שברח ואשת כהן שמרדה על בעלה כו'. </span>לכך מזכיר אשת כהן כלומר כמו שאתם מודים לי באשה שהוא חוב אודו לי נמי בעבד והא דמסיים נמי אבל באשה חוב הוא לה הכל מדברי ר' מאיר מדלא קאמר אמרנו לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבדא </span>בהפקירא ניחא ליה. </span>וא'ת עבד קטן ישראל דלא ניחא ליה בהפקירא כדאמרי' בפ'ק דכתובו'  (דף יא.) משום דלא טעים טעמא דאיסורא מאי איכא למימר וי'ל דמוד' ר'מ בעבד קטן ישראל וא'ת והא דקאמר התם והא קי'ל ודאי דעבדא בהפקירא ניחא ליה מנלן והא רבנן פליגי אר'מ ולית להו בהפקירא ניחא ליה וי'ל דמודו רבנן (ב) דניחא ליה בהפקירא אלא הכא גבי עבד לית להו לפי שהוא משועבד ורשות אחרים עליו וגדול הוא לו זכות של שיחרור משל הפקירא אבל גר שאין רשות אחרים עליו לא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האומר </span>תנו גט. </span>אי גרסי' תן גט זה אתיא מתני' כר'מ דוקא אי נמי אפי' כרבנן וכגון שאינו מוסרו מיד ליד אלא מראהו לו ומצוה ליתנו והוא לא נטלו עד אחר מיתה אי נמי נטלו לאלתר ואפ'ה לא זכה העבד ונאמר דלא אמרי' תן כזכי אלא כשמוסר לשליח מיד ליד ואשמעינן במאי דנקט זה דאע'ג שהגט בעין וראוי לינתן בשעה שעושהו שליח והותחל כל כך מחיים אפ'ה לא יגמרו הדבר לאחר מיתה דאין גט לאחר מיתה אבל אור'ת דל'ג כלל זה דע'כ לא תנא זה במתני' לשום חידוש מדדייק בגמרא דמתני' בבריא דאי בשכ'מ מאי איריא תנו אפילו כתבו נמי ואי תנא זה לאשמועינן שום חידוש אפילו מיירי בשכיב מרע לא ה'ל למימר כתבו ואין נראה לומר דהכי דייק אי בשכיב מרע הוה ליה למיתני כתבו גט לאשתי ותנו שחרור זה לעבדי דהא כיון דצריך לשנות תנו שחרור זה אין לו לתנא לשנות כתבו גט לאשתי ולהאריך בלשון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יתנו לאחר מיתה. </span>וקמ'ל דאין גט לאחר מיתה אע'ג דבהדיא תנן בפרק מי שאחזו (לקמן ד' עב.) דאין גט לאחר מיתה הכא איצטריך לאשמועינן (בגט שחרור שגם אחר שכתבוהו לא זכה בו העבד ואפי' בגט אשה נמי אשמועינן) דאע'ג שמינה המגרש בחייו השליח לא חשיב להיות כמותו אחר מותו כאילו הוא עצמו קיים אלא חשיב גט לאחר מיתה והתם אשמועינן דאע'ג שבא הגט ליד האשה מחיים הוי גט אחר מיתה ואשמועינן נמי לישני דתני התם הי משמע מחיים והי משמע אחר מיתה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנו </span>מנה לפלוני ומת יתנו לאחר מיתה. </span>למאן דמוקי לה בבריא ובמעמד שלשתן א'צ לומר דלדידיה רישא נמי איירי במעמד שלשתן ומיירי שהגט כבר בעין דאם אינו בעין אפי' בממון לא שייך מעמד ג' ואיירי שהאשה רוצה בכך ואשמעי' דלא תקון מעמד ג' בשטר אלא בממון דאין נראה שיחלקו האמוראים ברישא דמתני' דמר מוקי לה במעמד שלשתן ומר בכתבו ותנו אלא בסיפא דוקא פליגי ומיירי רישא לכולהו בכתבו ותנו אפי' למאן דמוקי לה בבריא דלא שייך מעמד שלשתן ואע'ג דלא הוי רישא דומיא דסיפא אין לחוש דה'נ למאן דמוקי לה בשכיב מרע לא הוי רישא דומיא דסיפא מכל וכל שהשטר אינו בעולם כשמצוה ליתן והמנה הוא כבר בעולם אע'ג דבגמ' מוכח מרישא דסיפא איירי בבריא אלמא בעי דלהוי סיפא דומיא דרישא היינו משום דאית לן לאוקמי כולהו בחד גברא אבל מ'מ לא בעי לאשוינהו לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לא משך. </span>תימה מאי פריך הא קי'ל (לקמן דף טו.) מצוה לקיים דברי המת אם כן לוקי מתניתין בבריא משום מצוה לקיים דברי המת וי'ל כיון דחכמים פליגי אר'מ ולית להו מצוה לקיים דברי המת אע'ג דקי'ל כר'מ לא בעי לאוקמי מתני' כיחידאה כדאשכחן בפ' כל הגט (לקמן ל.) דלא מוקי שמואל מתניתין כיחידאה כר' יוסי דאמר עשו שאינו זוכה כזוכה אע'ג דבפ'ק דבבא מציעא (דף יב.) סבר שמואל כוותיה ועוד י'ל דלא מצי לאוקמי מתני' משום דמצוה לקיים דברי המת דאם כן מאי איריא צבורין אפי' אין צבורין נמי דסבר הגמרא מצוה לקיים כו' שייך אפילו במלוה דבבריא לא חיישינן למנה קבור מדלא פירש וא'ת ולרב גופיה תיקשי דלוקמא משום דמצוה לקיים דברי המת אפילו אין צבורין ויש לומר דרב לא סבר לה כרבי מאיר אלא כר' יוסי כדפסיק שמואל בפרק מציאת האשה (כתובות דף סט:) נמי כר' יוסי ועוד מפרש ר'ת דלא אמרי' מצוה לקיים דברי המת אלא בדבר שהושלש מתחלה לכך ביד שליש דומיא דהמשליש מעות לבתו (שם דף סט:)  ותנו שקל לבני (שם) ובמתני' משמע שלא הושלש לכך מתחלה מדלא קתני תנו מנה זה לפלוני ולא דמי להולך מנה לפלוני דלקמן דאמרי' עלה מצוה לקיים דברי המת ואע'ג דלא תנא זה דהולך מנה לפלוני משמע שפיר בלא זה שמוסר לו באותה שעה להוליך יותר מבתנו מנה לפלוני וכן משמע בפרק מי שמת (ב'ב דף קמט.) גבי איסור גיורא דלא הוי מהני ביה טעמא דמצוה לקיים דברי המת בתריסר אלפי זוזי שהפקיד לרבא לפי שלא הופקדו מתחלה לתתם לרב מרי ויש לדחוק דשמא לא אמרי' מצוה לקיים דברי המת אלא כשהשליש מתרצה ורבא לא היה חפץ להיות שליש לכך ועוד אומר ר'ת דבגר לא אמרי' מצוה לקיים דברי המת דכל דאיתיה בירושה מצוה לקיים דבריו הואיל ולא פסק כחו מאותו הממון דמכחו יורשין אבל גר דליתיה בירושה ופסק כחו מממונו אין מצוה לקיים דבריו וכי האי גוונא אמרינן התם דכל דאיתיה בירושה איתיה במתנת שכיב מרע כו' : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אית </span>ספרים דגרסי שכיב מרע שאמר תנו מנה לפלוני מנכסי נותנין מנה זה נותנין מנה סתם אין נותנין דלמא מנה קבור קאמר. </span>ומפרש ר'י דה'פ דכשאמר מנכסי נותנין אפי' אמר מנה סתם ולא חיישינן למנה קבור כיון שמצוה לתת לו משלו רוצה שיתנו מ'מ והא דקתני מנה זה נותנין כשאינו מצוה לתת לו משלו אלא שמודה ואומר תנו מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי ולכך במנה סתם אין נותנין דלמא מנה קבור קאמר שמודה שהוא של פלוני ומתני' איירי בפקדון ולהכי בעינן צבורין דבלא צבורין חיישינן למנה קבור וא'ת ואמאי אוקי רב בפקדון לוקמי במתנה כדמשמע לשון תנו ואפי' באין צבורין וי'ל דהא כבר אשמעי' בבבא בתרא  (דף קנא.) דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו אבל בפקדון אשמועי' דלא חיישינן שמא שלא להשביע את בניו אומר כן דכיון שאומר תנו הודאה גמורה היא אכן קשה לר'י על זה דא'כ אמאי מוקי לה בשכיב מרע בבריא נמי מצי לאוקמי בכה'ג וכ'ת דלא חיישינן למנה קבור אלא בשכ'מ לפי שלא היה יכול לפרש מנה קבור מטורד חליו אבל בבריא מדלא פירש אינו מקפיד מאיזה יתנו לו א'כ לוקמא בבריא ואפי' באין צבורין לכן נראה דלא גרסי' מנכסי נותנין אלא אפי' במתנה חיישי' למנה קבור אלא גרסינן מנכסי מנה זה נותנין מנה סתם אין נותנין:  קסבר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>רב פפא כי אמר רב לא שנא מלוה לא שנא פקדון. </span>וא'ת ולרב פפא ורב גופיה אמאי לא אוקי מתני' במעמד שלשתן ואפי' אין צבורין וכי תימא משום דלא משמע ליה לישנא דמתני' במעמד שלשתן אם כן מהאי טעמא הוה ליה למימר דרב פפא לא אמר כרב זביד וי'ל אע'ג דמתני' לא משמע ליה לרב במעמד ג' מ'מ מדאתא רב פפא לאיפלוגי ארב זביד משמע שיש לו כח וטעם דבשום ענין לא מפרשא מילתא דרב משום מעמד שלשתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאי </span>מדקתני תנו ולא קתני כתבו. </span>וא'ת הא דקתני תנו אשמעי' דאפי' הכי אין כופין את היורשים לשחרר כרבי דפליג בירושלמי אדרבנן ואמר דתנו לא הוי כשיחררו אלא ככתבו ואין כופין וי'ל דמתני' לא אתא לאשמועינן בדין מצוה לקיים דברי המת אם כופין היורשים לקיים אם לאו אלא לאשמועי' דאין גט לאחר מיתה ועוד דמסתמא כרבנן אתיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גופא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גופא </span>אמר רב הונא אמר רב כו' תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה. </span> אוריב'א וכן ר'ת דבמעמד ג' קנה בעל כרחו של לוה או של נפקד דאי לא קני אלא מרצונו למאן דאמר דוקא בפקדון קנה למה הוצרכו לתקן מעמד ג' יאמר לו זכי ואין נראה לומר דהוצרכו לתקן למקום שאין הפקדון ביד הנפקד אלא ביד אחרים דלא יועיל אם יאמר זכי ועוד אף כשאין הפקדון ביד הנפקד יקנה באודיתא כדאמר התם (ב'ב דף קמט.) אדהכי נפקא אודיתא מבי איסור גיורא אלא נראה להם דאפי' בעל כרחו של נפקד קני וכן גבי איסור גיורא דקאמר רבא היכי ליקנינהו רב מרי להני זוזי אי במעמד ג' לא אזלינא משמע דאם היה הולך היה קונה בע'כ ואין לומר אם היה הולך שם היה מתרצה לפי שהיה מתבייש בפני איסור לומר אין רצוני דאם כן בלא מעמד שלשתן הוה לי' למימר לא אזילנא שלא יאמר לו זכה כי מסתמא היה הפקדון ביד רבא ומיהו לההוא טעמא דמפרש בסמוך בההיא הנאה דקא משתניא ליה ממלוה כו' משמע דלא קני אלא מדעתו אלא דבלאו הכי מפיק ליה מההוא טעמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנהו </span>לפלוני במעמד ג' קנה. </span>אומר ר'ת דאע'ג דהמוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול מכר או נתן במתנה במעמד שלשתן אינו יכול למחול וכן משמע בפ'ב דקדושין (דף מח.) דקאמר במלוה בשטר פליגי בדשמואל דמ'ד מקודשת לית ליה דשמואל ומר אית ליה דשמואל ואיבעית אימא כולי עלמא אית להו דשמואל ובאשה סמכה דעתה קמיפלגי מ'ד מקודשת סבר דסמכה דעתה דלא שביק לדידה ומחיל לאחריני וכי קאמר במלוה על פה פליגי בדרב הונא אי קנה במעמד ג' במלוה משמע דאי אית להו דרב הונא אף במלוה לכולי עלמא מקודשת ואי יכול למחול אמאי מקודשת למאן דאית ליה גבי מלוה בשטר דלא סמכה דעתה ואמאי לא מסיק ואיבעית אימא כולי עלמא קנה במלוה אפילו מלוה על פה ובאשה סמכה דעתה פליגי כדמסיק אדשמואל אמלוה בשטר אלא משמע דבמעמד שלשתן אינו יכול למחול וא'ת בפ' החובל (ב'ק דף פט.)  גבי היא שחבלה באחרים דפריך ותזבין כתובתה בטובת הנאה ומשני כל לגבי בעלה ודאי מחלה והשתא אכתי תמכור במעמד שלשתן דאז לא תוכל למחול דאע'ג דהבעל ודאי לא יתרצה הא פרישית דאפי' בעל כרחו קני ועוד גבי שחבלה בבעלה תמכור במעמד ג' דשם יתרצה הבעל כדי לגבות חבלתו וכן בספ'ק דב'מ (דף יט:) גבי מצא שובר דפריך בזמן שהאשה מודה אמאי יחזיר לבעל ניחוש דלמא כתבה ליתן בניסן ולא נתנה עד תשרי כו' ומשני ש'מ איתא לדשמואל והשתא ניחוש דלמא מכרה במעמד ג' דאינה יכולה למחול וי'ל דלא תקינו מעמד ג' בכתובה דאפשר שלא תבא לידי גבייה לעולם ועי'ל דהתם גבי שובר אין לחוש כלל דשמא מכרה במעמד שלשתן דאם אין עדים שמכרה א'כ הבעל והאשה יכפרו המכירה ואם יש עדים ואומרים שהבעל נתרצה או אפילו שתק ודאי השובר שקר ואם מיחה אז מוכח שהשובר אמת וליכא למיחש דלמא כתבה ליתן בניסן כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במעמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במעמד </span>שלשתן קנה. </span>אומר ר'ת דלא תקינו מעמד שלשתן בעובד כוכבים אם הנפקד או הלוה עובד כוכבים ואמר ליה ישראל תנהו לישראל אחר לא קנה כיון דאפילו אמר לו זכי לא קנה כיון דאין זכיה לעובד כוכבים ה'ה במעמד ג' לא קנה ואם המקבל עובד כוכבים ואמר ישראל לישראל תנהו לפלוני עובד כוכבים כל זמן שאינו חוזר בו יתן אפי' אמר ליה בלא מעמד ג' אבל אם חוזר בו לא יתן לעובד כוכבים אפי' אם אמר לו במעמד ג' אם לא שאינו יכול להשמט מן העובד כוכבים ואם הנותן עובד כוכבים נראה דקנה דאם ממונו של ישראל הפקיעו על ידי מעמד ג' דהוי הלכתא בלא טעמא כל שכן ממון העובד כוכבים ועוד דבדיניהם דיינינן ליה שאמרינן לו לעובד כוכבים כך דינכם כדאמרי' בהגוזל בתרא (ב'ק קיג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הקנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקנה </span>לנולדים הכי נמי דלא קנו. </span>פי' הקנה לנולדים במעמד שלשה שלא נולדו עדיין בשעת מתן מעות הכי נמי דלא קנו ולספרים דגרסי הכי נמי דקנו הכי פי' הקנה לנולדים בקנין בעלמא בלא מעמד שלשה דלא הוו בשעת קנין שלא נולדו עדיין ה'נ דקנו דהא במעמד שלשתן קנו אפי' נולדו אחרי כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדבר </span>שאינו בעולם מי אמר. </span>הך סוגיא אליבא דרב הונא קיימא דאית ליה אדם מקנה דשלב'ל ולא לדבר שלא בא לעולם דבהאשה רבה (יבמות צג.) אית ליה גבי פירות דקל משבאו לעולם אינו יכול לחזור בו ובפרק מי שמת (ב'ב דף קמב.)  קאמר רב הונא דהמזכה לעובר אף לכשתלד לא קנה ורב נחמן הוי איפכא מדרב הונא דאית ליה התם לכשתלד קנה ובהאשה רבה (יבמות צג.)  קאמר רב נחמן אף משבאו לעולם יכול לחזור בו וא'ת מהיכא שמעינן ליה לר' מאיר דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם היינו מההיא דקתני (שם צג:) לאחר שתתגיירי ושתשתחררי מקודשת מההיא גופא שמעינן נמי דאדם מקנה לדבר שלא בא לעולם דהא קתני לאחר שאתגייר לאחר שאשתחרר דמקודשת ויש לומר דעובד כוכבים ועבד איתנהו בעולם אלא שמחוסרים גירות ושחרור ולא דמו לנולדים דליתנהו בעולם כלל ואע'ג דילפינן מינה דאדם מקנה לר'מ פירות דקל ולא מפלגינן היינו משום דאית לן למימר דקאי בשיטתיה דרבי אלעזר בן יעקב דאמר (קידושין סב:) האומר פירות ערוגה זו מחוברין יהיו תרומה על פירות ערוגה זו התלושין לכשיביאו שליש ויתלשו דבריו קיימין:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן נתת דבריך לשיעורין. </span>מה שקשה ע'פ הקונטרס בפ'ק דקידושין (דף יא.) גבי בנתיה דר' ינאי דקפדן אתרקבא דדינרי מפורש בקידושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כהלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהלכתא </span>בלא טעם. </span>פי' מה שמועיל לקנות אבל טעם יש למה תקנו חכמים מעמד שלשתן תקנו שלא יצטרך לטרוח ולעשות קניינים ובהכותב נכסיו לאשתו משום דלא שביק לבריה ויהיב לאחריני ואין דרך לעשות כן אלא לחלק לה כבוד ולמנותה אפיטרופיא ומשיא אשה לבנו כשהאב מסיר כל מה שיש לו מן הבית סמכא עליה דעתא דבן כדמפרש בפ' מי שמת (ב'ב ד' קמד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מתנה מועטת כו'. </span>וא'ת הא נמי שמעי' לה דאמר רב בפרק הזהב (ב'מ מט.) דברים אין בהן משום חיסור אמנה ומדמי התם מתנה מועטת למכר דליכא מעות בהדי דברים וי'ל דהכא שאומר לנפקד או לבעל חוב שיתן לו סלקא דעתין דקני טפי מכשאמר מתנה אני נותן לך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>פש גביה ולא מידי. </span>פר'ח וכן ר'ת שהיו בעלי דינין מודים לו או היה הדבר ידוע בעדות ברורה דלא פש גביה מידי ומשמע מדבריהם דמנפשיה אין נאמן לומר טעיתי במה שהודיתי אע'ג דאית ליה מיגו דאי בעי אמר חזרתי ופרעתי וכן משמע מהא דתנן בשבועות (דף לח:)  מנה לי בידך אמר ליה הן למחר אמר ליה תנהו לי אם אמר נתתיו לך פטור אין לך בידי חייב ומפרש טעמא בפ'ק דבבא בתרא (דף ו.) משום דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי ואמאי לא מהימן לומר לו אין לך בידי שטעיתי שהייתי סבור להיות חייב ואיני חייב כלום מיגו דאי בעי אמר פרעתי אח'כ אלא משמע דבמגו לא מהימן לומר שטעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>דאמר רב הונא כו'. </span>ר'נ סלקא דעתיה שהיה חוזר בו ולא משום דלא פש גביה מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר הולך לאו כזכי דמי. </span>והשתא סבור שאותו טעם שאומר שמואל מתוך שחייב באחריותו חוזר לא עיקר טעם הוא וכה'ג אשכחן (לקמן דף כה.) בההיא דהלוקח יין מבין הכותים דמעיקרא בעי למימר דטעמא דרבי יהודה משום דלית ליה ברירה אע'ג דקתני (שם כו.)  אמרו לו לר' מאיר אי אתה מודה שמא יבקע הנוד כו' וכהנה רבות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>דכ'ע הולך כזכי. </span>פי' בקונטרס ואם היו במתנה דליכא אחריות מודה שמואל דאינו חוזר ואין נראה דבמתנה אין הולך כזכי כדפרישית לעיל (דף יב. ) אלא י'ל דכשפטרו מלוה מן האחריות או בגט שחרור מודה שמואל דאינו חוזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לסוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לסוף </span>אישתמיט להו. </span>משמע דבדין לא היו יכולין לכופו להחזיר אע'ג דלא הוחזקו כפרנים היינו משום דאמת היה שהוא שלוחו ולא מצי אמר אין רצונו שיהא פקדונו ביד אחר:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בשכיב מרע. </span>אור'י אע'ג דמת מקבל בחיי נותן ולא קני אלא אחר מיתת נותן אפ'ה קנו יורשין דדעת נותן הוא דכיון שישנו למקבל בשעת מתן מעות שיזכה המקבל אחר מיתתו או הוא או יורשיו ואפי' לא נולדו יורשי מקבל עד אחר מיתת נותן קנו אפי' למ'ד המזכה לעובר לא קנה דדברי שכיב מרע כשמת כמסורים למקבל משעת נתינת שכיב מרע או אמירתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ור'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ור' </span>יהודה הנשיא בשם רבי יעקב אומר הולך לאו כזכי. </span>ואע'ג דרבי אית ליה בפרק התקבל (לקמן סג.) הולך ותן לה זכה לה התקבל לה רצה לחזור לא יחזור דהולך ותן כזכי התם משום שאמר השליח אשתך אמרה התקבל לי גטי דמסתמא על דעת כן נותן לו כל זמן שאינו אומר בהדיא אי אפשי שתקבל לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים יחלוקו. </span>כל תיקו שבש'ס מפרש בשערים דרבינו האי דחולקים ואין נראה לר'י אלא היכא דאשכחן בהדיא יחלוקו דאדרבה אומרים אוקי ממונא בחזקת מריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכאן </span>אמרו שודא עדיף. </span>מכאן מדקדק ר'ת דאין לפרש שודא כמו שפי' בקונטרס בפ' הכותב  (כתובות פה:) גבי שניהם קרובים שניהם שכנים שניהם תלמידי חכמים שודא דדייני דהיינו שידקדק הדיין את מי היה אוהב יותר ולמי היה בדעתו ליתן וכאן נמי פירש בקונטרס כמו התם אלא יתן הדיין למי שירצה כי הכא דקאמר מה שירצה שליח יעשה וקרי ליה שודא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ר'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ר' </span>אליעזר אומר אחד בריא ואחד כו'. </span>אור'ת דר' אלעזר גרס דבסיפא פליגי רבי אליעזר ורבי יהושע רא'א בשבת דבריו קיימין אבל לא בחול ורבי יהושע כו' אבל ברישא פליגי בין בחול בין בשבת מדלא ערבינהו ועוד מדפרכי רבנן לרבי אלעזר מאימן של בני רוכל דלמא בשבת היה דמודה בה ר'א ועוד דקאמר התם קונים משכיב מרע ואפי' בשבת ולא לחוש לדברי ר'א ואי אדר'א קאי הא מודה הוא בשבת דדבריו קיימים ואע'ג דר'מ קאמר התם דלר'א בחול דבריו קיימים ולא בשבת התם לא קאי אר'מ אלא אמתני' ועוד דאמר הכא דר'מ כר'א והולך מנה משמע דבחול מיירי ור'מ אית ליה התם דלר'א בחול דבריו קיימים אלא ודאי ג' מחלוקת בדבר :  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יהודה הנשיא כו' כר'א והיכא דמת אמרינן מצוה לקיים כו'. </span>פירוש היכא דמת נותן קודם שמת המקבל אבל דברי שכיב מרע כמסורין דמו אפילו מת מקבל ברישא כדפירשנו לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דקאמר משמיה דנשיא. </span>לפי שלא מצינו שהיה נשיא קבעי שמא חיסר התנא מדבריו והיה לו לשנות אמר ר'ש הנשיא אומר ופשיט מרב יוסף ודחי עדיין תבעי הנשיא אומר או דקאמר משמיה דנשיא דשמא לישנא דברייתא נקט רב יוסף ומצינו שהתנא שונה כענין זה בב'ק (דף לט:) ר' יעקב משלם חצי נזק ופריך ר' יעקב מאי עבידתיה:  הדרן עלך המביא קמא </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המביא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המביא. </span>בפני נכתב כולו ובפני נחתם חציו. </span>בגמ' משמע דגרסי' ברישא בפני נחתם כולו בפני נכתב חציו ותימה למ'ד לפי שאין עדים מצויין לקיימו כיון דתנא בפני נכתב חציו ונחתם כולו פסול כ'ש בפני נחתם חציו ואומר ר'י דאיצטריך דסד'א ליתכשר דחשיב טפי מכתב סופר ועד דאיכא שני עדים חתומין אלא דליכא קיום אלא אכתיבה וחתימת עד אחד ועדיף מבפני נחתם כולו ונכתב חציו דבעינן שיעיד על עיקר כתיבה כדאמרי' בריש מכילתא  (דף ג.) דלמא אתי לאיחלופי בקיום שטרות דעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>כולו בקיום הגט כו'. </span>לפי מה דבעי למימר בפ'ק  (לעיל דף ו.) גבי רב חסדא מצריך מאקטיספון לארדשיר דקסבר לפי שאין בקיאין לשמה איכא למימר דהכא איירי בשנים מעידים על חתימת השני דנעשה לשמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>כולו בתקנת חכמים. </span>קסבר דלא דייק השליח כל כך כשאין כל העדות מתקיימת על ידו ורבא סבר דמ'מ דייק שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>איכא מידי דאילו מסיק לכוליה דיבורא כשר. </span>מה שפי' בקונטרס דלרבא חד כי אמר ידעתי כשר תימה מה עלה על דעתו של רבא לפסול כשמסייעו אחר כיון דלא חייש לאיחלופי כי ליכא אחר בהדיה כשר לפי שמעיד גם על הכתיבה וכ'ש כי איכא אחר בהדיה לכך נראה כדפירשתי לעיל דידעתי בחד לא מהני אע'ג דמעיד על הכתיבה והשתא אתי שפיר דבעי רבא לפסול בהוא ואחר מעידין שמכירין חתימת השני משום איחלופי כמו שפסול כי ליכא חד בהדיה ורב אשי פריך מי איכא מידי דאילו מסיק איהו לכוליה דיבורא ואומר גם בפני נחתם כשר וכי איכא אחר בהדיה ומעידין שמכירין החתימה נמי אין לפוסלו דלא גרע אותו עדות משאם היה אומר בעצמו בפני נחתם:  אני</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אני </span>הוא עד שני פסול. </span>וא'ת ומי איכא מידי דאילו אמר בפני נחתם כשר ומשום דאמר אני הוא עד שני פסול ונראה לר'י כמו שאומר בירושלמי דכי אמר אני הוא עד שני נעשה כנוגע בעדותו דנראה דלכך בא להעיד על חתימת השני כדי שתתקיים עדות חתימתו וא'ת וכיון דטעמא מש'ה הוא למה ליה למימר משום או כולו בקיום הגט כו' וי'ל משום דלאו טעמא גמור הוא זה אי לאו טעמא דאו כולו בקיום הגט דאין זה נוגע בעדות ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גידוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גידוד </span>חמשה ומחיצה חמשה כו'. </span>פי' בקונטרס (א) אם היה חריץ עמוק חמשה והקיפוהו מחיצה חמשה אין מצטרפין להיות תוכו רשות היחיד וקשה לר'ת דאמר בשבת בפרק הזורק (דף צט.) ובפ' בתרא דעירובין  (דף צט:) דבור וחולייתו מצטרפין לעשרה ואע'פ שזה בגובה וזה בעומק ועוד דאמר פרק כל גגות  (שם דף צג:) בהדיא גבי שתי חצרות זו למעלה מזו ויש גידוד חמשה ומחיצה חמשה דמודה רב חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה דמערבת שנים ולא אחד וי'ל דלענין ב' חצרות זו למעלה מזו איירי הכא ולגבי עליונה לענין עירוב כדמוכח פ' כל גגות (שם צג:) א'נ לענין תל ברה'ר גבוה חמשה והקיף על גביו מחיצה חמשה דלא חשיב רה'י לענין שבת וא'ת ויחשב רה'י מטעם דאי בעי מנח עליה ומשתמש כדאמר בפרק חלון (שם עח.) גבי מילאו כולו ביתדות וי'ל דמיירי ברחב הרבה דלא שייך מנח עליה מידי אלא בדבר צר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנוטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנוטל </span>ידו אחת בנטילה ואחת בשטיפה כו'. </span>פי' בקונט' נטל ידו אחת מן הכלי כתיקון חכמים ואחת בשטיפה בנהר במ' סאה וא'ת והיכי פשיט מהכא כי משי חדא ידא והדר משי לאידך דלמא הכא מיירי שעשה בבת אחת שטיפה לזו ונטילה לזו וי'ל דקסבר הש'ס דאין חילוק דמסתברא דאי בזו אחר זו לא מהני ה'ה דבבת אחת נמי לא מהני אפילו שתיהן בנטילה יד זו מכלי זה ויד זו מכלי אחר ורבינו תם גרס על פי המשניות נטל ידו אחת משטיפה אחת ידו טהורה וקפשיט מדקתני ידו טהורה ש'מ דחדא חדא מהניא וה'פ משטיפה אחת שצריך לשפוך מן הכלי על ידיו ב' פעמים כדמוכח בכמה דוכתי במסכת ידים דצריך מים ראשונים ושניים ועל זה קאמר ואם נטל ידו אחת משטיפה אחת גדולה שהיא כשתים ידו טהורה כיון שיש בשטיפה זו כשיעור מים ראשונים ושניים וקא מסיים בסיפא שתי ידיו בשטיפה אחת ר'מ מטמא עד שיטול מרביעית אע'ג דכשנוטל בשתי שטיפות לא בעי רביעית השתא דליכא אלא שטיפה אחת צריך רביעית בשטיפה זו אבל ידו אחת אין צריך רביעית כי אתו משירי טהרה אלא שתהא אותה שטיפה מרובה כשתים:  הנצוק</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הנצוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנצוק </span>והקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה. </span>פי' בקונטרס אינו חיבור לטהרה לענין שתי מקוואות שאין באחד מהן מ' סאה ונצוק וקטפרס ומשקה טופח מחברן אינו חיבור וקשה לר'ת דעד כאן לא נחלקו ר' מאיר ורבי יהודה בפרק אין דורשין (חגיגה יט.)  גבי ג' גוממיות העליונה עשרים והתחתונה עשרים ובאמצעית ארבעים וחרדלית של גשמים עוברת ביניהם אלא בטובל בעליונה אי אמרינן גוד אסיק אבל בתחתונה כולהו מודו דעלתה לו טבילה דאמרינן גוד אחית אלמא קטפרס חיבור והכא משמע דאינו חיבור כלל ואומר ר'ת דהכא מיירי דוקא בשתי גוממיות שבזו עשרים ובזו עשרים דליכא מקוה שלם באחד בפני עצמה דלא הוו חיבור ואין מטבילין אפילו בתחתונה אבל התם דאיכא באמצעית מקוה שלם לכ'ע מטבילין בתחתונה ובעליונה פליגי ודוקא נקט אמצעית אבל שתי גוממיות שאין בשום אחת מקוה שלם לכ'ע אין מטבילין אף בתחתונה עוד הקשה דהכא קאמר דקטפרס לא הוי חיבור ובסמוך קאמר רבי יהודה אם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור והך דנצוק ר' יהודה היא דהא מסקינן לענין מקוואות ורבי יהודה היא ואומר ר'ת דכיון שהמים שעל הראשון סופן ליפול ולירד למקוה הוי קטפרס חבור ומיהו נצוק גרוע מקטפרס לפי שהקילוח של הנצוק עומד באויר ולא הוי חבור אפי' סופו ליפול כדמשמע בפרק בתרא דע'ז (דף עב:) והא דדייק התם גבי כותי דאנח ידיה אבת גישתא ואסריה רבא לכולי חמרא שמע מינה נצוק חיבור אע'ג דהתם הוי קטפרס דייק שפיר דנצוק הוי חיבור דכיון דמה שנגע בו הכותי דהיינו בקצה העליון דאין סופו ליפול בתוך חבית כיון שראשו אחד מונח על גישתא ולהכי לא עדיף מנצוק עוד הקשה דהכא משמע דטופח להטפיח הוי חיבור ובפ'ו דמקוואות (משנה ז) תנן ומייתי לה בפ'ק דיבמות (טו.)  ובפרק שלישי דחגיגה (דף כא:) עירוב מקוואות כשפופרת הנוד בעוביה ובחללה כשתי אצבעות חוזרות למקומן ואור'ת דנקב בעינן כשפופרת הנוד אבל מים סגי בטופח להטפיח ואין נראה לר'י דתנן במסכת מקוואות פ'ו (משנה ט) כותל שבין שתי מקוואות שנסדק לשתי מצטרף לערב אין מצטרף עד שיהא במקום אחד כשפופרת הנוד ר' יהודה אומר חילוף הדברים נפרצו מלמעלה זה לתוך זה על רום כקליפת השום על רוחב כשפופרת הנוד היינו שתי אצבעות אם כן הא דקאמר עירוב מקוואות כשפופרת הנוד מלא נקב מים בעינן ובצפין מלמעלה אין צריך אלא כקליפת השום ברוחב כשפופרת ואי במים סגי בטופח להטפיח אלא דנקב הוא דבעי' כשפופרת כדפירש ר'ת א'כ אין רוחב המים כשפופרת שתי אצבעות שהנקב עגול והוא צר מלמטה כדאמר בשתי אצבעות חוזרות למקומן ונראה דדוקא לר'י סגי בטופח להטפיח אבל לרבנן צריך כקליפת השום ברוחב שתי אצבעות וכשכותל מפסיק צריך כשפופרת הנוד שיהא הנקב מלא וההיא דנצוק לפי מאי דמסיק לענין מקוואות ור'י היא מצי אתיא כרבנן דדוקא ההיא דטופח להטפיח חיבור אתיא כר'י אבל ההיא דנצוק וקטפרס דקתני בה דמשקה טופח אינו חיבור היינו אפי' טופח להטפיח ועוד אומר ר'י דאפילו ר' יהודה לית ליה טופח להטפיח חיבור ברגליו נוגעות במים אלא מכח גוד אחית אבל בקרקע שוה דלא שייך גוד אחית בעי קליפת השום ואתיא ההיא דנפרצו זה לתוך זה אפי' כר' יהודה דאיירי התם ברישא ור'י אומר דההיא דהנצוק וקטפרס לא לענין חיבור מקוואות איירי אלא לענין השקה והשתא הוי לטהרה דומיא דלטומאה וכן משמע מדקאמר דלמא לענין מקוואות ור' יהודה היא משמע דעד השתא לא הוה מוקי במקוואות ופשיט דמשקה טופח אינו חיבור לענין השקה ה'ה לענין נטילה וקאמר לא צריכא דאיכא טופח להטפיח ובעי הא דקתני דמשקה טופח אינו חבור לענין השקה אי מיירי בטופח שלא להטפיח או אפי' בטופח להטפיח וקאמר הא נמי תנינא דהוי חיבור ודחי הא דתנינא דטופח להטפיח דלמא לענין מקוואות ור' יהודה היא מטעם גוד אחית אבל לענין השקה אימא דלא הוי חיבור אפי' לר' יהודה כמו במקוה בקרקע שוה דליכא גוד אחית והשתא ההיא דחגיגה לא קשה מידי ומצינו למימר לכ'ע מטבילין בתחתונה אפי' ליכא באמצעית מ' ונקיט באמצעית מ' לאשמועינן דאפ'ה קתני בסיפא בתוספתא וחכמים אומרים אין מטבילין אלא באמצעית ואע'פ שיש מ' באמצעית אפ'ה אין מטבילין בתחתונה וכל שכן בעליונה אי נמי קא משמע לן דלא גזרינן אמצעית אטו אחריני אבל קשה למאי דס'ד דטופח להטפיח הוי חבור לענין השקה אלמא בטופח להטפיח אנו מקילין יותר לענין השקה מלענין מקוואות דבמקוה לא הוי חיבור ונצוק וקטפרס הוי איפכא דבהשקה לא הוי חבור ולענין מקוה הוי חיבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבא </span>ראשו ורובו במים שאובין וטהור שנפלו כו'. </span>הכי גרסינן בפרק קמא דשבת  (דף יג:) דעל טבול יום דוקא גזרו בביאה וכל שכן בנפילה אבל טהור דוקא בנפילה וטעמא אר'י דהחמירו בנפילה משום שמעשה כך היה כדאמר התם והיו (מעבירים על גביהן) שלשה לוגין מים שאובין: (ועי' תוס' שבת יג: ד'ה וטהור) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>גט יוצא מתחת ידי שניהם כשר. </span>מה שפירש בקונטרס ששניהן אדוקין בו לאו דוקא שאין צריך שיהיו ממש שניהם אדוקים ואוחזים בגט אלא ששניהם אומרים שהבעל עשה שניהן שלוחין על כך ואמר להם שניכם הוליכו גט לאשתי ונתנו האחד במעמד חבירו כדאמרינן בסוף התקבל  (לקמן דף סז:) כולכם הוליכו אחד מוליך במעמד כולם ואם האחד שליח והשני מעיד שבפניו נתן הבעל את הגט לחבירו להוליך לאשתו לרבא כשר דמה אם יאמרו בפנינו גירשה אבל לרבה אפי' לאחר שלמדו אין להכשיר כיון שאין שניהם שלוחים דדוקא בשניהן שלוחים אמרינן בפרק קמא (לעיל דף ה.) דכשר לרבה משום דבי תרי דמייתי גיטא מילתא דלא שכיחא היא אבל כה'ג לא:  אלמא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>קסבר שנים שהביאו גט אין צריכין כו'. </span>פי' בקונטרס דטעמא משום דאין עדים מצויין לקיימו ונראה דאפילו למ'ד לפי שאין בקיאין לשמה איירי הכא דלאחר שלמדו בבי תרי דלא שכיח לא גזרינן שמא יחזור לקלקולו אבל מאן דסבר שנים שהביאו גט צריכין ע'כ סבר לפי שאין בקיאין לשמה כרבה דלרבא אפילו לא אמר זה בפני נכתב וזה בפני נחתם כשר כיון שאומרים שהבעל שלחם דמה אילו יאמרו בפנינו גירשה וא'ת ולרבא נמי דלמא בעלמא צריכין והכא דכשר משום דחד מינייהו מסהיד אכתיבה וחד אחתימה ואין לומר דכיון דלא מסהיד אכוליה מילתא לא דייק דהא תנן אחד אומר בפני נכתב ושנים אומרים בפנינו נחתם כשר אלמא מהימן חד אע'ג דלא מסהיד אלא אכתיבה לחודא ולא אמרינן דלא דייק וי'ל דאם איתא דצריכין בעלמא גם כאן לא היה מועיל דכיון שאין כאן אלא אחד שמעיד על החתימה לבד אתי לאיחלופי בקיום שטרות דעלמא אע'ג דאידך מעיד על הכתיבה מאחר דהאי דמסהיד אחתימה לא מסהיד אכתיבה דרבה נמי אית ליה טעמא דאיחלופי דכיון דכבר תקנו בפני נכתב משום לשמה תקנו נמי דצריך לומר משום איחלופי כדפרישי' לעיל בפ'ק (דף ה.)  אע'פ שכיון שהם שנים אין צריכין להעיד משום קיום אלא משום לשמה מ'מ כיון דצריך מיהא עדות משום לשמה יסברו העולם דעדות זה משום קיום הוא ואתי לאיחלופי משום קיום שטרות דעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>גט יוצא מתחת ידי שניהם מכשרי רבנן. </span>מדקדק כן לפי שרוצה לישאל וכי אין גט יוצא כו' במאי פליגי דבגט יוצא מתחת ידי שניהם ניחא ליה דפליגי כמו שמפרש בלשון שני ובלשון שני איפכא וניחא ליה טפי דפליגי באין גט יוצא כו' כמו שמפרש כאן בלשון ראשון וכעין סוגי' זו איכא באלו טרפות (חולין דף נח.) גבי ולד טרפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>קסבר צריכין כו'. </span>היינו כרבה כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>פליגי. </span>וא'ת ולימא דפליגי באיחלופי כמו ללשון ראשון ואומר ר'י דבשלמא ללישנא קמא איכא למימר דטעמא דרבי יהודה משום דלא חייש לאיחלופי  (א) כיון דאין גט יוצא אלא מתחת יד עד החתימה מוכחא מילתא משום דעד חתימה נאמן ביחידי לפי שהוא שליח הגט מדמצרכינן אכתיבה תרי משום דלא הוו שלוחים אבל להאי לישנא דמוקי לה בגט יוצא מתחת יד שניהם איכא למיחש לאיחלופי דהשתא אין כאן הוכחה כיון דעד המעיד על הכתיבה ישנו נמי שליח הגט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר לפי שאין עדים מצויין לקיימו. </span>השתא הוה מצי לאקשויי ולפלוג רבי יהודה ברישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבה </span>אמר לך דכולי עלמא כו'. </span>הוא הדין דמצי לשנויי דרבה כלישנא קמא דלדידיה נמי בי תרי דמייתי גיטא אין צריכין משום דלא שכיחא כדאמרן בפ'ק (לעיל ה.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר לא גזרינן. </span>פי' בקונטרס דלא גזר רבי יהודה שמא יחזור דבר לקלקולו דבי תרי דמייתי גיטא מילתא דלא שכיחא ולא גזרו ביה רבנן ובחנם פירש כן דאפי' בחד נמי לא גזור דהא מסיק למעוטי בפני נחתם אבל לא בפני נכתב ומפרש טעמא משום איחלופי ולא קאמר טעמא שמא יחזור דבר לקלקולו והיינו טעמא דנראה לו לגמרא כיון דרבנן לא מפלגי וגזרו בין בחד בין בתרי לרבי יהודה נמי לא מיסתבר לחלק כיון דלא גזר בתרי הוא הדין בחד:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מקמי דאתו חברי לבבל. </span>פי' בקונט' חברי היינו פרסיים ומקמי דאתו חברי לבבל היינו בימי כשדים נבוכדנצר ואויל מרודך ובלשצר ובתר דאתו היינו כשכבש כורש את המלכות ומלך בבבל וקשה לר'ת דעל כרחך חברים לאו היינו פרסיים דאמר בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עב.) הראני פרסיים דומין לחיילות של בית דוד הראני חברים דומין למלאכי חבלה ועוד דבפרק הבא על יבמתו (יבמות דף סג:) משמע דבימי ר' יוחנן אתו חברי לבבל דאמרו ליה לר' יוחנן אתו חברי לבבל שגא נפל ואומר ר'י דחברים הם אומה אחת שבאה בימי רבי יוחנן וכשבאה לבבל הרשיעה את הפרסיים שהיו בבבל ואתקלקלו טפי מארומאי וא'ת למאי דפי' בקונט' דמימי כורש באו פרסיים לבבל ובהגוזל בתרא (ב'ק קיז.) אמרינן דאמר ליה רב לרב כהנא עד האידנא הוה מלכותא דיוונאי דלא קפדי אשפיכות דמים השתא פרסיים נינהו וקפדי אשפיכות דמים משמע דבימי רב אתו פרסיים לבבל ואומר ר'י דהתם הכי פירושא עד האידנא הוה מלכותא דיוונאי שמושלים של בבל היו מיוונים ועכשיו המושלים הם פרסיים אבל לעולם פרסיים היו שם מימות כורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>אומר בפני נכתב וב' אומרים בפנינו נחתם כשר. </span>לרבא אפי' ליכא מעיד על הכתיבה כשר ולא נקט אחד אומר בפני נכתב אלא אגב רישא דתני אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה ר' אסי אלא מעתה רישא דקתני. </span>קושיא דרבי אסי אינה אלא במאי פליגי כדפרישי' לעיל אלא שלא חש להאריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נכתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נכתב </span>ביום ונחתם בלילה פסול. </span>לרבי יוחנן משום שמא יחפה על בת אחותו ולריש לקיש משום פירי דסבורין הדיינים שביום הכתיבה נחתם ותטרוף האשה מלקוחות שלא כדין פירות שמשעת כתיבה עד שעת חתימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ור'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ור'ש </span>מכשיר. </span>דלית ליה שמא יחפה כדאמר בגמרא ומשום פירי נמי ליכא דקסבר משנתן עיניו לגרשה שוב אין לבעל פירות דהיינו משעת כתיבה וא'ת וניחוש שמא נכתב בלילה והקדימו הבעל והאשה וכתבו זמן של יום לעשות קנוניא על הלקוחות ואע'פ שבא לגרשה כדחיישינן בסוף פ'ק דב'מ (דף יט:) גבי שובר וי'ל דלעולם אין חותמין העדים כשרואין הזמן מוקדם אא'כ יודעים שביום הזמן נכתב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה תיקנו זמן בגיטין. </span>לא מצי למימר דתקינו זמן כדי שתוכל להוציא האשה מן הבעל מזונות שלוותה ואכלה קודם זמן הכתוב בגט שלא יוכל לומר לה גירשתיך מקודם לכן דבלאו הכי נאמנת אשה על כך מיגו דאי בעי תטמין את גיטה ולא ידעו שהיא גרושה ולא תראנו עד שתרצה להנשא ואם יביא הבעל עדי מסירה אז לא תפסיד האשה שידעו העדים מתי נמסר אע'ג דבעל שאומר גירשתי את אשתי נאמן היינו דווקא מכאן ולהבא כדאמרינן ביש נוחלין (ב'ב דף קלד:) ואפילו מכאן ולהבא לא מצינו שיהא נאמן כשאשתו מכחישתו ועוד דמשום מזונות לא היו צריכין לתקן זמן כמו שאפרש על רבי יוחנן בסמוך דאפילו אין בו זמן יכולה האשה לבקש עדי מסירה שיעידו בפני ב'ד או עדים שהיום נתגרשה ויכתבו לה שטר אחר (ומיהו שמא לא יתרצו עדי מסירה לבא עמה לב'ד או לומר לעדים ויכתבו לה שטר אחר שמאותו יום נתגרשה ואדרבה ע'י הזמן פעמים היא תפסיד מזונות שלא כדין כשלא גרשה בשעת הכתיבה) וא'ת וגט שיחרור למה תיקנו בו זמן דאי משום מעשה ידיו בלא זמן נמי יוכל לבא לב'ד ויכתבו לו שמאותו יום נשתחרר ואפי' למ'ד עדיו בחתומיו זכין לו אינו זוכה במעשה ידיו מיום הכתיבה כיון שאין בו זמן ואין מוכיח מתוכו מתי נכתב כמו  בשני שטרות היוצאין ביום אחד דאפילו לאביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו זה שמסר לו תחילה קנה דבפרק זה בורר (סנהדרין דף כח:)  משמע דאביי סבר כרבי אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי ולרבי אלעזר על כרחך זה שמסר לו תחילה קנה כדמוכח בפרק מי שהיה נשוי  (כתובות צד:) והיינו משום דלא אמרינן עדיו בחתומיו זכין לו אלא היכא דמוכח מתוכו והוא הדין הכא באין בו זמן כלל ואומר ר'י דתקנו זמן דאי לא הוי ביה זמן פעמים שהיה אדם מוכר עבדו ואח'כ כותב לו גט שיחרור בלא זמן והיה אומר העבד לרבו שני אייתי ראיה ששטר מכר שלך קדם לשחרור שהעבד הוא מוחזק בעצמו והלוקח בא להוציא ממנו השעבוד אבל הכא הבעל מוחזק ולא האשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>בת אחותו. </span>שלא יחפה עליה כשאין בו זמן דלא אמרינן אוקמה אחזקת אשת איש והשתא הוא דאיגרשה כיון שהיא גרושה לפנינו ועוד אדרבה אוקמה בחזקת כשרה שלא נבעלה כשהיא אשת איש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ריש </span>לקיש אמר משום פירות. </span>כדי שתדע האשה מתי נכתב ונחתם ולא תפסיד פירות עד שעת נתינה וא'ת גט מאוחר יפסל מהאי טעמא ובפ' גט פשוט (ב'ב קס.) מוכח דכשר דאמר גט מקושר שכתבו עדיו מתוכו כשר מפני שיכול לעשותו פשוט ואז יהיה מאוחר דמקושר אמרי' התם מלך שנה מונין לו שתים ועכשיו ימנו מזמן הכתוב בו כדין פשוט שלא ידעו דתחילתו מקושר היה ואומר ר'י דבמאוחר אין הבעל מפסיד פירות משעת חתימה אלא משעת הזמן דאין ראוי לגרש בו אפילו נתנו לה לאלתר ואין הגירושין חלים עד הזמן אבל נכתב ביום לרבי שמעון ראוי לגרש בו מיד אע'פ שלא נחתם ע'י עדי מסירה דר'ש סבר כר' אלעזר דעדי מסירה כרתי כדאמרינן בפ'ק (לעיל ט:) ולרבנן אע'ג דראוי לגרש בו כיון דליכא נמי קול אין הבעל מפסיד פירות אבל כשעסוקים באותו ענין דיש קול וראוי לגרש בו מפסיד הבעל פירות משעת כתיבה כדאמר לקמן וקשה לר'י דאמרי' לקמן (דף יח:) אמר לעשרה כתבו גט לאשתי וחתים בו בי תרי מינייהו ביומיה ואינך מכאן עד עשרה יומי דר'ל אמר כולם משום עדים ופסול ואמאי והרי יש לו קול והרי ראוי לגרש בו דאם היה רוצה הבעל לא היה מקפיד על העשרה ויפסיד פירות משחתמו ב' הראשונים ויהא כשר לגרש בו וי'ל כל זמן שהבעל מקפיד ולא חתמו כולם אין קול עד שיחתמו כולם או שיהו עסוקין לחתום:  זנות</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זנות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זנות </span>לא שכיחא. </span>פירוש זנות בעדים ובהתראה לא שכיח אבל לא בעי למימר דשום זנות לא שכיח דהא בריש כתובות  (דף ב.) תקנו שתהא בתולה נישאת ביום הרביעי שאם היה לו טענת בתולים ישכים לבית דין דחיישינן לאיקרורי דעתא ומסתברא דטפי איכא למיחש לשמא תזנה מלשמא זנתה ועוד דהתם אע'ג דלא שכיח עשו תקנה וחשו שלא תאסר עליו עולמית ויתפסנה באיסור אבל הכא לא חשו אי מחייבת מיתה ולא מיקטלה כיון דלא שכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שעת נתינה. </span>פי' בקונט' הלכך זמן כתיבת הגט לא מהני (א) דכי בעיא למיטרף בעיא לאיתויי סהדי אימת מטא גיטא לידה אע'ג דבכל שטרות אין צריך להביא עדים אימת מטא השטר לידיה אפי' למאן דלית ליה עדיו בחתומיו זכין לו היינו משום דלדידיה אין כותבין שטר ללוה אלא א'כ מלוה עמו בר משטרי אקנייתא כדאמרי' בפ'ק דב'מ  (דף יג.) הלכך כיון שהיה מלוה שם אמרי' שמיד מסר לו אבל גט אשה כותבין לאיש אע'פ שאין אשתו עמו משום עיגונא כמו כל גיטין הבאין ממדינת הים אבל קשה לר'י מהא דאמר בסוף פ'ק דב'מ (דף יט.)  מצא גט אשה בשוק בזמן שהבעל מודה יחזיר לאשה ופריך ניחוש דלמא כתב ליתן בניסן ולא נתן עד תשרי ואזל וזבן פירי מניסן עד תשרי ומפקא ליה לגיטא דכתב בניסן ואתיא למטרף לקוחות שלא כדין ומשני כי אתיא למטרף אמרי' לה אייתי ראייה אימת מטא גיטא לידך ואמאי קשה ליה טפי אההיא ברייתא מבכל גיטין שבעולם אלא משמע דוקא בגט הנמצא דאיתרע בנפילה הוא דאמר אייתי ראיה אימת מטא גיטא לידך אבל בכל גיטין אמרינן מסתמא ביום שנכתב ונחתם נמסר ואומר ר'י דהכי פירושו עד שעת נתינה דכיון דיש לבעל פירות עד שעת נתינה לא הוצרכו לתקן זמן בגט משום פירות דבאין בו זמן נמי תביא גיטה לב'ד או לעדים ויכתבו לה שמאותו יום נתגרשה וא'ת ולר' יוחנן היאך כותבין גט לאיש אע'פ שאין אשתו עמו ניחוש שמא יכתוב בניסן ולא יתן עד תשרי כדפרי' בפ'ק דב'מ (דף יב:) גבי כותבין שטר ללוה אע'פ שאין מלוה עמו וי'ל דגבי כותבין שטר ללוה פריך משום דמאן דיזיף בצנעה יזיף ויש לחוש שאחר זמן ימסור לו בצנעה ויסברו לקוחות שנמסר לו משעת כתיבה אבל גט צריך עדי מסירה ואפי' לר' מאיר [דאמר עדי חתימה כרתי] אומר ר'ת דבעינן עדי מסירה דאין דבר שבערוה פחות משנים וגם מפרסמין להוציא קול שהיא פנויה וידעו לקוחות שלא נתגרשה מיום הכתיבה ויאמרו לה אייתי ראיה אימת כו' ומיהו במשליש גט לאשתו דשמעתין ליכא למיחש לרבי יוחנן למידי לא משום פירות ולא משום שמא יחפה דכיון שרואים זמן הכתיבה קודם המסירה קלא אית ליה כדאמר בסמוך אגיטין הבאין ממדינת הים וא'ת נכתב ביום ונחתם בלילה אמאי פסול הא אית ליה קלא וי'ל דלא שייך למימר קלא אית ליה אלא כשמגרש ע'י שליח אבל נכתב ביום ונחתם בלילה יש לחוש שימסור לה בעצמו בצנעה לחפות עליה ולהכי לא מצי לשנויי גבי כתביה ואותביה בכיסתיה דקלא אית ליה כדמשני אגיטין הבאין ממדינת הים וא'ת ואמאי כותבין גט לאיש ליחוש שמא תזנה ויתן לה בצנעה כדי לחפות עליה וי'ל דמסתמא מיד אחר הכתיבה יתן לה דלא מקדים פורענותא לנפשיה כדמשני בסמוך גבי כתביה ואותביה בכיסתיה: 


lvr: 36
pgn: 17
dfh: b
trm: איפוך.
