# tsftbvl

lvr: 36
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הניזקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניזקין </span>שמין להן בעידית. </span>אין ענין נזקין אצל גיטין אלא משום דתנא לעיל בהשולח מילי דתיקון העולם תנא ליה הכא וגט פשוט דתנא בבבא בתרא ולא תנאה הכא במכילתין משום דאיירי התם במילי שטרות כיצד נעשין תנא התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכתובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתובת </span>אשה בזיבורית. </span>בגמ' מפרש טעמא משום דיותר ממה שהאיש רוצה לישא האשה רוצה להנשא וקשה דלמאן דאמר כתובה דאורייתא דיליף לה בפ' קמא דכתובות (דף י.) מכמוהר הבתולות שיהא זה כמוהר הבתולות ומוהר הבתולות כזה מדאורייתא דינה בעידית ואמאי הפקיעו חכמים דינה מהאי טעמא ור'מ נמי דאמר דינה בבינונית קסבר כתובה דאורייתא בפ' אע'פ  (כתובות דף נו.) וי'ל דטעמא דהפקיעו חכמים דינה כדאמר בגמ' (לקמן מט.) גבי בעל חוב שלא יראה אדם לחבירו שדה נאה ויאמר אקפוץ ואלוונו הכי נמי חשו חכמים באשה שמא תקניטנו כדי שיגרשנה ותגבה כתובה וטעמא דיותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה להנשא לא הוי אלא משום דלא תימא כמו שבעל חוב בבינונית משום נעילת דלת אשה נמי משום חינא תהא בבינונית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נפרעין מנכסים משועבדין כו'. </span>ואע'ג דלמאן דאמר שעבודא לאו דאורייתא מדאורייתא נמי בלא תיקון העולם לא גבי ממשעבדי ואפילו למ'ד שעבודא דאורייתא מכל מקום בע'ח דינו בזיבורית מן התורה מ'מ אי לאו משום תיקון העולם היה גובה אפילו ממשעבדי בבינונית משום נעילת דלת להכי קאמר שפיר משום תיקון העולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נפרעין מנכסי יתומים כו'. </span>בבעל חוב ניחא דלא חיישינן לנעילת דלת כדאמרינן בגמרא  (לקמן דף נ.) דלא מסיק מלוה אדעתיה דמית לוה אבל ניזקין דדינן מדאורייתא בעידית איך הפקיעו חכמים דינן משום יתומים ובגמרא אמר דמיתמי בזיבורית אפילו הן ניזקין ולרבא ניחא דמוקי לה כגון שהיתה עידית דניזק כזיבורית דמזיק כו' ולאביי ולמר זוטרא דפליגי עליה איכא למימר דסברי שעבודא לאו דאורייתא אי נמי לא פלוג רבנן בין בעל חוב לנזקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי לא צריכא אלא לר' ישמעאל דאמר מדאורייתא בדניזק כו'. </span>הקשה ר'ת דהכא משמע לאביי דפליגי ר' ישמעאל ור' עקיבא אי שיימינן בדניזק או בדמזיק וכן תנא בהדיא לקמן ובפ' הכונס  (ב'ק דף נט.) מוקי אביי פלוגתייהו בנידון במשוייר שבו ונראה לפרש דאע'ג דפליגי אי שיימינן בדניזק או בדמזיק מ'מ משמע ליה לאביי דבנידון במשוייר שבו נמי פליגי מדקאמר ר'ע לא בא הכתוב משמע מתוך תשובתו שכך ר'ל לא בא הכתוב להחמיר על המזיק כמו שאמרת אלא לענין עידית לבד בא הכתוב ואי לא פליגי בנידון במשוייר שבו אלא בעידית לחודיה לא היה מחמיר ר' ישמעאל על המזיק בשום דבר טפי מר' עקיבא אלא אדרבה ר'ע דאמר בדמזיק שיימינן מחמיר טפי כמו שאפרש בסמוך ולהכי טעי טפי במילתיה דר' ישמעאל מדברי רבי עקיבא דקאמר ולר' ישמעאל אכל כחושה משלם שמנה דמתוך תשובתו של ר'ע משמע ששמע מרבי ישמעאל שבא הכתוב להחמיר על המזיק יותר ממה שהזיק כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>ישמעאל אכל שמנה כו'. </span>פירוש בשלמא אכל שמנה משלם שמנה אלא אכל כחושה אמאי משלם שמנה א'נ הכי פירושו כיון דבאכל שמנה אינו משלם אלא שמנה כמו שהזיקה ולא קנסינן ליה לשלם יותר ממה שהזיק אם כן כשאכל כחושה נמי לא לקנסיה לשלם שמנה:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיתה עידית דניזק כזיבורית דמזיק. </span>ואיפכא לא מצי למימר דכ'ע מודו דאינו נותן אלא מעידית שיש לו ואינו חייב לקנות כדאמרינן בפ'ק דבבא קמא (דף ז:) אין לו אלא זיבורית כולן גובין מן הזיבורית ומיהו אי בשל עולם הן שמין לר'ע הוה מצי למימר כגון דאית ליה למזיק עידית בינונית וזיבורית וזיבורית דידיה כעידית דעלמא ועידית דידיה כעידית דניזק ואפילו למאן דאמר בשלו הן שמין הוה מצי למימר דאיכא בינייהו כגון דעידית דמזיק כזיבורית דניזק דלמ'ד או כסף או מיטב משלם כסף לר' ישמעאל ולר'ע משלם מיטב שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שור </span>רעהו אמר רחמנא ולא שור של הקדש. </span>תימה אמאי לא מוקי לה בשן ורגל שהזיק את ההקדש דהתם לא כתיב רעהו ומקרן ליכא למילף שכן אינה מועדת מתחילתה וגזירה שוה דתחת נתינה ישלם כסף לא נתקבלה אלא לענין מיטב דוקא ולא לענין תשלומין דאי לכל מילי א'כ נפטרו כולהו ברשות הרבים וכלים ושור פסולי המוקדשים וטמון וי'ל כיון דכתיב רעהו תו ליכא למילף מיטב בשן ורגל שהזיק את ההקדש מק'ו דהדיוט דאיכא למיפרך מה להדיוט שכן יפה כחו לענין קרן וכה'ג פריך בסמוך שכן יפה כחו בניזקין וכי קאמר אלא באומר הרי עלי מנה וכו' לא בעי לאוקמא בשן ורגל משום דמנזקין אנזקין אסיק אדעתיה שפיר דאיכא למיפרך שכן יפה כחו אבל מנזקין אמלוה לא הוה סלקא דעתיה למיפרך דהא כי מוקי לה כר'ש בן מנסיא לא פרכינן מה להדיוט שכן יפה כחו לענין ריבית ואונאה אנזקין ועוד יש לומר דכולהו נזקין פטורין בהקדש כדמוכח בירושלמי בריש פרקא דאמר במה אנן קיימין אי בהכשר נזקין הא תנינא שור רעהו ולא שור של הקדש ואי בנזקי גופו הא תני רבי חייא נזקין להדיוט ואין נזקין לגבוה אלא באומר הרי עלי מנה כו' משמע דלא משכח נזקין להקדש לא בשן ורגל ולא באדם המזיק ובפ'ק דבבא קמא (דף ט:) נמי תנן נכסים שאין בהן מעילה ואכולהו ד' אבות קאי ואפילו אנזקי אדם למ'ד מבעה זה אדם והא דמשמע בפרק השואל (ב'מ דף צט:) דאדם המזיק את ההקדש חייב לשלם קרן היינו מדרבנן וא'ת והא הקדש יליף מתרומה דכתיב בה (ויקרא כב) כי יאכל פרט למזיק והתם בתרומה חייב לשלם קרן דמזיק ממון כהן הוא וי'ל דאע'ג דבתרומה חייב לשלם מ'מ לא מהאי קרא מפיק אלא מקרא אחרינא דהוי כגוזל חבירו ומזיקו והשתא כולהו נזקין דפטירי בו בהקדש ילפינן מאדם דיותר ראוי לחייב אדם המזיק בידים ממזיק ע'י כריית בור או שולח בעירו וא'ת א'כ רעהו דכתב רחמנא למה לי וי'ל דאי לאו דאשכחן בחד דוכתא דפטר רחמנא להדיוט בהקדש לגמרי לא הוה דרשינן כי יאכל פרט למזיק אלא לפטור מחומש לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>עקיבא סבר לה כר'ש בן מנסיא. </span>ואם תאמר בפ'ק דבבא קמא (דף ה.)  דפרכינן וליתני תרי גווני שור ומשני הא תבריה ר'ע לגזיזיה אכתי תיקשי לו דליתני שור דאזיק הדיוט ושור דאזיק הקדש דדינייהו חלוקין אליביה וי'ל דבהקדש לא קמיירי וא'ת אכתי איכא למיפרך מה להדיוט שכן יפה כחו בנזקי אדם ובור תאמר בהקדש שהורע כחו באדם המזיק דכי יאכל פרט למזיק ובור דכתיב (שמות כא) והמת יהיה לו שהמת שלו וי'ל דאיכא למיעבד ק'ו הכי מה קרן הדיוט דקיל דתם אינו משלם אלא ח'נ גובה במועד מן העידית קרן הקדש דחמיר לא כ'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>מאי ק'ו להקדש. </span>פי' בקונטרס הואיל ומן העידית דקאמר ר'ע אניזק קאי ולאקולי אתא דיהיב ליה מזיק מזיבורית אם כן מאי ק'ו להקדש גריעותא הוא וקשה דמ'מ איצטריך ק'ו דמשלם ממיטב דניזק ולא מזיבורית דניזק ונראה דה'פ מאי קל וחומר להקדש דלענין לחיובי מזיק בהקדש לא קאמר דהא מרעהו נפקא כדדריש ר'ש בן מנסיא אלא לענין מיטב קאמר ולא הוה ליה לר'ע לאהדורי לרבי ישמעאל ק'ו כיון שר' ישמעאל עצמו היה מודה בכך אי לאו משום דפטר ליה לגמרי וה'ר שלמה מרודוש תירץ דה'פ מאי ק'ו להקדש דשיימינן בעידית דניזק ולא בדמזיק מי ידעינן עידית דהקדש שמא יש להקדש עידית בסוף העולם טובה שאין כמוה ועל כרחיך בדמזיק שיימינן דלא שייך כלל למישם בדניזק:  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>שמעון היא דדריש טעמא דקרא. </span>לא פליגי אלא היכא דאיכא נפקותא כגון גבי חובל (א) בגד אלמנה וגבי לא ירבה לו נשים וה'נ משום האי טעמא שיימינן בדמזיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא כי היכי דכי מפיק כו'. </span>פי' בקונטרס משום מילתא אחריתי קאמר ולא טעמא לזיבורית הוא ונראה לפרש דה'ק דלא תימא על כרחך טעמא דיותר ממה שהאיש רוצה לישא ליתא דחיישינן לחינא מדלא תקינו ליה רבנן כתובה מינה אם הקניטתו עד שגירשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>חינא. </span>פירש בקונטרס שיהיו האנשים נושאים חן בעיני הנשים וינשאו להם וקשה דבפרק הכותב (כתובות דף פד.) תנן ר' עקיבא אומר ינתנו לכושל שבהם ואיכא דמפרש בגמ' לכתובת אשה משום חינא ולפירוש הקונטרס לא הוה ליה למיקריה כושל דאדרבה האיש כושל שצריך למצוא חן בעיני האשה ובפרק נערה (שם דף נב:) ובפ'ק דקדושין (דף ל:) קחו לבניכם נשים ואת בנותיכם תתנו לאנשים בשלמא בנו בידו אלא בתו מאי עביד לה אלמא יותר הבעל מוצא לישא אשה ממה שהאשה תמצא בעל ולעיל נמי יותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא ונראה כפר'ח דפירש משום חינא שיהו הכל קופצין עליה לישאנה והכי איתא בהדיא בירושל' דפירקין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאן </span>אילימא מיתמי מאי איריא כו'. </span>הכא לא שייך לשנויי כדלעיל כתובת אשה איצטריכא ליה והוא הדין כל מילי דהא קתני נזקין בעידית ואית ספרים דגרסי הכי אילימא מיתמי והתנן אין נפרעין כו' ופריך אנזקין ובעל חוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקבלן.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקבלן. </span>פי' בקונטרס שהתפיסה בנו מטלטלין בכתובתה והיא מסרתן לידו בתורת קבלנות והחזירתן לבנו וקשה דאמרינן בגט פשוט (ב'ב דף קעד.) דהיכא דנשא ונתן ביד אין לו למלוה על הלוה כלום ושמא היינו שלקח המעות מיד המלוה ונתן ללוה אף על גב דמשמע התם דבלשון תליא מילתא שמא תרוייהו בעינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אלא </span>למאן דאמר אי אית ליה משתעבד כו'. </span>והכא מיירי בדלית ליה דאי אית ליה נזקין אמאי בעידית כיון שיש ממון ליתומין דאפילו מיירי בקטנים דלא מצי ערב לאישתעויי דינא בהדייהו מ'מ לא היה להם לגבות כי אם מן הזיבורית כיון דאית ליה נכסי ליתמי ובקונטרס פי' דהכא בדלית ליה דאי אית ליה הא קי'ל בגט פשוט (שם דף קעג.) המלוה חבירו על ידי ערב אין נפרעים מן הערב תחילה וקשה דהכא איירי בקבלן:  מצוה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצוה </span>הוא דעבד ולא מידי חסרה. </span>תרתי בעינן אבל היכא דלאו מצוה עבד ולא חסרה כגון שנעשה ערב אחר הנישואין או עבד מצוה וחסרה משתעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פחות </span>שבכלים. </span>וה'ה כשבא ליתן לו קרקע נותן לו פחות שבקרקעותיו דהיינו זיבורית אבל פחות שבכלים היינו מיטב כדאמרינן בפ'ק דב'ק  (דף ז:) דכל מילי מיטב הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דדיניה מדאורייתא בעידית. </span>נראה דסבר שעבודא דאורייתא דאי דרבנן אע'ג דמיניה דידיה דיניה מדאורייתא בעידית מיתמי יהא בזיבורית כיון דמדאורייתא לא גבי כלל ומר זוטרא ואביי דסברי מיתמי מזיבורית צריך לומר דקסברי שעבודא לאו דאורייתא כדפרשינן במתניתין דאי לאו הכי מאי טעמא אפקעוה רבנן אי נמי לא פלוג רבנן ביתמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>עידית שפאי עידית. </span>פירש בקונטרס מאי עידית דקתני הכא דאע'פ שכתבה בשטר הלואה אינו גובה ממנה כגון דשפאי עידית אחר הלואה קפצה מלפניו שאינו יכול לגבות הימנה כגון שנטלוה מסיקין או נשדפה או שטפה נהר דבטל ליה תנאיה ומהשתא הוה ליה להאי בעל חוב לאגבויי זיבורית מדאורייתא ומשום נעילת דלת אמרו בבינונית וגבי יתמי אוקמוה אדאורייתא וכדרבא דאמר היכא דשפאי עידית לאחר היזק ועדיין יש לו עידית בינונית וזיבורית אלא שזו היתה יפה מאד גובה מבינונית דאזל ליה דיניה דאמר ליה האיך נסתחפה שדך ומזלך גרם וקשה לר'ת דמאי עידית שפאי עידית משמע שסותר הא דקא אמר מאי לאו דכתב עידית בשטר ולפי' הקונטרס הוה ליה למימר הכא במאי עסקינן בשפאי עידית ועוד עידי עידית מאן דכר שמיה ועוד דפירש הקונטרס שאם נתקלקל עידי עידית לא יגבה מן העידית הנשארת אם כן הורעת כחן של ניזקין אצל בינונית דכי האי גוונא פריך בפ'ק דב'ק (דף ח.) ועוד דרבא משמע התם (דף ח:) דאית ליה בשל עולם הן שמין גבי ראובן שמכר כל שדותיו לשמעון ואם כן מאי עידי עידית שייך הכא דמעידי עידית דעלמא לא גבי מיניה ומפרש רבינו תם מאי עידית שפאי עידית כמו ובכל שפיים מרעיתם (ישעיה מט) דדרך שדות הטובות שאצל הנהר שסוף השדה שעל שפת הנהר ממש עומד למרעה בהמות וגריע מזיבורית מפני שהנהר שוטף תמיד מה שזורעים שם ואפילו הן עידית דקתני בברייתא היינו אפילו הן שפאי עידית אותה קרקע שמגבין יתומין אף על גב דגריעי מזיבורית וכדרבא דאמר הזיק זיבורית גובה מן העידית אבל הזיק שפאי עידית שהעמיד שם בהמותיו לרעות גובה מן הבינונית דלא חשיב נזקין דלהכי קיימי אלא הוה ליה כבעל חוב אע'ג דהעמיד שלא מדעת הבעלים:  יתומין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יתומין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתומין </span>שאמרו כו' בין לשבועה בין לזיבורית. </span>וא'ת לשבועה היכי משכחת לה בקטנים לרב אסי דאמר בפרק שום היתומים (ערכין דף כב.) אין נזקקין לנכסי יתומים אלא אם כן רבית אוכלת בהם ובשלמא זיבורית משכחת לה כשהודה ומת לרב הונא דאמר דמשום צררי אבל שבועה ליכא ולר'ת דמפרש דדוקא שותפות אמרו חכמים  (סנהדרין דף סג:) דאסור לעשות עם העובד כוכבים שמא יתחייב לו שבועה אבל אם כבר נתחייב מותר לקבל הימנו כדי להציל מידו וקרא דמייתי לא ישמע על פיך (שמות כג) אסמכתא בעלמא דקרא בישראל איירי אתי שפיר דאיכא לאוקמי בשטר שיש בו רבית ובעובד כוכבים שקיבל עליו לדון בדיני ישראל אבל לפי מה שפי' רבינו שמואל דאסור לקבל הימנו שבועה מק'ו דשותפות קשה וי'ל דמיירי בגר תושב שקיבל עליו שלא לעבוד עבודת כוכבים אי נמי כדמוקי לה בירושלמי בהכותב תיפתר כשערב לו מן העובד כוכבים וקיבל העובד כוכבים להפרע מן החייב תחילה דאי לאו הכי העובד כוכבים בתר ערבא אזיל ואסור כדאמרינן באיזהו נשך  (ב'מ דף עא:) אי נמי כר' יוחנן דאמר נזקקין לכתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנו </span>מאתים זוז כו'. </span>דוקא בכי האי גוונא שאינו נותן להם בשוה אבל אם היה נותן להם בשוה אפילו בלא אחריות נמי כל הקודם בשטר זכה מדלא אמר תנו שש מאות לפלוני ופלוני ופלוני ש'מ דלהקדימם נתכוון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גובה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גובה </span>מכולם. </span>נראה דכל אחד יתן לפי חלקו כדאשכחן גבי בכור דנותן פי שנים ורבינו חננאל דימה למתניתין דפ' מי שהיה נשוי (כתובות דף צג.) ונראה שיש לחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דקמא בינונית. </span>קשה קצת דמאי קא סלקא דעתין דמקשה דלא מפרש דאין נפסד אלא אחרון והא רישא דקתני גובה מכולם על כרחך צריך לפרש דנפסדים כולם דהתם פשיטא דשקיל בינונית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה במתנה נמי עבוד רבנן תקנתא. </span>דאע'ג דיש לחלק בין מתנת שכיב מרע לשאר מתנות דלא מסיק אדעתיה דמית ויהיב כל נכסיו כדאמרינן לעיל דלא מסיק אדעתיה מלוה דמית לוה ואין כאן נעילת דלת לא מסתבר ליה לחלק אי נמי הכא במתנה במקצת דהויא כמתנת בריא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן בבעל חוב. </span>ומהכא משמע דבע'ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה דקתני יצא עליו שטר חוב כו' וכן הלכה במקרקעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>כל הקודם בשטר קאמר. </span>אי במתנה איירי ניחא דפשיטא דאיירי בשטר פקדתא דליכא לספוקי בשטרא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מוציאין לאכילת פירות. </span>בפרק נערה  (כתובות דף נא:) תניא חמשה גובין מן המשוחררין ותנא ושייר הכא והתם ואע'ג דהתם תני חמשה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאין כתובין. </span>פי' בקונטרס אע'ג דבפ'ק דבבא מציעא (דף טו.) אמרינן שכן כותב ללוקח אנא איקום ואשפי זבינא אלין אינון ועמליהון ושבחיהון ופירי דידהו מ'מ כיון דבשעת כתיבה לא הוי עדיין שום שבח אין קול לאותה כתיבה לפי זה הא דפריך והא מזון האשה והבנות כמאן דכתיבי דמי לאו מבנות פריך אלא מאשה שהיא בעולם אי נמי דבנות נמי מי לא עסקינן דהוו בעולם כגון דגירשה ואהדרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתובין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתובין </span>הן אצל בני חורין. </span>וא'ת אמאי לא משני אימור צררי אתפסה כדאמרינן לקמן ויש לומר דהשתא לית ליה האי שינויא אי נמי לקמן דמוקי לה בקנו מידו איכא למיחש לצררי והכא לא מיירי בקנו מידו וליכא למיחש לצררי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>חנינא קצובין וכתובין בעי. </span>אריש לקיש לא מיבעיא ליה אי קצובין וכתובין בעי או לאו:  או</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דילמא קצובין אע'פ שאין כתובין. </span>פי' בקונטרס ואית ליה דמלוה על פה גובה ממשעבדי ואין נראה דבהדיא תנן בפרק גט פשוט  (ב'ב דף קעה.) דגובה מנכסים בני חורין ומפרש ר'ת דהכא לא איירי במלוה אלא בשאר מילי דקצבה כגון פסק לזון את בתה חמש שנים דדוקא במלוה על פה לא גבי ממשעבדי משום דמאן דיזיף בצנעא יזיף אבל שאר מילי הוו כמכר דאמרי'  (ב'ב דף מא:) המוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משועבדים דמאן דמזבן בפרהסיא מזבן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' חנינא גדולה מזו כו'. </span>למאי דמסיק בפרק מציאת האשה (כתובות דף סט.) דרבי יוחנן קיבלה מרבי (חנינא) הוה מצי למיפרך השתא דבעי למידק דקצובין לחודיה מהני ארבי יוחנן דאמר לעיל לפי שאין כתובין ומיהו התם דחויא בעלמא הוא ובמסקנא דהכא ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשקנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשקנו </span>מידו. </span>פי' בקונטרס דהוו ככתובין דסתם קנין לכתיבה עומד וקשה דא'כ אמאי פריך אי הכי בנות נמי הא לא מהני כתיבה דבנות כדאמר לעיל