txt:
<span class='five'>איפוך. </span>ריש לקיש אמר משעת כתיבה פירוש משעת חתימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזייה </span>לזמן ויהביה ניהלה מאי כו'. </span>והא דאמר בפרק ד' אחין (יבמות לא:) גבי מפני מה לא תיקנו זמן בקידושין משום דהיכי נעביד נינחיה גבי דידה מחקה ליה ופריך אי הכי גירושין נמי נימא הכי ומשני התם להצלה דידה קאתי לא כמו שפירש שם בקונט' דאי מחקה ליה קטלינן לה דמוקמינן לה בחזקת אשת איש אע'ג דאי לא תיקון זמן מצי לחפויי עלה דמספיקא לא קטלינן לה השתא דתיקון זמן אי מחקה ליה מוקמינן לה בחזקת אשת איש וקטלינן לה דהא הכא משמע דאי גזייה לזמן לא קטלינן לה דקאמר מה הועילו חכמים בתקנתם ודוחק לומר דלא פריך הכא אלא למאן דאמר משום פירי אלא אומר ר'י דהכי פירושו התם להצלה דידה קאתי הגט בא להצילה ולהעיד עליה שהיא מגורשת ולכך יראה למחוק הזמן כי סבורה שיפסול בכך אבל האמת דאי מחקה ליה לא קטלינן לה הכא לחובה דידה קאתי כלומר הקידושין באין לחייבה ולהעיד שהיא מקודשת ומחקה ליה לזמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתביה </span>ואנחיה כו'. </span>הכא לא בעי לשנויי דאהני לקמיה כדאמרינן לעיל דגבי כתב חדש שבת כיון דאהני לקמיה לא חיישי' לחפויי שהכתיבה והנתינה כי הדדי נינהו כמו ביומא גופא כדאמרינן לעיל אבל גבי כתב ואנחיה בכיסתיה וגיטין הבאין ממ'ה שהנתינה היא אחר הכתיבה חיישי' שמא יחפה ויאמר שקר שמקודם לכן נתגרשה וכן נכתב ביום ונחתם בלילה פסול אע'ג דאהני לקמיה:  ואנחיה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואנחיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואנחיה </span>בכיסתיה מאי. </span>פירש בקונטרס מה הועילו חכמים בתקנתם בין לענין זנות בין לענין פירות דטרפה לקוחות מיום הכתיבה אע'ג דלעיל אמר ריש לקיש דיש לבעל פירות עד שעת חתימה הכא מודה דיש לבעל פירות עד שעת נתינה כיון דאי מפייסה תיפייס ומיהו ההוא דגיטין הבאין ממדינת הים דפירש בקונטרס דלתרווייהו פריך קצת קשה דלמה לא יפסיד משעת חתימה לריש לקיש כיון שאם היתה אצלו היה מגרשה לאלתר ועוד קשה לר'י דמה הועילו חכמים בתקנתם משמע דהשתא איכא למיחש כאילו לא היה בו זמן וזה אינו דבאין בו זמן חוששים שלא תפסיד האשה וחששא דהכא לא משום אשה אלא משום לקוחות ונראה לר'י דהנך תרי פירכי למאן דאמר שמא יחפה אבל למאן דאמר משום פירי ניחא דבדין מפסידין הלקוחות משעת חתימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הנהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנהו </span>קלא אית להו. </span>פירש בקונטרס דבעיא לאיתויי ראיה אימת מטא גיטה לידה תימה דלענין זנות דנהי דידוע שלא בא לידה ביום הכתוב בו מ'מ יכול לחפות ולומר שנתן לה קודם שזינתה כמו קודם שתיקנו זמן ואור'י קלא אית להו כשרואין בזמן שזמן הכתיבה היא קודם המסירה אית ליה קלא למילתא ומסקי אדעתייהו לידע יום המסירה וא'ת ובההוא למה תיקנו זמן וי'ל ע'י הזמן יש לו קול לפי שרואים ע'י הזמן שבו שהנתינה אינה ביום הכתיבה וא'ת ומאן דאמר משום בת אחותו בזמן הזה למה כותבין זמן בגיטין דאפי' בזמן הזה משמע דבעי זמן כדתנן (לקמן דף פו.) ג' גיטין פסולים וי'ל גזירה שמא יחפה על בניה ממזרים אי נמי מהרה יבנה בית המקדש א'נ שלא יאמרו זינתה אחר גירושין ויחזירנה דגרושה שזינתה מותרת לחזור כדאמרינן בפ'ב דסוטה  (דף יח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השולח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השולח </span>גט לאשתו כו' ולגט ישן אין חוששין. </span>פירוש אע'פ שצריכה להמתין שלשה חדשים לאו משום דחיישינן שמא בתוך כך יבא עליה דהא לגט ישן אין חוששין אלא כדאמרינן לעיל שמא יאמרו שתי נשים בחצר כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המשליש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המשליש </span>גט לאשתו. </span>פירש בקונטרס והוא הלך לדרכו ובחנם פירש כן אלא מיירי אפילו הוא בעיר ונקט הך ברייתא המשליש לרבותא דאע'פ שהוא בעיר מותרת לינשא מיד ואין חוששים לגט ישן ולעיל נקט השולח לרבותא דאע'פ שאינו בעיר צריכה להמתין שלשה חדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאימתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאימתי </span>כתובה משמטת. </span>הא דאמר בריש פ' אע'פ  (כתובות נה.) תנאי כתובה ככתובה דמי לשביעית קשה לר'י מאי איריא דאין תוספת כתובה משמטת משום דתנאי כתובה ככתובה דמי והוי כמעשה ב'ד תיפוק ליה דלא משמט כתובה ותוספת מידי דהוה אשכר שכיר והקפת החנות דאיכא מ'ד במסכת שביעית (פ'י מ'א) דלא משמט אלא מלוה וכ'ש כתובה ותוספת ודוחק לומר דאתיא כרבי יוסי דפליג התם ואמר דמשמט ונראה לר'י דהא דקאמר לשביעית היינו שפגמה וזקפה כתובה לרב או פגמה או זקפה לשמואל דמשמטת נמי תוספת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אונס </span>קנס ופתוי. </span>קנס הוא מוציא שם רע ומשום דלית ביה אלא קנס קרי ליה קנס אבל באונס יש בו בושת ופגם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>מעשה בית דין נכתב ביום כו'. </span>דמשעת פסק דין איכא קלא כמו בשטר כדאמרינן בכל דוכתא כשעמד בדין דגבי ממשעבדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>כתובה נכתבת ביום ונחתמת בלילה. </span>יש מקומות שנוהגין לכתוב הכתובה בע'ש ולחותמה במוצאי שבת ואין נכון לעשות כן משום תוספת דדלמא לית ליה קלא ומיהו היכא דקנו מיניה ליכא למיחש מידי כדאמרינן בב'ב (דף קעב.) אי ידעיתו יומא דאקניתו ביה כתובו יומא דאקניתו ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>עסוקין באותו ענין כשר. </span>דאית ליה קלא כאילו חתמו כיון שהם מזומנים לחתום כדפרישית לעיל:  חיישינן</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>שמא פייס. </span>ואין להקשות בגיטין הבאים ממדינת הים ובמשליש גט לאשתו אמאי לא חיישינן שמא פייס דהכא הוא דחיישינן טפי לפי שעדיין לא נחתם וכי מתפייס נמי ליכא קלא וכן כי אמר לעשרה חתומו וחתום בי תרי ביומיה דבסמוך רגיל להתפייס כיון דלא חתמו כל הצריכים לחתום וכי מפייס נמי ליכא קלא אבל כשכבר חתמו כל העדים בגט ומזומן לינתן אין רגיל להתפייס וכשחוזר ומתפייס הכל מרגישין אבל קשה דבפ' כל הגט (לקמן דף כט:) גבי ההוא דשדר גיטא לדביתהו ואמר ליה לשליח לא תיתביה ניהלה עד תלתין יומין פריך עלה וניחוש שמא פייס וכן אההיא אם לא באתי מכאן עד י'ב חדש ובקונט' פי' שם דבשולח גט ממדינת הים ליכא למיחש שמא פייס דמימר אמר הבעל השליח קדמני וכבר הגיע גט לידה ולא עקר נפשיה מספיקא אבל מהמשליש גט לאשתו קשה וגם לר' יוחנן דהכא ונראה לר'ת דבהמשליש שהוא עמה בעיר ואינו הולך משם מסתמא מחמת קטטה מגרש ומה שקובע זמן בנתינת הגט לצעורה קא מכוין ולא להתפייס אבל בהנך דלקמן שהולך משם ואינו אצלה בעיר מסתמא לטובתה נתכוין שלא תתעגן וקובע זמן חיישינן שמא יבא בתוך כך ויתפייס וכי יתפייס נמי ליכא קלא כיון שאינו מגרשה בשביל קטטה אפי' רבי יוחנן מודה התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>פייס. </span>פירש בקונטרס שמא נתייחד עמה והוי גט ישן ואין נראה לר'ת דהא בסוף פרק מי שאחזו (לקמן דף עו:) קאמר ולגט ישן אין חוששין שהרי לא נתייחד עמה ופריך עלה וליחוש שמא פייס משמע דתרי מילי נינהו ועוד דלמה ליה למיפרך שמא פייס ומשום גט ישן התם דקאי אההיא דהרי זה גיטך כל זמן שאעבור מנגד פניך שלשים יום ואם לא באתי מכאן עד י'ב חדש כיון דאם בא בלא שום ייחוד בטל הגט ואומר ר'ת דשמא פייס דהכא וריש פרק כל הגט (לקמן דף כט:) רוצה לומר שמא פייס וביטל ואמר גט שנתתי בטל הוא ומיירי הכא כשאמר להם לחתום מכאן עד עשרה ימים או לאלתר והם לא חתמו עד עשרה ימים ובשעת החתימה לא היה הבעל שם ולהכי חיישינן שמא פייס וביטל שליחותם ושלא מדעתו חתמו אבל אם אחר עשרה ימים צוה להם לחתום כשר דאפילו בטל הגט קודם הא קיימא לן כרב נחמן דאמר בריש השולח (לקמן דף לב:) דחוזר ומגרש בו ומיהו אההיא דאם לא באתי אינו רוצה לומר שמא פייס ובטל את הגט בדיבור דכיון דאמר מעכשיו אם לא באתי ולא בא הוי גט מעכשיו אע'ג דבטלו אח'כ אלא נתפייס ובא קאמר ומתוך כך בטל הגט ואין מזכיר הפיוס אלא משום שע'י שנתפייס חוזר לו ובא ומשני באומר נאמנת עלי לומר שלא באתי שאפילו באתי אם היא תאמר שלא באתי יהא גט ועל פי' הקונטרס קשה דמאי משני דאע'ג דאמר נאמנת עלי לומר שלא באתי אצלה אנן חיישינן ולא מהימנינן ליה ומיהו גם על פי' ר'ת קשה אההיא דכל זמן שאעבור (א) נגד פניך ל' יום דמשני באומר נאמנת עלי לומר שלא באתי מ'מ ניחוש שמא בטל את הגט דכיון דלא אמר מעכשיו ואין הגט חל עד שיעבור מנגד פניה ל' יום ואם בתוך כך בטלו לא הוי גט ונראה לר'י דלא חיישינן לשמא פייס אלא חיישינן משום לעז בעלמא שיוציא הבעל לעז שבטל את הגט והשתא משני שפיר באומר נאמנת כו' דכיון שהאמינה עליו שוב לא יוציא לעז דכסיפא ליה מלתא והשתא משני שפיר גם לפי' הקונטרס וכן משמע התם מתוך פירושו דלא הוי אלא לעז שהזכיר בדברי המקשה ערעורו של בעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינך </span>מכאן עד עשרה ימים. </span>ובמעמד כולן כדאמרינן בפ' קמא (לעיל י:) דעדי הגט אין חותמין זה בלא זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי כגון שנמצא אחד מהן קרוב או פסול. </span>דאע'ג דאמרי' (מכות דף ו.) דשיילינן להו למיחזי אתיתו או לאסהודי אתיתו הכא לא שייל דפשיטא דחתמו לדעת הבעלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אמרי </span> לה פסול דאתי לאיחלופי (ב) בקיום שטרות דעלמא. וא'ת מאי שנא מגט מקושר דאמר לקמן בסוף הזורק (דף פב.) אי בעי חתים קרוב בין בתחילה בין באמצע בין בסוף וי'ל דשאני גט מקושר דעדיו שלשה ושנים מהן הכשרין חתומין עליו לשם עדות הלכך לא אתי לאיחלופי אבל הכא שאין צריך כי אם שנים משום עדות יאמרו דשנים הראשונים ודאי הם לשם עדות ואתי לאיחלופי אבל קשה דאמר חזקיה מלאוהו בקרובים כשר ומשמע בהדיא בפ' המגרש (לקמן פז:) דמילתיה דחזקיה גבי מילוי שני שיטין שהרחיק מן הכתב איתמר ואומר ר'ת כיון דעדי הגט אין חותמין זה בלא זה סברי שהראשונים הם עיקר עדות לפי שחתמו הראשונים לפני כל העדים אבל התם בשאר שטרות כשרואים שקרובים חתומין תחילה יאמרו אותם שמצאו תחילה החתימו תחילה או אחרי כן חתמו למילוי ואור'ת דאפילו מאן דפסיל הכא לא פסיל אלא בתחילה אבל באמצע וסוף כשר דכיון דלא הוי בתחילה לא אתי לאיחלופי והא דתניא בתוספתא ומייתי לה בריש גט פשוט (ב'ב דף קסב:) היו לו ארבעה וחמשה עדים חתומים על השטר ונמצאו שנים הראשונים קרובים או פסולים תתקיים העדות בשאר כך היא הגירסא בתוספתא אומר ר'ת דנקט שנים הראשונים לרבותא דאע'פ שנראה יותר שהם עיקר העדות וכ'ש אם נמצאו אמצעיים או אחרונים קרובים או פסולים תתקיים העדות בשאר ואין נראה לר'י דאי כשר בשטרות שנים קרובים בין בתחלה בין באמצע בין בסוף ניחוש דלמא אתי לקיומיה בשנים קרובים או בחד קרוב וחד כשר וליכא למימר דלעולם לא מקיים עד שיכירו כל החתימות שבשטר ואע'ג דבגט מקושר מקיימינן מכל תלתא דאית ביה התם משום דאטרחוה רבנן להחתים על כל קשר לא אטרחוה לקיים כולם אבל הכא דכמה דבעי מחתים בעי קיום בכולהו דהא אמרינן בגט פשוט לא שנו אלא בין העדים לכתב אבל בין העדים לאשרתא אפי' הרחיק שיטה אחת פסול ופריך בין העדים לכתב נמי ליחוש דלמא כתב הוא ועדיו בשיטה אחת ואמר לרבות בעדים הוא דעבדי ומשני כל כי ה'ג אין מקיימין אותו מעדים של מטה אלא מעדים של מעלה משמע דבעלמא מכל תרי דאית ביה מקיימין ואי הוה צריך לקיים כל החתימות לא הוה פריך מידי וחזר בו ר'ת ומפרש כמו שמפרש בהלכות גדולות דדוקא נקט בברייתא שנים הראשונים קרובים כו' דתלינן דחתמו לכבוד או למילוי לכך תתקיים העדות בשאר אבל נמצא מן האמצעיים או מן האחרונים קרוב או פסול עדותו בטלה דודאי לשם עדות חתמו והכי קאמר בגט פשוט (ב'ב דף קסג:) כל כי האי גוונא אין מקיימים מעדים של מטה אלא מעדים של מעלה אבל בעלמא אדרבה הוי איפכא דאין מקיימין מעדים שלמעלה אלא מעדים של מטה ומאן דמכשיר הכא לא מכשיר אלא בתחילה אבל בסוף פסול לכולי עלמא וא'ת למאן דאמר משום עדים דדעת בעל השטר להחתים משום עדים והם חותמים לפי דעתו אמאי תלינן בשאר שטרות שחתמו למילוי לישיילינהו כי היכי דשיילינן התם למיחזי אתיתו כו' ואמר רבינו תם דשאני שטר דעדים החתומים נעשה כמו שנחקרה עדותם בב'ד:  דיו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיו </span>דיותא. </span>אומר ר'ת דדיו שלנו הוא קרוי דיו ולא אותו שעושין מעפצים דההוא לא מיקרי דיו מדתני רבי חנינא כתבו במי טריא ואפצא כשר משמע דלאו היינו דיו דלא תני אלא הנך דלא תני במתני' ובסמוך דפריך ארבי אבהו דאמר במי מילין מרבי חנינא אמאי לא פריך מדיו דמתניתין ועוד דספר תורה בעי דיו כדאמרינן בהבונה (שבת דף קג:) כתבה שלא בדיו יגנז ואספר תורה קאי כדמשמע בהקומץ רבה (מנחות דף לא:) והיכי כתבינן בדיו של עפצים על קלף של ספר תורה שהוא מעופץ והא אין מי מילין על גבי מי מילין ועוד מדקדק ר'ת מהא דאמרי' בפ'ב דנדה (דף כ.) רבי אמי פלי קורטא דדיותא ובדיק והיינו דיו שלנו שהוא יבש ושייך לומר בו פלי קורטא והא דאמר בפרק במה מדליקין (שבת דף כג.) כל השרפים יפים לדיו ושרף קטף יפה מכולן ההוא שרף לאו היינו גומי דאין דרך לתת גומי אלא בדיו של עפצים אלא אומר ר'ת דשרף הוא לחלוחית קליפת העץ שעושין ממנו דיו שלנו כמו זו שירפה מצוי דפ'ק דנדה (דף י:) דהיינו לחלוחית דמים שבאשה ובפ' כל שעה (פסחים דף לט.)  ירק מר יש לו שרף וירק אין לו גומי אלא לחלוחית ומתוך כך אוסר ר'ת לכתוב ספר תורה בדיו של עפצים ומה שמשמע בפרק כל כתבי (שבת דף קטו:) דכל ספרים לא בעו דיו חוץ ממגילה פירשתי בפ' כל כתבי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנקנתום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנקנתום </span>חרתא דאושכפי. </span>פי' בקונט' אדרמנ'ט ובשיחור דקתני בברייתא פירש נמי בקונט' דהוא אדרמנ'ט ואין נראה דלא תני בברייתא אלא הנך דלא תני במתניתין ואומר ר'י דשיחור הוא אדרמנ'ט וקנקנתום הוא כמו שפירש רבינו שמואל בעירובין (דף יג.) דהיא קרקע ירוקה שקורין וידרוי'ל בלע'ז ובערוך לועזו ויטריאול'ו ור'ת נמי פירש בתיקון ספר תורה שעשה אדרמנ'ט מותר לתת לתוך הדיו לכולי עלמא דלאו היינו קנקנתום דאיכא למאן דאסר בפ'ק דעירובין (דף יג.) ואם תאמר דבמסכת נדה (דף כ.) תנן שחור כחרת' ומפרש דהיינו חרת' דאושכפי ואילו וידריאול'ו ירוקה היא כזכוכית ועל שם כך נקרא וידריאול'ו וי'ל כשמתקנין אותה לתת לתוך הדיו אז היא משחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיו </span>על גבי דיו פטור. </span>תימה דהכא משמע דדיו על גבי דיו לא כלום הוא לענין שבת וה'ה לענין גט דמדמי בסמוך לשבת ומשמע דליכא מאן דפליג ולקמן  (דף כ.) אמרינן כתבו שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה באנו למחלוקת רבי יהודה ורבנן דלר' יהודה הוי כתב ועוד דרב אחא מסיק לקמן דאפילו רבנן מודו גבי גט דהוי כשר ואומר רבינו יצחק דלקמן ודאי שכתב הראשון היה שלא לשמה וכתב השני עושהו לשמה חשיב כתב לרבי יהודה ולרב אחא אפילו לרבנן חשיב כתב גבי גט אבל הכא שכתב שני אינו מתקן כלום אפילו רבי יהודה מודה דלא חשיב כתב ובפרק הבונה (שבת דף קד:) דתנן כתב על גבי כתב פטור ואמר רב חסדא מתניתין דלא כר' יהודה לא בעי לאוקמי כשאין כתב השני מתקן כלום דאפילו רבי יהודה מודה דאינו כתב משום דמתניתין משמע ליה דבכל ענין פטור אפי' כתב גט או ספר תורה שלא לשמה והעביר עליו בשבת קולמוס לשמה להכי מוקי כרבנן אבל לרב אחא בר יעקב ע'כ לא מיתוקמא מתני' בכל ענין דהא בגט אפילו רבנן מודו דהוי כתב ולדידיה אתיא מתניתין נמי כר' יהודה וכגון שאינו מתקן בכתב השני כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מוחק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוחק </span>הוא. </span>וחשיב ליה מוחק על מנת לכתוב דמסתמא עומד לחזור ולכתוב עליו בדיו ומקלקל לא הוי דעל הכתיבה זאת תהא כתיבה העליונה רישומה ניכר טפי משאם היתה תחתונה לבדה:  טעמא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דאיכא כתב הא ליכא כתב לא. </span>וא'ת הא דבעי' דאיכא כתב משום דחזר ואמר שטר פסים הוא וכי האי גוונא הכא גבי נייר חלק אם חזר ואמר נייר חלק הוא היה נאמן אבל לעולם כ'ז שאמר גט הוא מגורשת ולא קשה מידי לשמואל וי'ל [דכיון] דס'ד השתא דמגורשת ודאי קאמר שמואל א'כ לא חשיב ריעותא במאי שהוא נייר חלק וא'כ כשחזר ואמר נמי נייר חלק הוא אית לן למימר דלאו כל הימנו לאוסרה כמו היכא דאיכא כתב וא'ת והיכי ס'ד דמגורשת ודאי קאמר כיון דנראה שהוא נייר חלק וי'ל כיון דאמר ה'ז גיטך בדבר מועט מהימנינן לבעל כי היכי דאמרינן בעל שאמר גירשתי אשתי נאמן הואיל ובידו לגרשה א'נ דאיירי דקריוה בי תרי מעיקרא ועיילי' לבי ידיה ואפקיה דלא חיישינן דלמא חלפיה ונייר חלק דקאמר שמואל לא בשעת נתינה ראו שהוא נייר חלק דא'כ אפילו היה ודאי כתוב במי מילין אינו גט כיון דבשעת נתינה כבר נבלעו האותיות כדאמר בסמוך כי פליט מאי הוי השתא הוא דפליט אלא שעה אחת אחר נתינה כשיעור שהאותיות יכולות להבלע ראו שהיה נייר חלק ועוד י'ל דבשעת נתינה ראו מרחוק ודומה להם נייר חלק ושמא אם היו מעיינין היו האותיות ניכרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיא </span>דנרא. </span>פי' ר'ח מי קליפת רימון וכן בערוך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>נמי חיישינן קאמר. </span>השתא לא צריכי לאוקמי דבדקיניה דכי לא בדקיניה נמי איכא למיחש ומיהו ודאי אי בדקיניה ולא פליט לאו כלום הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכי </span>למיקרייה. </span>קודם נתינה איירי מדמשני בסמוך לא צריכא דלבתר דקריוה עייליה כו' ואי לא קרייה נראה דלא הוי גט מדלא משני הב'ע דלא קרייה משמע דאי לא קרייה אינה מגורשת וא'ת דתנן לקמן בהזורק (דף פ.) כתב גט לאיש ושובר לאשה וטעה ונתן כו' ולאחר זמן גט יוצא מתחת ידי האיש ושובר מיד האשה תצא מזה ומזה ודייק עלה בהאשה רבה (יבמות דף צא:) מאי הוה לה למעבד ומשני איבעי לה לאקרויי גיטא והשתא אי לא קרייה אפי' לא הוחלפה להם אינה מגורשת וי'ל דנהי דאסורה לינשא בדלא קרייה מ'מ אם נשאת לא תצא אי נמי התם בעייליה לבי ידיה וקנסינן לה דאיבעי (א) למיהדר מיד לאקרויי או לאחר נתינה מאחר שבאה לידי קלקול ומיהו אינה אסורה לינשא אי לא קראה שנית כדאמר הכא לאו כל הימנו לאוסרה אע'ג דעל כרחיך לא קראה בתר הכי והיה רגיל ר'י לקרות קודם הנתינה ולאחר הנתינה ומיהו פשיטא דאי לא קראה קודם הנתינה וקראה לאחר הנתינה דבר פשוט הוא דמגורשת:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>משום כריתות דאית בה הא בעינן וכתב לה לשמה וליכא. </span>תימה דלענין מגילת סוטה משמע בפ'ק דעירובין (דף יג.)  דמוחקין לה מן התורה אפי' למאן דבעי כתיבה לשמה דקאמר רב פפא דלמ'ד אין מגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת תורה דסתמא כתיבה ה'נ דמחקינן וי'ל דרב יוסף דשמעתין לא סבר לה כוותיה א'נ סבר כאידך תנא דסבר אין מוחקין לה מן התורה וכמתני' דבפ' כל הגט (לקמן דף כו.) דתנן הכותב טופסי גיטין צריך שיניח מקום האיש כו' ודייק מהתם בריש מס' זבחים  (דף ב:) דסתמא פסול וכ'ש ספר תורה דלא איכתוב לשם גירושין כלל ועוד נראה דאפי' מאן דמכשיר במגילת סוטה למחוק מן התורה אע'ג דבעי לשמה מודה לענין גט דפסול דבעירובין בפ'ק (דף יג.) משמע דכולהו תנאי מודו בהנך דפרק כל הגט דחשיבי שלא לשמה מדפריך התם ולית ליה לרב אחא בר יאשיה כתב לגרש את אשתו ונמלך כו' ובמגילת סוטה סתמא כשר משום דמסתמא שאין הכהן שעליו לכתוב מקפיד ומסתמא ניחא ליה אבל גבי גט בעל סתמא לא ניחא ליה אע'ג דפריך ממתני' דגט ארבי אחא בר יאשיה דאיירי במגילת סוטה לענין שלא לשמה לא משמע ליה לחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בעינן שמו ושמה. </span>אע'ג דמתני' דפרק הזורק  (לקמן דף פ.) דשינה שמו ושמה מוקמינן לה דהאי הולד ממזר כרבי מאיר משמע דלרבנן לא הוי בשינה שמו אלא פסולא דרבנן ומדנקט שינה ולא נקט לא כתבו כלל משמע דבלא כתבו כלל כשר אפי' מדרבנן הא ליתא דעל כרחך לא כתבו כלל לר'מ פסול מה'ת דהא בעינן שיהא מוכיח מתוכו שהוא מגרש את אשתו ובלא כתבו כלל אין מוכיח אלא אומר ר'י דלא מיירי בשינה שמו ממש דא'כ הוה ליה למינקט לא כתבו כלל דפסול לרבי מאיר דמתני' ר' מאיר כדאמרי' התם דהוי רבותא טפי אלא שינה שמו היינו שכתב שם דגליל ביהודה והשתא קאמר הכא שפיר הא בעינן שמו ושמה וליכא [וכ'ש] דבלא כתבו כלל הוא דפסול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>נתינת גט הוא. </span>וכן שלף איש נעלו ונתן לרעהו (רות ד) לא בעינן שוה פרוטה אע'ג דכתיב ונתן וכן גבי תרומה  חטה אחת פוטרת את הכרי אע'ג דכתיב (דברים יח) תתן לו ובמתנות דם חטאת ובמתנות בהונות אין בו שיעור והא דאמר אבא שאול בפ' כל שעה (פסחים דף לב:) דזר שאכל תרומה לא מיחייב בפחות משוה פרוטה משום דכתיב (ויקרא כב)  ונתן לכהן וגו' ואין נתינה בפחות משוה פרוטה היינו משום דתשלומי תרומה ילפינן מתשלומי מעילה דתרוייהו תשלומי קדש מיקרו וגמרי בחט חט מהדדי ולמאן דבעי בכריתות (דף ו:) ואשר יתן ממנו על זר שתהא נתינה בכזית היינו משום דסיכה היא ואפקה בלשון נתינה לאפוקי ממשמעות דסיכה קאתי דמשמע כל שהוא וצריך נתינה חשובה כמו ונתן לכהן את הקדש (ויקרא כב) דהוי בכזית לרבנן דאבא שאול וכן לא יתן עליה לבונה דבפרק כל המנחות (דף ס.) מצריך כזית היינו משום דשני מלשון שימה דאתחיל בה לא ישים עליה שמן או משום דומיא דהקטרת לבונה בחוץ דהויא נמי הקטרת איסור דהוי בכזית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משמיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משמיה </span>דרבים וקלסוה אלמא הילכתא כוותיה. </span>פי' בקונטרס מדטרח עלה דלקלסוה ובפ' מי שאחזו (לקמן דף עז.)  