לכך נראה דקנין אלים טפי מכתיבה לכך פריך בנות נמי נהי דכתיבה לא מהני קנין ליתהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימר </span>צררי אתפסה. </span>דוקא לגבי משועבדים חיישינן אבל גבי בני חרי לא דאמרינן בפרק שני דייני גזירות (כתובות קז:) צררי לקטנה לא מתפיס וצריך עיון דלענין משעבדי חיישינן במזונות טפי לצררי מבכתובה דכתובה נפרעת בשבועה מנכסים משועבדים ומזונות לא גבי כלל אפילו בשבועה ולענין בני חרי הוי איפכא דלענין מזונות גבי בלא שבועה ולכתובה בעי שבועה כדתנן בפ' שני דייני גזירות (שם דף קד:) מי שהלך למדינת הים ואשתו תובעת מזונות חנן אומר תשבע בסוף ולא תשבע בתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>משום דלא קדים הוא. </span>פי' בקונטרס ולאו משום דקצובין וכתובין וק' דא'כ כי משני תנאי היא לא הוי רבי נתן לא כמר ולא כמר ונראה דלעולא פריך דוקא ולמפשט נמי דרבי חנינא קצובין אע'פ שאין כתובין דבזמן שקדם שבחו של ראשון היינו קצובין ואין כתובין דכתיבה לא מהניא אע'ג שכבר בא השבח כיון דבשעת הכתיבה אכתי לא הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מה תקון העולם יש בזה והלא אין קצובין. </span>פי' בקונטרס ומן הדין בלא תיקון העולם אין לגבות ממשעבדי כיון דאין קצובין וקשה דהא ר' חנינא דאמר לפי שאין קצובין קאי לפרושי מפני תיקון העולם דמתני' לכך נראה דה'פ קא תלית טעמא מפני תיקון העולם בכתיבה מה תיקון העולם יש בזה דאפילו הוו כתובין לא גבי ממשעבדי דאין תיקון העולם תלוי בכתיבה אלא בקציבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיסין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיסין </span>לא מינתחי מהדדי. </span>ואפילו רבי (מאיר) בפ'ק דביצה (דף י:) דאמר גבי כיסין זימנין דמיתעכל קיטרייהו היינו משום דאיכא הוכחא שהניח מאתים ולא מצא אלא מנה אבל הכא מי יימר דלא מצא אלא אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>נמי הכי. </span>פי' בקונטרס דל'ג תנ'ה והך סיפא נמי ר' יצחק אמרה וגרס בסיפא דהך שני שוורים קשורים מצאת לי והלה אומר מצאתי והחזרתי לך אחד מהם הרי זה נשבע וקשה דליהמניה במגו דאי בעי אמר לא מצאתי אלא אחד ועוד לפי המסקנא ר' יצחק דאמר כמאן אלא הכי גרסינן תניא נמי הכי שני שוורים מצאת לי והלה אומר לא מצאתי אלא אחד אינו נשבע שני כיסין קשורין מצאת  לי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אליעזר בן יעקב לית ליה משיב אבידה פטור. </span>פירש בקונטרס דמכח מתני' פריך וקשה דלא נקט לישנא דלעיל ולית ליה המוצא מציאה לא ישבע מפני תיקון העולם ועוד דאין הכי נמי דלית ליה מתני' דהא הכי שני ליה הוא דאמר כר' אליעזר בן יעקב דפליג אמתני' לכך נראה דפריך אמאי לא מהימן במיגו דאי בעי שתיק דמיגו הוי מן התורה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>קטן גדול. </span>הא דלא אמר אלא גדול משום דבעי לשנויי דלא תקשי לרב וכי לא ידע מתני' ועוד משום מתני' דשבועת הדיינין  (שבועות דף לח:) דקתני אבל נשבעין לקטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בדרבה קא מיפלגי. </span>פי' בקונטרס לעולם בטוענו קטן ודקא קשיא לך דאין נשבעין על טענת חרש שוטה וקטן היינו כשבא מכח עצמו דכתיב כי יתן איש ואין נתינת קטן כלום אבל בא בטענת אביו טענה חשובה היא וטעמא דרבנן כדרבה משום דבבנו מעיז וקשה דעיקר התירוץ חסר מן הספר ועוד דבהגוזל קמא (ב'ק דף קו:) ממעט נתנו כשהוא קטן וטענו כשהוא גדול משום דבעינן תביעה ונתינה כאחת שוין וא'כ מהאי טעמא נמי נמעט נתנו כשהוא גדול ותבעו כשהוא קטן דהיינו בבא בטענת אביו לכך נראה לפרש דקאי אמאי דקאמר טענת עצמו טענת אחרים הוא הא דקרי לה טענת עצמו משום דבבנו מעיז ומעיז וכדרבנן אע'ג דראב'י סבר דבבנו נמי אינו מעיז הכי קאמר להו לרבנן פעמים שאדם נשבע על מה שאתם מחשיבין טענת עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה אמרה תורה מודה מקצת הטענה ישבע. </span>פי' למה לא יהא נאמן במיגו דאי בעי כופר הכל או נילף מהכא דלא אמרינן מיגו ומשני דאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו וליכא מיגו דאין לו פנים לכפור הכל אע'ג דבכופר הכל אמרינן נמי בפ' הדיינין (שבועות דף מ:) דאשתמוטי קא משתמיט דלכך נתקנה שבועת היסת בכופר הכל מ'מ יותר יש לו פנים לכפור מקצת מלכפור הכל וליכא מיגו אבל אין לפרש שבא ליתן טעם אמאי כופר הכל פטור וקאמר לפי שאין אדם מעיז דהא כופר הכל פטור אפילו במקום שיכול להעיז דהרי בבנו דמעיז פטרוהו רבנן אפילו מודה מקצת במיגו דאי בעי כופר הכל וכן בפ'ק דב'מ (דף ד:) גבי סילעין דינרין פטר [ר'ע] בלוה אומר ג' משום דמשיב אבידה דאי בעי אמר ב' והוי כופר הכל דהא דכתיב בשטר כהילך דמי ופריך נמי מינה התם למאן דאמר הילך חייב אלמא כופר הכל פטור ואע'ג דיכול להעיז משום דמסייע ליה שטרא דהא פטור במודה במקצת במיגו דאי בעי כפר הכל וכופר הכל דפטור גזירת הכתוב דכתיב כי הוא זה משמע דוקא במודה במקצת ולא כופר הכל כדאמרינן בפ'ק דב'מ (דף ה.) דתרי קראי כתיבי כתיב הוא וכתיב זה אבל מדחייביה רחמנא שבועה בעד אחד אין להוכיח דכופר הכל פטור דאי חייב מאי נפקא מינה מעד אחד כיון דבלאו הכי חייב שבועה דאיצטריך להיכא שאין הבעלים יודעין והעד מעיד שגנב לו או שהיה חייב לאביו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אדם מעיז. </span>אין לפרש לפי שעשה לו טובה כדפי' בקונטרס בהגוזל קמא (ב'ק דף קז.) דאם כן בפקדון שלא עשה לו טובה יפטר במודה במקצת במיגו דאי בעי כפר הכל ובכמה דוכתי מחייבינן מודה במקצת בפקדון אלא אין אדם מעיז כל מקום שאותו שכנגדו יודע שהוא משקר כדפי' ריב'א ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובכולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובכולי </span>בעי דלודי ליה. </span>פי' בקונטרס וכי תימא דלא נשבעיניה אשארא דמיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא אממונא לא חשיד מדלא כפריה כוליה וכי היכי דמודה בפלגא בכוליה נמי בעי דלודי ליה וקשה דבפ'ק דב'מ (דף ו.) מסקינן דלא אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא וליכא למימר דהתם מדרבנן הוא דלא חשיד לפי שראו דפריש משבועתא טפי מממונא דהא משמע בחזקת הבתים (ב'ב דף לג:) גבי נסכא דרבי אבא דאי הוה אמר לא חטפי הוה נשבע להכחיש את העד אלמא לא אמרינן מיגו דחשוד אממונא חשוד נמי אשבועתא וההיא שבועה דאורייתא דשבועה דרבנן לא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם דתקנתא לתקנתא לא עבדינן כדאמרינן גבי ההוא רעיא בבבא מציעא בפ'ק (דף ה.) לכן נראה דאתא לפרש דלא תימא כיון דאין אדם מעיז פניו אם כן קושטא קאמר ויפטר משבועה מאותו מקצת שכופר מטעם חזקה דאין אדם מעיז ולהכי קאמר ובכולי הוא דבעי דלודי ליה דאינו ברצון מעיז אלא אישתמוטי קא מישתמיט ואם תאמר גזלן אמאי פסול לשבועה כיון דלא אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד נמי אשבועתא וי'ל דמדרבנן פסול משום דפסלתו תורה לעדות דכתיב להיות עד חמס ולא גזרו רבנן אלא היכא דנודע פסולו דגנאי הוא להשביעו ואם תאמר מדאורייתא מאי שנא לאו דעדות מלאו דשבועה וי'ל דחמירא ליה שבועה לפי שכל העולם נזדעזע בשעה שאמר הקדוש ברוך הוא לא תשא כדאמרינן בריש פרק הדיינין (שבועות דף לט.) ועוד יש לחלק דעל אותו ממון דחשדינן ליה לא חשיד אשבועתא דעל ידי שבועה יפרוש אבל גזלן אממון אחר חשוד כמו שמממון אחר לא פירש כמו כן לא יפרוש משבועה ולא קשה מההוא רעיא דאסהידו ביה דאכל תרי מנייהו אמאי פסול דהנך תרי צריך לשלם ומן השאר יפרוש על ידי שבועה דהא מה שמשלם ע'י עדים אין זה השבה מעליא דעל כורחו הוא משלם:  יהבי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יהבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יהבי </span>יתמי זוזי אפירי זול לא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש. </span>פירוש והיתומין יכולין לחזור בהן וא'ת גבי הקדש כה'ג אינו יכול לחזור כיון דאיכא מי שפרע בהדיוט כדאמרינן בפ'ק דקידושין  (דף כט.) גבי פדאוהו במנה ולא הספיק למושכו עד שעמד במאתים וי'ל דהתם קני בכסף מדאורייתא ומשום שלא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש נמי ליכא כיון דבהדיוט נמי קאי במי שפרע אבל יתמי מן התורה דינם כהדיוט ולא קנו בכסף ולא קיימי אפילו במי שפרע:  דאתו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאתו </span>למימר להו נשרפו חיטכם בעלייה. </span>הקשה בקונטרס וכי נשרפו יחזרו בהן כמו בזול וי'ל כיון דברשות יתמי אייקור ומסתברא דברשותם נמי נשרפו וא'ת לעיל דאמר משוך פירי מיתמי אייקר היינו דרב חנילאי והדרי בהו יתמי הא רעה הוא לגבייהו דיאמרו להן הלוקחין נשרפו חיטכם בעלייה וי'ל דנעשים הלוקחים שומרי שכר כיון דיכולים לאוכלם ולעשות בהם כל חפצם כדאמרינן בהאומנין (ב'מ דף פא.)  הלוקח כלי מבית האומן לשגרו לבית חמיו ונאנס בהליכה חייב בחזרה פטור מפני שהוא כנושא שכר אלמא בחזרה הוי כנושא שכר דהואיל ונהנה מהנה: 


lvr: 36
pgn: 52
dfh: b
trm: לכרגא.
txt:
<span class='five'>לכרגא. </span>פירש בקונטרס לפיוסי כרגא דיתמי כו' משמע דלשאר צורכי היתומים בעי הכרזה וקשה דבפ' שום היתומים  (ערכין דף כב.) כי פריך לרב אסי דאמר אין נזקקין לנכסי יתומין אלא א'כ ריבית כו' ממתני' דשום היתומין לוקמה לשאר צורכי יתומים בר מבעל חוב לכך נראה דהכא בכרגא ומזונות וקבורה דאשה ובנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולקבורה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולקבורה. </span>הא פשיטא דאין ממתינים לקבור את המת עד דמשלמי יומי הכרזה אלא הא קא משמע לן דאם לוו לצורך קבורה מוכרין בלא הכרזה ופורעין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כאבא שאול. </span>אומר ר'ת דכן הלכה אע'ג דקיימא לן (עירובין סב:) דמשנת ראב'י קב ונקי ובברייתא קתני נמי וכן הלכה כדבריו אין למידין הלכה מפי תלמוד וכן מוכיח בהכותב  (כתובות דף פח:) דמוקי פלוגתייהו דר'ש ורבנן בפלוגתא דאבא שאול ורבנן ורבי שמעון כאבא שאול ובכולהו לישני דהתם רבי שמעון כהלכתא ואומר רבינו חיים דלא מחייבינן אפוטרופא לישבע אלא דלא עיכב כלום משלהם אבל לא מישתבע שלא פשע דאפי' ודאי פשע פטור כדאמרינן בפרק ד' וה' (ב'ק דף לט.)  גבי שור של יתומים שנגח דגבי מעלייתא דיתמי דאי אמרת מעלייתא דאפוטרופא ממנעי ולא עבדי ולר' יוסי בר' חנינא נמי דאמר מעלייתא דאפוטרופוס חוזרין ונפרעין מיתומין לכי גדלי והרב רבי שלמה בר יוסף מוורדון הביא ראיה דאפשיעה חייב דאמר בהמפקיד (ב'מ דף מב:) גבי תורא דלא הוה ליה ככי ושיני ומת נימא ליה לאפוטרופוס זיל שלים אמר אנא לבקרא מסרתי משמע הא לאו הכי חייב ולא שייך ממנעי ולא עבדי אלא דוקא התם שלא נתמנו כל עיקר אלא כדי שישלמו ולא בשביל ריוח היתומין אלא לתקנתא דשאר אינשי דלא ליתזקי אבל אפוטרופא שנתמנה לצורך היתומים לא ממנע בשביל מה שמשלם כשפשע לכ'ע אי משום דעבד ליה דניחא נפשיה אי משום דנפיק עליה קלא דאיניש מהימנא הוא וגבי שבועה דווקא פליגי ומיהו נראה דודאי אי פשע חייב לשלם לכ'ע אבל כל כמה דלא ידעי' אי נאבד כלום אין ראוי להשביעו על דבר זה בלא טענה כדאמרינן בירושלמי דפירקין קאתיא דרבי יוחנן דאמר משל יתומים כרבנן ודרבי יוסי בר' חנינא דאמר מעליית אפוטרופא כאבא שאול אתיא דרבי יוחנן כרבנן בתמיה אפילו יסבור כאבא שאול בעי איניש מיתן זוזי בגין דמיתקרי מהימן אבל גבי שור יתומין דלא הועמד אפוטרופא לנאמנות אלא לשמור שלא יגח ודרבי יוסי ברבי חנינא כאבא שאול אפילו יסבור כרבנן אדם מבריח עצמו מן השבועה ואין מבריח עצמו מן התשלומין פי' רוצה לשלם כשיפשע ואינו רוצה שישביעוהו בחנם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנסך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנסך </span>קם ליה בדרבה מיניה. </span>ומטעם שלא יהא כל אחד ואחד הולך ומטמא טהרות של חבירו אין לחייבו דמהאי טעמא לא מחייבינן ליה טפי אלא כאילו הוא היזק ניכר וא'ת ולשמואל מ'ש מדאמרי' בריש אלו נערות (כתובות דף ל:) ומודה ר' נחוניא בן הקנה בגונב חלבו של חברו ואכלו שהוא חייב שכבר נתחייב בגנבה קודם שיבא לידי איסור חלב וי'ל דסבר שמואל דהגבהה צורך ניסוך היא טפי דאי אפשר לניסוך בלא הגבהה אבל התם אפשר לאכילה בלא הגבהה דאי בעי גחין ואכיל והכי מפליג התם בין ההיא להא דאמר רבי אבין גבי שבת זרק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראים בהליכתו פטור דעקירה צורך הנחה היא משום דאי אפשר להנחה בלא עקירה וקסבר שמואל דניסוך נמי דומה לדר' אבין ור' ירמיה ורב דהכא סברי כאידך שינויא דהתם דמחלק בין זורק חץ לגונב חלבו משום דזורק חץ אי בעי להדורי לא מצי מהדר הכא מצי מהדר וגבי ניסוך נמי כיון דמצי  מהדר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דקא מפסיד ליה לגמרי. </span>הך סוגיא כר' יוחנן דאמר היזק שאינו ניכר אינו היזק דלחזקיה הוה ליה לאצרוכיה לפטורא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בראשונה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בראשונה </span>היו אומרים המטמא והמנסך. </span>בהגוזל בתרא (שם קיז.) כתובה אפכא וזו אחת מסוגיות הפוכות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יהא כל אחד ואחד כו'. </span>הקשה ה'ר אפרים הא דתנן בפרק עד כמה (בכורות דף כח:)  דן את הדין טימא את הטהור מה שעשה עשוי וישלם מביתו ואמאי והא שוגג הוא ומאן דמוקי לה כר'מ דדאין דינא דגרמי ניחא דלקמן קניס ר'מ שוגג אטו מזיד אבל למאן דמוקי אפילו כרבנן (א) ובנגע בהו שרץ קשה לר' יוחנן אמאי חייב ומיהו לחזקיה אתי שפיר דלא שייך למיפטריה כדי שיודיעו ותירץ דהתם פשע דמה היה לו לטמאותה כדי להחזיק דבריו והוי כמו מזיד דהכא וא'ת בטיהר את הטמא שעירבו עם פירותיו לפטור לחזקיה כדי שיודיעו ויש לומר דאין רגילות שיחזור מהוראתו אלא ע'י אחרים הלכך לא חיישינן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותני </span>עלה מפני תיקון העולם. </span>ברוב ספרים גרסינן במתניתין הכהנים שפיגלו במקדש שוגגין פטורין מזידין חייבין ופריך משום דמשמע ליה דמפני תיקון העולם דקתני בברייתא קאי אמזידין חייבין דקתני לבסוף והכי איתא בתוספתא [פ'ג] בראשונה היו אומרים המטמא והמנסך חזרו לומר אף המדמע בשוגג פטור מזיד חייב מפני תיקון העולם הכהנים שפגלו במקדש שוגגין פטורין מזידין חייבין מפני תקון העולם וקשה דמרישא דהמטמא והמדמע והמנסך דקיימי בהו הוה ליה למיפרך לכך נראה דלא גרסינן במתני' שוגגין פטורין וברייתא דהכא לאו היינו דתוספתא דהתם שהבאתי ומפני תיקון העולם אדיוקא קאי וכה'ג משני לקמן (דף נה:)  אחטאת גזולה שלא נודעה לרבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העושה </span>מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת. </span>מעובד דומיא דעבד דרשינן דעלה עליה זכר פסולה אע'ג דממילא כיון דניחא להו לבעלים וה'ה דכי עביד חבירו בידים וניחא ליה לאותו שעושה דמיתרבי נמי מעובד מ'מ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בדיני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדיני </span>אדם נמי ליחייב. </span>וא'ת והרי צורם אוזן פרתו של חבירו דפטור כדאמר בפ'ב דזבחים (כה:) ובהגוזל קמא (ב'ק צח.)  משום דכולהו שוורין לאו לגבי מזבח קיימי ופריך התם מהך דהעושה מלאכה משמע דוקא מלאכה דלא מינכר הזיקא ומשני דנקט מלאכה לרבותא דאע'ג דלא מינכר מיחייב בדיני שמים ונראה דהאי דסתם שוורים לאו לגבי מזבח קיימי לא עביד ליה אלא כהיזק שאינו ניכר:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דאסח דעתיה. </span>ומלאכה דנקט משום פרה אי נמי אע'פ שפשע להסיח דעתו מחמת מלאכה אפילו הכי פטור מדיני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזלן </span>הוא וממון מעליא בעי לשלומי. </span>תימה דהיכי מדמי הכא דממילא למטמא בידים דנהי דמטמא בידים חייב היכא דנטמאת מאליה אומר לו הרי שלך לפניך דהא המכחיש בהמת חבירו באבנים או במלאכה חייב ובהכחשה ממילא או פירות שהרקיבו מקצתם אומר לו הרי שלך לפניך הואיל ועדיין הם בעין ולא קנאם בשינוי וי'ל דכיון דהיזק שאינו ניכר שמיה היזק א'כ חשיב ליה כאילו הוא ניכר ואם כן אין לך שינוי גדול מזה וקנאם הגזלן בשינוי וצריך לשלם בממון מעליא ושמין כעין שגזל ולא מצי אמר ליה הרי שלך לפניך וא'ת בהגוזל קמא (ב'ק דף צח:) דבעי לאוקמי הך משנה דגזל מטבע ונפסל כר' יעקב דאמר החזירו שומר אחר שנגמר דינו מוחזר ודחי רבה דכ'ע אמרינן באיסורי הנאה הרי שלך לפניך דא'כ לפלגו בחמץ בפסח אלא הכא בגומרין דינו של שור שלא בפניו קמיפלגי רבנן סברי אין גומרין דינו של שור אלא בפניו דאמר ליה אי אייתיתיה ניהלי הוה מעריקנא ליה לאגמא השתא אתפסתיה לתוראי ביד מאן דלא מצינא לאישתעויי דינא בהדייהו משמע דחייב משום דאתפסיה בידים וכן פירש בקונטרס בס'פ ד' וה' (שם דף מה.) והשתא אי חשיב ליה היזק שאינו ניכר אפי' אתפסיה בידים פטור כדמוכח הכא ואי חשיב היזק ניכר אפילו תפסוהו ב'ד מאליהן ולא אתפסיה בידים למה יפטר