לא יתכן לפרש כן דקאמר נפק רבי חייא דרשה משמיה דרבי וקלסוה משמיה דרבים ולא קלסוה אלמא לית הלכתא כוותיה ואומר ר'ת דהכא דייק מדקלסוה כי אמר משמיה דרבים ולפיכך נמי לא קלסוה כי אמר משמיה דיחיד מעיקרא ולקמן איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למימרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למימרא </span>דחקיקה לאו כתיבה היא. </span>הוה מצי לאקשויי מלוחות דכתיב בהו כתיבה בכמה קראי והיה כתבם חקוק כדכתיב  (שמות לב) חרות על הלוחות אלא דניחא ליה למיפרך מגט אגט:  התקבלי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התקבלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התקבלי </span>גיטיך והתקבלי כתובתיך מהו. </span>אע'ג דכתבו על איסורי הנאה כשר היינו משום דיהיב לה מיהא כל הגט אבל הכא לא יהיב לה אלא בתורת פרעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שתחזירי לי הנייר מגורשת. </span>בפרק מי שאחזו (לקמן דף עה.) קבעי מ'ש רישא ומ'ש סיפא ומפרש לשון אחד משום דסיפא הוי תנאי ומעשה בדבר אחד והוי תנאי בטל ומעשה קיים דקסבר ההוא לישנא דאומר ע'מ לאו כאומר מעכשיו דמי ואין גט יכול לחול עד שתחזירהו ואז א'א להתגרש שאין הגט בידה הילכך אע'פ שלא החזירתו מגורשת ורבא דקאמר בפ'ק דקידושין  (דף ו:) הילך אתרוג זה במתנה ע'מ שתחזירו לי החזירו יצא כו' לא סבר כההוא לישנא אלא רבא לטעמיה דמפרש בפ' מי שאחזו משום דהוי מעשה קודם לתנאי ואע'ג דבההיא דאתרוג נמי מעשה קודם לתנאי לא דק רבא במילתיה למינקט התנאי כמו שצריך להתנות ולההוא לישנא דמפרש במי שאחזו (לקמן עד.) משום דכל האומר ע'מ כאומר מעכשיו דמי לא הוי גט אלא אם כן החזירתו לבסוף שנתקיים התנאי ואז הוי גט משעה שבא לידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ספר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספר </span>אחד אמר רחמנא ולא שנים ושלשה ספרים. </span>אע'ג דלקמן (דף כא:) דרשי רבנן ספר לספירת דברים מכל מקום דרשי' נמי הך דרשה דהכא וא'ת היכי מכשירין בפ' בתרא (לקמן דף פז:) שייר מקצת הגט וכתבו בדף השני הוה לן למיפסל בשני דפין משום ספר אחד אמר רחמנא ולא שנים ושלשה ספרים כדאמרי' בפ'ב דסוטה (דף יח.) כתבה בשני דפין פסולה ספר אחד אמר רחמנא כו' ואור'י דשני דפים דסוטה איירי בשתי חתיכות ולקמן איירי בקלף אחד בשני עמודים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא דמעורה. </span>מכאן מדקדק ר' יצחק בר מרדכי דאין צריך בגט שתהא כל אות ואות מוקפת גויל מארבע רוחותיה כדאמר הכא דמעורה ור'י אומר דאין מכאן ראיה דהא דקאמר דמעורה היינו רגל ך' של שיטה עליונה בט' של שיטה שתחתיה או ראש ל' בה' או בח' שלמעלה הימנה ומ'מ נראה לר'י דאין צריך ראיה להכשיר דדוקא בס'ת תפילין ומזוזות בעינן שיהו האותיות מוקפות גויל כדאמר בפרק הקומץ (מנחות דף לד.) משום דכתיב בהו וכתבתם כתיבה תמה אבל בגט ליכא קפידא דאפי' ספר ודיו לא בעינן בגט דספר דכתב בגט לספירת דברים הוא דאתא (לקמן כא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכתובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכתובת </span>קעקע. </span>מדאורייתא ליכא איסורא עד שיכתוב ויקעקע בדיו ובכחול כדתנן בפ'ג דמכות (דף כא.) ולר' שמעון אינו חייב אפי' כתב וקעקע עד שיכתוב את השם פי' שם דע'ז כדמפרש התם בגמרא ומיהו איסורא דרבנן איכא הכא דאפי' אפר מקלה אסור ליתן על גבי מכתו מפני שנראה ככתובת קעקע ואפי' הויא הכא איסורא דאורייתא מ'מ הוי גט כדאמרי' לעיל כתבו על איסורי הנאה כשר אע'ג דאסור לכתוב דהא מיתהני באיסורי הנאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ש </span>דאמר ריש לקיש הגודרות אין להם חזקה. </span>פי' לאלתר אלא עד ג' שנים יש להם חזקה כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף לו.) וא'ת מתני' הוה ליה לאתויי דתנן התם (דף כח.) העבדים חזקתן ג' שנים מיום ליום אבל לאלתר לא ועוד מאי קמ'ל ריש לקיש מתני' היא ודוחק לומר כמו שפי' הרב ר' יהודה מקורבי'ל דריש לקיש אתא לאשמועינן אפי' בכה'ג דאיירי הכא שהגט כתוב על ידו או על קרן של פרה דאיכא הוכחה קצת דיהביה לאשה אפ'ה אין לה חזקה ולהכי מייתי מר'ל דא'כ הוה ליה לפרושי בהדיא כיון דלא איצטריך לאשמועינן אלא בכי האי גוונא אלא י'ל דממתני' לא שמעינן גודרות דה'א דוקא עבדים דבני דעת ועיילי מנפשייהו אבל גודרות אין דרכם לילך לבית איש נכרי ולהכי ה'א הכא שהגט כתוב על ידו ומוכח קצת שהוא שלה יש לה חזקה להכי מייתי מגודרות דאין להם חזקה אע'פ שיש הוכחה דלא עיילי מנפשייהו כמו עבדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>לא ידעה לאקנויי. </span>פירוש בדבר שהוא מחזיר לה ולא גמרה ומיקניא ליה אלא בתורת שאילה משאילתו לו אע'ג דאמרי' לעיל דדמי כתיבת סופר אקנו ליה רבנן מדידה מ'מ טבלא דידה לא מקנו ליה וא'ת וכי לא ידע מתני' [דכותבת] דפשיט מינה בסמוך דהאשה כותבת את גיטה וי'ל דמצי לדחויי דכותבת על קלף דבעל אלא שנותנת שכר הכתיבה ורב אשי דפשיט מינה משמע ליה דאיירי בקלף שלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכותב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכותב </span>בכתב ידו ואחרים חותמים. </span>ואם תאמר מה ענין שטרי הלואה לגט דאינם אלא לראיה ואפי' במלוה על פה היה גובה ממשעבדי אי לא משום דאין לה קול כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב מב.) דמאן דיזיף בצנעה יזיף ומכר שיש לו קול אמרינן  (שם מא:) המוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משועבדים ונראה לפרש דנראה לגמרא דמסתמא כיון שהיה מלוה לכל בני העיר גם הם היו עושים לו טובה ונותנים לו במתנה או מוכרים לו שדות דפעמים שלא היו קנויין לו אלא בשטר כגון שדי נתונה לך או מכורה לך וגם השטרות האלו היה כותב אותם ואחרים חותמים:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מהכא ערב היוצא כו'. </span>קשה לר'י דבריש הנושא (כתובות דף קב. ) פליג ר' יוחנן וריש לקיש בחייב אני לך מנה בשטר וקאמר התם כתנאי מהך דערב ופי' בקונט' דפליגי אי חשיבא הודאה א'כ משמע דערב מחייב ליה משום הודאה שמודה דנעשה ערב בשעת מתן מעות מדמייתי לה עלה והכא משמע בההיא שטרא הוא משעבד נפשיה להתחייב מעתה ולפי' ר'ת דהתם דלא מפרש משום הודאה ניחא וי'ל דבתרתי פליגי בן ננס ור' ישמעאל בין שכתב בשטר ואני מודה שאני ערב בין שכתב בו ואני נעשה ערב מעכשיו דרישא דקתני ערב היוצא אחר חיתום שטרות משמע דפליגי בהודאה מדלא נקט בהאי לישנא ערב שלא בשעת מתן מעות חייב ומדמהדר ליה בסיפא הרי שהיה חונק חבירו משמע דפליגי נמי בחנוק ומייתי הכא מחנוק דמשתעבד אע'פ שלא היה השטר שלו ולפי' הקונטרס דפליגי בהודאה אע'ג דתנן הוציא עליו כתב ידו גובה כו' התם בכתב וחתם תחתיו ופלוגתייהו שלא חתם וערב נמי איירי כשלא חתם אלא שכתב אני ערב [ומסר לו השטר בפני עדים]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והילכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והילכתא </span>בכפות. </span>כפות וישן בעינן כדמשמע לקמן בהזורק (דף עח.) דאמר (א) כתב לה גט ונתנו ביד עבדה ישן ומשמרתו הרי זה גט ניעור אינו גט דהויא חצר המשתמרת שלא לדעתה ופריך בישן אמאי הוי גט חצר מהלכת היא וכ'ת ישן שאני והאמר רבא כל שאילו מהלך לא קנה עומד ויושב לא קנה והילכתא בכפות ופי' בקונטרס בההיא קאמר רבא דניעור אינו גט וכן פסקו הלכות גדולות דכפות וישן בעינן וליכא למימר דהכי פירושו והילכתא בכפות לא חשיב חצר מהלכת דלא דמי לעומד ויושב וכיון דכפות מועיל ישן לחוד נמי מועיל ולעולם רבא לא איירי בכפות דא'כ אמאי קאמר רבא ניעור אינו גט דהוי חצר המשתמרת שלא מדעתה אפילו הוי משתמר לדעתה כגון שידיו כפותות בחבל ואוחזתו בידה לא הוי גט דחצר מהלכת היא דומיא דקלתה דאי לאו דקאמר התם בפ'ק דב'מ (דף ט:)  דמינח נייח ואיהי דקא מסגיא תותא לא הוי גט אע'ג דמשתמרת לדעתה אלא ודאי רבא בכפות איירי וכי לא ידע אכתי דאיירי בכפות הוה מצי למיפרך מאי איריא דניעור אינו גט משום דמשתמרת שלא לדעתה אפי' משתמרת לדעתה נמי דחצר מהלכת היא אלא דעדיפא מינה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בחצר לגזור משום חצרה הבאה לאחר מכאן. </span>וא'ת והא שמעינן שפיר מעבד דלא גזרינן משום חצרה הבאה לאחר מכאן וי'ל דבעבד ודאי לא גזרינן דאיירי בכפות ומילתא דלא שכיחא היא ולא גזרו בה רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>שליחות מידה איתרבאי כו'. </span>וא'ת דבפ'ק דב'מ (דף י:) אמרי' דחצר משום ידה אתרבאי ולא גרע משליחות ובמציאה דזכות הוא קני אע'פ שאינו עומד בצד חצירו ולא הוי דומיא דיד דקני מכח שליחות דזכין לאדם שלא בפניו א'כ הכא דכתב לה שטר מתנה עליו אע'ג דלא הויא דומיא דידה דמתנה ליתא בעל כרחה תתגרש מכח שליחות וי'ל דדוקא לענין שלא בפניו אמרינן דלא גרע משליחות לקנות במידי דזכות הוא לו אבל בשאר דברים בעינן דומיא דידה דאל'כ חצר מהלכת אמאי לא קנה תקנה מטעם שליחות כמו שליח מהלך אע'ג דמטעם יד לא קני וא'ת רב שימי מאי קשיא ליה אטו לא ידע דשליחות מושלח ושלחה איתרבאי הא ברייתא היא בפ'ב דקידושין (דף מא.) ומילתא דפשיטא היא לכ'ע וי'ל דרב שימי סבר כיון דאשכחן בשליחות דמתגרשת בלא הגעת גט לידה אע'ג דליתא בעל כרחה לענין חצר נמי דאיתרבאי משום יד לא מיסתבר ליה למימר דקפיד קרא אהכי דליהוי דומיא דיד ואביי מהדר ליה דאין להביא ראיה משליחות לחצר כיון דשליחות איתרבאי מושלח וחצר איתרבאי משום יד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעית </span>אימא שליחות לקבלה נמי אשכחן בעל כרחה. </span>משמע שרוצה לומר דאפי' איתרבאי שליחות מידה ניחא כיון דאשכחן שליחות בע'כ ע'י אב אע'ג דשאר שליח לא הוי אלא מדעתיה חשיב שפיר דומיא דידה ותימה דחצר מתנה נמי אע'ג דליתא בעל כרחה ניהוי דומיא דידה כיון דאשכחן חצר בעל כרחה כגון חצר שהיה לה קודם לכן דתנן בהזורק (לקמן עז.) דמגורשת ואומר רבינו יצחק דחצרה דמקודם לכן לא הוי בעל כרחה כמו שליחות דאב דיכולה להפקירו ולא תתגרש עוד על ידו אבל שליחות דאב אי אפשר לה לעכב בשום ענין שלא יקבל גט בעל כרחה. ודוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>אב מקבל גט לבתו קטנה בעל כרחה. </span>ואפי' בעל כרחו של אב מתגרשת כשנותן לו בעל כרחו כדמוכח בפ'ב דקדושין (דף מד.) דאמר קדושין דמדעת אביה ולא היא גירושין דבע'כ בין היא בין אביה פירוש כיון דבעל כרחו של אב מתגרשת יכולה היא לקבל כמוהו וכן פירש שם בקונט' ועוד אמרינן התם נערה מהו שתעשה שליח לקבל גיטה מיד בעלה כיד אביה דמיא או כחצר אביה דמיא משמע דע'י חצר אביה מתגרשת שלא מדעתו כמו שהיא מקבלת שלא מדעתו אפילו אם כחצר אביה דמיא:  על</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>עלה של זית. </span>דוקא עלה של זית וכיוצא בו דמתקיים כדתניא בתוספתא על עלה של זית וחרוב ודלעת וכל דבר שהוא של קיימא כשר אבל עלה של כרישין ובצלים ועלה ורדים ועלה ירקות וכל דבר שאינו של קיימא פסול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצא </span>זה שמחוסר כתיבה קציצה כו'. </span>פי' רבינו שמואל דוקא בבעלי חיים או במחובר לקרקע שעוקר דבר מגידולו חשיב מחוסר קציצה ותדע דבסמוך איפליגו אביי ורבא כשכתבו על עלה של עציץ נקוב דרבא גזר שמא יקטום אבל כשאינו נקוב משמע אפי' יקטום כשר וכן פירש הרב רבי שמעיה בפירושו ואם כתב גט בקלף גדול ואח'כ חתכו לפי זה כשר ומעשה היה בימי ה'ר יצחק ברבי מנחם ופסלו ונחלקו עליו גדולי הדור ובה'ג פוסל וכן ר'ת היה מחמיר מדקאמר בסמוך כתבו על חרס של עציץ נקוב כשר דשקיל ליה ויהיב לה ניהליה והא דלא פליג עלה רבא משום דליכא למיגזר שמא ישבר העציץ דאין דרך לשוברו כמו בקרן של פרה דלא גזרי' שמא יקצץ דאין דרך ליקצץ ודוקא בעלה גזרי' שמא יקטום ולאו דוקא נקט עלה של עציץ נקוב דהוא הדין כשאינו נקוב אלא משום רבותא דאביי נקטיה דאפילו בנקוב מכשיר ועוד אור'י דמסתבר דאין האשה קונה את הגט שכתוב על עלה של עציץ נקוב במשיכת העציץ או בהגבהתו כל זמן שלא פסקה יניקת העלה כדאמרינן בסמוך מכר בעל זרעים לבעל עציץ לא קנה עד שיחזיק בזרעים אבל במשיכת העציץ לא קנה דאכתי חשיבי מחוברין בשעת משיכה והא דמכשיר אביי משום דשקיל ליה ויהיב לה היינו דהניחתו במקום שפוסקת יניקת העציץ דהשתא הוי רבותא טפי דמכשיר אביי בעציץ נקוב דלא גזרי' דיהיב לה בפסיקת היניקה אטו בלא פסיקת היניקה וקמ'ל נמי אע'פ שצריך ליתן לה בפסיקת היניקה לא חשיב בהכי מחוסר קציצה ור'י מייתי ראיה לפי' ר'ת דחשיב בפ' כסוי הדם (חולין דף פט.) עפר עיר הנדחת מחוסר תלישה קביצה ושריפה ויותר נחשב מחובר גט בקלף גדול מחיבור עפר עיר הנדחת והא דלא חשיב לקורה הנעוצה בארץ מחוסר תלישה בפ' נגמר הדין (סנהדרין דף מו:)  משום דלא חשיב חיבור לקרקע כולי האי ולר'ת דוקא נחתך מקלף גדול חשיב מחוסר קציצה אבל חותך מן הגט דבר מועט כמו שעושין לייפותו לא חשיב בהכי מחוסר קציצה כדאמרי' לעיל גזייה לזמן ויהבי' ניהלה כו' בין שיטה לשיטה בין תיבה לתיבה מהו גבי והנייר שלי משמע דדבר מועט לא חשיב מחוסר קציצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תלמוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלמוד </span>לומר וכתב לה מ'מ. </span>וא'ת ואימא וכתב כלל ספר פרט ואין בכלל אלא מה שבפרט וי'ל ונתן חזר וכלל אע'ג דלא מייתי אלא כללא קמא הכי נמי אשכחן בפ'ק דקידושין (דף כא:) מרצע אין לי אלא מרצע מנין לרבות הסול וכו' ת'ל ולקחת כל דבר הניקח ביד ולא מייתי בברייתא כללא בתרא ובסוגיא דהתם מוכח דכלל ופרט וכלל קא דריש ונתת באזנו חזר וכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>ספר דבר שאין בו רוח חיים. </span>לא בעי למימר מה ספר דבר הבא מב'ח כו' לאפוקי עלה וטבלא ופינקס אף ע'ג דבפ'ק דקידושין (דף יז.) גבי הענקה אמרי' דאי כתיב צאן ה'א דוקא ב'ח אין אבל גדולי קרקע לא שמא לא חשיב כל כך צד חשוב דבר הבא מב'ח כמו צד של בעלי חיים עצמו ועוד דהכל כפי מה שדומה לחכמים נקיט בכל א' ענין הראוי לו דבפ' בכל מערבין (עירובין דף כז:)  נקט פירי מפרי וגידולי קרקע ובסוכה (דף יא:) מה חגיגה דבר שאינו מקבל טומאה [וגידולו מן הארץ] (ואינו אוכל): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכתיבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכתיבה </span>מתגרשת. </span>תרי וכתב לה כתיב אחד דרשינן וכתב לה לשמה ומוכתב אחרינא בכתיבה מתגרשת ומלה לה ולא לה ולחברתה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינה </span>מתגרשת בכסף. </span>הך דרשה לרבא אבל לאביי נפקא ליה דאינה מתגרשת בכסף מסברא דיאמרו כסף מכניס כו' ומ'מ איצטריך לדידיה נמי וכתב למעוטי חליצה והתם ממעט חליצה מספר כורתה היינו דרשה דר' יוסי הגלילי ונקט לה לפי שהיא פשוטה וכן רגיל בכמה דוכתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>תלכי לבית אביך לעולם אין זה כריתות. </span>תימה הא אם מת אביה או אם מכר לא חשיב תו בית אביה כדתנן בהשותפין (בנדרים דף מו.)  קונם לביתך שאיני נכנס שדך שאיני לוקח מת או מכר לאחר מותר ויש לומר דכל יוצאי חלציו קרוים בית אביו ואפילו שמת כדכתיב  (בראשית לח) שבי אלמנה בית אביך גבי תמר וכבר מת אביה כדמוכחי קראי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוסי הגלילי מכרת כריתות כו'. </span>קשה לרבינו תם דבפ' המגרש (לקמן פג:) קאמר על רבנן דרבי אלעזר בן עזריה דכרת כריתות לא דרשי ור' יוסי הגלילי הוא בכלל רבנן דהתם ויש לומר דלא דרשי כרת כריתות לההיא דרשה דהתם ולא בעי למימר דלא דרשי כלל:  עציץ</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עציץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עציץ </span>של אחד וזרעים של אחר. </span>ה'ה דהוה מצי לאשמועי' הכל בעציץ וזרעים של אחד אלא לרבותא נקט הכי דאע'ג דבעל עציץ קונה זרעים לא קנה אע'פ שהם בתוך העציץ שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>החזיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החזיק </span>בזרעים קנה עציץ. </span>צריך עיון אם צריך לומר אגב וקני כמו בעלמא כדאמרי' בפ'ק דקידושין  (דף כז.) או שמא הכא לא צריך דכיון דצריך עציץ לזרעים בטל אגב זרעים וכן גבי שטר כיון שהחזיק בקרקע נקנה השטר בכל מקום שהוא ושמא התם לא בעינן אגב משום דשטר אפסרא דארעא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתר </span>נקבו אזלינן. </span> למאן דאמר בהעור והרוטב (חולין קכח.)   (א) בדלעת הנטוע בעציץ שאינו נקוב ויצאה חוץ לעציץ הטמא בטומאתו והטהור בטהרתו ה'ה אם עציץ בחוצה לארץ ונופו נוטה לארץ דמהני יניקת הנוף לענין נוף גופיה וחייב במעשר מכל מקום לא חשיבא יניקת הנוף כיניקת שורש דהא לא מטהרה יניקת הנוף מה שבתוך העציץ והכא מחייב נוף מחמת יניקת העיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובדאשרוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובדאשרוש </span>לא פליגי והתנן שתי גנות כו'. </span>קס'ד דהא דקתני סיפא א'ר מאיר ומה אם ירצה העליון כו' שאין זה עיקר הטעם מדקתני נמי התם א'ר מאיר מאחר ששניהן יכולין למחות זה על זה רואין מהיכן ירק זה חי משמע דבסברא פליגי אי זה מהן עיקר ואמרי' נמי התם בגמרא בפ' הבית והעלייה (ב'מ דף קיח:) ואזדו לטעמייהו אילן היוצא מן הגזע כו' ותנן נמי גבי ערלה כי האי גוונא ותימה דלא מייתי הכא מערלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>על נייר מחוק. </span>שהכתב על הנייר שאינו מחוק ועדיו על המחק אבל שניהם על המחק כשר כדאמרי' בריש גט פשוט (ב'ב קסד.)  דאינו דומה נמחק פעם אחת לנמחק שתי פעמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלש </span>עורות הן. </span>פי' בקונטרס דקלף גמור לא חשיב בהדייהו דלא שמיה עור ועוד אומר ר'י דלא מני בהדייהו קלף משום דבהדיא תנן ששיעורו כדי לכתוב פרשה קטנה שבתפילין ואף על גב דשיעור חיפה דהוי כדי לעשות קמיע שנוי במשנה מ'מ לא הזכיר חיפה בהדיא במתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>לכתוב עליו את הגט. </span>היינו כרבנן דמכשרי אדיפתרא ולהכי מייתי לה הכא ואלו השיעורין אינן לפי חשיבות העור דיש שהוא חשוב ושיעורו גדול מן הגרוע ממנו אלא כל א' שיעורו במה שרגילין לעשות ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>חכמים ר' אלעזר. </span>פי' בקונטרס דאמר עדי מסירה עיקר והבאה להנשא צריכה להביא עדי מסירה ודוקא הכא על דבר שיכול להזדייף אומר רש'י דצריכה עדי מסירה בשעה שבאת להנשא אבל בגיטין הכתובים בדבר שאינו יכול להזדייף יכולה להנשא ע'י עדי חתימה ואפילו לר' אלעזר כדתנן בפ' בתרא (לקמן פו.) ומייתי ליה בריש מכילתין שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם אבל מה שפי' בקונטרס דלר' מאיר אשה הבאה לינשא בגט הכתוב על דבר שיכול להזדייף אינה צריכה עדי מסירה ועדים החתומים בו אינה מביאה לפנינו אם יש מכירין חתימתן ואי הוה ביה תנאה וזייפתיה ליכא דידע משמע דאי הוי סהדי קמן הוה כשר ואי אפשר לומר כן דלר' מאיר בעינן שיהא מוכח מתוכו כדמשמע בריש כל הגט (לקמן כד:) ובדבר שיכול להזדייף אין מוכיח מתוכו כלום:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשטרות לא. </span>פי' בקונטרס דקיימי לגוביינא ודילמא לא מפיק ליה עד זמן ארוך וישכחו עדי מסירה את הדבר וסמכינן אעדי חתימה והוא מזייף כתב העליון וחותם העדים עומד במקומו ופירושו דחוק דלמה יש לנו לטעות ולסמוך על עדי חתימה בדבר שיכול לזייף ונראה לרבינו יצחק דטעמא משום דגזירת הכתוב הוא דלא מכשרי בשטרות אפילו לאלתר דבעינן ראוי לעמוד ימים רבים ורבי יוחנן אמר אפילו בשטרות דר' יוחנן לטעמיה דאפילו עד עשרה ימים מידכר דכירי והא דפריך והא כתיב למען יעמדו ימים רבים היינו משום דסלקא דעתין דקרא למעוטי שטרות קאתי דאי לאו הכי למאי אתא ומשני לעצה טובה אתא ועוד י'ל דדוקא בגיטין קאמר רבי יוחנן דעד עשרה ימים דכירי אבל בשטרות שיש רוב תנאים לא דכירי ודוקא לאלתר מכשיר והשתא פריך שפיר והא בעינן ראוי לעמוד ימים רבים ואפילו לאלתר אין להכשיר וא'ת לר' אלעזר דאמר אבל בשטרות לא מאי שנא מאין עליו עדים דתנן בפ' בתרא (לקמן פו.) דלר' אלעזר גובה מנכסים משועבדים והיינו בשטרות כדפי' בקונטרס וי'ל דשאני אין עליו עדים כיון דכתוב על דבר שאינו יכול לזייף והעדים מכירין לעולם שטר המסור לפניהם ואם היו מזייפין שום דבר היה ניכר הזיוף אבל עוד קשה דבהדיא תניא בפ'ק דקדושין (דף כו.) כתב לו על הנייר או על החרס שדי מכורה לך שדי נתונה לך הרי זו מכורה ונתונה אלמא מכשיר ר' אלעזר אף בשטרות דבר שיכול להזדייף וי'ל דהא דקאמר הכא אבל בשטרות לא ה'מ בשטרות העומדים לראייה אבל שטר מכר ומתנה שעשוי לקנות בו לפי שעה הוי כמו גיטא וי'מ דאין חילוק בין דבר שיכול להזדייף לאין יכול בעדי מסירה לר'א והכא הכי פירושו לא הכשיר ר'א כו' כלומר ר'א איירי ודאי בכל שטרות ולא הכשיר היינו דלא ס'ל כוותיה אלא בגיטין ולא בשטרות כדאמר רב בפ' בתרא (לקמן פו:) הלכה כר' אלעזר בגיטין ומפרש התם דר'א איירי אף בשטרות ורב סבר לה כוותיה בחדא ופליג עליה בחדא ואין נראה דא'כ הוה ליה למינקט הכא כלישנא דנקט ר'א גופיה בפרק בתרא (גז'ש) הלכה כר'א בגיטין כיון דהך שמעתין ודפ' בתרא ענין אחד ועוד דהוה ליה לאיתויי התם פלוגתייהו דרבי יוחנן ור'א דהכא ועוד אמאי פריך אר' יוחנן טפי והכתיב למען יעמדו ימים רבים לכ'ע הוה ליה למיפרך דכולהו מודו דר'א לא פליג בין גיטין לשטרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לאו בני דיעה נינהו. </span>לר' אלעזר פריך דר' מאיר לא חייש בכתיבה לשמה ומשני כשגדול עומד על גביו והא דתנן בפ'ק דחולין וכולן ששחטו ואחרים רואין אותן כו' ואמרי' בגמ' (שם יב:) מאן תנא דלא בעי כוונה לשחיטה כו' התם מיירי כשאינו מלמדו לכוין לשחוט אלא ראיה בעלמא אבל הכא מיירי שגדול עומד על גביו ומלמדו ומזהירו לעשות לשמה ולהכי נמי בפ' מצות חליצה (יבמות קד:) ממעט מחליצה חרש וחרשת לפי שאינן בני קריאה וקטן משום דאיש כתוב בפרשה אבל מטעם דלאו בני כוונה נינהו לא פסיל להו אע'ג דאמר התם דחליצתו פסולה עד שיתכוונו שניהם משום דב'ד מזהירין אותן לעשות לשמה והוי כגדול עומד על גביו ומיהו הכא בגדול עומד על גביו כשר אפי' בשוטה משום דמוכחא מילתא דקא עביד לשמה שכותב שמו ושמה ושם עירו ושם עירה אבל לענין חליצה אמרו בתוספתא דיבמות (פי'א) דשוטה לאו בר חליצה הוא אע'פ שב'ד מלמדין אותו דלא מינכרא מילתא דעביד לשמה כמו גבי גט וא'ת ואכתי הא לאו בני שליחות נינהו מאי מהני דגדול עומד על גביו וי'ל דלא בעינן שליחות בכתיבה דוכתב לאו אבעל קאי אלא אסופר והא דאמרינן לקמן (דף עא:) צריך שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו לאו משום שליחות אלא משום דכשלא צוה הבעל לא חשיב לשמה אלא חשיב סתמא ופסול דאשה לאו לגירושין קיימא כדאמרינן בריש זבחים (דף ב:) והא דאמר בריש כל הגט (לקמן כד:) ואי כתב רחמנא וכתב הוה אמינא למעוטי האי פירוש כתב לגרש את אשתו ונמלך דלאו איהו קא כתיב לה לא משום דהבעל צריך לכתוב אלא לפי שלא נכתב לגירושי דידהו אלא לאחר והא דאמר לעיל (דף כ.)  יכילנא למיפסל לכולהו גיטא מ'ט אילימא משום דכתיב וכתב והכא איהי קא כתבה ליה התם אונתן סמיך דבעינן שיכתוב בציוויו ויתן והכא אפילו נכתב בציוויו לא יהיב לה מידי דשלה הוא וא'ת והא לאו בני כריתות נינהו וי'ל דחשיבי בני כריתות הואיל ואם הגדיל הקטן ונשתפה השוטה הוו בני כריתות אבל קשה דמשמע דלא פסיל עובד כוכבים אלא משום דלדעתא דנפשיה קא עביד ותיפוק ליה דלאו בני כריתות נינהו ומה צריך נמי לאיתויי ברייתא דעובד כוכבים פסול ונראה דלא שייך למיפסל משום דלאו בני כריתות נינהו במידי דלא בעי שליחות ולא לשם עדות דבמידי דשליחות הוא דאמרי' לקמן הכי דאין העבד נעשה שליח כו' או חתימה לר' מאיר שהיא לשם עדות פריך לעיל בפ'ק (ד' י:) גבי גיטין שחותמיהן עובדי כוכבים והא לאו בני כריתות נינהו אבל כתיבה לר'א דלא לשום עדות ולא לשם שליחות הוא אין לפסול משום דלאו בני כריתות נינהו דהא לא פסלי בפ'ב דע'ז (ד' כז.) מילה בעובד כוכבים משום דלאו בני מילה נינהו ועוד אומר רבינו יצחק דמצינן למימר דסוגיא זו אליבא דר'מ וס'ד דלר'מ נמי בעינן כתיבה לשמה מדרבנן דגזרי' כתיבה אטו חתימה ומוקי לה רב הונא בגדול עומד על גביו ומהני אפילו בשוטה טפי מבחליצה כיון דלא הוה אלא מדרבנן אבל לר' אלעזר דבעי כתיבה מדאורייתא לשמה לא מהני בשוטה גדול עומד על גביו כמו בחליצה ופריך רב נחמן מברייתא דקתני עובד כוכבים פסול ומשמע ליה דאתא כר' מאיר מדלא נקט לפסול אלא עובד כוכבים ומשני דעובד כוכבים לדעתיה דנפשיה הוא דקא עביד ופסול אפי' גדול עומד על גביו אפילו לרבי מאיר הדר אמר רב נחמן כו' וברייתא דקתני עובד כוכבים פסול רבי אלעזר היא ונקט עובד כוכבים לרבותא דאע'פ שהוא בן דעת יותר וה'ה דחרש שוטה וקטן דפסולין אי בעינן שליחות ואי לא בעינן שליחות נקט עובד כוכבים דפסול בכל ענין דאילו חרש שוטה וקטן כשרים בגדול עומד על גביו ומיהו שוטה ודאי פסול כמו בחליצה וכן משמע דאפילו לר' מאיר ס'ד דבעי כתיבה לשמה מדרבנן דהא לבתר דאוקי נמי מתניתין כר' מאיר פריך והא ודאי עובד כוכבים לדעתא דנפשיה קא עביד ועוד נראה דהשתא ס'ד דאפי' ר' מאיר בעי כתיבה לשמה מדאורייתא ובחתימה הוא דפליגי רבי מאיר סבר דוכתב דקרא קאי אחתימה נמי ור' אלעזר סבר דאכתיבה לחודה קאי מדפריך רבא לרב נחמן וכתב לה לשמה מאי לאו כתיבת הגט כו' משמע דרבא היה בא להעמיד דברי רב הונא דאפילו כתיבה בעי ר' מאיר מוכתב ולפי זה פסול נמי כתיבה במחובר והא דתנן לעיל תלשו וחתמו ונתנו לה כשר מיירי כששייר מקום התורף והשתא פריך והא לאו בני דעה נינהו לכו'ע ומסיק רב נחמן דברייתא דקתני עובד כוכבים פסול כר' אלעזר ומתניתין רבי מאיר דלא בעי כתיבה לשמה ונקט חרש שוטה וקטן והוא הדין עובד כוכבים אי נמי לא נקט עובד כוכבים משום דרישא אתיא נמי כר' אלעזר ולדידיה דוקא חש'ו כשרין בגדול עומד על גביו אבל סיפא דדייקינן מדפסיל עובד כוכבים לענין הבאה מכלל דלענין כתיבה כשר אתיא כרבי מאיר ואתי שפיר דלא תיקשי אדדייק מדפסיל לעובד כוכבים לענין כו' אדרבה לידוק מדלא תני ליה ברישא דפסול אלא משום דרישא אתיא נמי לר' אלעזר כמו לרבי מאיר ופריך והא ודאי עובד כוכבים אדעתא דנפשיה קא עביד והוה ליה ליפסל לרבי מאיר לכל הפחות מדרבנן בגדול עומד על גביו:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה עובד כוכבים וישראל עומד כו'. </span>פי' בשלמא בלא עומד על גביו ניחא דקסבר רב נחמן דאיכא היכרא דכותבין לשמה ע'פ הבעל אבל בעובד כוכבים ליכא היכרא דלשמה בהכי אבל למאי דאוקמא בגדול עומד על גביו אפי' עובד כוכבים נמי אלא ודאי בלא גדול עומד על גביו מיירי וא'כ הדרא קושיא לדוכתין דהא לאו בני דעה נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עובד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עובד </span>כוכבים לדעתיה דנפשיה קעביד. </span>תימה לר'י דבפ' אין מעמידין (ע'ז דף כז.) בעי רבי יהודה מילה לשמה ואפ'ה קתני ימול ארמאי ולא אמר דלדעתיה דנפשיה קא עביד ואומר ר'י דהא דאמר דלדעתיה דנפשיה עביד היינו שעושה סתם וגבי גט סתם לאו לשמה קאי כדאמר בריש זבחים (דף ב:) משום דסתם אשה לאו לגירושין עומדת אבל מילה סתמא לשמה קיימא כדאמר בזבחים סתמן לשמן קיימי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>שנחתם שלא לשם אשה. </span>אע'ג דסיפא קתני יתר על כן כו' ומוקי לה בגמרא כר'א מ'מ מה שיכול לדחוק ולהעמיד כר'מ מעמיד משום דקי'ל דסתם מתני' ר'מ היא וא'ת והיכי קאמר שנחתם והא קתני כיצד שמע קול סופרים מקרין ובגמ' מפרש בסופרים העשויין להתלמד וי'ל דדרך סופרים לכתוב ולחתום גט כדי להתלמד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: a
trm: ששייר מקום התורף.
txt:
<span class='five'>ששייר מקום התורף. </span>אמאי דאקשי לעיל והא לאו בני דעה נינהו אתא לשנויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>עובד </span>כוכבים נמי דלאו בר היתרא הוא. </span>הוה מצי למימר משום דבעינן שלוחכם בני ברית אלא ניחא ליה למימר האי טעמא דשייך אף בעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממי </span>נוטלו ולמי נותנו. </span>מכאן משמע דצריך שיכיר השליח שזהו הבעל וזו היא אשתו ושמא יש לחלק דדוקא סומא שיכול להטעותו ויש לחוש יותר שמא יטעוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>הדין אע'ג דלא חזר ונתפתח כו'. </span>והא דאמר ביש נוחלין  (ב'ב דף קכח.) היה יודע לו עדות עד שלא נסתמא ונסתמא פסול לעדות שאני הכא דגבי גט אפי' אשה נאמנת  תדע דאפילו סומא מעיקרא קאמר הכא אלא סומא אמאי לא:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>העבד נעשה שליח כו'. </span>וא'ת ומתניתין ליתני עבד וכל שכן עובד כוכבים וללישנא דאמר ר' יוחנן לעיל זו אין תורה ניחא דנקט עובד כוכבים למידק דלענין כתיבה אפילו עובד כוכבים כשר אבל להך לישנא דמוקי ר' יוחנן כר'א קשה מהך דר' יוחנן דהכא ואור'ת דנקט עובד כוכבים לאשמועי' עובד כוכבים ונתגייר פסול אע'פ שבאותה שעה היתה דעתו להתגייר דהוי בעובד כוכבים רבותא טפי מבעבד שאין בידו להשתחרר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: שאינו בתורת גיטין וקדושין.