וכי לא היה לו לשומרו שלא יבא לידי כך ועוד אם כשתפסוהו מאליהן פטור גם כי מתפיסו בידים יהא פטור דסוף סוף אפילו לא היה מתפיסו היו תופסים אותו מאיליהם ולא הפסידו הבעלים כלום בתפיסתו ונראה דאתפסתיה לתוראי אפי' לא אתפסיה בידים אלא כלומר אתפסתיך גרמה להתפיס שלא שמרתו מתפיסת ב'ד ולרבנן כיון דאין גומרין דינו של שור אלא בפניו מה שנופל ביד ב'ד חשיב היזק ניכר לפי שהיזק ניכר זה בא בפשיעת שומר חייב ואינו יכול לומר הרי שלך לפניך אבל לרבי יעקב לא חשיב מה שנופל ליד ב'ד היזק ניכר כיון דאין נפסל ע'י שנפל בידיהם דאפילו לא נפל בידם היו גומרין דינו שלא בפניו וכיון דחשיב היזק שאינו ניכר יכול לומר לו הרי שלך לפניך כמו בחמץ שעבר עליו הפסח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תיובתא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיובתא. </span> אע'ג דמייתי אחרי כן תנאי קאמר תיובתא משום דכן הלכה דלא שמיה היזק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>המבשל </span>בשבת בשוגג יאכל. </span>פי' אפילו הוא עצמו ואפי' בו ביום דמהכא מוכיח דלא קניס שוגג אטו מזיד וכן משמע בריש כירה (שבת דף לח.) גבי בעו מיניה מרבי חייא בר אבא שכח קדרה על גבי כירה בשבת ובישלה במזיד לא יאכל פירוש בו ביום בין הוא בין אחרים ובמוצאי שבת שרי אפילו לדידיה וכן נמי שוגג דרבי יהודה דהא מתניתין בפ'ק דחולין היא (דף יד.) דתנן השוחט בשבת וביום הכפורים אע'פ שמתחייב בנפשו שחיטתו כשירה ומוקי לה כרבי יהודה ופריך ונוקמה במזיד וכר' מאיר כו' וקתני שבת דומיא דיום הכפורים דאסור בו ביום בין לו בין לאחרים ותני נמי ושחיטתו כשרה לא שנא לו לא שנא לאחרים כדאמרי' התם על ר' יוחנן הסנדלר ובמזיד קאמר ר' יהודה לא יאכל עולמית היינו הוא אבל אחרים יאכלו במוצאי שבת דאי בין הוא בין אחרים קאמר כר' יוחנן הסנדלר אם כן במרובה (ב'ק דף עא.) ובפרק אלו נערות (כתובות דף לד.) דפטרי רבנן טבח בשבת מתשלומי ארבעה וחמשה ומפרש דסברי לה כר' יוחנן הסנדלר דאמר מעשה שבת אסורין והויא שחיטה שאינה ראויה אמאי מוקי לה כר' יוחנן הסנדלר טפי מרבי יהודה דלדידיה נמי מעשה שבת אסורים ועוד דבעי מאי טעמא דר' יוחנן הסנדלר ולא בעי מאי טעמא דר' יהודה כללא דמילתא מזיד דרבי מאיר שוגג דר' יהודה מזיד דר' יהודה שוגג דרבי יוחנן הסנדלר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בדאוריתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדאוריתא </span>קניס. </span>ואם תאמר והא מתניתין ר' יהודה היא וקתני כהנים שפגלו במקדש שוגגין פטורין ויש לומר דאי קנסינן להו שוגגין ממנעו ולא עבדי:  וקמשלם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקמשלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמשלם </span>מידי דחזי ליה בימי טומאתו. </span>פירוש קודם שישלם אבל לאחר ששילם נעשה תרומה ולא חזי ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכל </span>תרומה טהורה ושילם חולין טמאין מהו כו' בשוגג תשלומיו תשלומין. </span>לא כמו שפירש בקונטרס דקסבר דלפי מדה משלם דאפי' את'ל דלפי מדה משלם לא מיפטר אלא אם כן ישלם שיהו שוין להסיקה כשיעור תרומה טהורה שאכל דלא גרע מגזלן כדאמר התם כל היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא לא תבעי לך דלפי דמים משלם כי תיבעי לך דמעיקרא לא שויא אלא זוזא ולבסוף שויא ד' מ'מ במזיד אין תשלומיו תשלומין דאכל מידי דקפצי עליה זבינא ומשלם מידי דלא קפצי עליה זבינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>בקנסו שוגג אטו מזיד כו'. </span>בהאשה רבה  (יבמות דף צ.) מעיקרא ס'ד דאין תשלומיו תשלומין כלל קא'ר מאיר ופריך מינה למאן דאמר אין כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה ומסיק דאין תשלומיו תשלומין וחוזר ומשלם חולין טהורים כדרבנן ולא פליגי אלא בקנסו שוגג אטו מזיד כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>שנטמא וזרקו. </span>וא'ת מאי קשיא ליה לר'מ והא לאו סתם מתני' היא דברייתא היא בהקומץ רבה  (מנחות דף כה.) וי'ל דסמיך אסתם מתני' דכיצד צולין (פסחים דף פ:)  דתנן הפסח שנזרק דמו ואח'כ נודע שהוא טמא הציץ מרצה ודייק בגמ' טעמא דאח'כ נודע הא נודע ואח'כ נזרק לא ומייתי ברייתא דמפרשא בהדיא והך קושיא לרבינא דמפרש [בפ' כיצד צולין] (שם) דשוגג קאי אזריקה דלרב שילא דמפרש דקאי אטומאה לא קשה מידי דטומאה דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המעשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המעשר </span>בשבת. </span>משנה היא בפרק שני דתרומות (משנה ג) וכן ההיא דהמטביל כלים ופריך מינייהו משום דסתם משנה ר'מ היא ותימה דפריך ברישא מההיא דמעשר והיא שנויה שם בסוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפלו </span>ונתפצעו. </span>תימה דתניא בירושלמי בפרק בתרא דערלה נפלו ואח'כ נתפצעו בין בשוגג בין במזיד לא יעלו דברי ר'מ ורבי יהודה אומר בין בשוגג בין במזיד יעלו ורבי יוסי אומר שוגג יעלו מזיד לא יעלו טעמא דר'מ דקניס שוגג אטו מזיד טעמא דרבי יוסי כדאמר רבי אבהו בשם ר' יוחנן כל האיסורין שריבה עליהם שוגג מותר מזיד אסור טעמא דרבי יהודה מפרש משום דכבר קנסו בידו פירוש כבר נתקלקלו פירותיו בשעת פציעה:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי כל שבידו נאמן. </span>הקשה ר'ת דהכא אפי' לרבא לא מהימן אלא משום שהיה בידו תחילה ובפ' האומר (קידושין דף סו.) פליגי אביי ורבא באשתו זינתה בעד אחד והלה שותק ומשמע התם דתרוייהו מודו בא'ל עד אחד נטמאו טהרותיך והלה שותק נאמן וכן א'ל עד אחד אכלת חלב ואע'ג דאין בידו ואומר ר'ת דהכא במכחישו או אומר איני יודע אבל התם דשותק הוי כהודאה וכן משמע בהאשה רבה (יבמות דף פז:)  דבעי למיפשט מיניה דעד אחד נאמן באיסורין ודחי דלמא שאני הכא משום דאשתיק ושתיקה כהודאה דמיא וגבי אשתו זינתה פליגי נמי בשותק ומהני לאביי בעד אחד כשר דלאו גזלנא אף ע'ג דאין דבר שבערוה פחות משנים או בקינוי וסתירה בעד אחד הכא דשותק שאני אי נמי מדרבנן ורבא אפי' שותק לא אסר אלא אם כן מהימן עליה כבי תרי ומתוך כך אומר ר'ת דאדם המטהר יין לחברו אי אשכחיה ואמר ליה בזימנא קמייתא מהימן כרבא ואפילו מכחישו כיון דהיה בידו אבל אחר לא מהימן אי מכחישו או אומר איני יודע ואי שתיק מהימן וכן פסק רבינו משולם בן רבינו קלונימוס ואי מהימן עליה כבי תרי אסור כדאשכחן בהוא סמיא (קדושין דף סו.) לרבא ואפי' היכא דלא מהימן מכל מקום לדידיה אסור דשויא אנפשיה חתיכה דאיסורא ונראה דאם שותק מחמת שאינו יודע דלא הויא שתיקה כהודאה וכל הסוגיא דקידושין יש לפרש באומר לו נטמאו טהרותיך בפניך או ידעת תדע דקתני דומיא דאכלת חלב והתם דוקא הויא שתיקה כהודאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכי </span>אמר פיגול מהימן. </span>ותימה הא רבי יוסי גופיה בזבחים פרק בית שמאי (דף מד:)  אית ליה דאין פיגול בדבר הנעשה בפנים דיליף משלמים וי'ל נהי דפיגול לא הוי פסול מיהא הוי ופיגול דהכא לאו דוקא כדאשכחן בסוף פ'ק דזבחים (דף יד.) לרבי [שמעון] דאמר כל שאינו על מזבח החיצון כשלמים אין חייבין עליו משום פיגול ואמר רבי יוסי בר' חנינא מודה רבי [שמעון] דפסול מקל וחומר  ואין לתמוה מנא ליה דמהימן דפשיטא דבכל הקרבנות שייך פיגול בכל ד' עבודות:  ועל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הקטנה בת ישראל כו'. </span>בתרומה דרבנן איירי למ'ד אין כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה כדאמרינן בריש האשה רבה (יבמות צ.) דמפרש ואוכלת בגינו תרומה בתרומה דרבנן וא'ת ולוקמה אפילו בתרומה דאורייתא דקטן אוכל נבלות הוא וי'ל דקטן אוכל נבלות בעיא היא בפרק חרש  (שם קיד.) ולא איפשיטא אי ב'ד מצווין להפרישו או לאו ועוד דאוכלת בגינו משמע דאפי' מאכילה בידים ועוד משמע דאפי' לכי גדלה אוכלת מכח זה אע'פ שעדיין לא בעל והכא לא גזרינן תרומה דרבנן אטו דאורייתא כדגזרינן בסמוך גבי חרש בפקחת דאפי' תאכל תרומה דאורייתא הא קטנה היא (ב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא יאוש כדי לא קני. </span>הכא סבר עולא דיאוש לא קני ובמרובה (ב'ק סז.) נמי אמר עולא מנין ליאוש שאינו קונה כו' והקשה ר'ת דבהגוזל בתרא (שם קיד.) גבי פלוגתא דר'ש ורבנן דגנב וגזלן אמר עולא מחלוקת בסתם אבל בידוע דברי הכל יאוש קונה ואומר ר'ת דבכל מקום יאוש קונה לעולא רק לענין קרבן שיהא כשר להקרבה קאמר הכא ובמרובה דלא קני משום דמצוה הבאה בעבירה היא ותדע דבסמוך פריך לעולא מגנב והקדיש ואח'כ מכר וטבח כו' ולא פריך מגופה אמאי פטר מד' וה' והא לאו דהקדש קטבח אי יאוש לא קני אלא ודאי יאוש לכל מילי קני רק לענין הקרבה ולהכי פריך מדתניא עלה דבחוץ חייב כרת אלמא ראוי לפתח אהל מועד הוא ואפי' לענין הקרבה קני יאוש וקשה לרבינו יצחק בסמוך דמסיק רבא דוולדות אינן שלו רק משעת הקדש ואליבא דעולא קאמר כדמוכח הסוגיא ואי לעולא יאוש קני הא על כרחך משעת יאוש דהיינו משעת גניבה גיזותיה וולדותיה דידיה הוו ועוד קשה דמשמע דאי יאוש קני אתי שפיר והא במרובה (ב'ק סח:)  פריך אפכא ר' יוחנן לריש לקיש דאמר חיוביה לפני יאוש אבל לאחר יאוש שלו הוא טובח ושלו הוא מוכר מגנב והקדיש ואחר כך טבח ומכר כו' אימת אילימא לפני יאוש מי קדוש אלא פשיטא לאחר יאוש ואי יאוש קני מאי איריא הקדיש כי לא הקדיש נמי פטור מד' וה' דשלו הוא טובח ושלו הוא מוכר וליכא לשנויי כדמשני התם לר'ל כגון שהקדישוהו בעלים בבית גנב דא'כ מאי קפריך לעולא כרת מאי עבידתיה הא מתחייב כרת שפיר דהא ראוי לפתח אהל מועד כיון שהקדישו בעלים ונראה לרבינו יצחק דבכל מקום לעולא יאוש לא קני והאי דהגוזל בתרא (שם דף קיד.) הוי יאוש ושינוי השם דמעיקרא משכא והשתא אברזא כדאמר במרובה (שם דף סו: ושם) ואע'ג דגבי קרבן נמי הוי יאוש ושינוי השם כדאמרינן נמי התם  (דף סז.) מעיקרא חולין והשתא הקדש מ'מ כיון דאינו קנוי אלא מחמת שהקדיש ולא היה קנוי לו קודם פסליה רחמנא להקרבה משום מצוה הבאה בעבירה ומיהו אם היה קנוי לו קודם ההקדש לא הוה חשיב מצוה הבאה בעבירה כדמוכח בסוכה (דף ל.)  דאמר להו רב הונא להנהו אוונכרי כי זבניתו אסא מן העובדי כוכבים ליגזוז אינהו כו' ופריך וליקננהו בשינוי השם משמע דאי קנו ליה תו לא הוה מצוה הבאה בעבירה ודוחק לומר דסבר כר' יצחק בר נחמני דלא חייש למצוה הבאה בעבירה ועוד אמרינן התם האי כשורא דמטללתא עבדו בה רבנן תקנתא מפני השבים ובסוכה לא בעינן משלכם ולא מיפסלא אלא משום מצוה הבאה בעבירה וכי קנייה בתקנתא דרבנן לא חשיב מצוה הבאה בעבירה כל שכן אי קנו קנין גמור והא דאמר בריש הגוזל קמא (ב'ק צד.)  הרי שגזל סאה של חיטין טחנה לשה ואפאה והרים ממנה חלה כיצד יברך אין זה מברך אלא מנאץ ואע'ג דקנה קודם לכן דשנוי קונה לענין ברכה ראוי להחמיר יותר וחשיב מצוה הבאה בעבירה אע'ג דכבר קנה אין להזכיר שם שמים עליו והשתא בשמעתין אי לאו ההיא דתני עלה אתי שפיר לעולא הא דפטור מד' וה' דהוי יאוש ושינוי השם דליכא למיפרך נמי אי יאוש קני כי לא הקדיש נמי דלרב יהודה נמי יאוש גרידא לא קני אלא יאוש ושינוי השם ולא חייש לטעם דמצוה הבאה בעבירה:  שלא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יאמרו מזבח אוכל גזילות. </span>וא'ת וכי יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בקום עשה דמן התורה אין צריך להביא קרבן אחר וי'ל דדווקא נודעה קודם זריקה אינה מכפרת אבל לאחר זריקה שכבר נתכפר לא הצריכוהו להביא אחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>היכי דליחייב עלה. </span>פירש בקונטרס דקנסוהו רבנן וקשה דמי לא עסקינן דאפילו שחטה אחר בחוץ דחייב אלא כיון דלא נודעה לרבים אוקמוה ברשותיה שלא יהו כהנים עצבים וממילא מחייב השוחט בחוץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לגיזותיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לגיזותיה </span>וולדותיה. </span>וא'ת אפי' קודם הקדש הן שלו דהא תנן (ב'ק דף צג:) גזל פרה מעוברת וילדה ורחל טעונה וגזזה משלם דמי פרה העומדת לילד ודמי רחל העומדת ליגזז ואם נתעברה אצלו משלם כשעת הגזלה וי'ל דנפקא מינה לר'מ דאמר התם בגמרא משלם אותה ואת גיזותיה ואת ולדותיה משום דקנסו גזלן ואע'ג דשינוי קונה הכא מ'מ בשעת הקדש אוקמוה ברשותיה ולא קנסו ולרבי יהודה דאמר גזילה חוזרת בעיניה לרב זביד דאמר אליביה שבח שעל גבי הגזילה דנגזל הוי הכא דאוקמוה ברשותיה דגזלן הוי אבל לרב פפא דאמר אליביה דהוי דגזלן לא נפקא מינה מידי ולרבי שמעון דאמר התם למחצה ולשליש ולרביע הכא הוי הכל שלו אבל לרב זביד דאמר דלר'ש כוליה דגזלן לא נפקא מינה מידי הכא במאי דאוקמוה ברשותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביהודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביהודה </span>בהרוגי המלחמה. </span>בירושלמי בראשונה גזרו גזרה על יהודה לפי שמסורת בידם מאבותם שיהודה הרג עשו דכתיב (בראשית מט) ידך בעורף אויביך ותניא נמי בספרי ידיו רב לו בשעה שהרג את עשו ובסוף פ'ק דסוטה (דף יג.) דאמר חושים בן דן שקל קולפא ומחייה ארישיה דעשו ונתרו עיניה ונפלו אכרעיה דיעקב שמא לא מת באותה הכאה עד שעמד עליו יהודה והרגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשרי </span>אדם מפחד תמיד. </span>בפ' הרואה (ברכות ס.) אמרינן חזייה לההוא גברא דהוה מפחד א'ל חטאה את דכתיב פחדו בציון חטאים ופריך מקרא דהכא ומוקי לה בדברי תורה שדואג שלא ישכח תלמודו וחוזר על משנתו תמיד והכא נמי מייתי ליה אהני עובדי שבטחו על רוב טובתם ושלוותם לבייש את בר קמצא ולעמוד על בת קיסר והיה להם לפחד ולדאג מן הפורענות ולא דמי לאדם המתפחד בחנם:  עגלא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עגלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עגלא </span>תילתא. </span>כמו ושלישים על כולו (שמות יד) וכמו עגלה משולשת ואיל משולש (בראשית טו) פי' בריא וטוב ויש מפרשים שלישי לבטן ולא יתכן דאמרינן בפרק ארבע מיתות  (סנהדרין דף סה:) דהוו מברו להו עיגלא תלתא ולא כמו שמפרש שגדל שליש דהא בסוף פרק רבי אליעזר דמילה (שבת דף קלו.) אמר עבד להו עגלא תילתא ביומא דשבעא פירוש יום שביעי ללידתו :  אי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לאו דמלכא את לא מימסרא ירושלים בידך. </span>אע'ג דאכתי לא מימסרא בידו עד שבא טיטוס מ'מ כיון דכבר צר עליה שלש שנים והוה כפנא הוי כאילו כבר נמסרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונעשה </span>נס והיה דם כו'. </span>להודיע דקשה לפני המקום חורבן בית המקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וניקר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניקר </span>במוחו ז' שנים. </span>לא נעשה טרפה בכך דדרך חוטמו נכנס ולא ניקב הקרום ועוד יש חילוק בין טריפות דאדם לבהמה כדפרישית בפרק קמא דערובין (דף ז.) :  זה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>אדריינוס קיסר שהרג באלכסנדריא. </span>והא דאמרי' בהחליל (סוכה נא:) דאלכסנדרוס מוקדון הרגם והחריבה שמא פעמים נתיישבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קפצו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קפצו </span>כולן ונפלו לתוך הים. </span>והא דאמר במס' ע'ז (דף יח.) מוטב שיטלנה מי שנתנה ואל יחבל בעצמו הכא יראים היו מיסורין כדאמרינן (כתובות דף לג:) אלמלי נגדו לחנניה מישאל ועזריה פלחו לצלמא ועוד דע'כ היו מענין אותן ולא היו הורגים אותן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתיוהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיוהו </span>לקמיה. </span> שיתא קראי מייתי ובשביעי לא מייתי ובמדרש אמר דקמא אמר אנכי והשני לא יהיה לך:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>ממון שפוסקין עליו. </span>כי איכא סכנת נפשות פודין שבויין יותר על כדי דמיהן כדאמרינן בפרק השולח (לעיל דף מד.) גבי מוכר עצמו ואת בניו לעובדי כוכבים כ'ש הכא דאיכא קטלא אי נמי משום דמופלג בחכמה היה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשטר קנה. </span>אאשה נמי קאי כדמוכח בסמוך והא דאמר בפרק מי שהיה נשוי (כתובות דף צה.) כתב לראשון ולא חתמה לו ולשני וחתמה לו איבדה כתובתה משמע דבחד לוקח יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי התם כשחתמה על שטר של בעלה והכא כשכתבה שטר בפני עצמה ועוד דחתמה דהתם שנתרצית במכירת הבעל או שמחלה לו השעבוד אבל הכא כשכתבה שטר מכירה שהיא מוכרת לו ולמאי דמפרש ה'ר אליעזר משנז'א דרב ושמואל פליגי הכא באחריות טעות סופר הוא דשמואל לטעמיה דאמר בפ'ק דב'מ (דף יד.)  