txt:
<span class='five'>שאינו בתורת גיטין וקדושין. </span>והא דמתגרשת בעבד שלה היינו מטעם חצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>העובד </span>כוכבים והכותי שתרמו כו'. </span>פי' בקונט' דקסבר אין קנין לעובד כוכבים ונראה לר'י דאפילו למ'ד יש קנין משכחת לה כשגדלה שליש ביד ישראל וקנה ממנו עובד כוכבים ולא מיפטר מטעם לוקח דתבואת זרעך קרינא ביה כיון שגדלה הרבה ביד עובד כוכבים אי נמי כשזרעה העובד כוכבים ומכרה לישראל וגדלה שליש וחזר וקנאה ממנו ועוד דפי' ר'ת בספ'ק דבכורות (דף יא: ד'ה טבלים) דלא מיפטר לוקח היכא דלקח קודם שנתמרח אי נמי בחכר שדה מישראל חייב הגדל בו בתרומה ואפי' יש קנין לעובד כוכבי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרומתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרומתו </span>תרומה. </span>והא דאמרי' בזבחים בפ' ב'ש (דף מה.) ופ'ק דתמורה (דף ב:) דקדשי עובדי כוכבים אין בהן משום מעילה ומפרש טעמא משום דילפינן חט חט מתרומה ובתרומה כתיב בני ישראל אתיא כר' שמעון דפליג הכא בסיפא ובריש פרק שני דקידושין (דף מא:)  מייתי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנן </span>עובד כוכבים שתרם את של ישראל כו'. </span>הוה מצי לשנויי דאתיא כרבי שמעון דסבר דליתא בתרומה דנפשיה בפרק שני דקדושין (דף מא:) אלא דעדיפא מיניה משני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אתם בני ברית. </span>וא'ת דבפ'ב דקידושין (גז'ש) משמע דלרבי שמעון לא איצטריך ליה למידרש מה אתם בני ברית ומוקי לה לדרשא אחריתי וא'כ לדידיה מנא לן הא דקי'ל בכל דוכתי דעובד כוכבים לאו בר שליחות הוא לענין זכיה ורבית בפ' איזהו נשך (ב'מ דף עא:)  וי'ל דמ'מ כיון דדרשי' שליחות מתרומה מגם אתם ומינה ילפינן בעלמא מסתמא דלא מרבינן בעלמא אלא דומיא דאתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דרבי גרסי'. </span>ולא גרסי' דר' יוחנן דבהערל  (יבמות דף עח.) סבר ר' יוחנן דעובר לאו ירך אמו הוא וכן מוכח סוגיא התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונעשה </span>כמי שהקנה לה אחד מאבריה. </span>תימה לר'י היתה עוברה היאך זכתה לו אע'ג דירך אמו הוא כיון דידה היא כיד רבה שלא שיחרר אלא העובר ואפילו שיחרר כולה חוץ מידה לא הוה לה לזכות לו דכשמשחרר כולה יש לה כח לזכות משום דגיטה וידה באין כאחד כדאמרינן בפרק קמא דקידושין (דף כג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדרבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדרבה </span>איפכא מיסתברא. </span>ורב יוסף סבר דמ'מ יכולה לקלקלה בחו'ל ע'י עדים וראיה שלא שלח לה הגט:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לא חזרה שליחות כו'. </span>שליח לא מיקרי אלא המשתלח מזה לזה שראוי לחזור לשולחו לומר עשיתי שליחותך קודם שיעשה שליח לאחרים ובקונטרס לא פירש כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חצרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חצרה </span>הבאה לאחר מכאן. </span>פירש בקונט' שנתן הגט בחצר חברו ואין נראה דחצר חברו לא דמי לשליח להולכה אלא אומר ר'י שנתנו הבעל בחצר של עצמו ומכרו לאחרים והאשה קנאתו מאותו אחר וא'ת למה לי למינקט משום חצרה הבאה לאחר מכאן הוה ליה למימר משום שליחות עצמה שהבעל עשה שליח להולכה והאשה תעשה אותו שליח עצמו שליח לקבלה וכי האי גוונא לא מהני משום דלא חזרה שליחות אצל הבעל ואומר ר'י משום דאותו טעם שלא חזרה שליחות אצל הבעל אינו ברור כל כך דאיכא דמספקא ליה לקמן בפרק התקבל  (דף סג:) וצ'ע דאמאי לא משני הכא כגון דשוייה איהי שליח מעיקרא והדר שוי איהו שליח דליכא למיגזר משום חצרה הבאה לאחר מיכן כדאמר בפרק התקבל (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מטית התם שוי שליח להולכה. </span> וא'ת שליח שלא ניתן לגירושין הוא ולא מצי משוי שליח כדאמר בפ' כל הגט (לקמן דף כט:) גבי ההוא דשדר גיטא לדביתהו ואמר ליה יהביה לאבא בר מניומי אתא ולא אשכחיה יתיב רבי יצחק ור' חנינא ור' אבהו אמרו ליה מסור מילך קמן אמר להו  רב ספרא והא שליח שלא ניתן לגירושין הוא וי'ל דהתם פריך שפיר דכיון שלא ניתן לגירושין אין לו לעשות אלא כמו שאמר לו הבעל ליתנו לאבא בר מניומי אבל הכא הרי הבעל צוה לה לעשות שליח להולכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימר </span>קמי בי דינא בפני נכתב. </span>קצת תימה מה לי היא ומה לי בית דין ואמאי קאמר ואב'א ושמא לשון זה חלוק מלשון ראשון דבלישנא קמא אינה אומרת בפני נכתב אלא בשעה שתקבלנו אע'ג דבפ' כל הגט (לקמן דף כט.) ובכל דוכתא משמע שצריך לומר בשעה שהגט יוצא מיד השליח שמא הכא שיכולה לומר בשעת גירושין עדיף טפי:  הדרן עלך המביא שני </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הגט. ושמע קול סופרים מקרין כו'. </span>בסופרים העשויים להתלמד עסקינן כדאמרינן בגמרא ואפי' למ'ד בפרק קמא דעירובין  (דף יג.) דמגילת סוטה מוחקין לה מן התורה אע'ג דבעינן לשמה ותורה להתלמד עבידא כדאמר התם לענין גט מודה כדפרשינן בפ' שני  (לעיל דף כ.) וספר תורה נמי פסלינן בפ' שני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתר </span>מיכן כתב לגרש את אשתו כו'. </span>בגמ' מפרש לא זה שנכתב שלא לשם גירושין אלא אף זה שנכתב לשם גירושין להכי תנא יתר מיכן וא'ת והיכי שייך למיתני הכא יתר מיכן כיון דמהאי נמי לא הוה שמעינן  בקמייתא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאיזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאיזו </span>שארצה אגרש בו פסול. </span>בגמרא מפרש משום דאין ברירה ואומר ר'י דאפי' מאן דסבר בעלמא יש ברירה הכא מודה משום דוכתב לה לשמה משמע שיהא מבורר בשעת כתיבה וכן משמע בגמרא דקאמר אי איתמר בהא בהא קאמר ר' יוחנן דאין ברירה משום דבעינן לה לשמה משמע אע'ג דבעלמא יש ברירה הכא פסול משום דכתיב וכתב לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעדי </span>מסירה ור' אלעזר היא. </span>אבל לר' מאיר בעינן שיהא מוכח מתוך החתימה שנכתב לשם זה האיש ואשה זו ולא מהני עדי מסירה וההיא דהמגרש (לקמן פו:)  שנים ששלחו ב' גיטין ושמותיהן שוין (א) נותן שניהם לזו ושניהם לזו וקאמר ר' ירמיה בגמרא הא דלא כר' אלעזר משמע דכר' מאיר ניחא התם מיירי כדפרשי' לעיל כשכתבו דורות או סימן או כהן שניכר מתוך החתימה ועדי מסירה אין מכירין באבותיהן או בסימן הכתוב וא'ת למאן דחייש לקמן בפרקין  (דף כז.) לשני שוירי ולשני יוסף בן שמעון אע'ג דלא הוחזקו א'כ לר'מ יפסלו כל הגיטין דלא משכחת תו שום גט שיהא מוכח מתוכו ואומר ר'י דדוקא בגט הנמצא הוא דחייש שמא מאחר נפל אבל חשיב שפיר מוכח מתוכו כיון דלא הוחזקו אלא שוירי א' ויוסף בן שמעון אחד ואם תאמר דתנן בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסז:) כותבין גט לאיש אע'פ שאין אשתו עמו ופריך בגמרא וליחוש לשני יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת דלמא ממטי לה גיטא לאיתתיה דהאיך ומשני הכי אמר רב שני יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת אין מגרשין אלא זה בפני זה והשתא היכי מיירי אי בלא הוחזקו הא מסקינן לקמן דלא חיישינן ואי בהוחזקו א'כ לר'מ אפי' זה בפני זה אין מגרשין עד שיכתבו כהן או דורות או שום סימן ואז ליכא למיחש למידי ואי לר' אלעזר הא עדי מסירה ידעי שפיר אם זו היא אשתו או לאו כדאמר הכא ואומר ר'י דאין עדי מסירה מדקדקים לראות אם זו אשתו כיון שמכירים שמו ושמה וכתוב בגט שמו ושמה ולא חיישי' שמא יתננו לאשת חבירו ששמו כשמו ושמה כשמה וגם לא מסקי אדעתייהו להבחין אם יש יוסף בן שמעון אחר בעיר וכשבאה לב'ד להתירה להנשא מעידים עדי מסירה בפני ב'ד שראו שבעלה נתן לה גט אע'פ שלא דקדקו אם היא היתה אשתו ולהכי פריך ניחוש דלמא ממטי לה גיטא לאיתתיה דהאי דאפילו אין יודעין הכותבין אם הוחזקו אין להם לכתוב דזימנין דהוחזקו ולא ידעי ומשני שני יוסף כו' אין מגרשין אלא זה בפני זה וכשבאה לבית דין להתירה שיילי ב'ד לעדי מסירה אם היו שם שני יוסף בן שמעון ולא רצה לתרץ דאין מגרשין אלא א'כ מכירין עדים שזו היא אשתו דאין זו תקנה טובה דאם כן בטורח ימצאו עדי מסירה:  קטן</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קטן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטן </span>ואנפיליא פסולות ואין פוסלות. </span>וא'ת שמואל ובני מערבא במאי פליגי בקטן הא פלוגתא דר'מ ורבנן בסוף האשה רבה (יבמות דף צו.) דתניא עשו ביאת בן ט' כמאמר בגדול ור'מ אומר עשו חליצת בן ט' כגט בגדול אבל לרבנן ביאה אין חליצה לא ובפרק מצות חליצה (שם דף קה:)  אמתניתין דהחולצת מן הקטן חליצתה פסולה אמר שמואל זו דברי רבי מאיר אבל חכמים אומרים אין חליצת קטן כלום ואומר ר'י דהכא פליגי בלשון המשנה דשמואל משמע ליה הלשון חליצתה פסולה ופוסלת ואתיא מתניתין כרבי מאיר ולא משום דס'ל כר'מ ובני מערבא משמע להו שפיר פסולה ואינה פוסלת ואתיא כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אשמעינן שדה משום דלחומרא. </span>ואם תאמר לקולא נמי שמעינן ליה דאין ברירה בפרק בתרא דבכורות (דף נו:) גבי מעשר בהמה דקאמר אפילו חלקו היורשין תשעה כנגד תשעה עשרה כנגד עשרה אין אומרים זהו חלקו המגיעו וי'ל דמ'מ לא שמעינן גט מינה כדאמר התם דאי אתמר בהא בהא קאמר רבי יוחנן דומיא דבנך מה בנך ברור לך אף צאנך ברור לך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמרת בשלמא דאמנינהו מעיקרא שפיר. </span>תימה דבנדרים משמע דאיירי בלא אמנינהו דשה לבית אבות לאו דאורייתא ואין צריך שום מינוי דקאמר בפ' אין בין המודר  (נדרים דף לו.) ואי אמרת שה לבית אבות דאורייתא אבישרא קאי ומזכה להון ואלא למה אמר להון אבוהון כדי לזרזן במצות וי'ל דסוגיא דהכא איירי אי אמרינן שה לבית אבות דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והדר </span>מותיב ליה תולה בדעת אחרים. </span>על זה אינה תמיהה דשפיר מותיב למאי דפשיט ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלוקח </span>יין מבין הכותים. </span>ברייתא היא דבמשנה דפ'ז דדמאי (מ'ד) לא תני אלא מילתא דר'מ לחודה ואע'ג דר'מ גזר על יינן בפ'ק דחולין (דף ו.)  זאת נשנית קודם גזירה ורבי יוסי ורבי שמעון אף ע'ג דסבירא להו במנחות בפרק ר' ישמעאל (דף סו:)  דכותים גרי אריות הן דאמר תורמין משל עובדי כוכבים על של כותים מ'מ כיון שפורשים מע'ז יותר משאר עובדי כוכבים ומחזיקין בתורה שבכתב וגם אלהיהם אינם עובדים כמו שהיו עושים בבית ראשון להכי כשגזרו על יינן של עובדי כוכבים לא גזרו על של כותים אע'פ שגזרו על פיתם על יינם לא גזרו אי נמי הכא במטהר יינם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשרה </span>מעשר ראשון כו'. </span>לאו דוקא עשרה ותשעה דכשהסיר שני לוגין לתרומה גדולה פשו לה מאה נכי תרתי ויש מפרשים דאין המעשר מתמעט משום תרומה גדולה כיון דחטה אחת פוטרת את הכרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>לוגין שאני עתיד להפריש. </span>כותים אפילו תרומה גדולה לא מפרשי דאף ע'ג דבפרק שלשה שאכלו (ברכות דף מז:) אמר הני כותאי עשורי מעשרי כראוי דבמאי דכתיב באורייתא מיזהר זהירי ה'מ כשעושין לאכול לעצמן ואפי' מעשר ראשון מפרישין אבל למכור אין מפרישין כלל דלא קפדי אלפני עור אע'ג דאין חשודין על גזל לא חשיב להו גזל דהוי ממון שאין לו תובעים דהא עמי הארץ נמי לא נחשדו על הגזל ונחשדו על המעשר ועוד דכל זמן שלא הופרש אינו דומה להו גזל שעדיין לא נתחייב ליתן לכהן וללוי ועוד סומכין כותים אהא דדרשינן בב'מ (דף פח:) ואכלת ולא מוכר:  ומיחל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומיחל.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומיחל. </span>פי' בקונטרס מחלל בדבורא בעלמא על המעות ושותה בלא הפרשה ואין נראה דדוקא גבי דמאי קתני בהך משנה בסיפא ומחלל על המעות לפי שקבע לו מקום דקתני התם מעשר שני בצפונו או בדרומו דהוי כמו הפרשה דבע'ש בהש'מ איירי כדאמרי' בתוספתא (דדמאי פ'ח)   (דקתני וקדש עליו היום) ולכך בדמאי יכול לקבוע לו מקום דספק חשכה מעשרים את הדמאי אבל בכותים הוי ודאי ולכך לא קתני גבי כותים מעשר שני בצפונו או בדרומו ולא קתני נמי ומחלל על המעות כדקתני גבי דמאי אלא מיחל פי' מתחיל או כמו שפי' ר'ת דמיחל כמו מיהל בה'א פירוש מערב במים ומוזג כמו סבאך מהול במים (ישעיה א) ואחר שבת יפרישו מעשר ראשון ושני כדקתני בתוספתא עשרה הבאים אחריהם תשעה הבאים אחריהם דכיון שאינו יכול לקבוע לו מקום אם היה שותה בלא הפרשה הוה שותה טבל למפרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דברי </span>ר'מ. </span>משמע דאית ליה לר' מאיר ברירה ולרבי יהודה נמי קאמר רבא במסקנא דאית ליה ברירה והכא אסר משום דחייש לבקיעת הנוד ואילו בפרק יש בכור (בכורות דף מח.) גבי נתנו עד שלא חלקו מוקי רבא דר'מ ורבי יהודה כרב אסי דאמר האחין שחלקו מחצה יורשין ומחצה לקוחות אלמא מספקא להו ויש לחלק בין הכא שמברר דבריו ומתנה בפירוש ואומר שאני עתיד להפריש לההיא דאחין שחלקו שאינו מברר כלום ובמרובה (ב'ק דף סט:) דפריך דרבי יוחנן אדר' יוחנן דבההיא דכל המתלקט אית ליה ברירה וגבי אחין שחלקו שמעינן דלית ליה ברירה וחוזר בו הש'ס מתוך קושיא זו הוה מצי לחלק כדפירשנו אלא דניחא ליה למימר לעולם כל הנלקט כדקתני במתני' וניחא ליה למימר לעולם לא תיפוך ועוד דאי הוה משני הכי אכתי הוה קשיא ליה אידך דרבי יוחנן דאמר לעיל אף אחרון אינו פוסל ולעיל ודאי כי מצריך תרי מילי דרבי יוחנן הוה מצי למימר דצריכי דמההיא דלקוחות הן לא הוה שמעינן דאף אחרון אינו פוסל מטעם דפרישית ובהא טעמא מיתרצה נמי שמואל אדשמואל דבפרק מי שאחזו (לקמן דף עה:) אתקין שמואל בגיטא דשכיב מרע אם מתי יהא גט אם לא מתי לא יהא גט ולכי מיית הוי גיטא אלמא סבר דיש ברירה ובסוף ביצה (דף לז:) גבי שנים שלקחו חבית ובהמה בשותפות אמר שמואל דחבית נמי אסורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה ורבי יוסי ורבי שמעון אוסרין. </span>משמע דרבי יוסי לית ליה ברירה וכן בפרק בכל מערבין (עירובין דף לז:) גבי מעשר שני שיש לי בביתי יהא מחולל על סלע שתעלה בידי מן הכיס דא'ר יוסי לא חילל וקשה דתנן במי שאחזו (לקמן דף עג.) גבי מה היא באותן הימים רבי יוסי אומר מגורשת ואינה מגורשת ולכי מיית הוי גיטא אלמא יש ברירה כדדייק בסמוך ולמאן דמחלק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים ניחא אבל למאן דלא מחלק קשיא וי'ל דהתם בגיטין עומד הדבר להתברר בודאי בהכי או יחיה או ימות אבל הכא יכול להיות שלא יבא לידי הפרשה לעולם או לא יעלה סלע מן הכיס והשתא נמי אתי שפיר דשמואל אדשמואל תימה למאי דס'ד דרבי יהודה לית ליה ברירה א'כ סבר כרבי יוחנן דאמר האחין שחלקו לקוחות הן ומחזירין זה לזה ביובל א'כ לא משכחת דמייתי ביכורים אלא חד בר חד עד יהושע בן נון דאין להן אלא קנין פירות ור' יהודה אית ליה בהחובל (ב'ק דף צ.) לאו כקנין הגוף דמי גבי דין יום או יומים ולרבי יוסי נמי קשיא דהכא סבר דאין ברירה ובהחובל מספקא ליה אי קנין פירות כקנין הגוף דמי או לאו גבי דין יום או יומים וכה'ג דייק הש'ס בסוף השולח (לקמן דף מח.) ותירץ רבינו יצחק דמדין יום או יומים אין ללמוד בעלמא דשאני התם דכתיבי קראי כספו ותחתיו ולהכי לא מייתי לה בהשולח כי מייתי ההיא דשדה אחוזה ועוד אומר רבינו יצחק דדוקא ר' יוחנן אית ליה דמחזירין זה לזה ביובל אבל שאר אמוראי סברי אע'ג דלקוחות הן אין מחזירין דגזירת הכתוב היא דאין מחזירין דלענין זה אינם לקוחות ור' יוחנן דסבר מחזירין יפרש טעמו [דרבי יהודה] משום בקיעת הנוד כדמסיק במרובה (ב'ק דף סט.) דלר' יוחנן אית ליה לרבי יהודה ברירה ומתוך ההיא גופא דאחין שחלקו לקוחות הן ומחזירין זה לזה ביובל חוזר בו מסברא ראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>היא באותן הימים. </span>פי' בקונטרס דקאי ארישא דתנן במי שאחזו (לקמן דף עב.)  הרי זה גיטך מהיום אם מתי מחולי זה הרי זה גט אם מת וקאמר מה היא כל ימי החולי וקשה דהתם (דף עג:) פריך עלה בגמ' ולכי מיית הוי גיטא והא אין גט לאחר מיתה ומאי קושיא אי קאי אמהיום א'כ חל גט מחיים ושם פי' בקונטרס דלא קאי אמהיום אלא מילתא באפיה נפשה היא וי'ל דלעולם קאי אמהיום והכי פריך כיון דאמר שהיא כאשת איש אם כן לא חל הגט מחיים אלא לאחר מיתה אם כן לכי מיית היכי הוי גט הא אין גט לאחר מיתה ומשני באומר מעת שאני בעולם פי' מה שאמר מהיום היינו שיחול הגט שעה אחת קודם מיתתו ולאו דוקא מהיום ממש קאמר אלא כלומר מהיום שאני בעולם דכיון שתולה הדבר במיתתו אינו חושש רק שיחול הגט מחיים וכן משמע בתוספתא דקתני זה גיטך מהיום הימים שבינתים זכאי במציאתה ובמעשה ידיה כו' משמע אע'ג דאמר מהיום לא מהיום ממש קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולכי </span>מיית הוי גיטא אלמא יש ברירה. </span>פי' בקונטרס אע'ג דתנאי הוא צריך ברירה כיון דאין בידו ובשעת התנאי ספק הוא והתנאי מתקיים מאליו ואי לאו משום ברירה לא הוי גט ולא דמי לשאר תנאים שבידו לקיימם ודעתו לקיימם ומיהו הכא על כרחך אי אפשר אלא מטעם ברירה כיון דמוקי לה במי שאחזו (לקמן דף עג:) באומר מעת שאני בעולם פי' שעה אחת קודם מיתתו ואותה שעה שהגט חל אינה מבוררת וידוע וצריך ברירה ומ'מ כדברי רש'י כן הוא אפי' בתנאי צריך ברירה דהריני בועליך על מנת שירצה אבא חשיב לקמן ברירה והא דאמר בפרק בכל מערבין (עירובין דף לז:) הרי זו תרומה על זו אם ירדו גשמים היום כו' הכי נמי דלא הוי תרומה היינו למאן דאית ליה ברירה קאמר תימה דבפרק בכל מערבין (שם דף לו:)  אמר רב ליתא למתני' מקמי איו ופריך אדרבה ליתא לאיו מקמי מתני' ומשני לא סלקא דעתך דשמעינן ליה לר' יהודה דלית ליה ברירה דתנן הלוקח כו' והשתא אכתי ליתא לדאיו ולההיא דהלוקח מקמי מתני' דעירובין ומתני' דמי שאחזו דמייתי הכא ומקמי ברייתא דמרובה (ב'ק דף סט.) דקאמר ר' יהודה שחרית אומר בעל הבית כל מה שילקטו כו' דבכל הני אית ליה לר' יהודה ברירה וי'ל דרב מחלק בין תולה בדעתו ובין תולה בדעת אחרים וההיא דהכא ודמרובה הוי תולה בדעת אחרים והתם אית ליה ברירה אבל תולה בדעת עצמו לית ליה ברירה והכי פירושו התם ליתא למתני' דקתני דאית ליה לרבי יהודה ברירה אפי' תולה בדעת עצמו מקמי איו וההיא דהלוקח והא דפריך אההיא דאיו מ'ש לכאן ולכאן דאין ברירה כו' לא לרב פריך דלדידיה דמחלק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים אתי שפיר אלא למי שאינו מחלק פריך ורבי יוחנן נמי דמשני וכבר בא חכם אינו מחלק דלדידיה ודאי ליתא לדאיו מקמי כל הנהו ומיהו קשה דבסוף ביצה (דף לז:) גבי שנים שלקחו חבית ובהמה בשותפות מדקדק דרבי יוחנן לית ליה ברירה מדמפרש מילתא דאיו והא על כרחך ליתא לדאיו כדפירשנו וי'ל דהוה מצי לשנויי הכי אלא דניחא ליה למימר לעולם לא תיפוך אי נמי נהי דלרבי יוחנן ליתא לדאיו דאמר לר' יהודה אין ברירה מ'מ מוכח שפיר דר' יוחנן לית ליה ברירה מדמשני לה אבל קשה דאפילו בתולה בדעת אחרים שמעי' לר' יהודה דלית ליה ברירה דתנן בשקלים (דף ט:) ומייתי לה בפרק הוציאו לו (יומא דף נה.) דקאמר רבי יהודה לא היו שופרות לקיני חובה מפני התערובות ומפרש התם טעמא משום חטאת שמתו בעליה ומשום דלית ליה ברירה כדמוכח ההיא דאיו והשתא הא לרב בתולה בדעת אחרים אית ליה ברירה לרבי יהודה ולר' יוחנן ליתא לדאיו ואפי' בתולה בדעת עצמו יש לו ברירה:  בין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>לרבי יהודה בין לר'ש לא שנא וכו'. </span>ורב יוסף דמסיק בפ' בכל מערבין (עירובין דף לז:) דלר'ש לית ליה ברירה גבי הריני מערב לשבתות של כל השנה כולה רציתי אלך רציתי לא אלך דמסיק רב יוסף איפוך ולר'ש רצה מבעוד יום עירובו עירוב כו' רב יוסף יחלק בין בתולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>כדקתני טעמא כו'. </span>בפרק בכל מערבין (עירובין דף לז:)  מפרש רבא טעמא משום דבעינן ראשית ששיריה ניכרין ונראה דהתם גריס רבה מדאיירי אביי בתריה ועוד דהתם נמי מסיק טעמא כי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אלעזר מכשיר בכולן. </span>פירש בקונטרס ובלבד שיניח מקומות הללו וקשה לר'י דבגמרא פסיק רב כר' אלעזר וקאמר אפי' בשטרות והאמר רב פפי כו' אלמא מחזי כשיקרא ה'נ מחזי כשיקרא ואי לא מכשיר ר'א אלא בטופס דשטרות מה מחזי כשיקרא איכא מאחר שהניח מקום המלוה והלוה והמעות ועוד משמע דלא פריך מדרב פפי אלא משום דפסיק כר' אלעזר אבל אי הוה סבר כרבנן הוה ניחא ליה ואי שייך בטופס מחזי כשיקרא אפי' סבר כרבנן תקשי לרב פפי ונראה לר'י דר'א מכשיר בשטרות אפי' תורף והשתא מיחזי כשיקרא שכותב פלוני לוה מפלוני ועדיין לא לוה חוץ מגיטי נשים דפסיל אפילו טופס מדקתני משום שנאמר וכתב לה משמע דפסיל בגיטי נשים טפי מת'ק וא'ת ומנא ליה לגמרא דר'א מכשיר בשטרות אפי' תורף דפריך מדרב פפי דלמא בטופס דשטרות דווקא מכשיר וי'ל דאם איתא דלא מכשיר אלא בטופס היה לו לקבוע דברי ר'א אחר ת'ק והיה לו לקצר ולשנות ר' אלעזר פוסל בגיטי נשים ור' יהודה פוסל בכולן וגם היה ראוי לשנות בסדר זה שכל אחד מחמיר משלפניו אבל אי רבי אלעזר אתא לאכשורי בשטרות אפי' תורף ניחא דתנא דברי רבי יהודה קודם משום דקאי את'ק דאיירי בטופס ור'א בשטרות מכשיר טפי מתנא קמא ובגיטין פסיל טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מגיטי נשים. </span>ואין לומר בשחרורי עבדים נמי פסיל דאם כן בפ'ק (לעיל ט.) גבי שלשה דברים ששוו גיטי נשים לשחרורי עבדים ליתני וכדברי ר'א בארבע כדקתני וכדברי ר'מ בארבע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וצריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצריך </span>שיניח מקום הרי את מותרת לכל אדם. </span>בכל דוכתי משמע שכותבין לשון זה בגט ובפ' בתרא  (לקמן פה.) נמי תניא גופו של גט הרי את מותרת לכל אדם והנהיג ר'ת לכתוב לשון זה בגט אבל בטופסי גיטין לא היה כתוב ומ'מ אין להוציא לעז על גיטין הראשונים שהרי מאריכין לכתוב כמה לשונות בגט דחשיב כמו הרי את מותרת לכל אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>סיפא דקתני שאין קיום הגט אלא בחותמיו אימא ר'מ היא. </span>תימה דבסוף פרק שני לעיל (דף כג.) מוקי לה ר' זריקא א'ר יוחנן כר'מ ופריך עלה מההיא דמחובר דאמר רבה בר בר חנה א'ר יוחנן ר'א היא ודחק לשנויי אמוראי נינהו אליבא דר' יוחנן ומאי קושיא הא משמע הכא דאע'ג דמוקמינן ההיא דמחובר כר'א מ'מ מוקמינן שפיר ההיא דהכל כשרים כר'מ ואור'י דאע'פ שעושה צריכותא בזה מ'מ מיסתבר דאתיא כחד תנא אבל הך דפירקין ודאי ר' יוחנן מוקי לה כר'מ משום טעמא דמסיק מדסיפא ר'א רישא לאו ר'א דמטעם זה קאמר ר'י בפרק ד' אחין (יבמות דף כז:) אחיות איני יודע מי שנאן ועוד דבתרתי קמייתא דמתניין בחדא פירקא איכא קפידא טפי לאוקמינהו כחד תנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>התקנה מאי מפני התקנה. </span>מקום הזמן דתנא ברישא דקבע בגמרא אחר כך היינו משום דאתא לפרושי מפני התקנה אליבא דמאן דמוקי לה כר'א דאין פירושו כמו למאן דמוקי לה כר'מ:  קא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קא </span>פסיק ותני כו'. </span>הא דלא דייק לעיל בפרק ב' (דף יז.) גבי נכתב ביום ונחתם בלילה משום דהכא נמי לא דייק אלא משום דכיון דכבר אשמועינן דמוקדם פסול ממילא ידעי' דצריך שיניח מקום הזמן אפילו לא הוי תני ליה דהכי נמי לא תנא צריך שיניח מקום הרי את מותרת לכל אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכשאכנסנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכשאכנסנה </span>אגרשנה אינו גט. </span>פירש בקונטרס משום דהוי גט ישן וקשה דאינו גט משמע דאינו גט כלל ובגט ישן אם נתגרשה תינשא לכתחלה כדאמר לקמן בהזורק (דף עט:)  ואומר ר'ת דבגט ישן ליכא אלא ייחוד בעלמא והכא דכנסה גרע טפי דודאי איכא ביאה וא'ת דביבמות פ'ה (דף נב.) גרסינן אהך מילתא לכשאכנסנה אגרשנה הרי זה גט מפני שבידו לגרשה ולפי' הקונטרס ניחא דפי' שם דגט ישן מיהא הוי  ור'ת מפרש דהתם איירי כשכתב בו זמן הנתינה דאפי' גט ישן לא הוי והכא כשכתב זמן קודם נישואין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי גזירה שמא יאמרו גיטה קודם לבנה. </span>וא'ת מה קפידא הוא שיכתוב הסופר זמן והא ליכא למיחש שיבא לגרש בגט זה אחר נישואין שהרי עדים לא יחתמו לו דחזו שהוא מוקדם ואיכא למיחש בנישואין משום פירי ואומר ר'ת דכיון שרואין העדים שכתב בגט ארוסתי יחתמו אחר הנשואין כי יסברו דעודה ארוסה וא'ת כשיניח מקום הזמן נמי ויכתבו זמן ביום גרושין איכא למיחש שיאמרו גיטה קודם לבנה כיון שרואין שכתוב בגט ארוסתי וסבורין שלא ניסת לו מעולם וגם יפסידו הלקוחות פירות שמכר להם הבעל שלא כדין דיאמרו ארוסה היתה ואין לו פירות וי'ל דלקוחות לא יקנו פירות אם לא שידעו שנשואה היתה ויביאו עדים על כך וגם על בנה ידקדקו ויראו שנתעברה לפני הזמן הכתוב בגט ויתברר הדבר שניסת א'נ יש לדבר קול שנישאת אלא שאין זמן הנישואין ידוע כל כך וידעו דמה שכתוב בגט ארוסתי לפי שנכתב קודם נישואין אבל אם נכתב זמן של קודם נישואין יאמרו כל שעה דגיטה קודם לבנה אבל קשה דלמה לן טעמא דגיטה קודם לבנה כיון שהיא נשואה וכתוב בו זמן של אירוסין יפסל למ'ד משום פירי כמו גט שאין בו זמן כלל שאין שום הוכחה מתוך זמן הכתוב בגט זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי מיחזי כשיקרא. </span>וא'ת ורב פפי מ'ש דנקט אשרתא טפי מכל שטרות ואומר ר'י דרבותא היא באשרתא אע'פ שיודעין שחתימת העדים אמת ומזומנים העדים לפניהם לקיימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתא </span>לדרב פפי. </span>תימה דמסיק דליתא ורב נמי לא סבר לה ובפרק ב' דכתובות (דף כא:) פריך מינה לרב גבי ג' שישבו לקיים את השטר ומגיה מתוך כך דברי רב אימא עד שלא כתבו כו' וי'ל דודאי אליבא דרב ליתא והתם פריך ללישנא דקאמר משמיה דרב הונא ולא מסיים בה אמר רב ואית דלא גריס הכא לדרב פפי אלא וליתא ופי' וליתא לקושיא דבשטרות לא חיישינן למיחזי כשיקרא דאמר רב נחמן וכו' ודוקא באשרתא חיישי' למיחזי כשיקרא שהוא קיום השטר ובפ'ב דכתובות (דף כא:) דאיירי בקיום השטר פריך שפיר מינה ובפ' הכותב (שם פה.)  דמייתי לה אפסק דין דרב ביבי קאמר נמי וליתא יש לפרש כמו הכא וליכא כולי האי מיחזי כשיקרא שכותבין שנשבעה כמו שפסקו לה ב'ד:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אמר תנו נותנים (כו') ואפילו לזמן מרובה. </span>תימה מנא ליה למידק הא אמר תנו נותנין דלמא אפילו אמר תנו אין נותנין משום דחיישינן דאין זה הגט שנכתב לו אלא נפל מאחר ששמו כשמו והכי פירושו נמלך עלייהו ועדיין לא נתנו הא אי לא הוה חיישינן לנמלך היו מחזירים לה את הגט אפי' אינו שלה כיון דאינה צריכה אלא לראיה ואור'י דדייק מדקתני ונמלך ולא קתני שאני אומר כתובין היו ולא נתנן משמע דנמלך וחזר בו ואינו רוצה לגרשה עוד אבל אם היה רוצה היה מגרשה בגט זה ולא חיישינן שמא מאחר נפל ובהדיא גרסינן בפ'ק דב'מ (דף יח.) בכל הספרים טעמא דנמלך כו' וא'ת ומנא ליה אפילו לזמן מרובה דלמא לאלתר דוקא כדפריך ר' זירא לקמן ור' זירא נמי אמאי פשוט לו מברייתא דיחזיר לאשה אפי' לזמן מרובה טפי ממתני' ואומר ר'י דדייק מדאיצטריך ונמלך לאשמועינן דאם אמר תנו נותנין ולא חיישינן לגט אחר היינו אפילו לזמן מרובה דאי לאלתר פשיטא דאין חוששין לגט אחר ור' זירא סבר דהא דקתני ונמלך אורחא דמילתא נקט דלפי שנמלך לא נתנו ולא לדקדק הא אמר תנו נותנין אבל מברייתא דייק שפיר דיחזיר אפי' לזמן מרובה דאי לאלתר פשיטא ועוד אור'י דדייק אפי' לזמן מרובה דמשמע ליה דומיא דשטרי חליצה ומיאונין (שם דף כ.) דמיירי לזמן מרובה דעל כרחך התם לא איצטריך לאשמועינן דיחזיר אלא כשאינו ידוע אם חלצה או מיאנה דבידוע שחלצה או מיאנה פשיטא דיחזיר אפי' אינו שלה כיון דאין צריכה אלא לראיה וכיון דבאינו ידוע מיירי ע'י מה שנמצא לאלתר לא ידעינן כלל שהוא שלה כיון דאינו ידוע שנכתב לה שטר חליצה מעולם ור' זירא לא מוקי לה דומיא דסיפא ומברייתא דייק שפיר דאפי' לזמן מרובה דבזמן שהבעל מודה דמשמע דמודה שממנה נפל וכבר גירשה בו ואי לאלתר דוקא א'כ ראינו גט בידה דבלא ראינו גט בידה אין נפקותא במה שנמצא לאלתר כדפירשנו וכיון שראינו בידה פשיטא דיחזיר אפילו אינו שלה ואפי' אין הבעל מודה אלא ודאי בשלא ראינו הגט בידה וא'כ אפי' לזמן מרובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אמר תנו נותנין. </span>וא'ת ואמאי לא פריך אהך מתני' ליחוש שמא כתב ליתן בניסן כו' כדפריך אברייתא דלקמן בפ'ק דב'מ (דף יט.) ואור'י דהא אמר תנו נותנין משמע שבא עכשיו לגרשה בגט זה לפיכך ליכא למיחש מידי כדפירשתי לעיל דבכל גיטין שאין נותנין ביום הכתיבה קלא אית להו ומסקי לקוחות אדעתייהו שפיר לומר לאשה אייתי ראייה אימת מטא גיטא לידך אבל בברייתא דקתני בזמן שהבעל מודה פירוש שממנה נפל סבורים לקוחות שב'ד מאמינים לו שמשנכתב בא לידה וטעו טפי ולא יאמרו אייתי ראיה וא'ת והיכי רמי ר' זירא מברייתא אפי' לזמן מרובה לפי' קמא הא לאלתר נמי איצטריך לאשמועינן דיחזיר למ'ד דיש לבעל פירות עד שעת נתינה דלא חיישינן לשמא כתב בניסן כו' וי'ל דבנמצא לאלתר לא שייך לאקשויי הכי דדלמא ביום שנכתב איירי אבל אי איירי לזמן מרובה אע'ג דכשתעבור שיירא ותשרה קרוי זמן מרובה מ'מ זמן מרובה משמע בכל ענין לא שנא באותו יום לא שנא אחר כמה ימים וכי פריך לקמן אר' ירמיה מאי למימרא הוה מצי לשנויי דלא חיישינן לשמא כתב בניסן כו' אלא דעדיפא משני אפילו למאן דאמר אין לבעל פירות משעת חתימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>במקום שאין השיירות מצויות. </span>וא'ת ואמאי לא משני איפכא אידי ואידי במקום שהשיירות מצויות כאן שהוחזקו וכאן שלא הוחזקו והוה ניחא דהוה מוקמינן ההיא דמצא גיטי נשים בשיירות מצויות דומיא דמעשה ב'ד דאיירי בשהשיירות מצויות ולא הוחזקו כדמוכח בסמוך וי'ל דההיא עובדא דבסמוך הוה ברישא ואשמועינן בלא הוחזקו יחזיר אפי' שיירות מצויות והכא אשמעינן דאם הוחזקו נמי יחזיר אם אין השיירות מצויות וא'ת היכא דהוחזקו אע'ג דאין השיירות מצויות היכי מהדרי' מנא ידעינן דשל זה הוא וי'ל כגון דידעי' דמזה יוסף בן שמעון נפל ולא חיישינן שמא זהו של יוסף בן שמעון אחר דאין לחוש שגם אחר אבד כאן כיון דאין השיירות מצויות ושמעתין אתיא כר'א דלר'מ כיון דהוחזקו אין יכול לגרש בו אפילו הוא שלו כיון דאין מוכיח מתוכו כדפירשתי לעיל (דף כד: ד'ה בעדי) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבי </span>דינא דרב הונא. </span>פירש בקונטרס שהובא שם לקיימו בב'ד והשתא פשיט שפיר מכל מעשה ב'ד דלא חיישינן שמא של אחר הוא אע'ג דשיירות מצויות כיון דלא הוחזקו אי נמי כשאינו מקויים ושנפל מיד השליח דלא חיישינן לנמלך דאין הבעל יכול לבטל שלא בפני השליח כדאמר בהשולח (לקמן לג.) ואי במקויים איירי אפי' לא ידעי' ממי נפל יחזיר לאשה כדאמרינן דלוה לא מקיים שטריה אבל בפ'ק דב'מ (דף כ. ד'ה דאשתכח) פירש בקונטרס שמיד השליח נפל ופירש שם נמי גבי הא דפשיט ממעשה ב'ד דמקויים היה וקשה דאם יש לחוש לנמלך כשנפל מיד השליח מה מועיל מה שהיה מקויים דלא ניחוש לנמלך הא ממה נפשך לא הגיע ליד האשה ועוד דאין רגילות שהבעל יקיים את הגט כדפירש כאן בקונטרס וכדאמר בספ'ק דבבא מציעא (דף כ:) דלוה לא מקיים שטריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>לשני שוירי. </span>הא דלא נקט חיישינן לשני יוסף בן שמעון בעיר אחת שמא ידוע היה להם דבאותה שוירי לא היה כי אם אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>מעשה ב'ד הרי זה יחזיר. </span>וא'ת מהך משנה תקשי לר' זירא דאמר בסמוך לחד לישנא דהיכא דשיירות מצויות חיישינן אע'ג דלא הוחזקו וכן לרב הונא דהכא ולאביי דחייש לתרי יצחק בפרק האשה שהלכה (יבמות דף קטו:)  ואומר ר'י דמוקמינן לה דאישתכח חוץ לב'ד שאין השיירות מצויות שם והכי איתא בהדיא בפ'ק דב'מ (דף יח:) ורבי זירא מי קתני כל מעשה ב'ד שנמצאו בב'ד כל מעשה ב'ד יחזיר קתני ולעולם דאשתכח אבראי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>הבעל מודה לא יחזיר לא לזה ולא לזה. </span>ואינה נאמנת לומר גירשתני דכיון דאיכא גט דמסייע לה מעיזה ומעיזה:  בזמן</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזמן </span>שהבעל מודה יחזיר לאשה ואפי' לזמן מרובה. </span>וא'ת כיון דבעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן והוא מודה שגירשה אפי' אין הגט שלה ניתן לה לראיה בעלמא ומאי פריך ויש לומר דלא מהימן אלא מכאן ולהבא מיגו שיכול עכשיו לגרשה ולא תטרוף פירות אלא מכאן ואילך אבל למפרע לא כשאומר גירשתיה מזמן הכתוב בגט כדאמרי' ביש נוחלין (ב'ב קלד:)  והכא שידוע לנו שלא בא לידה עכשיו זה הגט בתורת גירושין אינו נאמן מכאן ולהבא יותר מלמפרע ויחזיר לאשה דקתני היינו בעדים ותתגרש בחזרה זו אפי' לא נתגרשה עדיין ולא חיישינן שמא מאחר נפל אפי' לזמן מרובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעולם </span>לא חתמנו אלא על גט אחד של יוסף ב'ש. </span>מתוך הלשון משמע שיודעין שלא חתמו אלא על א' אבל אין מכירים מי הוא אותו יוסף ב'ש ותימה דא'כ אמאי מהימנין ליה לומר שהוא שלו יותר משלא היו אומרים העדים כלום שלא היה נאמן לומר שהוא שלו ולא מהדרינן ליה בטביעות עין דחיישינן שמא הוא משקר ואומר ר'י דלעולם לא חשדינן ליה שישקר במזיד לומר שהוא שלו לקלקלה דמשום להרויח פשיטי דספרא לא היה מקלקלה דהא בעל שאמר גירשתי את אשתי נאמן ולא חיישינן להכי ולהכי כשאומרים העדים שלא חתמו אלא על גט אחד והוא אומר שעל שלו חתמו נאמן אבל כשאין העדים אומרים כלום חיישינן שמא הוא סבור שהוא שלו לפי שאין יודע שיש יוסף בן שמעון אחר או יודע ואין נראה לו לחוש שגם הוא אבד גט ולכך אומר שהוא מכיר אע'פ שאינו מכיר ובקונטרס פי' כגון דקאמרי עדים החתומים בו מעולם לא חתמנו אלא על גט א' של שם זה ואותו חתמנו לאיש זה התובעו ולפ'ז צריך לומר שלא ראו עדים חתימת הגט שאם ראו ואומרים שהוא כתב ידם ולזה חתמו פשיטא שיחזיר ולא היה צריך להשמיענו דהא ודאי לא חיישי' דלמא איתרמי שמא כשמא ועדים כעדים וחתימה כחתימה ובשינויא נמי אינו מזכיר חתימה כחתימה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דקאמר נקב יש בצד אות פלונית. </span>פי' בקונטרס דקאמר השליח ואית ספרים דגרסי דקאמרי עדים וי'ל דעדים מהימני אפילו כשראוהו כבר ושליח לא מהימן אלא כשאומר כן קודם שראהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סימנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סימנין </span>דאורייתא או דרבנן. </span>אי סימנין דרבנן הא דמהדרינן אבדה מן התורה היינו בעדים ורבנן הוא דעבוד במציאה תקנתא להחזיר בסימנין וא'ת והא דתנן בפרק אלו מציאות (ב'מ דף כז.) דדבר שיש בו סימן חייב להכריז ושאין בו סימן הרי אלו שלו ואפי' מדרבנן למה הוא שלו יכריז וזה יביא עדים דמן התורה מה לי זה ומה לי זה כיון דבעי עדים כך ימצא עדים בזה כמו בזה וי'ל דע'י סימן מכירים העדים בטביעות עין ועוד דע'י סימן שואלים אם יש שמכיר אותו דבר שיש בו סימן כך וכך דע'י כך ימצא עדים אבל כשאין בו סימן אין יודע היאך לישאל ומתייאש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודוקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודוקא </span>צורבא מדרבנן. </span>אומר רבינו תם דעם הארץ נמי ידע בטביעות עינא כדאמרינן בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסח.) האי צורבא מדרבנן דאזיל לקדושי איתתא לידבר עם הארץ בהדיה ובפרק גיד הנשה (חולין דף צו.) נמי מוכח דכ'ע אית להו טביעות עינא והא דלא מהדרינן לעם הארץ בטביעות עינא משום דלא מהימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזהו </span>שלא לאלתר. </span>ואית דגרסי איזהו לאלתר ויש ליישב דברי התנאים לשתי הגרסות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתעבור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתעבור </span>שיירא ותשרה. </span>מפרש רבינו תם ותשרה לשון סעודה כמו שירותא (תענית דף יא:) דמתוך שמוציאים כליהם כדי לסעוד חיישינן שמא נפל מהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצאו </span>קשור בכיס או בארנקי כו'. </span>בפרק בתרא דיבמות (דף קכ.)  