דאחריות לאו טעות סופר הוא בשטרי מקח וממכר ורב סבר אחריות ט'ס הוא ובסתם שטר ככתבה לו אחריות דמי וההיא דכתובות כשפירשה דלא קבלה אחריות (א) מידי:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>זה טוענין ליורש וללוקח. </span>פירש בקונטרס אפילו למ'ד בב'ב דאין טוענין הכא מודה ולא מצינו שם פלוגתא אלא אמרי' בפרק לא יחפור (ב'ב דף כג.) טוענין ליורש תנינא טוענין ללוקח תנינא וכגון זה דאמר ה'פ אפילו כגון זה דסלקא דעתך דהדין עם הבעלים דמה שלא מיחו מפני יראת הסיקריקון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנן </span>יהבינן אנן אכלינן. </span>והא דאמרינן בפ' חזקת הבתים (ב'ב דף נד:) גבי דורא דרעוותא דבני באגי דמטמרי הוו ומלכא אמר מאן דיהיב טסקא ליכול ארעא והפסידו הקרקע לגמרי התם היו נשמטים מלפרוע אבל כאן שהבעלים הלכו ולא להשמט דין הוא דכל הנהו שני מאן דיהיב טסקא אכיל וכי הדרי אהדרי ארעא למרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למכתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למכתב </span>ליה טירפא אבני באגא. </span>לא אבני באגי דקביל מינהון דמה להן לפרוע מה שהקדים זה אלא אמרוותא קמאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רביע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רביע </span>בקרקע או רביע במעות. </span>פירוש רביע במעות שנתן יתן לו ואותו רביע בקרקע או במעות יתן לו דהיינו חמישית בקרקע כדמפר' דנכי חומשא זבין ותימה דמאי פריך מברייתא דקתני רביע בקרקע או רביע במעות לשמואל דאמר רביע בקרקע שהוא שליש במעות דנכי ריבעא זבין הא איכא לפרושי נמי איפכא דרביע הקרקע יתן לו או בקרקע או במעות דהיינו שליש מעות ואית ספרים דגרסי בדרב ובברייתא רביע בקרקע שהוא רביע במעות וכן ר'ח ומפרש רביע בקרקע שנתן דמים עליה דהיינו חומש דעל ארבע חומשים נתן דמים דנכי חומשא זבין:  דכולהו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכולהו </span>מנינייהו מן הצד הוו מתחלי. </span>פי' בקונט' דמוקי לה לא תענה על ריב בכל דבר ואין נראה דלא מיסתבר דפליג אמתניתין דסנהדרין (דף לב.) דאייתי אלא משום ענוה שלא להראות עצמו גדול היה עושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הוה הונא בר נתן. </span>תורה וגדולה היתה לו כדאמרינן במו'ק (דף כח.) דקא דחקא רגלי דהונא בר נתן ואמר בפ' ב' דזבחים (דף יט.) דאיקיים ביה והיו מלכים אומניך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחת </span>מתנה מרובה ואחת מתנה מועטת. </span>ומדלא קאמר נמי אחת מתנת מטלטלין ואחת קרקעות נראה דוקא במטלטלין דאיירי בהו קאמר והא דאמרי' במי שמת (ב'ב דף קנה:) גבי פחות מבן כ' דאין מוכר בנכסי אביו ומתנתו מתנה במקרקעי התם בגדול שהוא בן י'ג שנים ויום אחד אלא דלא היה בן עשרים:  וליטול</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליטול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליטול </span>מנה יפה ראשון. </span>כגון במעשר עני או בצדקה אם הוא עני או בחברים המסובין בסעודה אבל במידי דשותפות לא דאמרינן בפ' מקום שנהגו (פסחים דף נ:) דהנותן עינו בחלק יפה אינו רואה סימן ברכה לעולם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בשני ובחמישי לא. </span>אומר ר'ח הני מילי לדידהו דבחול הוו טרידי במלאכתן ולא שכיחי אבל לדידן שכיחי בשני ובחמישי כמו ביו'ט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפי' </span>רבי אמי ורבי אסי כהני חשיבי כו'. </span>משמע דאי לאו הכי אסור אפי' הוא גדול מכל בני עירו והא דאמר בסוף מגילה (דף כח.) א'ר פרידא מימי לא ברכתי לפני כהן ופריך הש'ס מחכם הקורא אחר כהן עם הארץ דחייב מיתה ומוקי לה בשוין ועל כרחך לאו שוין ממש דא'כ מאי רבותיה אלא אתא לאפוקי כהן ע'ה וצריך למימר נמי דכולהו הוו כפופין לרבי פרידא דאי לאו הכי מאי רבותיה אי נמי הא דבעי הכא כייפי היינו בשבתות ויו'ט ור' פרידא אפילו בשני ובחמישי לא קרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתפרדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתפרדה </span>החבילה. </span> ה'ר יצחק ברבי יהודה מפרש דקורא לוי במקום הראוי לו והא דאמר בכתובות (דף כה:) מוחזקני בזה שהוא כהן שקרא אחריו לוי צריך לומר דקים ליה דלא קרא במקום הראוי דגדול היה משלפניו או קטן משל אחריו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קאמרינן באותו כהן. </span>למאי דתקון בהקורא את המגילה (דף כא:)  שכל אחד מברך לפניה ולאחריה ניחא ואפילו לפי מאי דתנן (שם) הפותח מברך לפניה וחותם מברך לאחריה צריך לומר באותו כהן שקורא פעמים שהולך ויושב בינתים דאי בע'א במאי הוי מינכרא שתי קריאות כי ההיא דתניא בתוספתא דמגילה אם לא היה שם אלא אחד דידע לקרות קורא ויושב ועומד וקורא וזה היה נמי קודם התקנה דלאחר התקנה שכל אחד מברך לפניה ולאחריה לא צריך ומשם רבינו יהודה כתבו דאם אין בבית הכנסת רק כהנים אחד קורא במקום שבעה ועל כל פרשה יברך לפניה ולאחריה:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>שכב אם לא שכב. </span>אם שכב לא כתיב כלל אלא אם לא שכב כתיב אלא דבתר הכי כתיב ואת כי שטית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תורה </span>חתומה ניתנה. </span>תימה דכתיב (שמות כד) ויקח ספר הברית ויקרא באזני העם ופרש'י בפי' חומש דהיינו מבראשית ועד כאן ונראה לפרש דלא קאמר חתומה ניתנה שלא נכתבה עד לבסוף אלא שעל הסדר נכתבה דיש פרשיות שנאמרו תחילה לפני אותם הכתובים לפניהם ולא נכתבה עד שנאמר לו אותה שכתובה לפניה וכותב זאת אחריה ועל זה מייתי מדרבי לוי שאותם לא נאמרו על הסדר והיה יכול להוכיח זה מכמה מקראות דאין מוקדם ומאוחר בתורה אלא הואיל ומשכח דרבי לוי מייתי לה ור'ת גריס א'ר לוי מילתא באפי נפשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרשת </span>טמאים. </span>פי' בקונטרס ויהי אנשים וקשה לפירושו דאמר בפ'ק דפסחים (דף ו.)  שואלים בהלכות פסח קודם הפסח ל' יום שהרי נביא עומד בפסח ראשון ומזהיר על פסח שני ולפ'ז איכא חדש וחצי כיון שנאמר בראש חדש ניסן ועוד דלא יתכן לרבי יוסי הגלילי דאמר נושאי ארונו של יוסף היו ולרבי יצחק דאמר למת מצוה נטמאו וחל שביעי שלהם בערב פסח ונראה דפרשת טמאים היינו פרשת וינזרו (ויקרא כב) דכתיב ביה טומאת שרץ ונבילה וכל הצריך לטומאת מקדש וקדשיו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופרשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופרשת </span>אחרי מות. </span>בבראשית רבה איכא פלוגתא גבי אחר הדברים האלה היה דבר ה' אל אברם (בראשית טו) דאיכא למ'ד אחר סמוך ואחרי מופלג ואיכא למ'ד איפכא וקשה מאחרי מות דבו ביום היה ושמא נאמר אחר כל הפרשיות לכך חשיב מופלג:  אתמוהי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתמוהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתמוהי </span>קא מתמה. </span>במדרש (שמות רבה פ' תשא) אמרינן כמו זר נחשבו שעובדי כוכבים כתבו את התורה ואם היה נכתב הכל לישראל היו עובדי כוכבים הכל כותבין ולהכי קאמר רחמנא אכתוב לו רובי תורה והלא מה שכתבתי להם כמו זר נחשבו שהעתיקו זרים ובקונטרס פירש בענין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיפורא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיפורא. </span>לפי