מדקדק מכאן דסימנין דאורייתא ותימה דבפרק אלו מציאות (בבא מציעא דף כז.) איבעיא לן אי סימנין דאורייתא או דרבנן ולא מייתי לה ואומר ר'י דבמסקנא דיבמות דמייתי תנאי ומסיק דכולהו סברי דסימנים דרבנן איכא לפרושי דהך ברייתא נמי סברא הכי וכגון שיש עדים שהכיס והטבעת שלו או שמצאו בעצמו ומכיר שהן שלו ונאמן במיגו דאי בעי אמר לא אבדתי ומעיקרא דהוה בעי למידק מינה דסימנין דאורייתא הוה משמע ליה דאיירי כשמצאו אחר ומהדרינן ליה ע'י סימן זה:  או</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שמצאו בין כליו. </span>פי' בביתו אע'ג דרבים מצויין בביתו ואם היא נמצאת בקרקע היה לחוש ליוסף בן שמעון אחר אבל בין כליו ליכא למיחש שמא הביאו אחר אלא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצאו </span>בחפיסה או בדלוסקמא ומכירו כשר. </span>כשמצאו הוא עצמו איירי מדסמכינן אהכרתו ואע'ג דלאו צורבא מדרבנן הוא נאמן במיגו דאי בעי אמר לא אבדתי דכולי עלמא אית להו טביעות עינא כדפירשנו לעיל ומכירו אחפיסה ואדלוסקמא קאי ואע'פ שאינו מכיר את הגט דאי מכיר את הגט למה לי שמצאו בחפיסה וא'ת וניחוש לשאלה כדאמרינן בפרק בתרא דיבמות (דף קכ:) וי'ל דקים ליה בנפשיה שלא השאילה לשום אדם אי נמי ביודע שבחפיסה או בדלוסקמא איבדו ומכל מקום צריך שיהא מכיר חפיסה או דלוסקמא בטביעות עינא דמה שיודע שבחפיסה או בדלוסקמא איבדו אין זה סימן והא דתנן בפ'ק דב'מ (דף כ.) מצא בחפיסה או בדלוסקמא תכריך של שטרות או אגודה של שטרות כו' התם מיירי שנותן סימן בחפיסה או בדלוסקמא עצמו ועל ידו מחזיר לו מה שבתוכו ולא חיישינן לשאלה לענין ממון אבל מה שאומר שאבדה בדלוסקמא לא הוי סימן דדרך להניח שטרות בדלוסקמא כדתניא בתוספתא עשר דלוסקמאות שטרות מסרתי לך ואפילו הוי סימן סימן מובהק להחזיר הגט לא הוי והא דאמר באלו מציאות  (ב'מ דף כח.) הוא אומר בחפיסה והיא אומרת בחפיסה ינתן לו דמידע ידעה דכל דאית ליה בחפיסה מנח ליה אפילו תימצי לומר דינתן לו לגרש בו קאמר לא משום דחשיב סימן מובהק דהתם מיירי בשלא הוחזק יוסף בן שמעון אחר ואותו הגט ודאי נכתב לשמו אלא שאין ידוע אם נפל מן הבעל או מן האשה אי נמי ומכירו פירוש או מכירו ויש ספרים דגרסי בהדיא או מכירו והכי פירושו מצאו בחפיסה או בדלוסקמא וידוע שהוא שלו וגם שבתוכה איבדו אע'פ שאינו מכיר הגט או מכירו שמכיר הגט אפילו בלא חפיסה ויש ספרים דגרסי אם מכירו הכי פירושו מצאו בחפיסה ויודע שלא בתוכה איבדו ואינו שלו ואפילו הכי אם מכירו כשר ולרבותא נקט מצאו בחפיסה אי נמי דווקא אם מכירו כשר אבל מה שהוא יודע שבחפיסה או בדלוסקמא איבדו אינו מועיל ולספרים דגרסי ומכירו מצי לפרש כמו אם מכירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והניחו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והניחו </span>זקן או חולה כו'. </span>תימה דבפרק המפקיד (ב'מ דף לט:) גבי ההיא סבתא דאישתבאי איהי וחדא ברתא אמרינן דלמא שכיבא סבתא דלמא שכיבא ברתא ואומר ר'י דלענין יתמי החמירו טפי למיחש כדקאמר נמי התם לא שנא עבוד עיטרא לא שנא לא עבוד חיישינן ובחזקת הבתים (ב'ב דף כט:) מפלגינן בין עבוד עיטרא ללא עבוד דאמר עיטרא קלא אית לה ועוד דבשבויות חיישינן טפי למיתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרומה </span>אפשר. </span>תימה וכי לא היה יודע המתרץ מתניתין דתרומה ואיכא לאקשויי תרומה אתרומה כדבסמוך וי'ל דכן דרך הש'ס שאינו חושש אלא מתרץ קושיא שמקשה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם שהרי אסרה עליו שעה אחת מחיים. </span>פירוש הלך בעלה למדינת הים אוכלת בתרומה דהעמד בעלה בחזקת חי אבל הכא אפילו נעמידנו בחזקת חי אסרה מחיים ופריך דלמא איהי מייתא ברישא ולא תאסר מחיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>רבי מאיר דלא חייש למיתה כו'. </span>השתא דמדמה שמא מת לשמא ימות לא לגמרי מדמה דהא ר' מאיר דמוקי מתניתין כותיה ולא חייש לשמא מת אפילו לזמן מרובה חייש לשמא ימות לזמן מרובה דתנן בפרק ד' אחין (יבמות דף כו.) ארבעה אחין שנים מהן נשואין שתי אחיות ומתו הנשואים את האחיות הרי אלו חולצות ולא מתיבמות ומפרש בגמ' משום דקסבר אסור לבטל מצות יבמין ודלמא אדמייבם חד מיית אידך וקא מבטל מצות יבמין וההיא משנה מוקי לה כר'מ בפ'ב דיבמות (דף יח.) ולקמן בפרק בתרא (דף פה.) נמי אמר לכולי עלמא גירות לא שכיחא מיתה שכיחא ולרבי יהודה נמי דחייש לשמא ימות לאלתר לא חייש לשמא מת לאלתר דאם לא כן אשת כהן שיצא בעלה מפתח ביתו לא תאכל בתרומה ולא תאכל כי אם בשעה שרואה בעלה בפניה אלא ודאי לא מדמה אלא שמא מת לזמן מרובה לשמא ימות לאלתר:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בעי סמיכה. </span>אע'ג דסמיכה לא מעכבא מ'מ אין לעשות בלא סמיכה לכתחלה וכן פריך בפ' התערובות (זבחים דף עד:)  אהא דתנן התם קדשים בקדשים יקרב לשם מי שהוא והא בעינא סמיכה ומשני בקרבן נשים וכן בפסחים פרק האשה (דף פט.) גבי חמשה שנתערבו עורות פסחיהם ונמצא יבלת באחד מהן דפטורין מלעשות פסח שני אף על פי שיכולים להביא ולהתנות במותר הפסח אפ'ה פטורין משום דפסח לא בעי סמיכה ומותר פסח בעי סמיכה ולא אמרינן יעשו בלא סמיכה דלכתחלה אין לעשות בלא סמיכה כדפרישית וקשה דבפרק תמיד נשחט (שם דף סב.) אמרינן דכל הזבחים ערל וטמא משלחין קרבנותיהם ולא קפיד אסמיכה וליכא למימר דסמיך אבראי דבפ' כל הפסולין (זבחים דף לג.) מסקינן דתכף לסמיכה שחיטה דאורייתא ואפילו למ'ד ביאה במקצת לא שמיה ביאה ליכא למימר אפשר דמעייל ידיה וסמיך דהא בפרק כל הפסולין (גז'ש) אמרינן כל הסומך ראשו ורובו הוא מכניס דכל כחו בעינן וליכא לאוקמי בעוף דעוף לאו זבח הוא ובבכור ומעשר נמי ליכא לאוקמי דהא כל הזבחים קאמר ולא בקרבן נשים משום ערל ויש לומר דהכא כיון שיכול לקיים מצות סמיכה שיביאנו הוא עצמו אין לו לעשות בלא סמיכה וכן בפרק התערובות (שם דף עד:)  יש לו תקנה ברעייה דהכי נמי מפליג התם גבי אשם משום דאית ליה תקנה ברעייה ובפרק האשה נמי כיון שהוא ספק דשמא פטור הוא לא עשו חכמים תקנה דאי אפשר לתקן אם לא יעבור מצות סמיכה אבל ערל וטמא מיירי כגון שאין לו תקנה להמתין כגון שמתו אחיו מחמת מילה דאי אפשר לימול בשום ענין וטמא כגון זב ומצורע שאין רפואתו תלויה בעצמו אי נמי כגון שהיה עובר בבל תאחר אם היה ממתין וכן ההיא דתנן בשקלים (פ'ז מ'ד)  ומייתי לה בפ'ב דקדושין (דף נה.)  בהמה שנמצאת בין ירושלים למגדל עדר זכרים עולות נקבות זבחי שלמים התם נמי אין תקנה אחרת לאותם קרבנות אלא שיקריב בלא סמיכה וכן יורש שמביא קרבן אביו אע'פ שאינו סומך וא'ת והא דתנן בפ' דם שחיטה  (כריתות כג.) ושניהם מביאים חטאת אחת ובפרק שני נזירים (נזיר דף נז.)  שמביאים קרבן אחד בתנאי אלמא מייתי קרבן בלא סמיכה כדי לפטור עצמו מאי שנא מההיא דפרק האשה ויש לומר דודאי תקנו חכמים שמביאים קרבן אחד מספק בלא סמיכה כדי לפטור עצמו אבל להביא קרבן ודאי כגון מותר הפסח לא התירו חכמים להביאו בלא סמיכה כדי לפטור את עצמו וא'ת בפ' כל המנחות באות מצה (מנחות דף סב:) אמרינן השולח קרבנותיו ממדינת הים כהן מניף על ידו והיכי עביד הכי והא בעי סמיכה דמדקתני מניף משמע דאיירי בשלמים ובקרבן נשים ליכא לאוקמי דהא תנא ליה רישא והאשה כהן מניף על ידה ודוחק לאוקמי בערל וטמא וי'ל דמיירי ביורש וכרבי יהודה דאמר יורש אינו סומך והכא דלא משני ביורש משום דחטאת תנן ובהתערובות (זבחים ע:) תנן כל הזבחים דמשמע אפילו חטאת וא'ת ערל וטמא וכל הנהו דאין ראויין לסמוך נהי דסמיכה לא מעכבא נימא כל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו ויש לומר מדדרשינן בתורת כהנים (ויקרא טו) וכי יטהר הזב מזובו ולא מנגעו שמע מינה דטמא משלח קרבנותיו דבהבאת קרבן איירי ועוד מדממעטינן בפרק קמא דחגיגה (דף ד:) טמא מראיה מובאת שמה והבאתם שמה כל שישנו בביאה ישנו בהבאה ש'מ דשאר קרבנות משלח ולא חיישינן שיהא ראוי לסמיכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>חטאת לא ליעול חולין לעזרה. </span>וא'ת והלא חטאת העוף באה על הספק כדאמרינן בפרק בתרא דנדה (דף ע.) ויש לומר דאדם עצמו בדין הוא שמביא על הספק כדי לפטור עצמו אבל הכא לשליח אין להביא חולין לעזרה מספק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פורסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פורסי </span>שנמג. </span>פירש ר'ח דיין גדול שלהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקתני </span>ישיאו את אשתו. </span>מהא דקתני קומנטריסין של עובדי כוכבים אל ישיאו את אשתו ורב יוסף קאמר דמיקטל קטלי ליה לא מצי לאקשויי דאיכא לאוקמי לברייתא מיקמי דליחתם פורסי שנמג ועוד אומר ר'י דדלמא הא דעובד כוכבים מסיח לפי תומו כשר לעדות אשה היינו כשמעיד שכבר מת דלא טעי בין מת ללא מת אבל יוצא למות או ליהרג לא מהימן:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בב'ד של ישראל כיון דגמר דיניה לקטלא מיקטל קטלי ליה. </span>אע'ג דאמר בסנהדרין (דף מב:) שהיה אחד רוכב על סוס וסודרין בידו מצאו לו זכות היה הלה מניף בסודרין מכל מקום לא שכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רשב'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רשב'ג </span>אומר בין כך ובין כך לא ישלחנו ביד אחר. </span>והא דדרשינן (קדושין דף מא.) ושלח ושלחה מלמד שהשליח עושה שליח היינו היכא דאין הבעל מקפיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>בזיון דבעל. </span>פירש בקונטרס שעליו לכתוב את הגט ואינו רוצה שידעו רבים שאינו יודע לכותבו והא דקאמר יכתבו ויתנו אגב יכתבו נקט יתנו אי נמי על ידי שיאמרו לאחר שיתן ירגיש בדבר שהבעל לא כתבו ומקפיד גם על הנתינה וא'ת מאי בזיון איכא והא תנן (לעיל דף כב:) האשה כותבת את גיטה אלמא אין על הבעל לכתוב וי'ל דלעולם על הבעל לכתוב אלא הא קא משמע לן דאפילו אשה כותבת כשר דידעת לאקנויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומילי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומילי </span>לא מימסרן לשליח. </span>ר'מ ור' יוסי פליגי לקמן בפ' התקבל  (דף סו:) באומר לשלשה תנו דקסבר ר'מ דעשאן ב'ד ור' יוסי פליג דאפי' אמר לב'ד הגדול שבירושלים ילמדו ויכתבו ויתנו לה אבל באומר לשנים תנו או לשלשה כתבו ותנו אפילו ר'מ מודה דיכתבו ויתנו ולא מימסרי לשליח כדמוכח מתניתין דהתם והא דקאמר בגמ' שלחו ליה מבי רב לשמואל אמר לשנים כתבו ותנו גט לאשתי ואמרו לסופר וכתב וחתמו הן מהו שלח להו תצא והדבר צריך תלמוד ופריך מהא דאמר שמואל הלכה כרבי יוסי דאמר מילי לא מימסרן לשליח הוה מצי למיפרך דבשנים אפילו ר'מ מודה דלא מימסרן אלא ניחא ליה לאקשויי שמואל אדשמואל ועוד דהוה מצי למימר דטעמיה דר'מ משום בזיון דבעל וקסבר שמואל דבכתיבה ליכא בזיון אבל בחתימה כשיחתמו אחרים הוא דאיכא בזיון דמיפרסמא מילתא בחתימה טפי ומיהו הוה מצי למיפרך מדשמואל דהכא דקסבר טעמא משום מילי דאמר מתנה הרי היא כגט אלא כיון שהיה צריך להביא משמואל דהכא ה'נ פריך מאידך דשמואל דהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>שנה רבי אין השואל רשאי להשאיל. </span>אפילו למאן דאמר בהמפקיד (ב'מ דף לו.) שומר שמסר לשומר פטור שהרי מסרו לבן דעת דאין יכול לומר לו אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר נהי דלא מיחייב מ'מ לכתחלה אין לו לעשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דנפקה לאפיה. </span>נקט הכי משום דמתניתין איירי בחלה השליח הראשון ולא הגיע לעיר שהאשה שם:  שקול</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שקול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שקול </span>מינה חפץ והדר הב לה גיטא. </span>משמע דוקא שהקפיד על לקיחת החפץ תחלה פליגי אבל הב לה גיטא ושקול מינה חפץ לא ותימה דבפרק הכותב (כתובות דף פה.) אמרי' דלא שנא א'ל שקול שטרא והב ליה זוזי ולא שנא אמר ליה הב ליה זוזי ושקול שטרא משלם דאמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי כיון שהזכיר לקיחת השטר אע'פ שהזכיר לבסוף ויש לומר דשאני התם שפרעון המעות תלוין בשטר ובהזכרת לקיחת השטר גלי דעתיה שירא שלא יאמרו סיטראי נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן פוסל בו וכ'ש בשלוחו. </span>פי' בקונט' דקפידת הבעל אינו אלא שלא ישאר החפץ ביד האשה אבל במה שאמר ליה שיטול הימנה חפץ והוא משלח ביד אחר אין הגט נפסל ולא ישלחנו ביד אחר דקתני במתניתין היינו טעמא שמא לא ימסור לשני דברים כהוייתן או השני לא ידקדק בהן ויפסול הגט ולפי זה הא דקתני שאין רצונו שיהא פקדונו ביד אחר היינו ביד אשתו וזה נראה דוחק וגם זה דוחק דלא ישלחנו ביד אחר שלא ישכח לומר כאשר אמר הבעל ונראה לריב'א דכשאמר שקול מינה חפץ והדר הב לה גיטא שתולה שליחות הגט בחפץ פוסל ר' יוחנן נמי כשמשלח ביד אחר אפי' לא שינה שליח השני מדעת הבעל ונטל ממנה החפץ קודם נתינת הגט דכיון שתולה שליחות הגט בחפץ כל מה שמשנה מדעת הבעל בחפץ נפסל הגט והכי פי' רבי יוחנן פוסל בו בשליח ראשון כששינה וכ'ש בשלוחו ואפי' בלא שינוי ולא ישלחנו ביד אחר אפי' לא ישנה דקפיד הבעל שאין רצונו שיהא פקדונו ביד אחר פי' ביד השליח השני ור'ל כו' כדפי' בקונט': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גר' ר'ת א'ר אשי מאי טעותא מי קאמר ליה אבא בר מניומי ולא את. </span>וקאתי רב אשי לפרש מאי טעותא ולב' הלשונות רב אשי מכוונים ולא קאי א'ד אלא אמילתא דרבא:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>יהיב לה תרקבא דדינרי ולא איפייסא. </span>אע'ג דלית ליה אין טענת אונס בגיטין והוי גט וא'ת וכי יהב לה נמי תרקבא דדינרי אמאי לא הוי גיטא הא לא איפייסא ואור'י דאי לא פייסנא לה משמע אם לא אטרח לפייסה בדבר גדול ואי יהב לה הרי טרח לפייסה וקיים תנאו אע'פ שלא נתפייסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במכרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במכרי </span>לא קתני. </span>אע'ג דמזכה נמי לא קתני מ'מ ניחא ליה לאוקמי במזכה דאיירי בכל כהנים ומאן דמוקי לה במכרי משום דמזכה לא קתני אע'ג דמכרי נמי לא קתני משמע ליה מפרישין עליהן סתם בלא שום זיכוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיחידאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיחידאה </span>לא מוקמינן. </span>אע'ג דשמואל פסיק בפ'ק דב'מ (דף יב.) כרבי יוסי דעשו את שאינו זוכה כזוכה מכל מקום מסתבר ליה לאוקמי מתניתין אפילו כרבנן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופוסק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופוסק </span>עמהן כשער הזול. </span>כדמפ' דאע'ג דלא פסק כמי שפסק דמי ואין בו משום רבית אפילו פוסק הרבה פחות משער הזול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קמ'ל אע'ג דלא פסק כו'. </span>וא'ת הא נמי פשיטא דבפרק איזהו נשך (שם דף עב:) אמר ר' יהודה שיכול לומר לו תן לי כזה או תן לי מעותי וי'ל דהתם שאומר לו בשעת הזול אבל הכא אפילו שתק עד שהוקר השער: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דכי לית ליה לא יהיב ליה כו'. </span>והא דאסר רב בפרדיסא באיזהו נשך (שם דף עג.) אע'ג דאית ביה תיוהא הכא התירו משום תקנת כהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא בעל הבית בכהן. </span>אפילו לרבנן דפליגי ארבי שמעון בפ' הזהב (שם דף מד.) ולית להו כל שהכסף בידו ידו על העליונה הכא לא גרע מכי לית ליה לא יהיב אי נמי כדפירש בקונטרס דהכא דאין לו למשוך ממנו כלום לא מצי הדר ביה:  איכא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו עניי כותיים. </span>אומר ר'י דלא תקינו אלא בחזקת עניי העיר ולא כמו שפירש הקונטרס דלתנא קמא גרי אריות הם ולא יפריש בשבילם אלא בשביל עניי ישראל מפריש בכל מקום שהם דא'כ לא נפקא מינה מידי מאי בינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>רבי אומר יורשין שירשו. </span>מפריש עליהם אבל לא ירשו לא מפריש עליהן ואסיפא קאי ואם הלוה בפני ב'ד אין צריך ליטול רשות מן היורשים אבל ארישא דקתני מת צריך ליטול רשות מן היורשים לא מצי קאי דכ'ש אם לא ירשו שצריך ליטול רשות יותר שאין עליהן מוטל לפרוע חוב אביהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכמעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכמעשה </span>דקטינא דאביי. </span>ואע'ג דאמר התם במי שהיה נשוי (כתובות דף צא:) דאי אמרו ליה הני חמשין דמי קטינא סלוקי סלקוהו הכא תקנתא דרבנן היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הילך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הילך </span>דמיו חוששין שמא עשאו כו'. </span>פירש בקונט' לאחר שקיבל המעות עשאו תרומת מעשר וקשה לר'י דלאחר שמכרו איך יכול לעשותו הא לא מיחסר משיכה שהרי ברשות ישראל קאי אלא י'ל דשמא עשאו קודם קבלת הדמים קאמר ופריך אטו ברשיעי עסקינן דשקלי דמי ומשוו ליה תרומת מעשר פירוש ומשוו ליה כבר תרומת מעשר מעיקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעשר </span>לאביך בידי הילך דמיו. </span>תימה אמאי נקט השתא הילך דמיו ועוד אמאי חוששין כלל שעשאו אביו תרומת מעשר והא אדרבה חזקה על חבר שאינו מוציא דבר שאינו מתוקן מתחת ידו כדאמרי'  (פסחים דף ט.) בחבר שמת והניח מגורה מליאה פירות וי'ל בדוחק דקסבר דמסתמא אביו אמר לו אם הוא מתוקן או אינו מתוקן ואם לא נטל דמיו רמי אנפשיה לצורך עצמו ומדכר שאמר לו אביו ואם לא מדכר חשבינן ליה בחזקת מתוקן אבל כשנוטל דמיו לצורך אחרים לא רמי אנפשיה ומדכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>נחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף. </span>תימה דתנן במסכת ביכורים (פ'ב מ'ה) תרומת מעשר שוה לביכורים בשני דרכים ניטלת מן הטהור על הטמא ושלא מן המוקף ואמר נמי בירושלמי בפ' ב' דתרומות דכל התורה כולה למידה ומלמדה חוץ מתרומת מעשר שמלמדה ואינה למידה דבתרומת מעשר כתיב (במדבר יח)  ממנו מן המוקף ומוקמי' ליה בתרומה גדולה ולא בתרומת מעשר ובפ' הזהב  (ב'מ דף מט.) אמרינן ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר יש לך בידי רשאי בן לוי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר והכא פריך אתרומת מעשר וכי נחשדו כו' וי'ל מדרבנן אף תרומת מעשר בעי מוקף והא דקאמר רשאי בן לוי היינו בשבתות ויו'ט דשרי כדאמרי' בהאשה רבה (יבמות דף צג.) וקשה דבפ' המפקיד (ב'מ דף לח.) תנן המפקיד פירות אצל חבירו אפילו הן אבודין לא יגע בהן ומפרש רב נחמן בר יצחק בגמרא דחיישינן שמא עשאו תרומת מעשר על מקום אחר ואמאי וכי נחשדו לתרום שלא מן המוקף ואומר ר'ת דגבי פקדון חיישינן טפי ובחששא מועטת תולין הדבר להחמיר שלא ליגע בו וחיישינן שמא בשבתות ויו'ט עשאו דשרי שלא מן המוקף כדאמר בהאשה רבה (יבמות דף צג.) אבל בשאר מקומות לא חיישינן דלא שכיחא שיהא לו פירות בביתו ולא יהא לו די לשבת אם לא יעשרו ממקום אחר וי'מ דדוקא חברים לא נחשדו לתרום שלא מן המוקף דהכא איירי בבן לוי שניתן לו מעשר ואין נותנין אלא לחבר כדאיתא בהזרוע (חולין דף קל:) אין נותנין מתנות לכהן עם הארץ אבל המפקיד כל אדם מפקיד אף שאינן בקיאין בהלכות מוקף וא'ת ההיא דביכורים דנטילתה שלא מן המוקף היכי מצי למימר דמדאורייתא איירי הא קתני וצריכה שיעור כתרומה ומדאורייתא לתרומה גדולה אין לה שיעור דחטה אחת פוטרת את הכרי וי'ל דאין לה שיעור למטה אבל יש לה שיעור למעלה דאין יכול לעשות כל גורנו תרומה דבעינן ראשית ששיריה ניכרים וכי האי גוונא איכא בריש מסכת פאה (פ'א מ'א) גבי אלו דברים שאין להם שיעור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לתרום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לתרום </span>שלא מן המוקף. </span>פי' בקונטרס דשמא באותה שעה אינה בעין ואין נראה דתרומה גדולה מדאורייתא בעי מוקף וא'כ אפילו שתיהן לפניו ובתרומת מעשר נמי דלא בעינן מוקף אלא מדרבנן נראה דהיינו משום גזירה אטו תרומה גדולה ובעינן מוקף אפילו שתיהן לפניו כמו בתרומה גדולה וגבי חלה נמי תנן מוקף אפילו שתיהן לפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דלא קייץ כו'. </span>וא'ת והא מוקי לה כאבא אלעזר בן גמלא דאמר ניטלת מאומד וא'כ כי לא קייץ נמי ליחוש דלמא תקוניה תקניה בעה'ב מאומד וי'ל דאינו תורם מאומד דבר שאינו שלו שאינו רוצה להפסיד לא ללוי ולא לכהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אבא אלעזר בן גמלא היא. </span>וא'ת נהי שיש לו רשות לתרום שמא לא חשש לתרום מעשר שעתיד ליתן ללוי והיאך נתיר מספק וי'ל דכיון שהרשות בידו ושהה זמן גדול בביתו ומצוה עליה רמיא סתמא דמילתא דתקוניה תקניה:  כשם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשם </span>שתרומה גדולה ניטלת באומד. </span>ומיהו אין להקיש תרומת מעשר לתרומה גדולה שיועיל במתכוין חיטה אחת לפטור הכרי דהא מעשר אמר רחמנא ומיהו אם במתכוין מוסיף נראה דמועיל דמקשינן להכי לתרומה גדולה כדמוכח בפרק כל המנחות באות מצה (מנחות דף נה.) דקתני תורמין תאנים על הגרוגרות במנין ופריך דהוי מרבה במעשרות ומיירי במרבה בתרומת מעשר כדמוכח סיפא ומוקי לה לרישא כאבא אלעזר בן גמלא והתם מרבה במתכוין ונראה דלית ליה כלל לאבא אלעזר בן גמלא מרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין דבמעשר [ראשון] נמי שרי מאומד כדאמרי' בסוף בכורות יכול היה לו מאה טלאים ונטל עשרה או עשרה ונטל אחד יהיו מעושרים ת'ל עשירי ואין זה עשירי ר' יוסי בר' יהודה אומר מעשר ומפרש התם דטעמא דר' יוסי בר' יהודה דסבר כאבא אלעזר בן גמלא ומעשר קרייה רחמנא תרומה דכתיב כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לה' תרומה ואיתקש מעשר בהמה למעשר דגן כדאמר התם בריש פירקין מה מעשר דגן ניטל מאומד ובמחשבה כו' ובמעשר ראשון איירי דכתיב בסיפא דקרא נתתי ללוים לנחלה וא'ת ואמאי אצטריך התם לאוקמי כאבא אלעזר לא הוה ליה למימר אלא דאיתקש מעשר בהמה למעשר דגן מה מעשר דגן ניטל אחד מעשרה אף מעשר בהמה כן אפי' בלא העברת שבט וי'ל דמשמע ליה דלרבי יוסי ברבי יהודה בנטל אחד מעשרה הוי מעשר אפי' אינם שוים כמו במכניס לדיר להתעשר דמסתמא אין דרכן להיות שוין הלכך צריך לאוקמי כאבא אלעזר בן גמלא דאי לאו דאבא אלעזר ה'א דבנטל אחד מי' בעינן שוין כמו במעשר דגן אע'ג דבמכניס לא בעינן שוין וקשה כיון דשרי אפי' מעשר מאומד אמאי איצטריך במנחות לאוקמי בתרומת מעשר הא דאמר ר' אלעזר ברבי יוסי אבא היה נוטל עשר גרוגרות שבמקצוע על תשעים שבכלכלה לוקמה במעשר גופיה וי'ל דנהי דרבי יוסי ברבי יהודה סבר דאפילו מעשר ניטל מאומד דלמא אבא אלעזר לית ליה הך סברא ועוד דניחא ליה לאוקמיה בתרומת מעשר משום דברישא קתני תורמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניטלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניטלת </span>מאומד. </span>מצוה לתרום מאומד דמתוך שירא לצמצם שלא יטול פחות נוטל בעין יפה כדתנן בפ' קמא דתרומות אין תורמין לא במדה לא במשקל ולא במנין וכן תרומת מעשר ובתוספתא גרסינן מה תרומה גדולה אינה ניטלת אלא באומד ובמחשבה אף תרומת מעשר אינה ניטלת אלא באומד כו' ואם תאמר דבפ'ק דתרומות תנן המונה משובח והמודד משובח ממנו והשוקל משובח משלשתן בירושלמי מקשה לה בפ'ק דתרומות ומשני כאן בתרומה גדולה וכאן בתרומת מעשר דתניא אלעזר בן גמלא אומר מנין שאין תורמין לא במדה ולא במשקל ולא במנין תלמוד לומר ונחשב לכם תרומתכם במחשבה אתה תורם ואי אתה תורם במדה במשקל במנין פירוש ההיא דאין תורמין בתרומה גדולה דלכולי עלמא מצותה מאומד וההיא דהמונה משובח בתרומת מעשר וכרבנן והא דמייתי ברייתא דאבא אלעזר בן גמלא לאשמועי' דפליגי בתרומת מעשר וא'ת דבירושלמי אההיא דהמונה משובח ממאי הוא משובח אמר רב הונא מן התורם מאומד משמע דמאומד הוי תרומה אלא דמונה משובח וקאמר נמי התם אמר רבי הלל מתני' אמרה כן השוקל משובח משלשתן פירוש מכלל דאיכא שלשה בר ממשקל ובתר הכי קאמר אמר ר' חנינא תיפתר בשלשתן ולית את שמע מינה כלום ואי לרבנן לדידהו אין תרומת מעשר מאומד ולאבא אלעזר בן גמלא מצותה לעשות מאומד דקתני בתוספתא אף תרומת מעשר אינה ניטלת אלא באומד ובמחשבה ויש לומר דרבנן מודו דמאומד הוי תרומה אבל אין מצוה לעשות מאומד ולא חשיב מרבה במעשרות במתכוין לאמוד יפה אלא במתכוין להרבות ומרבה במתכוין וההיא דבכורות דמוקי לה ר' יוסי כאבא אלעזר בן גמלא ולא כרבנן שמא התם מרבה במתכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>תרומת מעשר ניטלת באומד ובמחשבה. </span>פירש בקונטרס דלענין אומד הוא דיליף אבל מחשבה בתרווייהו נפקא מונחשב אי נמי מחשבה נמי יליף אף על גב דכתב ביה משום דכתיב ביה כדגן מן הגורן דהיינו תרומה גדולה ראשית דגן שישראל מפריש מגורנו דקרא גופיה מקיש ליה לתרומה גדולה לענין מחשבה ונראה דלא פליגי רבנן עליה דאבא אלעזר בן גמלא אלא לענין מאומד אבל במחשבה לא פליגי דהא קרא כתיב ובריש האיש מקדש (קדושין דף מא:) נמי פריך מה לתרומה שכן ניטלת במחשבה משמע דלכ'ע פריך והיינו תרומת מעשר דכתיב בה אתם גם אתם ודלא כפי הקונטרס דפי' בבכורות דמשום מחשבה מוקי ר' יוסי בר' יהודה כאבא אלעזר בן גמלא ואין פשט הסוגיא מתיישבת כפירושו דמה לנו להזכיר מחשבה בדברי ר' יוסי בר' יהודה: 


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: במחשבה.
txt:
<span class='five'>במחשבה. </span>פי' בקונטרס שנותן עיניו בצד בזה לשם תרומה ואוכל מצד זה ואע'פ שלא הפריש משמע שרוצה לומר משום דכתיב ונחשב שרי לאכול בלא הפרשה ושרינן נמי בשתיקה ע'י שנותן עיניו בצד זה וכל זה נפקא מונחשב וכן ודאי דבלא דיבור נמי הוי תרומה מדתנן במס' תרומות (פ'א מ'ו) חמשה לא יתרומו ואם תרמו תרומתן תרומה וקא חשיב אלם ומפרש בירושלמי טעמא משום ברכה ובפרק ג' דשבועות (דף כו:) נמי אמרי' גבי כל נדיב לב דהוו תרומה וקדשים שני כתובין הבאין כאחד לענין גמר בלבו אע'פ שלא הוציא בשפתיו ולא ילפינן מנייהו שבועה ולענין לאכול בלא הפרשה אין קפידא לכ'ע אפילו בכל המעשרות דלא כתיב בהו ונחשב דשרי בכל מקום אע'פ שעתה אין מפריש כלום כדמוכח ההיא דהלוקח יין מבין הכותים  (לעיל דף כה.) דשרי לכ'ע או לאו משום ברירה או בקיעת הנוד ובמעשר שני שרינן כשאומר בצפונו או בדרומו וא'ת כיון דשרי תרומה כשנותן עיניו בצד זה אמאי אין מגביהין תרומות בשבת דהא תנן במס' שבת בפרק נוטל (דף קמא:) ר' יהודה אומר אף מעלין את המדומע בא' ומאה פריך בגמ' והא קמתקן ומשני דסבר כר'ש בן אלעזר דאמר נותן עיניו בצד זה ואוכל בצד זה ולהכי לא חשיב מתקן בשבת כשמעלהו כיון דאפשר במחשבה והכא נמי אפשר במחשבה וי'ל דשאני מדומע שכבר הוא מתוקן אבל תחלת תיקונו של טבל לא שרינן משום דאפשר במחשבה ואפי' דמאי אסור לתקן בשבת כדמוכח בפ' במה מדליקין (שם דף לד.) אע'ג דשרי ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר כדאמרי' בפ'ק דחולין (דף ו:) גבי ר' מאיר שאכל עלה של ירק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המניח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המניח </span>פירות להיות מפריש עליהן כו'. </span>בערבי שבתות וי'ט איירי דשרי שלא מן המוקף : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעת </span>לעת. </span>בנדה (דף ד:) דייק מאי טעמא שנתנו רבנן שיעור בנדה מעת לעת ותימה דהכא (נמי) מ'ט וי'ל דדוקא התם דייק משום דאשה מרגשת בעצמה ובדין הוא דדיה שעתה כשמאי ואי בעו רבנן למיקנסה לקנסוה מפקידה לפקידה כהלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובשעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובשעת </span>כניסת מים לבוסר. </span>נראה לר'י כלשון ראשון שפירש בקונטרס כשנכנסה בו לחלוחית שיכול לעצור מהן כל שהוא היינו כניסת מים מדתנן במס' שביעית בפ'ד (מ'ח) הבוסר משהביא מים אוכל בו פתו בשדה הבאיש כונס לתוך ביתו כו' ויש שאין נזהרין בו על מגע לפי שאינו קרוי יין אלא מים ור'ת אומר שאין להקל לפי שאין אנו בקיאין עד מתי קרוי מים ולא יין וכתב ר'ת ששנה אחת לא נתבשלו היינות יפה והיו בוסר וכי באותה שנה לא נהגו יין נסך. [ועיין תוס' ע'ז כט: ד'ה אי] :  בקידום</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקידום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקידום </span>של מוצאי החג של תקופה. </span>של תקופת תשרי אבל משכה תקופת תמוז עד כאן לא וא'ת והא אי אפשר שתמשוך עד כאן כדאמרי' בפרק קמא דסנהדרין (דף יג.) דבעינן מקצת החג בתקופה חדשה וי'ל דאמר התם דעל תקופה לבדה אין מעברין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפני </span>הזרע ובשעת הזרע. </span>תימה דכל זה הוא פרק א' דאין הפסק בין לפני הזרע לשעת הזרע וי'ל דבשעת הזרע הוא סוף הזרע שכבר זרעו כל מה שהיה להם ונתחסר להם שלא היה להם כל הצורך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לשותפין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשותפין. </span>פירש ר'ח ור'ת כי הא דאמר בריש המקבל (ב'מ דף קה.) הני בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי [ורווח] וא'ל חד לחבריה תא ונפלוג ואמר ליה אידך נרויח טפי דינא הוא דמעכב והשתא עד זה הזמן יכולין לעכב ואז ימכרו ויחלוקו וכן לכל דבר יש זמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי היינו דכתיב ותך השמש. </span>אהאי קרא קאמר שלא בא לספר בכח גבורת סערתה שהיתה עושה תלמים בים אלא להעיד שהשתיקה שאר כל הרוחות ונתחמם העולם ומכל מקום אמת הוא שהוא רוח חזק מאד כדכתיב (שמות יד)  ברוח קדים עזה כל הלילה וברוח קדים תשבר אניות תרשיש (תהלים מח) דלפעמים שולחה הקב'ה לעולם עזה וקשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנא </span>לא צריכנא להו. </span>פירש בקונטרס דרב נחמן בר יצחק חתניה דבי נשיאה הוה כדאמר בהעור והרוטב (חולין קכד.) ולפירושו רב נחמן סתם שבגמ' הוא רב נחמן בר יצחק דבהעור והרוטב משמע דסתם רב נחמן הוא חתניה דבי ריש גלותא ואין נראה דבפרק מי שהוציאוהו (עירובין דף מג:) אמרי' יתיב רב נחמן בר יצחק אחוריה דרבא ויתיב רבא קמיה דרב נחמן וכן בפ' עושין פסין (שם דף יח:) גבי מנוח עם הארץ היה משמע דרב נחמן סתם לאו היינו רב נחמן בר יצחק וכן בפ' השולח (לקמן לט:) גבי אשכחיה רב נחמן בר יצחק לרבה בר שילת דהוה קאי אפיתחא דבי תפלה וכן בכמה דוכתי אלא רב נחמן סתם הוא רב נחמן בר יעקב דהא רב נחמן סתם הוא חברו של רב ששת ובירושלמי מוכח בדוכתי טובא דרב נחמן בר יעקב הוא חברו של רב ששת וגם בש'ס שלנו אינו מזכיר בשו' מקום רב נחמן בר יעקב אלא כשמזכיר אצלו רב נחמן אחר רב נחמן בר יצחק או רב נחמן בר רב חסדא והא דקאמר הכא רב נחמן בר יצחק לא צריכנא להו עשיר היה ולא היה צריך להם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שדיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שדיא </span>נשיב. </span>ארוח מזרחית קאמר כדמוכח סוגיא ולא ששמה שדיא אלא לפי שהיתה קשה קראה כך ורוח דרומית שמה שדיא כדאמר בערוך בערך אסתנא וזהו לשונו לד' רוחות יש להן שמות רוח מזרחית שותא רוח מערבית אוריא רוח צפונית אסתנא רוח דרומית שדיא:  הדרן עלך כל הגט</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השולח.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השולח. </span>גט שנתתי לך בטל הוא. </span>לרבי דאמר בטלו מבוטל נקט הגיע בשליח אורחא דמלתא דאז מותר לבטלו ורגיל הוא לבטלו אבל בפני ב'ד שלא בפני השליח אסור לבטלו מדרבנן משום תקנת ר'ג ועוד נקט הגיע בשליח דהשתא אין צריך בית דין אי נמי היא גופה אתא לאשמועי' דלא אמרינן לצעורה קא מיכוין כדאמרינן בגמרא ולא לומר דדוקא בכי האי גוונא בטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>אמרינן לצעורה קא מיכוין. </span>וא'ת פשיטא שהוא בטל היאך היה לנו לומר שאינו בטל והוא עומד וצווח וי'ל דהוה אמינא כיון שאינו מביא עדים על כך א'כ אינו רוצה לבטלו א'נ הוה חיישינן להחמיר משום דלמא לצעורה קא מיכוין קמ'ל דלא חיישינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איהו </span>דלא טרח אדעתא לצעורה. </span>משמע דקידם אצל אשתו לא הוי ממילא אלא בטירחא ותימה דאמאי לא נקט רבותא טפי נזדמן אצל אשתו ממילא או שלוחו דלא אמרינן לצעורה קא מיכוין דתימה הוא לומר שאז אין מועיל ביטול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא איגלאי מילתא למפרע דבטולי בטליה קמ'ל. </span>ורבא דאמר לקמן (דף לד.)  דגלוי דעתא בגיטא מלתא היא היינו שנודע קודם שהגיע גט לידה אבל אם לא נודע אותו גילוי דעתא עד אחר שהגיע לידה לאו כלום הוא כגון דהוה רהיט בתר שליח לבטוליה וסבר שליח דהא דרהיט בתריה דבעי למימר אשור הב לה כדאמר לקמן  (שם) וכי מבטל ליה אחר שבא לידה לפי שסבור שעדיין הוא ביד השליח ולא בא לידה אגלאי מילתא למפרע דלבטולי הוה רהיט קמ'ל מתני' דלאו כלום הוא וטעמא משום דבאותה שעה שהוא רץ לא נודע דעתו לא לשליח ולא לאשה ולא לב'ד והוו להו דברים שבלב דאינן דברים אע'פ שנאמן לומר כך היה בלבי ואף ע'ג דבעלמא גבי ההוא דזבין אדעתא למיסק לארץ ישראל  (קדושין דף מט:) בדין הוא דלא הוו דברים כיון שלא חשש לפרש רוצה הוא שיתקיים הדבר בכל ענין אבל כאן עושה כל מה שיכול לעשות מ'מ עשאום כדברים שבלב ואין להקשות דמי איכא מידי דמדאורייתא לא הוי גט ומדרבנן הוה גט דכיון שקצת דומה לדברים שבלב לא חשיבא עקירת דבר מן התורה ועדיפא מינה אמרינן בבטול שלא בב'ד בלא ידיעת שליח ואשה דמשמע פשט הלכה דלא הוי בטול וצ'ע כי שמא בטול שלא בב'ד אינו מועיל להקל אבל יועיל להחמיר ועוד נראה לר'י כי דברים שבלב אינן דברים אפי' היכא דקי'ל שנאנס מלפרשם כמו שרוצה להוכיח בפ'ב דקדושין (דף נ.) דדברים שבלב אינן דברים וכופין אותו עד שיאמר רוצה אני דגט ודכפרה ולא מהני דברים שבלב להיות דברים אלא היכא שבלא גילוי דעתו יש לנו לדעת דעתו מעצמנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבה בר איבו א'ר ששת ואמרי לה רבה בר אבוה כו'. </span>ול'ג רבה בר אבוה א'ר ששת דרבה בר אבוה היה רבו של רב נחמן ורב נחמן חבירו של רב ששת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מבוטלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מבוטלת </span>היא תיבטל אי אפשי בה לא אמר כלום. </span>תימה דבפרק בתרא דכריתות (דף כד.) גרסי' איפכא מבוטלת היא תיבטל אי אפשי בה דבריו קיימים בטלה היא אינה מתנה לא אמר כלום ואי אפשר למיגרס התם כדהכא דהתם פריך מינה אדריש לקיש דאמר הנותן מתנה לחברו ואמר הלה אי אפשי בה כל הקודם בה זכה ורב ששת קאמר דאי אפשי בה דבריו קיימים מאי לאו דבריו קיימים והדרה למרה ומיהו לספרים דגרסי התם והכא אי אפשי בה בטלה היא אינה מתנה דבריו קיימים אתי שפיר והא דלא מקשה מאי אפשי בה כמו שמקשה אבטלה משום שפשוט לו דהאי דדבריו קיימים באי אפשי בה היינו משום דהוי לשון הפקר כדמתרץ בכריתות לריש לקיש ומיהו גירסא זו אינה ברוב ספרים ור'י אומר שיש ליישב כאן גירסא דכריתות ודייק דבטל מעיקרא משמע מדקתני בטלה היא אינה מתנה לא אמר כלום דאי ליבטל משמע להבא א'כ היו דבריו קיימין והוי הפקר וכל המחזיק בה זכה אבל השתא דמעיקרא משמע הרי הוא כאומר על כל מתנות שאדם נותן לחברו וזוכה בהן שאינן מתנות דכאן נמי זוכה בהו ולכך לא אמר כלום והאי דקאמר שתי לשונות משמע ולישנא דמהני בה קאמר לאו דמהני דבריו במתנות קאמר אלא דמהני היינו לשון הטוב לו דטוב לו שיתבטל הגט וטוב לו שלא יתבטל המתנה והא דמשמע בריש פ' האומנים  (ב'מ דף עו:) דחשיב עילוי לבעל מה שממהר הגט לחול דאמרינן בשלמא אי איתמר איפכא התקבל לי גיטי ואשתך אמרה הבא לי גיטי  והוא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>להולך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להולך </span>לאו כזכי דמי. </span>בגט לא שייך לומר הולך לאו כזכי דאפילו זכי נמי לא מהני ולא נקטיה אלא לסימנא בעלמא לומר כי היכי דלא מהניא הולך בגט לא מהני נמי במתנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא מהרי הוא הקדש. </span>תימה דבריש אין בין המודר (נדרים דף לד:) משמע דככר זה הקדש מועיל וגט זה חרס ודאי לא אמר כלום דגרע מגט זה חרס הוא דאמר דלא אמר כלום דהא בטל הוא דבריו קיימין וכי אמר גט זה בטל ולא אמר הוא מיבעיא לן ועמד בתיקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>ששת אמר אינו חוזר ומגרש בו. </span>תימה והא ריש לקיש ור' יוחנן דפליגי בריש האומר בקידושין (דף נט.) משמע דמודו דלא אתי דיבור ומבטל מעשה כמו שמוכיח שם ממתני' דכל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה כו' וכתיבת גט לשמה הוי מעשה דאם כתב אדם ס'ת לשמה אינו יכול לחזור ולבטל וי'ל דכל זמן שלא הגיע ליד האשה לא חשיב גמר מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דיבור ודיבור הוא. </span>מתוך הלשון משמע דאפי' ביטלו בפירוש אינו מבוטל מדקאמר התם דיבור ודיבור הוא משמע דהכא לאו דיבור ודיבור הוא אלא דיבור ומעשה וגם מדקאמר גט גופיה מי קא בטיל משמע דאין לו כח לבטל אבל בקידושין בריש האומר (דף נט.) אין שם כל זה האריכות וכתוב בכל הספרים נהי דבטליה מתורת שליחות מתורת גט לא בטליה משמע דאם ביטלו בפירוש מודה רב נחמן דבטל וכן צריך לומר דגט לא חשיב מעשה כל זמן שלא הגיע ליד האשה דאי לאו הכי תקשי לרב ששת כדפירשנו לעיל ומדקאמר בפ'ב (לעיל דף יח.) גבי נכתב ביום ונחתם בלילה דלא הכשיר ר'ש מיכן עד עשרה ימים דחיישינן שמא פייס פי' שמא ביטל את הגט כדפי' ר'ת אין ראיה כדפרי' בפ'ב ועוד דשמא התם לא נחתם לא חשיב גמר מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>נחמן אמר בפני שנים דלתרי נמי ב'ד קרי להו. </span>אין לומר דרב נחמן לטעמיה דאמר בפ'ק דסנהדרין (דף ה:) משמיה דשמואל שנים שדנו דיניהם דין דהא רבא לית ליה התם (דף ג.) דשמואל ועל כרחך רבא אית ליה הכא כרב נחמן דאמר בפני שנים דהא פליגי ר' יוחנן ור'ל בסמוך בפלוגתא דרב נחמן ורב ששת ורבא פסיק בריש החולץ (יבמות דף לו.) בכולי הש'ס כר' יוחנן לגבי דר'ל לבר מתלת ור' יוחנן קאי כרב נחמן ועוד אמר בירושלמי דסנהדרין רבי יוחנן ור'ל דאמרי תרוייהו שנים שדנו אין דיניהם דין ובהחולץ (שם דף מו:) נמי א'ר יוחנן גר צריך שלשה משפט כתיב ביה וע'כ צריך לומר אף ע'ג דתרי אין דיניהם דין כיון דפרוזבול סגי בתרי קרי להו בית דין ואם תאמר בפ' זה בורר (סנהדרין דף ל.) דפריך גבי אודיתא דילמא ב'ד חצוף כדשמואל דאמר שנים שדנו כו' בלאו שמואל נמי איכא למיפרך דהא ר' יוחנן ורבא לית להו דשמואל וקא סברי דלתרי בית דין קרי להו וכי האי גוונא נמי פריך גבי קיום שטרות בפ'ב דכתובות (דף כב.) וי'ל דהתם כיון דבעינן שלשה באודיתא וקיום שטרות אין שייך לגבי ההוא מילתא לקרות לתרי ב'ד מש'ה קאמר דלמא לא בעי התם ג' כדשמואל ואם תאמר ומאי נפקא מינה השתא בפלוגתא דרב נחמן ורב ששת בפני כמה מבטלו הא תיקן רבן גמליאל שלא יהו עושין כן ואומר ר'י דנ'מ לרבי דאמר לקמן אם ביטלו מבוטל ופסק לקמן רב נחמן כוותיה ומודה רבי דאם ביטלו בפני ב' לרב ששת או בפני אחד אפי' לרב נחמן דאינו מבוטל דאפילו קודם תקנת רבן גמליאל לא היה מבוטל דדוקא בפני ג' לרב ששת מבוטל דליכא למיחש לממזרות אבל בפני שנים דאיכא למיחש לממזרות לא ולרב נחמן אע'ג דבפני שנים איכא למיחש לממזרות כדאמרינן בסמוך ואפ'ה הוי מבוטל מ'מ בפחות משנים דאיכא למיחש טפי אינו מבוטל ובהא אפילו רבי מודה דאמרינן מה כח ב'ד יפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לתרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לתרי </span>נמי ב'ד קרי להו. </span>וא'ת דבספ'ב דיבמות (דף כה:) גבי מיאנה או חלצה בפניו ישאנה מפני שהוא ב'ד ודייק טעמא דב'ד הוא הא בי תרי לא והא אמר הכא דלתרי נמי ב'ד קרי להו ואור'י דהתם דייק מדלא קאמר מפני שהם שנים אלא תלי טעמא בב'ד ש'מ דלא סגי התם בתרי א'נ מיאון דומיא דחליצה וב'ד דחליצה היינו ג' ולא אתי כמאן דמכשיר חליצה ביחיד דחד לא מקרי ב'ד ואיכא נמי רננה:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנא כתוב בלשון דיינים וחתימי עדים. </span>כמו שכתוב בפרוזבול בי דינא הוינא אנא פלוני בר פלוני ונזכרין שם הדיינים בתוך התורף ולמטה חותמים עדים להעיד על הפרוזבול שהוא אמת וקמשמע לן דחשיב פרוזבול אע'פ שלא חתמו בו הדיינים עצמם לא שנא כתוב בלשון עדים שאין דיינין נזכרים בתוך התורף של פרוזבול דכתיב ביה הכי בי דינא הוינא ואתא פלוני ואמר לנא מוסרני לכם כל חוב שיש לי ביד פלוני ופלוני ופלוני עדים וחתומים למטה הדיינים ובקונטרס פי' בענין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובי </span>תרי לית להו קלא. </span>וא'ת ולתקנו שיבטל בפני ג' וי'ל מפני תקנת עגונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובי </span>תלתא אית להו קלא. </span>ואע'ג דמלוה על פה לא גבי ממשעבדי אפילו הלווהו בפני כמה עדים היינו משום דמאן דיזיף בצנעא יזיף כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף מב.) ואין רגילות להודות לבני אדם אלא כופר לכל השואלים ממנו והא דאמר הכא דבי תרי לית להו קלא וגבי מוכר שדהו בעדים אמרינן בחזקת הבתים  (שם דף מא:) דגובה מנכסים משועבדים הכא בעינן גילוי מילתא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמעה </span>וידעה ולא מינסבא ותקנת עגונות הוא דאיכא. </span>אע'ג דבדין לא מינסבא חשיב עגון דהכי נמי אמרינן בפ' כל הגט (לעיל דף כו:) ובדין הוא אפי' טופס לא לכתוב אלא זימנין דבעי למיזל למדינת הים ולא משכח ספרא שביק לה ואזיל ומיעגנה ויתבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>דמקדש אדעתא דרבנן מקדש. </span>ולכך אומר בשעת קידושין כדת משה וישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפקעינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפקעינהו </span>רבנן לקידושין מיניה. </span>הקשה ה'ר שמואל אם כן יחפה על בת אחותו וכשיבואו עדים שזינתה ישלח לה גט ויבטל שלא בפני שליח ופקעי קידושין ונמצא שהיא פנויה ואומר ר'י דלא קשה דאין לחוש אלא כשמחפה עליה שלא כדין אבל הכא כדין מחפה ומן התורה פטורה ועוד הקשה רבי' שמואל דהיכי מחייבינן לעולם מיתה אשת איש שזינתה והא התראת ספק היא דשמא ישלח לה גט ויבטלנו ועוד יכולין ממזרים ליטהר ואומר ר'ת דכי האי גוונא לא הוי התראת ספק דאזלינן בתר רובא ורוב אין מגרשין נשותיהן וכששולחין גט אין מבטלין ועוד דאוקמינן אחזקתה שהיא עכשיו נשואה דאם לא כן נזיר שהיה שותה יין או מטמא למתים אמאי לוקה דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה חייב על כל אחת ואחת (נזיר דף מב.) והא התראת ספק היא שמא ישאל על נזירותו ומה שהקשה אם כן יחפה על בת אחותו ויכולין ממזרין ליטהר אי ידעינן שלכך מתכוין לא מפקעינן קדושין מיניה דלתקנה עשו חכמים ולא לתקלה שמתוך כך יהיו בנות ישראל פרוצות בעריות אבל אם ברור לנו שלא נתכוין לכך לא חיישינן אם יכולים ליטהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>סבר עדות שבטלה מקצתה לא בטלה כולה. </span>וא'ת מנא ליה להש'ס דסבר לא בטלה כולה ויכול לבטל היינו אפי' לכתחילה דלמא סבר בטלה כולה ואפילו הכי יכול לבטל בדיעבד דהא לעיל אית ליה בטלו מבוטל דמלשון יכול לא מצי למידק שיהא מותר לבטל לכתחילה כדמוכח בפרק הזהב (ב'מ דף מט.) דאמר האומר לחבירו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו ופריך יכול פשיטא אלא אימא מותר לחזור בו וי'ל דמשמע ליה מילתא דרבי דיכול לבטל אפי' בפני אחד אע'ג דאין דבר שבערוה פחות משנים כיון שלשליח עצמו אומר שהוא מבטלו הוא מבוטל א'נ אפי' לא מהני בלא שנים מ'מ יכול לבטל בפני ב' זה שלא בפני זה ואי בטלה כולה אפילו רבי מודה דאינו מבוטל אפילו בדיעבד כדפרישי' לעיל דדוקא בפני ג' לרב ששת או בפני שנים ביחד לרב נחמן הוא דמבוטל א'נ אע'ג דביטלו בב'ד אומר [רבי] דמבוטל היינו משום דהתם ליכא למיחש כולי האי לממזרות שאם יוודע לשליח קודם הנתינה לא יתננו לה או לאשה קודם שתנשא לא תנשא אבל כאן אפי' כשידעו כולם וגם האשה שביטל הבעל מקצת מן העשרה פעמים יטעו ויהיו סבורים שאחרים לא נתבטלו ותנשא ע'י גיטה ולכך אם היה סובר בטלה כולה היה מודה דאינו מבוטל ולפ'ז אתי שפיר מה שמסתפק הש'ס הי כרבי והי כרשב'ג אפילו למאי דמוקמינן פלוגתייהו בעדות שבטלה מקצתה דאפי' קי'ל כרבי בביטלו מבוטל בזה שלא בפני זה מצי שפיר לפסוק כרשב'ג דאינו מבוטל דאפילו רבי אי הוה סבר בטלה כולה הוה מודה באומר לעשרה שאינו מבוטל אבל מתוך פירוש הקונטרס משמע דלרשב'ג דבטלה כולה אף זה מתקנת רבן גמליאל ועל כרחך למ'ד  מפני</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכי </span>בי עשרה למשלפה. </span>ואפי' אותם שנים שביטל יכולין לכתוב ותימה כיון דמדאורייתא יכול לבטל אפי' שלא בפניהם אמאי תקנו חכמים שלא יועיל ביטול לגבי אותם שנים עצמם וי'ל כיון שהוצרכו לתקן שאין ביטול מועיל לגבי אחרים תיקנו נמי שלא יהא לו כח לבטל בזה הגט כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב יוסף ניחזי אנן. </span>אע'ג דרב יוסף אית ליה הכא דביטלו אינו מבוטל קאמר רב יוסף בפ'ק דקידושין (דף יב:) דרב מנגיד אמאן דמבטל גיטא אע'ג דאינו מבוטל דמ'מ הרי מוציא לעז על הגט כי היכי דמנגיד אמאן דמקדש בשוקא או בביאה אע'ג דליכא איסורא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזר </span>רבי ועשה כרשב'ג. </span>וא'ת מנא ליה משום דחזר בו התם דחזר בו נמי ממאי דאמר ביטלו מבוטל דלמא ההיא דשום הדיינים דמי טפי לביטלו שלא בב'ד דהתם מודה רבי דאינו מבוטל דאמרי' מה כח ב'ד יפה (ב) כדפרישית לעיל וי'ל דרב יוסף מדמה להו משום דלא איפלגו רבי ורשב'ג אלא בהני תרי מילי במה כח ב'ד יפה בשום הדיינין ובביטול הגט בב'ד ולכך מדמה להו אהדדי ומסתמא כשחזר מזה חזר נמי מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליבדרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליבדרו </span>איבדורי. </span>אפי' למאן דמוקי פלוגתייהו בעדות שבטלה מקצתה דייק שפיר דבהא קי'ל כרבי דלדידיה ליכא למימר דלבדורי איבדור דכיון שיכול לבטל זה שלא בפני זה לא יועיל פיזור דיבטל כל אחד שימצא בפני עצמו עד שיבטל כולן אבל לרשב'ג דאין יכול לבטל זה שלא בפני זה אין בביטולו כלום אפי' מבטל כולם כל אחד בפני עצמו אע'ג דהשתא ליכא למיחש דלמא אזלי הנך דלא ידעי וכתבי ויהבי לה לא הוי ביטול עד שיבטל כולם יחד זה בפני זה:  יתומין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתומין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתומין </span>שבאו לחלוק כו'. </span>אומר ר'ת דוקא שניהם רוצים אבל אחד רוצה ואחד אינו רוצה לא והיכא שלא באו שניהם אלא אחד והשני אינו בפנינו אמר ר'י דחולקין דהא בריש פרק ב' דקידושין (דף מב.) מייתי לה אחלוקת הארץ שהיו שם כמה יונקי שדים ומיהו אין ראיה גמורה משם דלאו לגמרי מדמי לה דחלוקת הארץ היתה על פי הדיבור והיו שם אורים ותומים [משום הכי] הגדילו אין יכולין למחות ובפרק אלמנה ביבמות  (דף סז:) דאמר (כולם) זכרים יאכלו אע'ג דשמא ימצא עובר זכר דעבדינן תקנתא כדרב נחמן נמי אין ראיה דהתם שאני דאע'פ שלא בא כי אם האחד עבדינן להו תקנתא לפי שיש תקנה גם לעובר (ב) ומתעלה חלקו בכך במה שיאכלו עבדים של אלו בתרומה שלא ימותו ברעב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>דין מעמידין להם אפוטרופוס ובוררים להם כו'. </span>אר'ת וכן ר'ח דבוררים להם ב'ד דצריך שומת ב'ד ואפוטרופוס מעמידין להן לשמור לכל אחד חלקו בפני עצמו דעד עתה היה שומר הכל ביחד ובוררין ע'י גורל דאין טריחותא להטיל גורלות ואפילו בגורל שייך לברור חלק יפה כגון אם יש שלש שדות דטוב שיטול כל אחד ואחד שדה אחת ויהיה חלקו בבת אחת ממה שיחלוקו כל שדה לג' חלקים וכמה ענייני ברירות יש בו בחלונות וסולמות ודרך ודוקא בדבר שאין שייך בו גוד או איגוד חולקין ומדקדק ר'ת דאי חולקין אפילו בדבר ששייך בו גוד או איגוד אמאי דחיק בריש האיש מקדש  (קידושין דף מב: ) יכולין למחות ברוחות הוה ליה למימר דיכולין למחות בגוד או איגוד והא דלא קאמר יכולין למחות אם טעו בפחות משתות דמכרן קיים משום דלא מסתבר שיאמר שמואל אם הגדילו יכולין למחות בשביל טעות דפחות משתות דמודה שמואל ויש ליפות בכך כח ב'ד דהוי כמאן דלא טעו כלל אע'ג שיכולין למחות ברוחות בזה אין ליפות כח ב'ד דאין זה תלוי בשומא וכ'ש דאם נפרש דמכרן קיים ומחזיר האונאה דאתי שפיר ומיהו יש לדחות דחדא מינייהו נקט ומההוא דיבמות דפרק אלמנה  (דף סז:) דמשמע שעושים תקנה לכל העבדים שיאכלו בתרומה שנותנין לבנים כל העבדים וחלק אחד נותנים לעובר כנגדן אין להוכיח דחולקין אפילו בדבר ששייך בו גוד או איגוד כגון העבדים דשאני התם דמתעלה חלק העובר בכך במה שעבדים אוכלים בתרומה ויש לעובר בכך חלק יפה יותר ועוד לא לכל העבדים באנו לעשות תקנה אלא לחלק הבנים שנולדו ועוד [ה'מ] שיש שדות שיכולין ליתן לעובר כנגד העבדים שיש כח לב'ד לעשות כן כדאמרי' בהניזקין (לקמן דף נב.) ושותף הבא לחלוק שלא בדעת חברו מספקא לר'י אם יכול לחלוק הקרקעות ששייכא קפידא ברוחות ואין לדקדק מהא דאמר בפ' בית כור (ב'ב דף קו:) אלא מעתה הני בי תלתא אחי דקיימי ואזול תרי מינייהו ופלוג הכי נמי דבטלה מחלוקת דמשמע שהחלוקה קיימת אע'ג דבקרקע מיירי שהחלוקה שבקרקע קיימת איכא למימר היינו כשחזר וחלקו עמו נפל לו בגורל אותו חלק עצמו שנפל לו בתחילה כשחלקו השנים בלעדיו דאז קיימת חלוקתם אבל מ'מ חוזר ומטיל גורל עם שניהם כאילו באים לחלק בתחילה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>ממונא הכא איסורא. </span>וא'ת א'כ היכי דייק לעיל ממה שחזר רבי ועשה כרשב'ג בההיא דכתובות  (דף ק.) דחזר בו נמי ממאי דאמר ביטלו מבוטל הא איכא לחלק בין איסורא לממונא וי'ל דרב נחמן דאמר הלכה כרבי בשתיהן הוא דמפליג בין איסורא לממונא אע'ג דרבי גופיה לא מפליג בין איסורא לממונא היכא דטעו מ'מ רב נחמן מפליג אליבא דרבי אפי' בממונא דטעו דהא רבי גופיה חזר בו בכתובות והכא פסיק רב נחמן כוותיה אבל הנהו דלעיל לא מפליג וכי פריך הכא דרב נחמן אדרב נחמן היה יכול להקשות והא רבי גופיה הדר ביה מביטלו מבוטל כדמוכח ההיא דכתובות אלא דניחא ליה לאקשויי דרב נחמן אדרב נחמן גופיה ועי'ל דהכא מחלק בין איסורא לממונא דלא טעו אבל לעיל מדמה ממונא דטעו לאיסורא ובפ'ב דקדושין (ד' מב.) ובכתובות בפ' אלמנה (דף ק.) פריך ארב נחמן דפסיק התם הלכה כחכמים מההיא דיתומים שבאו לחלוק דאית ליה לרב נחמן מה כח ב'ד יפה ומשני הא דטעו הא דלא טעו ורבי ודאי כשחזר בו מההיא דכתובות חזר בו גם מביטלו מבוטל והא דפסיק רב נחמן כרבי בביטלו מבוטל משום דאיהו פוסק בההיא דכתובות כחכמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>משום גלויי דעתא פלוגתא דאביי ורבא. </span>היינו לפי סברת אביי אבל רבא קאמר לעיל אטו לבטולי גיטא קבעי לקיומי תנאי קא בעי ולא פליג רבא הכא:  וכל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>שום שיש לו. </span>בטופסי גיטין של ה'ג כתוב שצריך לכתוב בגט וכל שום וחניכה דאית לי ולאתראי משמע שלשון זה היו כותבין בגט ואין נראה לר'ת דזימנין דאתי לידי תקלה כשאין לו אלא אותו שם הכתוב בגט ואין לו חניכה וכשכותב בגט וכל שום וחניכה נראה זה הגט של אדם אחר שיש לו שם וחניכה לכך נראה לר'ת וכל שום שיש לו דקתני במתני' היינו כל שמותיו בפירוש א] ותיקן ר'ת לכתוב בגט אני פלוני דמיתקרי כך וכך כדאמרי' בגמרא שרה דמיתקריא מרים אחא בר הדיא דמיתקרי איה מרי והא דקתני בגמ' בשמו שביהודה ושם דגליל עמו משמע קצת כפי' ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>דאתחזק בתרי שמי. </span>שאלו לר'ת על מומר לעבודת כוכבים שגירש את אשתו ולא נכתב בגט אלא שם של יהדות ולא שם של עובד כוכבים והשיב ר'ת חלילה להזכיר שם עובד כוכבים בתורת משה וישראל והביא ראיה מדאמר בתוספתא (פ'ו) גר ששינה שמו לשם עובדי כוכבים וגרש בו כשר וה'ה במומר דשם יהדות כשר אף לכתחלה וכתב חניכתו וחניכתה אמרי' לקמן דכשר ופי' בערוך אע'פ שלא נכתב שם מובהק וכה'ג מפרש מתני' דבפרק בתרא (לקמן דף פז:)  וכך היו נקיי הדעת שבירושלים עושים כן היינו שהיו כותבין חניכתו וחניכתה והא דקתני בברייתא דבסמוך דאינה מגורשת עד שיכתוב שם דיהודה ושם דגליל עמו היינו דוקא דאיתחזק בשני שמות בב' המקומות חד במקום הכתיבה וחד במקום הנתינה דהא לא קתני היו לו שני שמות ביהודה או שני שמות סתם שיגרש בשני שמותיו אלא כשיש לו שני שמות אחד ביהודה ואחד בגליל דאז צריך לכתוב שניהם מקום הכתיבה ומקום הנתינה דאותן שבגליל לא יכירו שם דיהודה ויאמרו שלא גירש ויוציאו לעז על בניה מן השני אבל בהוחזק בשני שמות במקום אחד כשר בדיעבד אפי' באחד מהן ואפי' בחניכה ומיהו לכתחילה צריך לכתוב שניהם אפילו כתיבה ונתינה במקום אחד כדאמר בסמוך רובא מרים ומיעוט שרה מרים וכל שום שיש לה משמע דבחד מקום קרו לה הכי והכי וכן משמע בירושלמי על הך ברייתא דהכא מתני' כשהיה ביהודה וכתב לגרש את אשתו שבגליל או שהיה בגליל וכתב לגרש את אשתו שביהודה אבל אם היה ביהודה וכתב לגרש אשתו שביהודה כו' הרי זו מגורשת אמר רבי יוסי הדא דתימא בדיעבד אבל לכתחלה צריך לכתוב שניהם והכא עושה שם מקום הנתינה עיקר ושל מקום הכתיבה טפל כדקתני עד שיגרש אשתו שבגליל בשמו שבגליל ושם דיהודה עמו כו' אבל בתוספתא עושה מקום כתיבת הגט עיקר וכן איתא התם יש לו ב' נשים אחת בגליל ואחת ביהודה גירש אשתו שביהודה בשם שבגליל ואשתו שבגליל בשם שביהודה פסול ואם אמר אני פלוני שביהודה עם השם שיש לי בגליל או שהיה במקום אחר וכתב אחד מהן כשר רשב'ג אומר אפי' כתב שם דיהודה בגליל ושם דגליל ביהודה כשר ומהתם נמי משמע דבמגרש בגליל אותה שביהודה מיירי והשתא בראשונה היה משנה שמו ושמה קורא שינוי מה שאינו כותב אלא שם אחד משני המקומות לפי שאין מכירין בו במקום אחר ודומה להם שינוי שמו ושמה וכן יש לפרש שם עירו ושם עירה והא דקאמר בהמגרש (לקמן דף פז:) כתב חניכתו וחניכתה כשר וכך היו נקיי הדעת שבירושלים עושים כן משמע אפילו לכתחלה אין צריך לכתוב שניהם אע'ג דגבי מרים שבסמוך ובירושלמי אמרינן דדוקא בדיעבד כשר צ'ל דנקיי הדעת שבירושלים היו שמותיהן ידועים וליכא לעז אי נמי כשהשמות דומין זה לזה שהכנוי דומה לשם לכתחילה כשר אף בכינוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אלמנה נפרעת מנכסי יתומין אלא בשבועה. </span>וא'ת והא לא ניתנה כתובה ליגבות מחיים ואמר ריש לקיש בפ'ק דבבא בתרא (דף ה.) חזקה אין אדם פורע בתוך זמנו ואמרינן התם הלכתא כוותיה ואפילו מיתמי ליפרע בלא שבועה וי'ל דהני מילי ב'ח אבל אלמנה דאית לה בתנאי בית דין מתפיס לה צררי אפי' בתוך זמנה כדאשכחן בפרק הנושא (כתובות דף קב:) דחיישינן בבנותיו טפי לצררי מבנות אשתו משום דכיון דאיתנהו בתנאי ב'ד אתפסינהו צררי וא'ת הא דפריך בגמרא מאי איריא אלמנה כו' לימא דנקט אלמנה אע'פ שהוא תוך זמנה וי'ל דטפי ה'ל לאשמועינן בדבר שאינו תנאי ב'ד כגון בבעל חוב לאחר זמנו מבאלמנה אע'ג שהיא תוך זמנה כיון דאית לה בתנאי בית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא אלמנה אפי' כ'ע נמי. </span>ואי משום דבעי למיתני סיפא דנמנעו מלהשביעה הוה ליה למיתני אין נפרעין מנכסי יתומים אלא בשבועה ונמנעו מלהשביע את אלמנה ומשני אלמנה איצטריכא ליה והוי חידוש באלמנה טפי מבבעל חוב ולכך נקט רישא נמי באלמנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>איצטריכא ליה. </span>וא'ת אלמנה נמי תנינא בהכותב (כתובות דף פז.) הנפרעת מנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה וי'ל דאיכא לאוקמא בגרושה אע'ג דבכתובות פ' אלמנה (דף צז:) אמרינן דגרושה נמי בעי חן מ'מ לא שמעינן מינה אלמנה דגרושה נהי דאיכא חינא הויא אחר זמנה אבל אלמנה אית בה תרתי דתוך זמנה ואיכא נמי חינא ועוד דדרך תנא להשמיענו כשאין צריך להאריך בשביל כך יותר אע'פ שכבר השמיענו במקום אחר כדאשכחן בריש ברכות (דף ב.) ובשאר דוכתי:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>היו ימים מועטים. </span>וא'ת ומאי טעמא איענש הא אמרינן בפ'ג דשבועות (דף כו.) האדם בשבועה פרט לאנוס כדרב כהנא ורב אסי דמר משתבע הכי אמר רב ומר משתבע הכי אמר רב וכי אתו לקמיה דרב ואמר כחד מינייהו אמר ליה אידך ואנא בשקרא אישתבעי ואמר ליה את לבך אנסך וליכא למימר דלא ממעט קרא התם אלא למפטר מקרבן אבל עונש איכא כדאשכחן בפ'ב דנדרים (דף יז.) גבי נשבע לבטל את המצוה דמיבעי לן תרי קראי חד למיפטריה מקרבן וחד למיפטריה מלאו [והכא דליכא אלא חד קרא למיפטריה מקרבן] אבל עונש דשבועת שוא איכא דהא לבך אנסך משמע ולא נשבעת לשקר ועוד דבפ'ג דנדרים (דף כה:) מייתי דרב כהנא ורב אסי אשבועות שגגות דתניא בגמרא כשם שנדרי שגגות מותרות כך שבועות שגגות מותרות ומפ' שבועות שגגות כדרב כהנא ורב אסי דמשמע דמותרות ואפי' עונש ליכא ולא דמי לנשבע לבטל את המצוה דאיכא עונש שבועת שוא דהתם מיבעי לן ב' קראי אחד למיפטר שוגג מקרבן ואחד למיפטר מזיד ממלקות וכשפטר שוגג לגמרי פטרו מעונש ומקרבן וה'ה גבי האדם בשבועה פרט לאנוס דפטור לגמרי וי'ל דהכא גבי פקדון הוה לה להזהר יותר לשמרו היטב והוה לה לאסוקי אדעתא שתבא לידי שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמוריא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמוריא </span>היתרא. </span>ולכך נמנעו מלהשביעה שעונש שבועה מרובה אלא בהדרה דלא חמיר כולי האי והשתא בזמן הזה תקנו לקבל חרם במקום שבועה שלא יהא העונש גדול כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא בב'ד. </span>פי' בקונטרס דחמירא משום דהויא באנקוטי חפצא ואיכא עונש טפי והא דאמר בהכותב (כתובות דף פח.) אי פקח הוא מייתי לה לידי שבועה דאורייתא לא כמו שפי' בקונט' (שם) דנפקא מינה בין דאורייתא לדרבנן לענין אנקוטי חפצא דאפי' שבועה דרבנן הויא באנקוטי חפצא כדפי' הקונט' בעצמו כאן אלא יש לחלק בין דאורייתא לדרבנן כמו שמפרש בערוך  דשבועה דאורייתא הויא בכבוי נרות ועוד בריש שבועת הדיינים (שבועות דף מא.) מפרש חילוק בין דאורייתא לדרבנן (ובההיא פירקא מפרש מאי איכא בין שבועה דאורייתא לדרבנן  (ב) והתם לא מידכר חילוק דכבוי ולאנקוטי חפצא): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונודרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונודרת </span>ואוסרת פירות שבעולם עליה שלא קיבלה מכתובתה כו'. </span>ל'ג כל פירות דאע'ג דנדר חייל אף על דבר שאינו יכול לקיים כדאמר בפרק שני דנדרים  (דף טו.) גבי קונם עיני בשינה דפריך ואי לא יהיב שיעורא למילתיה מי שבקינן ליה עד דעבר באיסור בל יחל והא'ר יוחנן שבועה שלא אישן ג' ימים מכין אותו וישן לאלתר והא דנדרי הבאי מותרים כדאמר בפרק ג' דנדרים (דף כד:) לאו משום דאסר עצמו במה שאינו יכול לקיים כגון דאמר יאסרו כל הפירות שבעולם עלי אם לא ראיתי גמל פורח באויר ונחש כקורת בית הבד אלא לפי שאין דעתו לומר ממש גמל ולא ממש כקורת בית הבד אלא מה שהוא טרוף בגבו מאד ומשונה משאר נחשים קורא כקורת בית הבד וחיל גדול מאד שראה קורא כעולי מצרים ואינו אומר כן אלא להחזיק דבריו ודוקא שבועות הבאי אסור מדרבנן דהחמירו משום דכתיב בה לא ינקה אבל נדרי הבאי ואפילו לא אמר כל הפירות אלא אסר עליה חד פירא שרי בנדר ואין חילוק בין כל פירות ובין חד פירא מ'מ הכא ל'ג כל פירות דאע'פ שעוברת לאלתר בבל יחל אם קבלה מכתובתה כיון דמשם ואילך לא מיתסרא כדאמר מכין אותו וישן לאלתר אינה חוששת הואיל ואינה עומדת באיסור כל ימיה כדמפרש בסמוך וא'ת בפ' בתרא דנדרים (דף פט:) דאמר ההוא גברא דאמר תיתסר הנאות דעלמא עלי אי נסיבנא איתתא עד דלא תנינא הלכתא כו' ואתא רב אחא ושבשיה ואנסביה איתתא ושרקיה טינא כדי שלא יהנה מן העולם מה מועיל מאי דשרקיה דכי אנסביה מיד עבר כיון שאין יכול בסוף לקיים וי'ל דדוקא בשעה שנודר אם אי אפשר לו לקיים עובר לאלתר אבל התם בשעה שנדר היה יכול לקיים דאפשר לו שלא ישא אע'ג דכי אנסביה אין יכול לקיים אינו עובר לאלתר עד שיהנה:  גט</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גט </span>יבמין הוה. </span>פי' בקונטרס שנתן לה גט לפוסלה על האחין וכתובתה על נכסי בעלה הראשון וקשה דלא היה להם להזכיר גט דלא ניתנה כתובה ליגבות עד שתחלוץ והיה להם לכתוב שחלצה ואמר ר'י גט יבמין הוה דלאחר שנתייבמה גרשה היבם וכתובתה על נכסי בעלה הראשון ומוריא היתירא משום דקא טרחה קמי אחיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>נשאת אין מדירין אותה. </span>וא'ת וידירוה א] שלא תאכל ככר זה אם נהנית משל בעלה ותאכל לאלתר בפנינו וכן קשה בסמוך דפריך וליחוש דלמא אזלה לגבי חכם ושרי לה ולרבי אליעזר דאמר בפרק נערה המאורסה (נדרים דף עה. ודף עו.) שיכול להפר כל נדרים שעתידה לידור אתי שפיר דאיכא למיחש שמא כבר הפר לה כל מה שעתידה לידור אבל לשאר תנאי קשה וי'ל שאינה חוששת אלא בנדר שעל ידה היא עומדת באיסור כל ימיה וא'ת ונדירה בפני בעלה ויאמר לה קיים ליכי דאז אין יכול להפר כדאמר בפ' נערה המאורסה (שם דף עט.) וי'ל דחיישינן שמא יפר לה בלחש קודם שיאמר קיים ליכי וא'ת וידירוה על דעת רבים דאין לו הפרה כדאמר אמימר לקמן וי'ל דלענין נדרי אשתו אין לחלק בין ברבים בין על דעת רבים וכיון דלרב הונא ברבים יש לה הפרה ה'ה על דעת רבים דכיון שאינה תלויה בדעתה דיכול להפר אפילו בלא חרטה כך יכול להפר בלא דעת רבים וכי פריך ודלמא אזלה לגבי חכם ושרי לה הוה מצי לשנויי דמדרינן לה על דעת רבים אלא דבלאו הכי משני שפיר ועי'ל דרב הונא לית ליה דאמימר והא דאמר אמימר אפי' למאן דאמר יש לו הפרה לא קאי ארב הונא אלא אדרבנן דרבי יהודה דמתניתין דתנן (לקמן דף מה:)  ר' יהודה אומר כל נדר שידעו בו רבים לא יחזיר משום פריצותא שנדרה נדר שאין לו הפרה ושלא ידעו בו רבים יחזיר דלא חייש לקלקולא ורבנן פליגי ואמרי לא יחזיר משום קלקולא ולא מפלגי בין ידעו רבים ללא ידעו בו רבים אלמא יש לו הפרה וכן משמע התם דקאמר לרבנן אטו התם מי חייל עלייהו שבועה כלל משמע דלרבנן יש לו הפרה וא'ת לאמימר והא על דעת רבים אין לו הפרה א'כ ע'כ לא בכל ענין אמרי רבנן דלא יחזיר דבעל דעת רבים ליכא קלקולא א'כ ברבים נמי מנא ליה דסברי דיש לו הפרה וי'ל דברבים שהזכיר רבי יהודה אם איתא דלרבנן אין לו הפרה הוו להו לרבנן לפרושי ולחלק ולומר איפכא מדר' יהודה אבל בעל דעת רבים אין לחוש דלא איירי בה רבנן דר' יהודה נמי לא הזכיר על דעת רבים ועוד דבעל דעת רבים לא פסיקא להו לרבנן למתני דיחזיר דלפעמים יש היתר בעל דעת רבים כגון מדעתם של אותם רבים או לדבר מצוה ואיכא קלקולא אבל ברבים אם איתא דאין לו הפרה הוי להו למתני דיחזיר דמילתא דפסיקא היא דבשום ענין אין לו הפרה למ'ד אין לו הפרה לא שנא לדבר מצוה ולא שנא לדבר הרשות תדע דמעשה גבעונים לדבר מצוה היה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליחוש </span>דלמא אזלה לגבי חכם ושרי לה. </span>משמע דאדרב הונא פריך אבל אי לאו דרב הונא לא הוה קשיא ליה אמתני' ולמאי דפרישית דרב הונא פליג אאמימר אתי שפיר דאמתני' ליכא למיפרך דהא איכא למימר דמדרינן לה על דעת רבים אבל לרב הונא לא מצי לשנויי הכי אבל למאי דפי' דגבי חכם מודה רב הונא דאין לו הפרה בלא רב הונא הוה מצי למיפרך אמתני' וי'ל דלא מצי למיפרך אמתני' בלא רב הונא דאיכא למימר שנדיר אותה על זה הככר ותאכל לאלתר בפנינו אבל לרב הונא דקאמר ניסת אין מדירין אותה ואין מועיל להדירה על הככר שאינה חוששת כיון דאינה באיסור כל ימיה כי לא ניסת נמי ניחוש דלמא אזלה לגבי חכם ושרי לה וא'ת בין חכם בין בעל איך יכולין להפר שלא בפני היתומים הא אמרי' בנדרים בפ' ר'א (דף סה.) דהמודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו ויליף ממשה וצדקיהו במדין נדרת במדין לך והתיר נדרך וי'ל דבדיעבד אם הפר מופר תדע מדסמיך צדקיהו שהיה חסיד גמור על מה שהתירו לו סנהדרין שלא בפני נבוכדנצר ועוד דטעם דאין מתירין לו אלא בפניו מפרש בירושלמי דנדרים דאמר התם בפ' השותפין המודר הנאה מחבירו בפניו אין נשאל אלא בפניו שלא בפניו נשאל בין בפניו בין שלא בפניו ר' יוחנן אמר מפני הבושה ור' יהושע בן לוי אמר מפני החשד ואתא הדא פלוגתא כהלין פלוגתא דתניא יום הכפורים צריך לפרט את מעשיו דברי ר' יהודה בן בתירא ר'ע אומר אין צריך לפרט את מעשיו פי' מפני הבושה שנתבייש לפניו במה שנדר הנאה ממנו וכן מפרט מעשיו כדי שיתבייש מחטאיו ומ'ד מפני החשד פי' שלא יחשדוהו שעבר על נדרו ולכך נמי לא יפרט מעשיו שלא יחשדוהו בשאר עבירות והשתא ניחא הכא דלא שייך לא בושה ולא חשד דלא ידעי אם קבלה כלום מכתובתה והא דיליף ממשה וצדקיהו היינו כר' יהושע בן לוי דהתם מפני החשד איכא מפני בושה ליכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>צריך לפרט את הנדר. </span>בירושלמי משמע דהכי קיימא לן דההוא דאתא קמיה דר' בון אמר ליה התיר לי נדרי אמר ליה מאי נדרת א'ל נדרית דלא מרווחנא אמר ליה וכי עבדין כדין אמר ליה לצחק בקוביא קאמינא אמר ליה ברוך שבחר בדברי חכמים שאמרו צריך לפרט את הנדר דאי לאו דפרטת לנדר התרתיהו לך וא'ת בפ' שום היתומין (ערכין דף כג.) גבי מקדיש נכסיו והי' עליו כתובה  (ובעל חוב) דקאמר ר' אליעזר כשהוא מגרשה ידור הנאה ור' יהושע אומר אינו צריך ומפרש דפליגי בנדר שהודר ברבים דרבי אליעזר סבר דאין לו הפרה ור' יהושע סבר יש לו הפרה ואינו צריך דקאמר היינו דאינו מועיל וא'כ תקשי כדפריך התם לעיל לימא רב הונא כתנאי אמר לשמעתיה דכיון דרב הונא סבר צריך לפרט אמאי אינו מועיל וא'כ הא דרב הונא דצריך לפרט הויא כתנאי ומיהו לא קיימא התם מסקנא הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>הנושא נשים כו'. </span>ה'ה דמצי למיפרך ממתניתין דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותני </span>עלה נודר ועובד יורד ומגרש. </span>קשה לר'י דאמאי הוצרך לאתויי ותני עלה לפרוך ממתניתין גופיה דקתני פסול עד שידור הנאה ואי אמרת אין צריך לפרט הנדר ליחוש דלמא כו' ונראה לי דאמתניתין הוה מצי למימר דפסול מלעבוד אפי' גרשה עד שידור הנאה שלא יקח לעולם נשים פסולות יותר ולכך לא שייך למיפרך ליחוש דלמא כו' כיון דכבר גירש תו ליכא למיחש דלמא ישאל על נדרו כדי ליקח נשים פסולות אבל הא דתני ועובד ומגרש פריך שפיר כיון דעדיין לא גרשה יש לחוש דלמא אזל לגבי חכם ושרי ליה ולא יגרש:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אמימר הלכתא אפי' למ'ד כו'. </span>במכות (דף טז.) גרסי' ברוב ספרים אמר אמימר הילכתא נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת רבים אין לו הפרה ולפי גירסא זו משמע דכן הלכה דנדר שהודר ברבים יש לו הפרה ולמאי דגרס נמי אפי' למ'ד כו' שלא בא לפסוק בהודר ברבים מ'מ מדפסק בעל דעת רבים דאין לו הפרה מכלל שסובר דברבים יש לו הפרה דאי אין לו כ'ש על דעת רבים ומה הוצרך לפסוק הלכתא בעל דעת רבים כיון דאפילו ברבים אין לו הפרה ושלא בלשון פסק היה לו לומר אפי' למ'ד ברבים יש לו הפרה כו' אע'ג דקאמר לעיל דמדרינן ליה ברבים אליבא דרב נחמן דקי'ל כוותיה בדיני ולענין דינא איתשיל לענין פרעון כתובה הא פריך בתר הכי הניחא למ'ד ואיכא למימר דאדרב נחמן נמי קאי ומדאדרי' רב אחא נמי לההוא מקרי דרדקי על דעת רבים משמע דקסבר דברבים יש לו הפרה ורב יוסף דאמר בערבי פסחים (פסחים קז.) אדור ברבים דלא אישתי שיכרא משמע דקסבר דברבים אין לו הפרה לא קי'ל הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לדבר מצוה יש לו הפרה. </span>אומר ר'ת משום דמסתמא ניחא להו לרבים משום מצוה ועוד אומר ר'ת דעל דעת היינו כשאומר על דעת פלוני ופלוני אפי' שלא בפניהם אבל על דעת רבים סתם לאו כלום הוא ועל דעת יחיד אע'פ שפרט על דעתו יכול חכם להתיר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והעדים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והעדים </span>חותמין על הגט כו'. </span>ר'ת מחק מספרו וי'ו מוהעדים ושמא משום דהוה משמע דר'ג תיקן ובגמרא אמר ר'ג תקנה גדולה התקינו משמע דמקודם נתקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>איכא מידי דמדאוריית' משמט שביעית ותיקן הלל דלא משמט. </span>השתא לא בעי רבא לשנויי אהך קושיא דהפקר ב'ד היה הפקר כדמשני בתר הכי משום דקשיא ליה דלא היה לו להלל לעקור שביעית שהיא דאורייתא ואע'ג דדרשינן בספרי ואשר יהיה לך את אחיך תשמט ידך (דברים טו) ולא של אחיך בידך מכאן אמרו המלוה חבירו על המשכון והמוסר שטרותיו לב'ד אין משמיטין מ'מ לא היה לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שצותה תורה ובקונט' פירש דרבא קאי נמי לשנויי פרכא דהכא ודרשא דספרי עיקרה אמלוה על המשכון דמוסר שטרותיו הוי מטעם דהפקר ב'ד היה הפקר אלא דאקרא קסמיך לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בזמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזמן </span>שאתה משמט כו'. </span>פירש בקונט' דהשמטת קרקע לא נהגא בבית שני כדאמרי' בירושלמי בפרקין מנין שאין שמיטה נוהגת אלא בזמן שהיובל נוהג שנאמר וזה דבר השמיטה שמוט אחת שמיטת יובל ואחת שמיטת שביעית כו' ובבית שני הואיל ולא נהג יובל שלא היו כל יושביה עליה לא נהגא שמיטה מדאורייתא והא דאמרי' בערכין (דף לב:) מנו יובלות לקדש שמיטין היינו מדרבנן וקשה לר'ת דהיה לו להביא ההיא דירושלמי ואפי' נאמר דסמיך אההיא והך דהכא מייתי משום כספים אכתי קשה בריש מועד קטן (דף ב:) דפריך חרישה וזריעה בשביעית מי שרי ומייתי הך דהכא והתם לא שייך כלל לאתויי אלא ההיא דירושלמי ונראה לר'ת דהשמטת קרקע דהכא ודהתם לא איירי בחרישה וזריעה אלא בשדות החוזרות לבעלים ביובל והשמטת קרקע קרי ליובל ולשביעית השמטת כספים א] דשמיטה משמטת כספים ולא יובל  כדאמרינן בהדיא בפרשת ראה אנכי ודריש לה מדבר השמיטה שמוט וה'ק בזמן שאתה משמט יובל אתה משמט שביעית כי ההיא דירושלמי ואר'ת דבבית שני נהג יובל דאמרינן בפרק ד' מחוסרי כפרה (כריתות דף יא.) ואשמים איל צאן על אשמתם מלמד שכולן שפחות חרופות בעלו ושפחה חרופה היינו חציה שפחה וחציה בת חורין המאורסת לעבד עברי ועבד עברי אינו נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג כדאמר בס'פ המקדיש שדהו (ערכין דף כט.) ולא מסתבר לומר שהביאו על שבעלו שפחות חרופות בבית ראשון כדאשכחן בספ'ק דהוריות (דף ו.) שהביאו על ע'ז שעבדו בימי צדקיהו דבע'ז אשכחן דנחשדו אבל על שפחה חרופה לא אשכחן דנחשדו ועוד דהא נהג בתי ערי חומה בבית שני כדתנן במסכת ערכין (דף לא:) ומייתי לה לקמן במי שאחזו (דף עד:) בראשונה היה נטמן התקינו כו' ואמרינן נמי בסוף המקדיש שדהו (ערכין כט.) דבתי ערי חומה אין נוהגין אלא בזמן שיובל נוהג ולא תיקון הלל פרוסבול לדורו שהרי היה בזמן הבית ודהלל ושמעון גמליאל ושמעון נהגו נשיאותן בפני הבית ק' שנה (שבת טו.) אלא לאחר חורבן  דהוו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותקון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותקון </span>רבנן דתשמט זכר לשביעית. </span>והא דלא תקון נמי יובל זכר ליובל משום דאין רוב צבור יכולין לעמוד בה ליאסר בעבודת קרקע שתי שנים רצופות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אם כן גדול הימנו כו'. </span>וא'ת היכי דמי אי דפשט ברוב ישראל אפי' גדול הימנו אין יכול לבטל כדאמרי' בפרק אין מעמידין (ע'ז לו.) גבי י'ח דבר שאפי' יבא אליהו ובית דינו אין שומעין לו ואי דלא פשט ברוב ישראל אפי' קטן יכול לבטל כדאמרינן נמי התם גבי שמן דרבי יהודה הנשיא ובית דינו נמנו עליו והתירוהו משום דלא פשט איסורו ברוב ישראל וי'ל דהא קאמר התם וסמכו רבותינו על דברי רבן שמעון בן גמליאל ועל דברי רבי אלעזר בר צדוק שהיו אומרים אין גוזרין גזירה על הצבור אלא א'כ רוב הצבור יכולים לעמוד בה משמע משום דהוה תרתי היה להם כח להתיר דלא פשט וגם לא היו יכולים לעמוד בה אבל הכא או פשט ולא היו יכולים לעמוד או היו יכולים לעמוד ולא פשט ואין משמע כן בירושלמי בפ'ק דשבת דאמר התם ר'י בעי ולא כן תנינן שאין ב'ד יכולין לבטל דברי ב'ד חברו אלא אם כן גדול הימנו בחכמה ובמנין ור' יהודה הנשיא ובית דינו מתירין מה שאסר דניאל וחבורתו אלא רבי יוחנן כדעתיה דא'ר יוחנן בשם רבי אלעזר בר צדוק מקובלני שכל גזירה שב'ד גוזרין על הצבור ולא קיבלו רוב צבור עליהן אינה גזירה ובדקו ומצאו בגזירתו של שמן ולא קבלו רוב צבור עליהן אלמא משמע דבהאי טעמא לחודיה סגי ועוד דבריש מגילה (דף ב.) פריך ואי ס'ד אנשי כנסת הגדולה י'ד וט'ו הוא דתקון אתו רבנן ועקרו תקנתא דתקינו אנשי כנסת הגדולה והתנן אין ב'ד כו' והתם מסתמא פשט ויכולין לעמוד וי'ל דדוקא בי'ח דבר אפי' גדול אין יכול לבטל כדאשכחן בירושלמי מפני שעמדו להם בנפשותיהם כדאיתא התם דתלמידי ב'ש היו הורגין בתלמידי ב'ה ובכל דבר גדול יכול לבטל חוץ מי'ח דבר והיכא דלא פשט כגון שמן אע'ג דעמדו עליהן בנפשותיהן אפי' קטן יכול להתיר והא דקאמר וסמכו רבותינו אהא דאין גוזרים גזירה על הצבור לא מייתי ההוא טעמא אלא משום דלא תימא הואיל והראשונים נמנו עליו לאוסרו למה נמנה הוא עליו להתירו אדרבה היה לו להמנות לאסור דאשכחן בכמה דוכתי דראשונים גזרו ולא קיבלו מנייהו ובתראי גזור וקבלו מנייהו בפ'ק דשבת (דף יד:)  ובפ'ק דחולין (דף ו.) להכי קאמר דלא רצה להמנות לאסור משום דחזא דאין רוב צבור יכולין לעמוד בו ומיהו בדבר שלא תקנו שיתפשט האיסור בכל ישראל אלא במקום אחד דוקא כההיא דבפרק כל הבשר (חולין קי.) דרב איקלע לטטלופוש דאמר בקעה מצא וגדר בה גדר ואסר להו כחל וכן כל הנך דפרק תולין (שבת קלט.) דשלחו ליה בני בשכר ואסר להם לפי שאינן בני תורה גדול יכול להתיר ולא קטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאלימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאלימי </span>לאפקועי ממונא. </span>ר'ת כתב פרוסבול כי היה אומר דלא בעינן אלא ב'ד חשוב שבדור ואשכחן נמי (לקמן לז.) שהיו מקילין רבנן דבי רב אשי דמסרי מילייהו אהדדי. תנן במסכת שביעית (פ'י מ'ה) פרוסבול המוקדם כשר והמאוחר פסול ומפ' בירושלמי משום דפרוסבול אינו מועיל מה שמלוה אחר כתיבת פרוסבול אלא למה שהלוה קודם זמן הכתוב בפרוסבול ולכך מאוחר פסול דמרויח שלא כדין כל מה שהלוה אחר כתיבת פרוסבול עד זמן הכתוב בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>נתן ולא כתיב הסריח. </span>אע'ג דאית ליה למכתב לישנא מעליא מ'מ הוה מצי למכתב עזב:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>על הקרקע. </span>משום דמלתא דשכיחא היא שמלוה למי שיש לו קרקע לפי שאין יכול לכלותו ועומדת בפניו ואע'ג דעציץ נקוב יכול לכלותו לא פלוג רבנן במקרקעי והא דכתבינן אקרקע כל שהוא פי' בקונטרס משום דראוי לגבות בו כל החוב כמעשה דקטינא דאביי ורבינו שמואל פי' משום דקרקע כל שהוא שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות וקשה דהא אמרי' (כתובות דף ק: ) דביטול מקח יש להם עד פלגא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדרבי </span>נתן. </span>הלכה כר' נתן דרבא בפרק כל שעה (פסחים לא.)  לא מתוקמא מלתיה אלא כרבי נתן גבי פלוגתא דלמפרע הוא גובה דאביי ורבא וקיימא לן כרבא בר מיע'ל קג'ם ור'ת בתחלה ר'ל דאין הלכה כרבי נתן ושוב חזר בו ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שטר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שטר </span>שיש בו אחריות נכסים אינו משמט. </span>הא דאמרינן לעיל בפ'ב (דף יח.) דאונס קנס ופיתוי שזקפן במלוה משמטין ומפרש דהיינו משעת העמדה בדין אע'ג דמשעמד בדין גבי ממשעבדי כדמוכח בכמה דוכתי וכן כתובה משתפגום ותזקוף משמטת אע'ג דגבי ממשעבדי מ'מ אלים טפי כשמפורש שיעבוד בשטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתפיס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתפיס </span>ליה. </span>פי' בתורת משכון ודרשי' בספרי ולא של אחיך בידך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה הלוהו ודר בחצרו. </span>אין לפרש דפריך מהלוהו שלא על חצרו מדלא נקט הלוהו ויש לו משכון בידו אלא פריך הלוהו על חצירו ודר בחצירו דאפ'ה משמט כדמוכח בפ' איזהו נשך (ב'מ דף סז:) דאמרינן האי משכנתא באתרא דמסלקי שביעית משמטת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>משכון דקני ליה מדרבי יצחק. </span>ואם תאמר והא דר' יצחק שלא בשעת הלואתו כדאמרינן בהאומנים (ב'מ פב.) ובשלהי פרק הדיינין (שבועות מד.) והכא המלוה על המשכון קתני דמשמע בשעת הלואתו כדאמרי' התם והא אידי ואידי הלוהו על המשכון קתני ואין סברא לחלק בין המלוה להלוהו ועוד בפרק הזהב (ב'מ דף מח:) ובפ' הדיינין  (שבועות מד:) משמע נמי דאפי' בשעת הלואתו אינו משמט גבי מלוה על המשכון ואינו שוה אלא פלגא דקאמר רשב'ג דאינו משמט פי' מה שכנגד המשכון ורבי יהודה הנשיא סבר דמשמט משום דלא תפיס ליה אלא לזכרון דברים בעלמא והיינו ע'כ במשכון בשעת הלוואתו דשלא בשעת הלוואתו מאי דמשכן שקיל לגוביינא ואפילו הכי אם היה שוה המשכון כנגד ההלואה אינו משמט וי'ל דמסתבר ליה להש'ס מאחר דקני ליה מדרבי יצחק שלא בשעת הלוואתו אלים נמי שיעבודיה בשעת הלואה דלא משמט דקרינן ביה ולא של אחיך בידך וכן צריך לפרש בפרק כל שעה (פסחים לא:) דמייתי דר' יצחק גבי ישראל שהלוה לעובד כוכבים על חמצו דאלים שיעבודיה אפילו בשעת הלוואתו דמיקרי שלך לעבור בבל יראה הואיל שלא בשעת הלוואה קני לגמרי דאפילו מקבל פקדון  מעובדי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 37
dfh: b
trm: שביק היתירא ואכיל איסורא.
txt:
<span class='five'>שביק היתירא ואכיל איסורא. </span>אומר ר'ת דמהאי טעמא נאמן אפי' בלא שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לעולם </span>לפני יאוש כו'. </span>לרבו שני לא דהא לשום בן חורין פרקיה ה'ה דמצי למימר לרבו שני לא דהא לפני יאוש הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>מימנעי ולא פרקי ליה. </span>וא'ת מהאי טעמא כשפדאו לשום עבד ישתעבד לרבו שני וי'ל דמטעם זה אין ראוי לגזול לזה את עבדו וליתנו לחבירו ולא שייך האי טעמא אלא כשפודהו לשם מצוה לשם בן חורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>כך ובין כך ישתעבד כדחזקיה. </span>פירש בקונטרס לרבו ראשון וכן מגיה ר'ת דאי כשפדאו לשם עבד ישתעבד לשני יפיל עצמו לגייסו' כדי שירויח לענין מציאה ומתנה דלא קני ליה שני אלא למעשה ידיו ופעמים נמי שהוא שונא לרבו ראשון מתמול שלשום ומפקיע עצמו ממנו ומיהו נוכל לומר דלא פליג ר' שמעון בן גמליאל אתנא קמא אלא בפדאו לשום בן חורין דמשום דבר מועט לא יפיל עצמו לגייסות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לפני יאוש קאמריתו. </span>אע'פ שמסתפק ר' שמעון בן גמליאל בדברי רבנן מ'מ לא מסתבר ליה לרבא כלל לומר דפליג לפני יאוש:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בחזקה לא. </span>פי' בקונטרס חזקה של עבדות כגון הלבישו הנעילו והרחיצו לרבו כדתניא בפ'ק דקדושין (דף כב:) וקשה דאפילו ישראל מישראל לא קני עבד עברי אלא בכסף ושטר כדאמר בפ'ק דקדושין (דף יד:) כ'ש עובד כוכבים ועוד דאמר התם אשכחן עברי הנמכר לעובד כוכבים הואיל וכל קניינו של עובד כוכבים בכסף ופר'ת הואיל וכל קניינו של עובד כוכבים בע'ע אבל בעלמא קניינו של עובד כוכבים במשיכה לר' יוחנן דקיי'ל כוותיה לגבי ריש לקיש וכיון דאמר ר' יוחנן דבר תורה מעות קונות א'כ לעובד כוכבים במשיכה כדמוכח בפ'ב דבכורות (דף יג.) אלא צריך לפרש דהכא בחזקה של כבוש מלחמה איירי וכן פר'ח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 38
dfh: a
trm: ומואב טהרו בסיחון.
txt:
<span class='five'>ומואב טהרו בסיחון. </span>וכי היכי דקנו ארצם בחזקה קנו נמי גופם בחזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>וישב ממנו שבי. </span>וא'ת למה לי השתא הא דעמון ומואב טהרו בסיחון השתא עובד כוכבים ישראל קני עובד כוכבים לעוב' כוכבים לא כל שכן וי'ל דמוישב ממנו שבי לא הוה ילפינן מיניה שום קנין אי לאו דאשכחן דטיהרו ולהכי מייתי לעיל מדריש לקיש דמוישב ממנו שבי לחודיה לא הוה ידעינן ומיהו איצטריך לאתויי לאשמועינן דלא קנוי גופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינהו </span>סבור לפני יאוש הוה. </span>תימה דלמא ידעי שפיר דלאחר יאוש הוה וסברי כרבא דלעיל ולמאי דפרישנא דלרבא מודה רשב'ג לרבנן דלשם עבד ישתעבד לרבו שני ניחא דא'כ היתה שלהם ולא מסתבר שהיו באים לתתה לו במתנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אפי' גיטא דחירותא נמי לא אצרכה. </span>כאביי ס'ל דלרבא כיון דאמר ישתעבד בעי' גט שיחרור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המפקיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המפקיר </span>עבדו יצא לחירות וא'צ גט שיחרור. </span>אין להקשות א'כ לשמואל למה לי שטרא בעבד כנעני לימא ליה באפי תרי זיל כדאמרינן בפ'ק דקידושין (דף טז. ושם) גבי עבד עברי ומאי משני נמי התם דעבד עברי גופו קנוי אכתי יפקירנו דאפי' מאן דצריך בעבד כנעני גט שיחרור היינו כדי להתירו בבת חורין אבל בעבד עברי בלאו הכי מותר בה דהתם בקדושין (ג'ז שם)  לא קאמר אלא משום דס'ד דעבד עברי אין גופו קנוי ולהכי פריך למה לי שטר דאותו לשון עצמו שכותב בשטר כגון הרי את בן חורין הרי את לעצמך יאמר לו בעל פה ומשני דגופו קנוי ולא מהני הרי את לעצמך שהוא לשון קנין או לשון מחילה בלא שטר ולאותן לשונות צריך שטר אבל הפקר שמסלק רשותו מעליו מהני לשמואל אפי' בלא שטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>המשחרר עבדו עובר בעשה. </span>והא דאמר לקמן  (דף מ.) במי שאמר בשעת מיתתו פלונית שפחתי אל ישתעבדו בה ומסקינן דאי אמר לשון שיחרור כופין את היורשין לכתוב לה גט שיחרור וכן בירושלמי אמרי' בהדיא דאי אמר שחררו משחררין התם כיון דאין היורשין רשאין להשתעבד בה משום מצוה לקיים דברי המת לא קרינן בה לעולם בהם תעבודו ומשום נתינת גט לחודיה ליכא איסור עשה וחציו בן חורין (לקמן מא:) דכופין את רבו התם משום דאיכא מצוה רבה דלשבת יצרה כדדרשינן הכא משום מצוה דרבים:  גופיה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גופיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גופיה </span>לא קדיש. </span>פי' בקונט' שאינו ראוי למזבח ולא לבד'ה לדמי לא קאמר דהיה לו לומר דמי עבדי עלי ולא דמי למקדיש בהמה טמאה דהתם כיון דליכא למימר למיהוי עם קדוש קאמר ע'כ לדמי קאמר אע'ג דלא אמר דמיה עלי הרי היא קדושה לימכר קאמר אבל הכא דשייכא בגופיה לשון קדושה לא אמרינן דלדמי קאמר ואם תאמר ואמאי לא קאמר נמי קדוש לימכר לא קאמר כיון דמילתא אחריתא היא וי'ל כדפירש בקונטרס בסמוך דאפי' אמר כן בהדיא שיהא קדוש לימכר יצא לחירות מידי דהוה אמתפיס תמימים לבדק הבית דאין יוצאין מידי מזבח לעולם ולהכי לא מוקי ההיא דאין הגזברין כגון דאמר שיהו קדושין לדמיהן ומיהו קשה דאי מדמינן למתפיס תמימים נימא דאף על פי שהעבד יצא לחירות צריך לפדייה ויפלו דמיו לבדק הבית כמו במתפיס תמימים שתימכר לצורכי מזבח כדאמרי' בהמנחות והנסכים (מנחות קא.) כשהן נפדין אין נפדין אלא למזבח והדמים הם לבדק הבית כדאמר בפרק קמא דתמורה (דף ו.) דאף על פי שהוא בלא תעשה מה שעשה עשוי ולכאורה משמע דליהוי עם קדוש קאמר ואינו נותן שום דמים להקדש ועוד מאי קפריך מאך כל חרם דהתם דאמר בלשון חרם לא שייך לומר דלמיהוי עם קדוש קאמר ועוד כי משני דאמר לדמי והיינו לפירוש הקונטרס דאמר דמי עבדי ושפחתי עלי דאם הקדישם לדמים יצאו לחירות ואם כן מאי איריא עבדיו ושפחותיו אפילו דחברו נמי ועוד מאי שנא כנענים אפילו עבדיו ושפחותיו העברים נמי ונראה לפרש גופיה לא קדיש פי' ליאסר בהנאה כמו בהמה טמאה שמועלין בה וכן בקרקע אם עקר ממנו חוליא ואפילו במחובר איסורא מיהא איכא לדמי לא קאמר שיהא גופיה קדוש לימכר והשתא פריך שפיר מכל חרם דמיתפסא בהון קדושה ליאסר בהנאה כמו מחרים שאר נכסים ומשני דאמר לדמי שיהיו לימכר ולא מיירי במקדיש בלשון חרם והשתא ניחא דדוקא עבדיו ושפחותיו הכנענים ופריך אידך נמי דאמר לדמי ומשני אי הכי גזברין מאי עבידתייהו דאותו שהקדישו לדמיו הוא יפדנו ויהיה שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>הגזברין רשאין להוציא אותן לחירות. </span>וכן אמר בפרק הנזקין (לקמן נב.) גבי יתומין דאין האפוטרופסין רשאין להוציא אותן לחירות אבל מוכרין אותן לאחרים כו' ונראה דהיינו טעמא דאסור דרך שיחרור דסברי דקא מזלזלי בנכסי יתומים והקדש אבל דרך מכירה ידעי כולי עלמא שמוכרין אותן בשויין:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני ר'מ היא. </span>הכא משמע דרב דלא כר'מ והא דאמר בפ'ק דערכין (דף ה.) האומר ערך כלי עלי נותן דמיו כר'מ וכן בפ' האומר משקלי עלי (שם כ.) דתנן ערך ידי ורגלי עלי לא אמר כלום ואמר רב עלה נותן דמיה ומפרש לר'מ אליבא דר'מ קאמר וליה לא סבירא ליה ואע'ג דבסוף פ'ק דסנהדרין (דף טו.) גבי הערכין המטלטלין מפרש רב באומר ערך כלי עלי כר'מ לא סבירא ליה הכי וכי האי גוונא אשכחן בריש אלמנה נזונית (כתובות דף צו.) דבעי למימר שמואל דהניזונת תנן וכאנשי יהודה אע'ג דבסוף נערה שנתפתתה  (שם נד.) אמר שמואל הלכה כאנשי גליל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבדא </span>כמקרקעי דמי. </span>ולכך אין מועלים בו דאין מעילה במחובר דבפ' הנהנה (מעילה יח:)  ילפינן מעילה חטא חטא מתרומה והא דאמרי' בפ' המוכר את הספינה  (ב'ב עט.) הקדיש בור מלא מים מועלין בו ובמה שבתוכו לא כמו שפי' שם רבינו שמואל שהצניע חפציו בבור דהא אין מעילה במחובר אלא כשעקר מן הבור חוליא ונהנה ממנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קטנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטנים </span>כל המחזיק בהן זכה בהן. </span>דאין להן יד לזכות בעצמן וכן בפרק מי שמת  (ב'ב קנו:) גבי פלוגתא דזכין לקטן ואין זכין לגדול ואע'ג דאית ליה זכיה במציאה כדאמרינן בהניזקין  (לקמן נט:) היינו מדרבנן מפני דרכי שלום והכא לא שייך ההוא טעמא וא'ת בפרק לולב וערבה (סוכה מו:)  אמר לא ליקני איניש לולבא לינוקא בי'ט ראשון דינוקא מקני קני אקנויי לא מקני וליכא למימר דהתם בפיקח כגון צרור וזרקו אגוז ונוטלו דהא בפ'ק דקדושין (דף כב:) בההוא עובדא דא'ל שלוף לי מסנאי משמע דהוה בו דעת וקאמר התם איכא דאמרי קטן הוה וי'ל דדעת אחרת מקנה אותן שאני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מי כתב גט שחרור לאלו. </span>אלמא לא בעי גט להתירו בבת חורין והיינו כשמואל דאמר מי שאין לו רשות רבו עליו אינו קרוי עבד וטעמא דאבא שאול בקטנים דחשיב רשות רבן עליהן כיון שאין להן יד בעצמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמה </span>אמר אמימר כו'. </span>וא'ת מאי אי הכי כ'ש דלשמואל תקשי דאמימר וי'ל דהא לא קשיא ליה משום דשמואל תנאי היא בפרק החולץ (יבמות מח.) ובפרק בתרא דנזיר  (דף סב:) אבל הא קשיא ליה אי אתיא דאמימר דלא כר' יוחנן רביה ולהכי נמי לא מצי למיפרך לאמימר מדרבנן דאבא שאול דאיהו מוקי להו כההוא תנא דאית ליה דשמואל אבל איהו סבר כההוא תנא דפליג עלייהו וסבר דלדידיה צריך גט שחרור ואין לו תקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כאבא שאול. </span>אומר ר'ת דהלכה כריב'ל לגבי רבי יוחנן כדמוכח בפרק בתרא דמגילה  (דף כז.) דאמר כוותיה דרב פפי מסתברא דאמר ריב'ל בית הכנסת מותר לעשותו בית המדרש ואע'ג דר' יוחנן פליג עליה התם דייק מדר' יהושע בן לוי דהלכה כרב פפי :  מה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אשה איסורא ולא ממונא. </span>וא'ת היאך עבד משתחרר בשטר לאבא שאול אם לא יפקירנו תחלה דמה אשה איסורא ולא ממונא אף כו' וכי תימא דלשון הכתוב בשטר כגון הרי את בן חורין הרי את לעצמך הוי לשון הפקר אם כן לשמואל למה לי שטרא יפקירנו ועוד דאפי' על ידי הפקר היאך משתחרר קטן לאבא שאול ואור'י דדוקא בקנין דמיתה דילפינן מאשה אמרי' איסורא ולא ממונא דומיא דאשה אבל שטר שכתוב בהדיא בקרא או חופשה לא ניתן לה (ויקרא יט) משוחררת בשטר לחודיה דמקרא מלא דיבר הכתוב ועוד דאיתקש שטר לקנין כסף דכתיב  (שם) והפדה לא נפדתה ועיקר קנין כסף מפקיע ממון כדאמר הכא נתייאשתי מפלוני עבדי אין לו תקנה אלא בשטר אבל בכסף לא דפקע ליה כספיה מכי אפקריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>להן לא עשה ולא כלום. </span>פירש בקונט' משום דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו ליכא שהרי לא צוה כמוסר לבניו להקנותה לעצמה אלא בקנין זה נתכוון לשחררה והרי הוא טעות ולא שייך להזכיר כאן מתנת שכיב מרע דהויא ליה במקצת ולמצוה לקיים דברי המת איכא לדמויי אם היה כמוסר לבניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דהוה ליה כליו של מקנה. </span>אבל אם היה כליו של קונה היתה זוכה עצמה בחליפין דתני' בהדיא בפ'ק דקידושין  (דף כב:) דעבד כנעני נקנה בחליפין משום דחליפין דמו לכסף וכל היכא דכסף קני חליפין נמי קני לבר מאשה משום דבפחות משוה פרוטה לא מקניא נפשה כדאמר בריש קדושין (דף ג.) ומכאן יש להוכיח דהלכה כרב דאמר בכליו של קונה בפרק הזהב (ב'מ מז:) ועוד אמרינן התם במנא דכשר למקנייה ביה לאפוקי מדלוי ולא דמי להא דאמר בפרק המגרש (לקמן פה:)  דאתקין רבא מיומא דנן ולעלם  לאפוקי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשרבו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשרבו </span>הניח לו תפילין. </span>ולא משום דלא מיעביד ליה איסורא דמברך עליהן ואיכא ברכה לבטלה דהא סוכה לולב ושופר וכמה מצות עשה שהנשים מברכות אלא משום דאין עבדים רגילים בתפילין ואי לאו דשחרריה לא הוה מנח ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אותו </span>העבד אין לו תקנה. </span>פירוש לא בבת חורין ולא בשפחה כדפירש בקונטרס לעיל ואין נראה מדאמר לעיל (דף לח.) עבד שברח מבית האסורין כו' ולא עוד אלא שכופין את רבו ועושה אותו בן חורין ומאי קא משמע לן פשיטא דכופין אותו כיון דאסור בשפחה ובבת חורין כמו חציו עבד וחציו בן חורין וכן הא דאמר בירושלמי דהיכא דאמר שחררו כופין את היורשים משום מצוה לקיים דברי המת תיפוק ליה משום דאסור בשפחה ובבת חורין ובפ' בתרא דכריתות (דף כד:)  אמרינן דסבר רשב'ג המפקיר עבדו יצא לחירות וצריך גט שחרור ומעוכב גט שחרור אוכל בתרומה ומסתברא כיון דאוכל בתרומה דשרי נמי בשפחה ולכך נראה דאין לו תקנה בבת חורין קאמר אבל בשפחה שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריך </span>ואין לו תקנה. </span>תימה דתיקשי ליה מאידך דרבי יוחנן דאמר לעיל (לח.) עבד שברח מבית האסורין כו' ולא עוד אלא כופין את רבו אלמא יש לו תקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אמרה בלשון שחרור הכי נמי. </span>תימה דלעיל קאמר אדרבי יוחנן אי הכי המפקיר עבדו ומת נמי יהא משתלח בלא גט דעבדו כאשתו והכא משמע דבעי גט ושמא לעיל אתיא כרב שמואל בר רב יהודה דהכא אי נמי הכא בעי גט מדרבנן שלא יאמר לו עבדי אתה כדאמר לקמן לחד תנא ביוצא בראשי אברים:  וכתב</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתב </span>ליה גיטא דחירותא על שמיה. </span>לא נהירא לרבינו שמואל פי' הקונטרס דמפרש על שמיה דקטן שאין מעשה קטן כלום להתירו בבת חורין כמו קטן שקנה יבמתו מן התורה דאינו נותן גט עד שיגדיל ואע'ג דפעוטות כבר שית כבר שבע ממכרן ממכר במטלטלים (לקמן נט.)  היינו בממון דוקא דהפקר ב'ד היה הפקר אלא נראה לו לפרש דכתב ליה גיטא על שמיה דאפוטרופוס ואע'ג דבעלמא אין האפוטרופסין רשאין להוציאן לחירות הכא כיון דעשה שלא כהוגן להקנותו לבנו קטן הפקירוהו ב'ד ונתנוהו לאפוטרופוס לשחררו כדאמרינן דאפוטרופסין תורמין ומעשרין לאכול ואע'ג דדרשינן  (לקמן דף נב.) אתם ולא אפוטרופסי' אלא הפקר ב'ד הפקר והפקירו ב'ד התבואה של תינוק ונתנוה לאפוטרופ' שיוכל לתרום ואינו אוכל טבלים ובלא קרקושי זוזי לא רצו בית דין להפקירו ליתן לאפטרופא לשחררו דאינו נכון לעבור על דעתו של תינוק ור'ת מפרש דהכא לאו קנסא הוא מדלא קאמר הוא עשה שלא כהוגן לפיכך נעשה לו שלא כהוגן כדקאמר ביבמות בפ' ב'ש (דף קי.) אבל כאשר עשה כן יעשה לו הוי דינא כדאשכחן בס'פ השואל (ב'מ דף קא:) ובדין יכול האפוטרופוס לשחררו דרך מכירה כדאמרינן (ב) ומוכרין אותן לאחרים ולרבי נותן דמי עצמו ויוצא ואפילו בלא קרקושי זוזי אלא משום דמי חזי כחוכא ואיטלולא שהתינוק עומד וצווח שלא למכור לפי שאביו מלמדו לצווח ואיכא לזות שפתים אבל כי מקרקש ליה זוזי לא יחוש לדברי אביו וגיטא דחירותא נמי לא הוה צריך דכסף גומר בלא שטר דדוקא ביוצא בראשי אברים איכא דמצריך שטר משום דכתיב ישלחנו כדאמרינן בפ'ק דקידושין (דף כד:) אלא לפי שנעשה על כרחו של אב צריך מדרבנן לגיטא דחירותא שלא יאמר לו עבדי אתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>שמא זיכה לו ע'י אחר. </span>האי חיישי' הוי ודאי כמו חיישינן שמא במי מילין כתבו (לעיל דף יט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הודאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הודאת </span>בעל דין כו'. </span>בנותן לא אמרינן הכי דפעמים סבר שמקבל מידו וזכה בה והוא לא קבל והא דבעי מי אוכל פירות פי' בעלמא הוא כדמסיק ולא פליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדש </span>חמץ ושחרור כו'. </span>פי' בקונטרס דוקא קדושת הגוף מפקיע מידי שעבוד אבל קדושת דמים לא כדמשמע בערכין (דף כג:) ובפ' אע'פ (כתובות דף נט:) נמי אמרינן שאני קונמות דקדושת הגוף נינהו כדרבא כו' משמע דווקא קדושת הגוף מפקיע מידי שעבוד וקשה לר'ת דאי חשיב ברשותו של לוה כל זמן שלא הגיע הזמן אפי' קדושת דמים נמי תפקיע מיד שעבוד ואי לא חשיבי ברשותו אפי' קדושת הגוף נמי לא דכי יקדיש את ביתו כתיב מה ביתו ברשותו אף כל ברשותו ואור'י דרבא לטעמיה דאמר בפ' כל שעה (פסחים דף לא.) דבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה וחשיב ברשותו ודוקא קדושת הגוף שאין לו פדיון מפקיע מידי שעבוד כגון שור תם למזבח או קונמות דפ' אע'פ (כתובות דף נט:) ואצטלא דפרסוה אמיתנא ביבמות בפרק אלמנה (דף סו:) דכיון שחל שעה אחת תו לא פקע דלא עדיף שעבוד מנתינת דמים וכן חמץ וכן שחרור ומפרש בירושלמי טעמא משום דלא מצינו עבד משתחרר וחוזר ומשתעבד והיינו כדפרישית דקדושת הגוף כיון דחיילא תו לא פקע אבל קדושת דמים לא אלים כח הקדש מכח מקדיש כיון דיש לה פדיון וראויה לפקוע כדאשכחן בשדה מקנה כשהקדיש לוקח דחוזרת לבעלים ביובל והא דלא חשיב רבא מת כגון ההיא דאצטלא וע'ז כגון שעשה ביתו אפותיקי והשתחוה לו דמפקיעין מידי שיעבוד משום דהוו בכלל הקדש והא דלא חשיב מכר דעשה שורו אפותיקי ומכרו (ב'ק יא:) דאין בעל חוב גובה ממנו התם תקנתא דרבנן היא משום פסידא דלקוחות דלית ליה קלא דהא בעשה עבדו אפותיקי ומכרו בעל חוב גובה הימנו (שם) כיון דאית ליה קלא ונזהרים הלקוחות ועוד יש לומר דלא חשיב אלא הנך תלתא שהם משניות או ברייתות ודשחרור שמעינן ממתניתין דהכא וחמץ בפרק כל שעה  (פסחים דף לא.) וקונמות בפ' אע'פ (כתובות דף נט:) אבל מת וע'ז ומכר דלא שמעינן להו ממשנה או מברייתא לא חשיב ובפרק המניח (ב'ק דף לג:) דאמר הקדישו מוקדש משום דרבי אבהו אבל קדושה גמורה לא איכא לאוקמי אפילו בראוי למזבח אפילו הכי אין מפקיע מידי שיעבוד דניזק דכיון דאינו יכול לסלקו בזוזי אפילו לר' ישמעאל כדמפרש בפרק המניח (שם) מודה רבא דלמפרע הוא גובה ואם תאמר כיון דקונמות מפקיעין מידי שיעבוד כהקדש א'כ כל לוה יפקיע נכסיו מן המלוה שיאסר עליו בקונמות וי'ל דאלמוה רבנן לשיעבודיה דבעל חוב כדאמר בפ' אע'פ דאלמוה רבנן לשיעבודא דבעל דעל כרחיך לאו דווקא דבעל דהא בריש המדיר (כתובות דף ע.)  פריך וכיון דמשעבד לה כל כמיניה דמפקיע ליה לשיעבודה אלמא דאלמוה נמי לשיעבודה דאשה והא דאמרינן בפרק אלמנה (יבמות דף סו:) דקנייה מיתנא ומפקע ליה לשעבודה דאשה יש לחלק דלא אמרינן אלמוה אלא בקונמות דלא מיתסרי אלא אבעל חוב  דאילו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במזיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במזיק </span>שעבודו של חבירו קמיפלגי. </span>וכגון דא'ל אין לך פרעון אלא מזה דלא גבי משאר נכסים דאי לאו הכי אמאי פטור הרי עדיין חייב לו חובו והא דלא מוקי פלוגתייהו בדינא דגרמי משום דאפי' מאן דפטר בדינא דגרמי אפשר דמחייב במזיק שעבוד חברו כדמוכח בפ' המניח  (ב'ק דף לג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בהיזק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהיזק </span>שאינו ניכר קמיפלגי. </span>לרב דמוקי לה בשחררו רבו ראשון חשיב שפיר היזק ניכר אבל שחרור דרבו שני דלא הוי אלא מדרבנן חשיב היזק שאינו ניכר וצ'ל דהאי היזק שאינו ניכר חשיב ניכר טפי מההוא דפ' הניזקין (לקמן דף נג.) דהתם קי'ל דלא שמיה היזק והכא קיי'ל כרשב'ג דמשנתנו דשמיה היזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גובין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גובין </span>משאר נכסים. </span>כלומר אם רצה מוכר את אלו והן גובין מן השאר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>אינה גובה משאר נכסים לפי שאין דרכה לחזר אחר בתי דינין. </span>פי' בקונט' דווקא הטילה אחריות על שדה זו וע'מ כן ניסת ולא שיהיו כל נכסיו אחראין לה ולא תדע על איזה לחזור מי קנה ראשון ומי אחרון ותצטרך לדון עם כל אחד ואחד ונראה דאם מכר מכרו בטל לגמרי דאפילו בעל עצמו שמכר יכול לחזור ולבטל המכירה דהכי אמרינן ביבמות בפ' אלמנה (דף סו:) גבי מכנסת שום לבעלה דתניא מכרו שניהם לפרנסה זה היה מעשה לפני רשב'ג ואמר הבעל מוציא מיד הלקוחות ופי' שם בקונט' מכרו שניהם או זה או זה דאם מכר הבעל האשה מוציאה ואם מכרה האשה הבעל מוציא ור'ת פי' דאפילו אם מוכר הבעל הוא עצמו מוציא דתקון רבנן שלא יתקיים המקח כלל ובטל לאלתר שלא תטרח האשה לטרוף מהם דרשב'ג לטעמיה דאמר הכא שאין דרכה של אשה לחזר אחר בתי דינים ולא דמי לשאר נכסים של בעל שהמקח קיים עד שתבא האשה ותטרוף דהתם אין כתובתה מיוחדת עליהן יותר משאר נכסים ואי איכא בני חרי לא גביא ממשעבדי אבל הכא אפילו איכא בני חרי יכולה היא לומר לא שקילנא אלא הני שנתייחדו לי על כן הפקיעו חכמים כח המוכר לאלתר שלא תהא צריכה לחזר אחר בתי דינין וכן מוכח בירושלמי דפליג ר' יוחנן ור'א בנכסי צאן ברזל ר' יוחנן אמר מכרו אינן מכורין א'ל ר'א אוכלין בתרומה מכחו ואת אמרת אינן מכורין והדר קאמר במאי פליגון במכרן לעולם או במכרן לשעה ומסיק דאתיא דר'א כרבנן דאמרי הכא גובין משאר נכסים ור' יוחנן כרשב'ג הוי כשמכרן לשעה אינון קיימין אבל מכרן לעולם דברי הכל אינן קיימין ומתיישב בהך פי' הקונטרס דהאשה שנפלו (כתובות דף פא. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לישא </span>שפחה אינו יכול. </span>וא'ת אפי' יכול לישא שפחה הא אינו מקיים בכך פריה ורביה כדמוכח בפ' הבא על יבמתו (יבמות סב.) גבי היו לו בנים קודם שנתגייר ונתגייר דאמר הכל מודין בעבד שאין לו חייס וי'ל דאם היה יכול לקיים שבת כל דהו משום מצות פרו ורבו לחודיה לא הוה כפינן לרבו דלא מיחייב בה כיון דאנוס הוא וא'ת וליתי עשה דפרו ורבו ולידחי לאו דלא יהיה קדש (דברים כג) וי'ל דהכא אפשר לקיים שניהם על ידי כפייה ועוד דכי מיעקרא לאו לא מקיים עשה אלא בגמר ביאה דחזיא להתעבר ועוד דבדידה ליכא עשה דאפי' מיפקדא אפשר לה בכיוצא בה וא'ת וימכור עצמו בעבד עברי דע'ע שרי בשפחה ואפי' אין לו אשה ובנים הא איכא למ'ד דרבו מוסר לו שפחה כנענית וי'ל דאמר באיזהו נשך (ב'מ עא. ע'ש) גר ומשוחרר אין נמכרין בע'ע משום דבעינן ושב אל משפחתו וא'ת וישא חציה שפחה וחציה בת חורין כדאמרינן בפ' אותו ואת בנו (חולין דף עט.) דפרדה שתבעה אין מרביעין עליה אלא מינה וי'ל דגבי כלאים לא אסר אלא תרי מיני והנהו הוו חד מינא אבל הכא אתי צד עבדות ומשתמש בצד חירות וא'ת וישא ממזרת דצד עבדות שרי בה כדתנן בפרק האומר (קידושין סט.) יכולין ממזרים ליטהר כיצד ממזר נושא שפחה וצד חירות נמי שרי בה כדתנן פרק י' יוחסין (שם סט.) חרורי וממזרי מותרין לבא זה בזה וכ'ת דאתי צד עבדות ומשתמש בא'א ישאנה באיסור בלא קדושין כמו שממזר נושא שפחה וכמו לישא שפחה אינו יכול ואומר ר'ת דאין זו תקנה להרבות ממזרים בישראל וא'ת וישא נתינה דחרורי ונתיני מותרין לבא זה בזה בפרק י' יוחסין (שם) ועבד נמי מותר בה דאמרי' בפ' יש מותרות (יבמות פה:) ממזרת ונתינה לישראל איכא בינייהו למ'ד מפני שהוא מרגילה וזו היא מרגילתו פי' שיוכל בנה ליטהר על ידי שישא שפחה וי'ל דאע'ג דאסור בנה בשפחה אינה חוששת רק שיש לו  טהרה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תוהו בראה לשבת יצרה. </span>הא דלא נקט קרא דפרו ורבו משום דאי הוה יכול לקיים שבת כל דהו משום מצות פרו ורבו לא הוה כפינן ליה והכא כפינן ליה כדפירשנו אי נמי נקט האי קרא משום דמוכחא דמצוה רבה היא וכן בפ' בתרא דמגילה (דף כז.) מייתי לה גבי מוכר ספר תורה ללמוד תורה ולישא אשה דקאמר שאני תלמוד תורה דאמר מר גדול תלמוד תורה כו' אשה נמי לא תוהו בראה וה'ר יצחק ברבי מרדכי מפרש דנקט לשבת יצרה משום דשייך אף בצד עבדות אבל פרו ורבו לא שייך אלא בצד חירות וכן משמע קצת בירושל' דפרקין ודפ'ק דמ'ק דאמר תמן תנן אין נושאין נשים במועד שמעון בר אבא בשם ר' יוחנן אומר מפני ביטול פריה ורביה פירוש שלא ימתין מלישא עד המועד שהוא זמן שמחה ופנוי מכלום בעון קומי רבי אסי העבד מהו שישא במועד אמר להון נשמענה מן הדא יבטל והלא לא נברא העולם אלא לפריה ורביה ואמר שמעון בר אבא בשם רבי יוחנן כל שהוא מצווה על פריה ורביה אסור לו לישא במועד פירוש כל שהוא מצווה על פריה ורביה משום לשבת יצרה כגון עבד אבל אפרו ורבו ודאי לא מיחייב ולפי זה בשפחה נמי שייך בה שבת והא דלא כפינן בחציה שפחה וחציה בת חורין אלא היכא דנהגו בה מנהג הפקר היינו משום כיון דלא מיפקדא אפרו ורבו שמא גם לאחר שתשתחרר לא תקיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כופין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופין </span>את רבו ועושה אותו בן חורין. </span>וא'ת וכי אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך דהכי אמר בפ'ק דשבת (דף ד.) גבי הדביק פת בתנור וי'ל דדוקא התם אמרינן הכי משום דפשע שהדביק סמוך לחשיכה אבל הכא דלא פשע לא וכן בפ' בתרא דערובין (דף קג:) אמר כהן שעלתה לו יבלת חברו חותכה לו בשיניו דקעביד שבות כדי שיזכה חברו בעבודה וכן בריש תמיד נשחט  (פסחים דף נט.) אמר מחוסר כפרה בערבי פסחים שמביא כפרתו אחר תמיד של בין הערבים דעשה דפסח שיש בו כרת דחי עשה דהשלמה אלמא קא עברי כהני בעשה דהשלמה כדי שיזכה זה בפסח וחציה שפחה וחציה בת חורין דכפו את רבה (לעיל לח:)  משום דנהגו בה מנהג הפקר אע'ג דהם פושעים כיון שהיתה מחזרת אחריהם ומשדלתן לזנות חשיבי כאונסים ועוד דמצוה דרבים שאני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכ'ע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכ'ע </span>גזירה שוה עדיפא. </span>בריש איזהו מקומן (זבחים דף מח.)  ובפ' דם שחיטה (כריתות דף כב:) פליגי ר'ע ורבנן בספק מעילות ומשמע דלכ'ע הקישא עדיפא הכא שאני משום דעיקר שטר מג'ש נפקא לן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לאשה כו'. </span>אע'ג דג'ש מופנה היא דילפינן מינה מילי טובא מ'מ כיון דאיכא למיפרך שבקינן לה משום הקישא:  בעבד</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעבד </span>של שני שותפין ודברי הכל. </span>וא'ת והא לר' אליעזר דבפ' החובל (ב'ק דף צ.) אינו יכול לשחרר חלקו כמו שאינו יוצא בשן ועין דבעינן עבדו המיוחד לו ומוקי התם אליביה הא דאמר אמימר איש ואשה שמכרו בנכסי מלוג לא עשו ולא כלום וקאמר התם חציו עבד וחציו בן חורין וכן עבד של שני שותפין  [פי' אליביה דר'א] אין יוצאין בראשי איברים וי'ל דשותפין דהתם היינו לזה גוף ולזה פירות כמו מוכר עבדו לאחר ופסק עמו ע'מ שישמשנו ל' יום דהוי דומיא דאיש ואשה אבל כשיש לו גוף ופירות יכול לשחרר חציו והא דקאמר התם חציו עבד וחציו בן חורין היינו למשנה אחרונה וא'ת והא אמימר גופיה אית ליה לעיל לחד לישנא דמפקיר עבדו יש לו תקנה בשטר וי'ל דשטר ודאי מפקיע האיסור כדאמרינן לעיל מה אשה איסורא ולא ממונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דאמר חצי חצי. </span>פי' בקונטרס שכתב בשטר אחד חצי נכסיי לך וכן בשני לחברו ואפי' מסר בבת אחת לא קנו דדלמא חד פלגא הוא דכתב לתרוייהו ואיכא שיור וקשה לרבינו שמואל דהא מדקאמר כל נכסיי משמע שמפרש בשטר שחציו שנתן לזה לא נתן לזה אלא הכל נתן לשניהם ועוד מדמפליג בין אמר כולו לאמר חצי משמע דוקא אמר כולו קנו אבל חצי אפי' פירש שלא חצי אחד נותן לשניהם אלא הכל אפ'ה לא קנה ונראה לרבינו שמואל דרבה לטעמיה דאית ליה בפ' שני דקידושין (דף נ:) ובמי שהוציאוהו  (עירובין נ.) כל שאין בזה אחר זה אפי' בבת אחת אינו ובזה אחר זה לא קנה כיון דשייר ולא דמי לשיחרר חציו ומכר חציו דהתם הוי בזה אחר זה אם מכר חציו תחילה וקצת קשה לפירושו דאם כן כי אמר כולו נמי לא ליקני בבת אחת כיון דבזה אחר זה שני לא קני כמו במקדש שתי אחיות דאינן מקודשות כיון דבזה אחר זה לא תפסי קדושין בשניה אלא ודאי לא שייך כל שאינו בזה אחר זה אלא היכא שהראשון מונע את השני מלחול כמו בשתי אחיות שמונעים קידושי הראשונה מלחול קידושי שניה אבל הכא הא דלא קני שני בזה אחר זה לאו משום דלא חזי לקנות אלא משום דכבר נסתלק הנותן ואין לו בהן כלום מידי דהוה אנותן כל נכסיו לשנים וכתב לכל א' נכסיי נתונין לך במתנה וזיכה להן בבת אחת דקנו כל הנכסים ואין לדמות ממון הראוי לחלק ואיתיה לחצאין כדאמר התם אמעשר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא חצי אפי' כולו נמי. </span>הכא ליכא לשנויי תנא סיפא לגלויי ארישא דפשיטא דבשטר אחד אין חילוק בין אמר חצי חצי לאמר כולו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יום </span>של רבו לרבו. </span>היינו למשנה ראשונה דלמשנה אחרונה מעשה ידיו שלו דבסמוך מדמי ליה למעוכב גט שחרור ומיהו נ'מ אף למשנה אחרונה כגון בשל יתומים קטנים דלאו בני כפייה נינהו או בחציה שפחה וחציה בת חורין ולא נהגו בה מנהג הפקר וקצת תימה כיון דלפי משנה אחרונה מעשה ידיו שלו מה הרויח לעיל ההוא גברא דאקני לבנו קטן והא מכי משחרריה חבריה לפלגיה מיד זכה העבד בעצמו והוה ליה מעוכב גט שחרור ואין יכול להקנות לבנו אלא מה שיש לעצמו בו אבל טפי לא ושמא הקנה לבנו קודם ששחררו חבירו לפי שהיה יודע שחברו היה רוצה לשחרר חלקו:  ושור</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושור </span>אינו משלם אלא נזק. </span>יש רוצים לפטור את השוכר או שואל סוס מחבירו אפי' הוזק בפשיעה ונתבטל הרבה ממלאכתו כיון דסופו לחזור להתרפאות דכי היכי דדרשינן איש בעמיתו ולא שור בעמיתו ה'נ דרשינן איש בעמיתו ולא איש בשור ואין לחלק בין שומרים לאדם המזיק מדפריך בב'ק (דף ד:) ותו שומר חנם והשואל כו' אדם דאזיק שור הוא והא דפריך בריש הנחנקין (סנהדרין פד:) הכחישה באבנים ה'נ דלא מיחייב היינו בהכחשה דלא הדרא ור'ח אומר דלא שייך שבת אלא באדם דשבתו לא הוי בכלל נזק דמשום שבת לא פחתי דמיו כל כך אבל שור פשיטא דשבתו בכלל נזק הוא דפחתי דמיו ומתחלה כשהוזק שמין אותו כמה דמיו פחותים לימכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו כמשנה אחרונה. </span>ולעיל לא בעי לאוקומי הא דנותן חצי קנס לרבו למשנה אחרונה דקנסא לרבו מעשה ידיו לעצמו והא דנגחו שור יום של רבו לרבו הוי למשנה ראשונה כדפרישית לעיל כי היכי דלא לפשוט בעיא דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חבלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חבלי </span>ביה אחריני יהבי ליה לרביה. </span>אע'ג דמעשה ידיו לעצמו כיון דקנסא לרבו חבלה נמי לרבו דמה לי קטליה כולו ומה לי קטליה פלגא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>ומדרש חכמים הוא. </span>אומר ר'ת דחיישי' שמא ימצאנו בשוק ויאמר לו עבדי אתה אבל בשן ועין לא חיישי' דזיל קרי בי רב הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעוכב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעוכב </span>גט שחרור אוכל כו'. </span>הך בעיא לא אתיא אליבא דר'ל דריש פרק בתרא דכריתות  (כד:) (א) דמסקינן אליבא דרשב'ג דמעוכב גט שחרור אוכל בתרומה אי נמי יש לחלק דהתם במעוכב גט שחרור ע'י הפקר אוכל בתרומה כמו שמותר בשפחה כדפרישית לעיל (ב)  והכא איירי בחציו עבד וחציו בן חורין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>אלו אוכלים בתרומה. </span>והא דאמרינן בפ'ק דכתובות (דף יג:) גבי עשרה כהנים ופי' אחד מהם ובעל הולד שתוקי שמשתיקין אותו מדין כהונה מדכתיב והיתה לו ולזרעו אחריו שיהא זרעו מיוחס אחריו הא אמרינן בפ' נושאין על האנוסה (יבמות דף ק:) דזרעו מיוחס אחריו דרבנן וכי גזור רבנן בזנות בנישואין לא גזרו אי נמי הכא לאחר שנולדו נתערבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבד </span>שמכרו רבו לקנס כו'. </span>מכר קנס של עבד לא מיבעיא ליה דאפי' לר'מ לא קני דהא לא עבידי דאתי כדקאמרי' וכ'ש לרבנן אלא במכרו רבו לקנס מיבעיא ליה דדילמא אפי' לרבנן קני להו כמו דקל לפירותיו כדאמרי' הא קאי שור והא קאי עבד או דלמא אפי' לר'מ לא קני דלא דמי [לפירות דקל] שהפירות יוצאים מגוף הדקל ועבידי דאתו אבל קנסא מעלמא אתי ולא עבידי דאתי:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>איכא עבדא דלא מזדבן לקנסא. </span>וא'ת כי אמר נמי דאינו מכור תקשי ליה מי איכא עבדא דלא מזדבן לקנסא שיוכל למכרו כולו לגמרי וי'ל דלא ימצא קונים שיקנוהו לגמרי אפי' לא יצטרכו לפרנסו שיוכל לומר עשה עמי ואיני זנך מ'מ מימנעי אינשי לקנותו שלא יהא רגיל אצלם אבל אם מכרו לקנס מכור זמנין דזבני ליה ועי'ל דאפי' מוכרו כולו לגמרי אינו מכור דהא אינו שוה כלום ואינו מוכרו אלא לקנס ולקנס אינו מכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>תמצא לומר התקדשי לחציי מקודשת. </span>וגבי אשה קאמר אם תמצא לומר חצייך מקודשת לי אינה מקודשת והוי מצי למימר איפכא אלא האמת נקט דהכי מסיק בפ'ק דקידושין (דף ז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אמרת קדושיו לאו קדושין יורשין מנא ליה. </span>תימה דמה תולה יורשין בקידושין והלא בנו מן הפנויה יורשו כדאמר  (יבמות דף ק:) גבי עשרה כהנים שפירש אחד מהן ובעל דהולד שתוקי שמשתקין אותו מנכסי אביו משום דלא ידעי' אבוה מנו ואפי' בנו ממזר מערוה דלא תפסי בה קידושין תנן בפרק שני דיבמות (דף כב.) דהוי בנו לכל דבר והיינו ליורשו והכא אי תפסי בה קידושין גרע טפי דאתי צד עבדות ומשתמש בא'א כדאמרינן [בהחולץ] (שם דף מה.) וי'ל דסבר הש'ס דאם איתא דלאו בר קדושין הוא אין בנו מתייחס אחריו ולא דמי לעריות דתפסי בה קדושין לעלמא אבל האי דלאו בר קדושין הוא בשום מקום אין הבן מתייחס אחריו:  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>אני קורא בה אשת שני מתים. </span>וא'ת והכא מאי נפקא מינה אם היא אשת שני מתים הא אמרינן בפ' ד' אחין (יבמות דף לא:) דזיקת שני יבמין דרבנן גזירה שמא יאמרו שתי יבמות הבאות מבית אחד מתיבמות וזה לא שייך הכא וי'ל דהתם במאמר דרבנן הויא זיקת ב' יבמין דרבנן אבל בעלמא הוי דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>נפשך אי קידושי ראובן כו'. </span>פי' בקונטרס דמשום פלוגתא דאמוראי דלעיל מספקא ליה הי מינייהו הוו קידושין וקשה דרב חסדא גופיה פשיטא ליה דהוו קידושין ורבה בר רב הונא נמי חזר בו מכח דברי רב חסדא ונראה דמספקא ליה אי גמרי קדושי ראשון אי פקעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמרו </span>קידושי ראשון. </span>והא דאמרי' בפ'ק דקידושין (דף ז.)  בהמה של שני שותפין הקדיש חציה וחזר ולקחה והקדיש חציה כו' הא לא הקדישה לא גמרי שאני התם דאפשר שתרעה ויהיו חציה דמיה הקדש וחציה חולין אבל הכא דאי אפשר שתהא חציה מקודשת דכי יקח איש אשה כתיב לא חצי אשה מסתבר למימר או גמרי או פקעי ואע'ג דהתם מדמי למקדש חצי אשה לא קשה מידי דמייתי שפיר דהיכא דאיכא דעת אחרת לא פשטי בכולה אי נמי איכא למימר דבהמה של שני שותפין ששייר בקניינו קצת שהרי בהמה היתה בת הקדש לפיכך לא גמרי אבל הכא חציה שפחה לא היתה בכלל קידושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אם כתב עליו אונו זהו שחרורו. </span>וא'ת הא דאמר אמימר לעיל (דף מ.) המפקיר עבדו אין לו תקנה דאיסורא דאיכא גביה לא מצי מקני ליה וכאן משמע דיש לו תקנה בשטר ועל כרחך לא משחרר ליה עד שיברח דאי לאלתר חייל השחרור היכי מזבין ליה ומסר ליה לעובד כוכבים להשתעבד בו וי'ל דלא דמי למפקיר דעובד כוכבים לא קני ליה אלא למעשה ידיו ואכתי פש ליה גבי ישראל ממונא דקני ליה לקנס ולוולדות ולא הפקיעו ממנו חכמים עד אחר שיכתוב לו גט שחרור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לגופא. </span>פי' בקונט' גבי עבד קבע לו זמן שאם לא יפדהו יהא גופו חלוט לעובד כוכבים ומעכשיו משתעבד בו וכיון דמזלזל בתקנתא דרבנן קנסוה אע'ג דלא מטא זימניה וגבי שדה איירי דקבע ליה זמן לפירי שאם לא יפדהו עד הזמן יאכל הפירות משם ואילך עד שיפרע הלכך אפי' מטא זימניה אין לו אלא פירות ותימה כיון דעד דלא מטא זימניה אין לו פירות מה שייך לומר פטור מן המעשר ועוד דהוה ליה למימר אידי ואידי בין מטא זמניה בין לא מטא זמניה ומדנקט לא מטא זמניה משמע דלא מתוקמא ההיא דמעשר אלא בלא מטא זמניה ונראה לפרש הא לגופא הא לפירא כמו הא גופא והא פירא דגבי עבד אע'ג דלא מטא זמניה הגוף בבית העובד כוכבים ומפקיעו מן המצות ומש'ה יוצא לחירות אבל בשדה אין לו לישראל אלא פירות והשדה ברשות העובד כוכבים ופטור:  בשלוה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלוה </span>על מנת למשכנו כו'. </span>פירש בקונטרס שאם לא אפרע עד זמן פלוני בא ומשכנני מקרקע זו ותהא שלך וכל זמן שלא בא ישראל ומשכנו הוי בחזקת עובד כוכבים וגבי עבד כי האי גוונא קנסוה רבנן לישראל הואיל ועבר הזמן ולא פרע ואע'פ שלא משכנו עדיין וקשה דהוה ליה למימר אידי ואידי דמטא זמניה לכך נראה דאתא לשנויי שנויא קמא הא דמטא זמניה והא דלא מטא זמניה והא דאקשינן גבי עבד דמטא זמניה צריכא למימר בשלוה על מנת למשכנו ולא משכנו דס'ד כיון דלא משכנו עדיין לא יצא לחירות קא משמע לן דהואיל ובידו למשכנו דיוצא לחירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>עבדו לפרהנג עובד כוכבים. </span>פי' בקונטרס מציק ושם עלילות ומכרו לו באותן דמים שהעליל וקשה דלא שייך על זה לשון מכירה ולישנא שהיה לו לפייס ולא פייס לא משמע הכי ועוד דמדמי למוכרו לשלשים יום ונראה דהפרהנג נוטל עבדו על כורחו אלא שנותן לו דמים לכך פריך דאמאי יצא לחירות כיון דהוי בעל כורחו כמו גבאו בחובו ומשני דהיה לו לפייס דכיון דנותן דמים ודאי היה מתפייס בדבר מועט ומדמי לו נמי למוכרו לשלשים יום דאחר שגומר מלאכתו דרכו להחזירו לישראל וישראל מחזיר לו הדמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכותב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכותב </span>ומעלה בערכאות שלהם. </span>פירש בקונטרס אף על פי דחשיבות הוא להן וקשה דשטרות העולין בערכאות של עובדי כוכבים מכשרינן ולא מפלגינן בין לכתחילה בין לדיעבד ומפרש רבינו תם דאע'ג דנראה כמקיים המקח שרי הכא וההיא דפרק קמא דע'ז (דף יג.) הולכין ליריד של עובדי כוכבים ולוקחים מהן בהמה ועבדים מפני שהוא כמציל מידם ומעלה בערכאות של עובדי כוכבים התם נמי מקיים המקח ומתפרסם הדבר שמהנה לעבודת כוכבי' ואפי' הכי שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>לאו דוקא. </span>פירש בקונטרס דלא קנסינן ליה כולי האי וגוזמא קאמר וקשה דאם כן איזה שיעור יהיב דאכתי לא ידע ההיא דקונסין אותו עד עשרה דנימא ביה ההוא שיעורא ונראה לפרש או לאו דוקא אלא אפילו ביותר ממאה קנסינן ליה עד דפריק כענין שפי' בקונטרס באיכא דאמרי ומייתי מבהמה דקונסין אותו עד עשרה בדמיה אלמא לאו דוקא דהוא הדין טפי כדקאמר הכא עד מאה גבי עבדים והוא הדין דהכא לאו דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דאיסורא דאורייתא. </span>ובפרק כל פסולי המוקדשין (בכורות לד:) גבי צרם אוזן הבכור קאמר דליכא למיפשט מהכא דשאני עבד דמפקע ליה ממצות אם כן הוה מצי למימר הכא אם תימצי לומר דהתם לא קנסו הכא קנסו משום דמפקע ליה ממצות וכן התם הוה מצי למימר איפכא כי הכא:  נטייבה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נטייבה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נטייבה. </span>פי' בקונטרס נזדבלה וקשה דהא איסורא דרבנן הוא והיכי פשיט מינה בבכורות בפ' פסולי המוקדשין (דף לד:)  אצרם אזן דהוי איסורא דאורייתא וכן הכא מפקע ליה ממצות היכי פשיט מינה ומפרש ר'ח נטייבה חרש בה חרישה יתירא דהוי דאורייתא ונדיירה כפירוש הקונטרס ואף על פי שהוא דרבנן חשיב טפי מנתקווצה ומייתי ראיה מנטייבה ומיהו אכתי קשה הכא היכי פשיט דילמא עבד שאני דמפקע ליה ממצות חמיר טפי מאיסורא דאורייתא כדאמרינן בפרק כל פסולי המוקדשין (שם דף לד:)  ואומר ר'ת דגבי שביעית אית לן להחמיר טפי מבשום מקום לפי שהיו מזלזלין בה כדאמרינן בסוף הניזקין  (לקמן נד.) שהיו חשודין על השביעית לכך מייתי שפיר מינה דלא קנסו בנו אחריו ובשטר שיש בו רבית שקונסים אותו דמשמע לעולם אפילו בנו כיון דקנסו זכה בו הלוה ובשנים שהפקידו אצל אחד זה מנה וזה מאתים דאמר ר' יוסי הכל יהא מונח עד שיבא אליהו  (ב'מ דף לז.) התם קנסינן להו כי היכי דלודי ואם היה מחזיר לבנו לא היה מודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שנתקווצה. </span>פי' ר'ח קוצין התלושים בה וכן מפרש בירושלמי אבל מחוברים הן אסורין מדאורייתא כדאמרינן בפרק הבונה (שבת דף קג.) התולש עולשין והמזרד זרדין אם ליפות הקרקע כל שהוא אע'פ דפטר התם בארעא דחבריה הכא ליכא לאוקמי בהכי דשביעית לא מיפטר משום מלאכה שאינה צריכה לגופה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לחוצה </span>לארץ יצא לחירות. </span>ואם תאמר היכי דמי אי אזיל מנפשיה איבד את זכותו כדאמר בשמעתין דבעל כרחו אינו יכול להוציאו כדאמרינן בשלהי כתובות  (דף קי:) דאין הכל מוציאין ויש לומר דמיד כשמכרו קנסינן ליה פן ישתדלנו לוקח בדברים לילך אחריו:  מידי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אמקדש אחותו. </span>ולפי האמת יש לחלק דלא שייך התם למימר אדם יודע כמו במקדש אחותו דהא רב קאמר דמכורה ויוצאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>ליגרבו ולייתו. </span>והא דתניא בפ' נערה  (כתובות נב.) נשבית והיו מבקשין ממנה עד עשרה בדמיה פעם ראשון פודה שאני אשתו דהויא כגופו יותר מבתו דהכא ועל עצמו לא תיקנו שלא יתן כל אשר לו בעד נפשו ור' יהושע בן חנניא דפרקיה לההוא תינוק בממון הרבה בהניזקין (לקמן דף נח.) לפי שהיה מופלג בחכמה אי נמי בשעת חורבן הבית לא שייך דלא ליגרבו :  אמרי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרי </span>לה קורין בו. </span>פי' בקונטרס דהוה ליה ספק ספיקא דשמא ישראל כתבו ואפילו כתבו עובד כוכבים שמא כתבו למכור לישראל ולא לשם עבודת כוכבים ואין נראה דרב נחמן קאמר כתבו עובד כוכבים יגנז והיינו אפילו כתבו למכור לישראל דלקמן מפרש טעמא משום כל שאינו בקשירה אינו בכתיבה אלא טעמא דאמרי לה קורין בו משום דאיכא למתלי טפי שישראל כתבו דאין דרך עובד כוכבים לכתוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דתניא יגנז האי תנא הוא. </span>הוה מצי למימר דרשב'ג הוא דבעי כתיבה לשמה כדאמר בסמוך אלא מייתי תנא דאיירי בה בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שישנו בקשירה ישנו בכתיבה. </span>מכאן אומר ר'ת דאין אשה אוגדת לולב ועושה ציצית כיון דלא מיפקדה ואין נראה דהא מדפסלינן בריש התכלת (מנחות דף מב.) ציצית בעובד כוכבים דדריש בני ישראל ועשו ולא בעובדי כוכבים מכלל דאשה כשרה ואמרינן נמי סוכת גנב'ך כשרה בפ'ק דסוכה (דף ח:) ודוקא בס'ת ותפילין ומזוזות דכתיב וקשרתם וכתבתם דרשינן הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיעבדם לשמן. </span>כרשב'ג קיי'ל דבעי עיבוד לשמה כדמוכח בהנזקין (לקמן דף נד:)  דההוא דאתא לקמיה דרבי אבהו א'ל ס'ת שכתבתי גוילין שלו לא עבדתים לשמן ומסיק דנאמן אתה להפסיד שכרך ואין אתה נאמן להפסיד ס'ת והא דאיפליגו אביי ורבא בפ' נגמר הדין (סנהדרין דף מח:) בהזמנה אי מילתא היא ומוקי התם פלוגתייהו בפלוגתא דרשב'ג ורבנן לא כמו שפי' שם בקונטרס דאביי דאמר מילתא היא כרשב'ג דבעי עיבוד לשמן דאם כן קשיא הלכתא אהלכתא דקי'ל כרבא לגבי אביי בר מיע'ל קג'ם אלא מפרש ר'ת דאביי כרבנן דלא בעי עיבוד לשמן דסגי בשאר הזמנות שמתקנין הקלפים ומשרטטין אותם לשמן כיון דהזמנה מילתא היא ורבא כרשב'ג דבעי עיבוד לשמן ולא הזמנה מועטת ואע'ג דאמרינן בהתכלת  (מנחות דף מב:) דרב כרבנן ושמואל כרשב'ג והלכתא כרב באיסורי הכא הלכתא כשמואל ואף ע'ג דאמר ליה התם אביי לרב שמואל בר יהודה האי תכלתא היכי צבעיתו לה א'ל מייתי לן דם חלזון וסמנים ורמינן לה ביורה ושקלינן פורתא בביעתא וטעמינן לה באודרא ושדינן לההיא ביעתא וקלינן להאי אודרא בנורא משמע דבעינן צביעה לשמן צ'ל דאביי לא קיבלה דאיהו לא בעי לא עיבוד ולא טוייה ולא צביעה לשמן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעלין </span>בדמיהן עד כדי טרפעיק. </span>מתוך פי' הקונט' משמע דקאי גם אספרים וקצת תימה דאיך משוה הש'ס ספרים שדמיהן יקרים להעלות כדי טרפעיק כמו בתפילין ומזוזות לכך נראה דקאי אתפילין ומזוזות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עיבוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עיבוד </span>לשמן בעי כתיבה לשמן לא בעי. </span>קשה דלמא כתיבה לשמן ודאי לא בעי דמסתמא לשמן קאי אבל סתם עיבוד עורות לאו לתפילין קיימי ולא מסתבר דפריך מעיבוד לעיבוד דמדקאמר כתיבה לשמן לא בעי משמע דמכתיבה פריך:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אמר לה הכי מצי מקלקל לה. </span>נראה דחששא זו אינה כי אם לעז בעלמא ולא שיהיה ממש גט בטל ובניה ממזרים דהא לא אמר ע'מ דאע'ג דבכמה דוכתי מהני גילוי דעת כמו שטר מברחת דהאשה שנפלו (כתובות דף עט.) וזבין ולא איצטריכו ליה זוזי דפרק אלמנה ניזונת (שם דף צז.) הכא ליכא למימר הכי מדבעי לר'מ תנאי כפול לכך נראה דלא אתי אלא ללעז בעלמא שיוציא עליה לעז כדי להחזירה אע'ג דכבר נישאת לאחר שריא ליה דזנות דשוגג הוא לכך אמרו חכמים דלא יחזיר דהשתא שוב לא יוציא לעז ורש'י פי' דאפילו יאמר אילו הייתי יודע כו' אינו נאמן דכיון דיודע שאסור להחזירה ולא חש להמתין ולבדוק אחר הדברים גילה בדעתו שלא היתה חביבה עליו ולר'מ דבעי תנאי כפול כי לא כפליה למילתיה אפילו לעז ליכא והא דקאמר ר'מ כל נדר שצריך חקירת חכם לא יחזיר היינו בדכפליה למילתיה ולא כפליה לתנאיה דאי כפליה לתנאיה אין מועיל מה שלא יחזיר דלעולם איכא קלקולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יהו בנות ישראל פרוצות כו'. </span>הני תרי לישני דרב יוסף אליבא דת'ק פליגי דלישנא קמא סבר כיון דקתני במתניתין נמי משום שם רע והתם אין שייך פריצות דמה לה לעשות אם מוציאין ש'ר עליה אלא טעמא משום קלקולא הוא ולישנא בתרא סבר דבמוציא ש'ר לא מצי מקלקל לה דכיון דמשום ש'ר מגרשה דעתו בכל ענין לגרשה אפי' יהא בטל וכן בנדרים דמסתברא דחד טעמא הוי בתרוייהו והשתא אתי שפיר דמייתי תניא כלישנא קמא מדר'מ את'ק דלא מייתי אלא דשייך במוציא ש'ר משום קלקולא והוא הדין לת'ק וא'ת ללישנא בתרא דרב יוסף דטעמא משום פריצותא מנא לן דפליגי רבנן עליה דר' יהודה וסברי דנדר שהודר ברבים יש לו הפרה דקאמר ורבנן מי חיילא כו' וי'ל דהך סוגיא אתיא כלישנא קמא דטעמייהו משום קלקול א'נ הא דקאמר ורבנן היינו ר'מ ור'א דאמרי לא אסרו צריך כו' דקסברי טעמא משום קלקולא ואפילו בהודר ברבים קאמר דלא אסרו אלא מפני שאינו צריך דאי ברבים אסור משום פריצותא הו'ל למיסר לא ידעו בו רבים אטו מפני דידעו בו רבים ולא מפני שאין צריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאמרו מארץ רחוקה וכו'. </span>וא'ת בלא'ה מי חיילא שבועה והא הוי נשבע לבטל את המצוה דכתיב  (דברים כ) לא תחיה כל נשמה ואע'ג דאמרי' בירושלמי דשביעית פרק ששי אמר רבי שמואל בר נחמני שלש פרוזדוגמאות שלח יהושע לארץ ישראל עד שלא יכנסו לארץ מי שהוא רוצה לפנות יפנה להשלים ישלים לעשות מלחמה יעשה מלחמה גרגשי פינה והלך לאפריקא גבעונים השלימו שנא' (יהושע י) וכי השלימו יושבי גבעון את ישראל שלשים ואחד מלכים עשו מלחמה ונפלו היינו קודם שעברו את הירדן כדקאמר עד שלא יכנסו לארץ אבל משנכנסו משמע שלא היו יכולין להשלים ולכך הוצרכו להערים ולומר מארץ רחוקה באנו וי'ל דעל כרחך באין רוצים להשלים כתיב לא תחיה כל נשמה כדמוכחי קראי (דברים כ)  וקראת אליה לשלום וגו' ואם לא תשלים עמך וגו' רק מערי העמים וגו' לא תחיה כל נשמה וא'ת מ'ט דרבי יהודה הא ודאי שבועה בטעות הואי ועוד לר' יהודה איך הניחום בארץ הכתיב (שמות כג) לא ישבו בארצך וגו' והוה ליה נשבע לבטל את המצוה וע'כ משום חילול השם הוא כדאמרי רבנן וי'ל דקסבר ר' יהודה דאי איתא דיש לו הפרה לא היה בדבר חילול השם וא'ת בלא חילול השם נמי אין יכולין להורגן כיון דבאין להתגייר כדאמרינן לעיל (דף מה.) לא ישבו בארצך פן יחטיאו אותך לי יכול בעובד כוכבים שקיבל עליו שלא לעבוד עבודת כוכבים כו' ואמרינן נמי בפרק אלו נאמרין (סוטה דף לה:) וכתבו להן מלמטה למען אשר לא ילמדו אתכם לעשות וגו' הא למדת שאם חוזרין בתשובה שמקבלין אותן וההוא קרא בז' אומות כתיב וי'ל דאי לאו חילול השם נהי שלא היו יכולין להרגן היו יכולין לגרשן מעריהם ועוד דבאותה שעה לא באו להתגייר כי אם אחרי כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמן בר יצחק אמר שלשה. </span>נראה דעל דעת רבים לא בעי אלא שנים דבפרק שבועת הדיינין (שבועות דף לט.) כשאמר להם משה לישראל הוו יודעים שלא על דעתכם אני  משביע</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנודר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנודר </span>כאילו בנה במה. </span>מפרש רבינו אליהו משום דאתיא בגזירה שוה דחדלה כתיב הכא (דברים כג) כי תחדל לנדור וכתי' התם (ישעיה ב)  חדלו לכם מן האדם וגו' כי במה נחשב הוא ודרשינן אל תיקרי במה אלא במה ובריש פרק ארבעה נדרים  (נדרים כב.) יליף בהאי גזירה שוה דנקרא רשע דכתיב שם רשעים חדלו רוגז  (איוב ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>אשתו משום אילונית. </span>משמע הכא דאילונית בעיא גט ותימה דבריש יבמות (דף ב:) משמע דלא בעיא גט דהוו קדושי טעות דתנן וכולן שמתו או שמיאנו או שנמצאו אילונית צרותיהן מותרות ויש לומר דהכא מיירי בספק אילונית ומוציאה משום חשש אילונית תדע מדקתני סיפא נישאת לאחר והיו לה בנים ואילו ודאי אילונית אין לה רפואה מדפליגי רבי יהושע ורבי עקיבא בהערל (שם דף עט:) בסריס חמה דיש לו רפואה וחולץ וחולצין לאשתו ובאילונית לא פליגי ודרשינן בפ'ק דיבמות (דף יב.) אשר תלד פרט לאילונית והא דאמר (שם דף סד:) שרה אמנו אילונית היתה אין מזכירין מעשה נסים כדאמרינן גבי איוב בריש אלו טריפות (חולין דף מג.) והא דפליגי בהמדיר (כתובות דף עג.) בקדשה על תנאי וכנסה סתם דבעי' גט משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות היינו בשאר מומין דמחיל אבל באילונית לא מחיל ועוד דמומין מסיק אדעתיה שמא לא יתקיים התנאי דשכיחי ובועל לשם קדושין אבל אילונית דלא שכיח לא מסיק לבעול לשם קדושין והא דתנן פרק אלמנה ניזונת (שם ק:)  הממאנת והשניה והאילונית אין להן כתובה דמשמע אבל גיטא בעי דהכי דייק בהמדיר (שם דף עג.) גבי כנסה סתם ונמצאו כו' משום שניה נקט הכי דעל כרחך ממאנת לא בעיא גט אי נמי בהמדיר לא דייק אלא משום דתני ברישא אינה מקודשת ובסיפא תצא שלא בכתובה והא דאמרינן (יבמות סא:) קטן וקטנה לא חולצין כו' קטנה שמא תמצא אילונית ולא אמרינן תתייבם ממה נפשך דאי אילונית היא הרי הן קדושי טעות ושריא לשני אומר ר'ת דהתם בדקבלה עילויה וכה'ג משני בפ' בן סורר  (סנהדרין דף סט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אומר </span>לה שתיקותיך יפה מדבוריך. </span>ואם תאמר ואם היא שתקה אנן מי שתקינן דהכי פריך רב פפא בס'פ הבא על יבמתו (יבמות דף סה.) גבי נשאת לרביעי והיו לה בנים ויש לומר דהתם נמי לא הוי אלא לעז דהא סתם גירשה ולא התנה כדפרישית הכא ופריך רב פפא דהוה לן לתקן נמי התם דלא יחזיר שלא יהא לעז כדתקין הכא ומשני אלא ודאי בלאו הכי אפילו לעז ליכא דהשתא הוא דברית ומהאי טעמא לא מצי למתבע כתובה אבל הכא אם היא שתקה אנן נמי שתקינן דליכא לעז כיון דתקון דלא יחזיר ואי אתיא למתבע כתובה מצי אמר לה אדעתא דיהיבנא כתובה לא גירשתיך והתם דאיירי בעקרה דוקא שייך השתא הוא דברית אבל הכא דאיירי בספק אילונית כדפירשנו לא שייך לומר השתא הוא דברית ואפילו לרבנן דלא חיישי הכא לקלקולא פריך התם שפיר אנן מי שתקינן דמודו רבנן התם דמשום דאין לה בנים גירשה שכבר נשאת לשנים ולא היו לה בנים ואם תאמר בסוף פרק קמא דנדה (דף יב:) גבי אשה שאין לה וסת פריך פשיטא דלא יחזיר ומשני לא צריכא דהדר איתקן מהו דתימא ליהדרה קמ'ל זימנין דאזלה ומינסבה כו' ואמאי לא אמרינן התם השתא הוא דברית וי'ל דהתם כיון שנתרפאת הרי היה מועיל לה סם רפואה ולהכי מצי מקלקל לה דאומר אילו הייתי יודע שיש רפואה לזו הייתי מבקש לה סם לרפואה:  ר'ל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 47
dfh: a
trm: זבין נפשיה ללודאי.
txt:
<span class='five'>זבין נפשיה ללודאי. </span>קודם שחזר למוטב דמסתמא לא היה מזלזל בעצמו כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כריסי </span>כרי. </span>דרכן היה לשכב על בטנם כדאמרי' בזבחים (דף ה.) ריש לקיש רמי אמעוהי ומקשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לוקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לוקח </span>ומביא בכורים. </span>זו גירסת הקונט' דקנסינן ליה לחזור וליקח ממנו אבל כולי האי לא קנסינן ליקח ממנו להפריש תרומות ומעשרות ומיהו קשה לר'ת דבגמ' מייתי ראיה מהא דיש קנין לעובד כוכבים דמפני תיקון העולם אין דאורייתא לא מנא ליה דילמא תיקון העולם קאי אהא דחייבוהו ליקח ואומר ר'ת דברוב ספרים לא גרסינן ומביא בוי'ו והכי קאמר כל אדם הלוקח ממנו מביא בכורים לא שנא מוכר לא שנא אחר ורבינו חננאל גרס הלוקח מביא כו' וכן בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה אע'פ שאין קנין כו'. </span>והא דתניא לעיל  (דף מג:) אע'פ שעשה ישראל נימוסו פטורה מן המעשר אלמא יש קנין איכא לאוקמא בסוריא כדמשני לקמיה וההיא דהשואל (ב'מ דף קא.) דהמקבל שדה אבותיו מן העובד כוכבים דמעשר ונותן לו ודחי לה התם דלעולם יש קנין אע'פ שהדיחוי אמת כדדייק מדנקט מציק מ'מ ראיה גמורה ליכא ולעולם מצי למימר רבה דסבר אין קנין ומיהו אשכחן ר'מ דסבר יש קנין בספ'ק דע'ז (דף כא.) דאמר אין משכירין להן שדות משום דמפקע להו ממעשרות דכל זמן שהיא של ישראל כל מי שזורעה חייב במעשר וכי זבנה לעובד כוכבים הזורעה פטור דיש קנין דאי אין קנין אין זו הפקעה מה שאין עובד כוכבים מעשר קרקע החייבת דהתם פריך בית נמי מפקיע ממזוזה ומשני מזוזה חובת הדר היא ואין זה הפקעה והא דאמר ר' מאיר בפרק רבי ישמעאל (מנחות דף סו:)  תורמין משל עובד כוכבים על של ישראל התם איירי כשגדלו ביד ישראל ולהכי מוקי פלוגתייהו במירוח העובד כוכבים ולא ביש קנין וכי פריך הכא לרבי אלעזר הוה מצי למימר אנא דאמרי כר'מ אלא דמשני שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר דיגונך ולא דיגון עובד כוכבים. </span>מתוך פי' הקונטרס משמע דהא בהא תליא דלרבה דאמר אין קנין ודריש דיגונך ולא דיגון עובד כוכבים אית ליה מירוח העובד כוכבים פוטר ולר'א דאמר יש קנין ודריש דגנך ולא דגן עובד כוכבים אית ליה דמירוח העובד כוכבים אינו פוטר וקשה דכמה תנאים נחלקו במירוח העובד כוכבים ואם כן כל אותם תנאים נמי נחלקו ביש קנין ואין קנין וזהו דוחק דרבה ור' אלעזר נחלקו בפלוגתא דכל הנהו תנאי ועוד דמשמע במנחות בפרק רבי ישמעאל  (דף סז.) דכולהו תנאי דרשי דיגונך ולא דיגון עובד כוכבים ואפילו מאן דמחייב מירוח העובד כוכבים אלא דדריש מיעוט אחר מיעוט דתרי דגנך כתיבי לכך נראה דרבה ורבי אלעזר אתו ככולי עלמא ודריש נמי ר' אלעזר דיגונך ולא דיגון עובד כוכבים מדכתיב דגנך ולא כתיב תבואתך דאי הוה כתיב תבואתך הוה דרשינן שפיר נמי תבואתך ולא תבואת עובד כוכבים ומ'מ דריש נמי דגנך ולא דגן עובד כוכבים מדלא כתיב דיגונך בהדיא וא'ת כי היכי דדרשי' גבי דיגונך למאן דמחייב מירוח העובד כוכבים אין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות הכי נמי נדרוש גבי דגנך וי'ל דלא מיסתבר לאוקמי מיעוט אחר מיעוט לכל מילי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדעתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדעתא </span>דעובד כוכבים מי מפקרי. </span>והא דפליגי ר' יוחנן וריש לקיש בירושלמי דפ'ו דמסכת פאה בהפקיר לישראל ולא לעובדי כוכבים דרבי יוחנן אמר הפקר הני מילי כי שקיל ליה ישראל אבל כי שקיל ליה עובד כוכבים הפקר בטעות הוא ואינו הפקר:  טבל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טבל </span>וחולין מעורבין זה בזה. </span>פי' בקונטרס אין לך כל חטה וחטה שאין חציה טבל וחציה חולין וצריך לעשר מיניה וביה ולא ממנו על טבל גמור ולא מטבל גמור עליו מפני שמפריש מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב אבל כי מפריש מיניה וביה מעשר מן החיוב שבו על החיוב שבו ומן הפטור שבו על הפטור שבו ואפילו חלקו בספקן הן עומדים דאין ברירה וקשה דאמר לקמן דאי קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי והאחים שחלקו לקוחות הן לא משכחת דמייתי בכורים אלא חד בר חד הא אפילו למ'ד אין ברירה יש לו בודאי חלק בו דמחייב בבכורים והמותר שהוא חולין מצי מקדיש ליה כדאמרינן בפרק הספינה  (ב'ב דף פא:) ודוחק לומר דלא משכחת דמייתי בכורים כהלכתן שלא יצטרך להקדיש קאמר דלישנא משמע דלא מייתי כלל קאמר ועוד בפ' יש בכור  (בכורות דף מח:) גבי חמש סלעים ולא חצי חמש קאמר דכו'ע אית להו דרב אסי דאמר האחין שחלקו מחצה יורשין ומחצה לקוחות משמע אבל אי לקוחות הן פטורין אפי' למ'ד חמש ואפילו חצי חמש דאפי' חצי חמש ליכא לכך נראה דאין תקנה לטבל זה דכיון דאין ברירה שמא הגיע לו כל חלקו של עובד כוכבים או חציו ולא ידעי' כמה ואי מעשר מיניה וביה שמא מעשר מחלקו והשאר חלקו של עובד כוכבים או איפכא או מקצתו ומיהו יכול לתקנן שיפריש עליו ממקום אחר ויפריש גם עליו ממקום אחר ואחרון אחרון מקולקל עד שלא ישאר כי אם מעט וכל המעשרות והתרומות יתנם לכהן וללוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולביתך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולביתך </span>מלמד שאדם מביא בכורי אשתו. </span>וא'ת והא מן התורה אין לבעל פירות בנכסי אשתו אלא תקנתא דרבנן בעלמא היא א'כ ע'כ גזירת הכתוב הוא ויש לומר דרך נשים שנותנות פירות לבעליהן וכי האי גוונא איירי קרא וכענין זה אמרינן בריש קידושין (דף ד.) אי כתב רחמנא מעשה ידיה לאביה דקא מיתזנא מיניה ואע'ג דמדאורייתא אינו חייב במזונות בתו אלא דאורחא דמילתא הוא שהוא זן אותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתה </span>אין לא מתה לא. </span>וא'ת מאי קושיא דרבי יוחנן דאמר כתנא דלביתך דמה נפשך פליג וי'ל דאיכא לאוקמה במתה כי הך וא'ת ולישני דהך דמתה בשלא זכתה האשה פירות נכסיה לבעל וי'ל דברייתא קתני אף בתר דתקון רבנן פירות לבעל ועוד דהוה ליה כקונה פירות בשוק ואח'כ קנה שדה דאינו קורא כדאמרי' א] במסכת בכורים (פ'א) אבל לריש לקיש שהיו לו פירות תחילה אתי שפיר דבמתה מביא וקורא כיון דמעיקרא אגיד בה לפירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בצרן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בצרן </span>ושיגרן ביד שליח. </span>פי' רבינו שמואל בהספינה (ב'ב פא:) בצרן הבעל ושגרן ביד שליח דאם בצרן שליח והביאן השליח בירושלים שליח ודאי אין יכול לקרות כדתנן במסכת בכורים (פ'א מ'ה) אבל הבעלים קורין דיכולין לומר הנה הבאתי דשלוחו של אדם כמותו וקשה לרבינו תם למאי דחשיב לבצירה לקיחה למה ליה למימר ומת שליח הוה ליה למתני בצרן הוא ושגרן ביד השליח או שבצרן שליח והביאן הוא וי'ל דאשמועינן רבותא דאע'ג דמת שליח וגמרו הבעלים הבאה דאיכא לקיחה ומקצת הבאה בבעלים אפי' הכי אינו קורא דבעינן לקיחה וכל הבאה באחד ואי גרסינן או מת אתי נמי שפיר וזו אף זו קתני ור'ת מפרש דבצירה לאו היינו לקיחה ובצרן אורחא דמילתא נקט שבעלים בוצרים כדי לעשות בעין יפה לפי שאין שיעור לבכורים ולקיחה היינו לקיחה מתוך הבית וחדא קתני בצרן ושגרן ביד השליח ומת שליח בדרך דאז הוא רגילות שמביאן אחר ולא הוי לקיחה והבאה באחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מביא </span>ואינו קורא. </span>וא'ת ונימא ירקבו כדאמרינן בפרק בתרא דמכות (דף יח:) הפריש בכורים קודם החג ועבר עליהן החג ירקבו משום דנראו לקריאה ונדחו וכל שאין ראוי לבילה בילה מעכבת בו והכא נמי כשבצרן נראו לקריאה וכששיגרן נדחו ויש לומר דאמר בירושלמי דמסכת בכורים רבי אסי אמר ריש לקיש בשם רבי אושעיא כשליקטן לשלחן ביד אחר אבל אם לקטן להביאן הוא לא ישלחם ביד אחר שכל הבכורים שנראו לקריאה אין ניתרין אלא בקריאה ואמרינן התם מתניתין פליגא הפריש בכורים ומכר שדהו מביא ואינו קורא קיימנוה כשנתן דעתו למכור משעה ראשונה ולפי זה אם הפריש בכורים קודם החג על מנת להביאן אחר החג לא ירקבו אלא אחר החג מביא ואינו קורא:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>דכ'ע קנין פירות כקנין הגוף דמי. </span>דיחויא בעלמא הוא דרבי יהודה אית ליה בהחובל (ב'ק דף צ.) גבי דין יום או יומים דלאו כקנין הגוף דמי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לאו דאמר ר' יוחנן קנין פירות כו'. </span>הקשה רבינו תם ואנו איך מצאנו ידינו ורגלינו דקיימא לן כריש לקיש דלאו כקנין הגוף דמי כדאמרינן בריש החולץ (יבמות דף לו:) וקיימא לן נמי דבדאורייתא אין ברירה דבסוף מסכת ביצה (דף לח.) פסקינן כרבי אושעיא ורב נחמן דקיימא לן (כתובות יג.)  כוותיה בדיני ואמרינן בריש פרק ב' דקדושין (דף מב:) האחים שחלקו הרי הן כלקוחות פחות משתות נקנה מקח ופסקינן נמי בהמוכר את הבית  (ב'ב דף סה.) דאין להן דרך זה על זה דמוכר בעין רעה מוכר אלמא לקוחות הן והא דפסקינן בפ' בית כור (שם דף קז.) כרב דאמר בטלה מחלוקת לאו משום דיורשין הוו אלא משום דהוו כלקוחות באחריות ויורשין דקאמר רב לאו יורשין ממש אלא כלומר כיורשין וברוב ספרים גרסינן הכי בפרק קמא דבבא קמא (דף ט.)  ומיהו רב אסי דאמר יחלוקו ומספקא ליה אי יורשין הוו היינו יורשין ממש כדמוכח בפרק יש בכור (בכורות דף מח.) גבי חמש ולא חצי חמש ורבי אסי אמר רבי יוחנן האחין שחלקו לקוחות הן לאו היינו רב אסי אי נמי הא דידיה הא דרביה והא דפסקינן בנדרים בפרק השותפין  (דף מו:) כר'א בן יעקב בשותפין שנדרו הנאה זה מזה דמותר ליכנס לחצר לאו מטעמיה דטעמיה משום ברירה כדמוכח בפרק הפרה (ב'ק דף נא:) אלא משום דויתור הוא כרבינא בחזקת הבתים (ב'ב דף נז:)  ומותר במודר הנאה וי'ל דדוקא בההיא לחודה בהכותב לבנו מהיום ולאחר מיתה קיימא לן כריש לקיש דלאו כקנין הגוף דמי משום דאבא לגבי ברא אחולי מחיל דהכי מצריך להו בפרק יש נוחלין (שם דף קלו:)  לתרי מילי דריש לקיש דהכא ודהתם אבל בעלמא קיימא לן דכקנין הגוף דמי ואף על גב דקאמר הכא רבא קרא ומתניתא מסייעי ליה לריש לקיש לרבא לא סבירא ליה הכי דאם לא כן לא מצא ידיו ורגליו דרבא סבר לקוחות הן בפרק ב' דקדושין  (דף מב:) ובפרק הזהב (ב'מ דף מח.)  קאמר רבא נמי גבי משיכה מפורשת מן התורה קרא ומתניתא מסייעי ליה לריש לקיש אף על גב דרבא קאי כר' יוחנן בר מתלת (יבמות דף לו.)  ועי'ל דדוקא רבי יוחנן אית ליה דמחזירין זה לזה ביובל אבל שאר אמוראים סברי אע'ג דלקוחות הן אין מחזירין דמכר הוא דאמר רחמנא דליהדר ירושה ומתנה לא והשתא אתי שפיר וא'ת לרבי יוחנן דמחזירין זה לזה ביובל תו לא משכחת שדה אחוזה דכולהו הוו שדה מקנה ולא תתחלק לכהנים וגם יפדוה בשוויה ולא בית זרע חומר שעורים בחמשים שקל כסף וי'ל כיון דתחת זו תחזור לו אחרת לא קרינן בה שדה מקנה אלא שדה אחוזה: הדרן עלך השולח</div>                     </div>                 