מה שפי' בקונט' שתוקעין בע'ש קשה דבסוף פ' במה מדליקין (שבת דף לה:)  משמע דחזן הכנסת היה מניחו בראש הגג ועוד דרב יהודה היה בפומבדיתא ורבא במחוזא אלא נראה כלשון אחר שפירש שופר שבו נותנין נדבה לתלמידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אלא </span>משום חשדא. </span>פירש ר'ת שלא יאמרו מפני החשד שחושדים אותו לגנוב פת של עירוב אין מניחים אותו שם אבל בשיפורא ליכא חשדא שיודעין שמניחים אצל ריש מתיבתא לחלק לתלמידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במיזל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במיזל </span>כולי עלמא לא פליגי. </span>אפילו נהר קטן שמימיו פוסקין כל הרוצה לדלות ידלה כיון שמושך הנהר כפשטו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והשתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשתא </span>דלא איתמר כו'. </span>לית ליה הא דאמר בפ' יש בכור (בכורות דף מט:) הלכתא כשמואל בדיני וכרב באיסורי א'נ הכא מסתבר טעמא דרב אע'ג דדחקינן מתניתין אליביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבי </span>תרי עבדת לי. </span>והוא סבר כיון דאמר כל דאלים גבר יכול להערים עליהם ולא דמי דמה נפשך מיצעי לא שתו ואעילאי ותתאי הוא דשייך כל דאלים גבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>טעמינהו. </span>להודיע שלא על פיו עשה ושמא מכרם דאין כאן גזל אלא מפני דרכי שלום בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סליקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סליקו </span>נפשייכו מהכא. </span>פי' ר'ח דלעילאי אמר שאין יכול למחות בהן משום דכל דאלים גבר וקצת משמע כן שהרי להן היה מדבר ומ'מ נראה כפירוש הקונטרס דלבני חרמך היה מדבר שיסתמו את מסיבתם ולא דמי לדרב ושמואל כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצודות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצודות </span>חיות ועופות כו'. </span>ולא דמי למרחיקין מצודות הדג מן הדג דפרק לא יחפור (ב'ב דף כא:) דהתם אומנתו בכך ומן הדין הוא שירחיק משם דא'ל קא פסקת לחיותי אבל הכא דאין אומנתו בכך לא הוי גזל אלא מפני דרכי שלום:  ליקט</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליקט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליקט </span> ונתן ביד ה'ז גזל גמור. נראה דאצטריך לאשמועינן בתלשן בידו ומפילן אע'פ שלא נתעכבו בידו ולא אחז בהן אלא להפילם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שדי </span>אופיי מדקלא. </span>פירש בקונטרס אופיי מקלות וקשה דרב כהנא היכי הוה מנקיט ואכיל ומי לא הוה חייש לדרכי שלום ונראה כרבינו חננאל שפירש אופיי חריות של דקל הוה שדי מן הדקל ונתרי תמרי ורב כהנא היה סבור שלא היה חושש מן הפירות אלא מן החריות ואמר לו אנא בידאי שדיתינהו וגזל נמי איכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משאלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משאלת </span>אשה לחברתה כו'. </span>בסיפא מפרש דקתני מתני' מפני דרכי שלום וקשה לר'ת ותיפוק ליה דהוה שרי משום דאיכא למיתלי בתבואה של היתר כדאשכחן במסכת שביעית בפ'ה (מ'ח) ב'ש אומרים לא ימכור לו פרה החורשת בשביעית וב'ה מתירין מפני שיכול לשוחטה עוד תנן התם (גז'ש מ'ו)  אלו כלים שאין האומן רשאי למוכרם בשביעית מחרישה וכלי העול כו' זה הכלל כל שמלאכתו מיוחדת לעבירה אסור לאיסור ולהיתר מותר וליכא למימר דהתם נמי לא שרי אלא מפני דרכי שלום דבמכר לא שייך דרכי שלום ועוד דקא דייק בפ'ק דמסכת ע'ז (דף טו:) מינה מבית הלל דשרי למכור פרה לעובד כוכבים דאימר לשחיטה זבנה ואפילו שייך דרכי שלום במוכר לישראל משום דנראה כחושדו כשאינו רוצה למכור לו במוכר לעובד כוכבים לא שייך כלל דרכי שלום ועוד דעל כרחך התם לאו משום דרכי שלום הוא מדלא תני להו הכא ואומר ר'ת דהכא בידוע שאין לה אלא פירות שביעית הלכך אי לאו משום דרכי שלום הוה אסור ובמכר דלא שייך דרכי שלום אסור היכא דליכא למיתלי וכן משמע בירושלמי דקאמר אני אומר נפה לספור בה מעו' כברה לכבר בו חול ריחים לטחון בו סמנין תנור לטמון בו אונין של פשתן משמע דמיירי דאין לו תבואה של היתר למיתלי בה וההיא דירושלמי לא הוה תלייה גמורה כפרה לשחיטה דא'כ בלא דרכי שלום נמי הוה שרי כמו במוכר וא'ת לפירוש ר'ת מאי פריך בגמ' מ'ש רישא ומ'ש סיפא כיון דבודאי בפירות שביעית איירי וי'ל דקסבר הש'ס דאחמור רבנן בתבואת החשודים כאילו הוא בודאי טבל דאוקמיה אחזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ריחים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ריחים </span>ותנור. </span>ובאשת עם הארץ לא תנא תנור וריחים משום דתנא נפה וכברה והוא הדין ריחים ותנור דיגיד עליו ריעו א'נ משום דתנור אין דרך להשאילו דמיטמא וטעון שבירה ואיידי דלא תנא תנור לא תנא ריחים אבל בחשודה אשביעית לא מטמא דלא חשודה אטומאה ומיהו קשה דבפרק עד כמה  (בכורות דף ל.) תנן החשוד על זה ועל זה פירוש אשביעית ואמעשרות חשוד על הטהרות ושמא התם בטומאת פירות אבל אטומאת הגוף לא חשוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר בע'ה כו'. </span>אביי מיקל טפי לסייע במעשר מבטומאה וטהרה דרבנן כדמוכח בסמוך ורבא איפכא ורבא נמי אית ליה רוב עם הארץ מעשרין הן והקילו בדמאי בפרק אע'פ (כתובות דף נו:) ובפרק במה מדליקין (שבת דף כג.) אבל סבר הכא אע'ג דרוב עמי הארץ מעשרין הן מ'מ איסור דמאי איכא ואסור לסייעם ואביי בפ'ק דשבת (דף יג.) גבי לא יאכל זב פרוש עם זב ע'ה חייש טפי שמא יאכילנו דברים שאינן מתוקנים אע'ג דרוב מעשרין ורבא לא חייש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איזהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזהו </span>ע'ה כל שאינו אוכל כו'. </span>בע'ז בתוספתא (פ'ג) מיתניא לענין שנותנים לע'ה בנות חבירים גדולות ופוסקין עמו שלא תעשה על גביו טהרות ורשב'ג אומר אינו צריך לפסוק וקתני בתריה איזהו ע'ה כל שאינו אוכל חוליו בטהרה דברי ר'מ דכיון דמעשר אין להחמיר עליו שלא להשיאו בת חבר וחכמים שרו אפילו אינו מעשר ותנהוג תחתיו דברי חברות ואם תאמר בפרק היה נוטל (סוטה דף כב.) קאמר ר'מ איזהו ע'ה כל שאינו קורא ק'ש ערבית ושחרית בברכותיה וחכ'א כל שאינו מניח תפילין בן עזאי אומר כל שאין לו ציצית ונראה דהתם אתי לפרושי איזהו ע'ה שאין מזמנין עליו כדאמרינן בפרק שלשה שאכלו (ברכות דף מז:) ושאין מכריזין על אבדתו כדאמרינן בפ' אלו עוברין (פסחים דף מט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>טומאת חולין וסיפא טומאת חלה. </span>ואם תאמר משום חלה ליתסרו משעת ברירה טחינה והרקדה כדאשכחן בעבודה זרה פרק ר' ישמעאל (דף נו.) דאין בוצרים עם ישראל העושה פירותיו בטומאה אע'ג דשרי התם עם עובד כוכבים עם ישראל אסור משום דטבלא לתרומה אע'ג דעד שירד לבור או יקפה לא נגמרה  מלאכתו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי בכהן חשוד. </span>אליבא דרבא משני דלדידיה לא קשיא מידי וכן מצינו בכמה מקומות בפרק כיצד מעברין (עירובין דף נו:)  בשמעתא דטבלא מרובעת ובפרק חלון (שם דף עו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחוש </span>שמא תסיטנו אשתו נדה. </span>אבל להיסט עם הארץ גופיה לא חיישינן וכן לקמן ובא עם הארץ ונוטל את שתיהן ואינו חושש היינו משום דלא גזרו עליו חומרא יתירה כגון משכב ומושב והיסט דאין צבור יכולין לעמוד בה וכן מוכח במסכת טהרות בפ'ז (משנה ו) דתנן הגנבים שנכנסו לבית אין טמא אלא מקום רגלי הגנבים ומה הן מטמאין אוכלין ומשקין וכלי חרס הפתוחים אבל משכבות ומושבות וכלי חרס המוקפין צמיד פתיל טהורין ואם יש עמהן עובד כוכבים או אשה הכל טמא משמע בהדיא דאין עם הארץ עושה משכב ומושב והשתא הא דתנן בגדי ע'ה מדרס לפרושים בגדי פרושים מדרס כו' ומפרש רבא בפ' שני דחולין  (דף לה:) שמא ישבה עליהם אשתו נדה קאי נמי אבגדי ע'ה והא דאמר בפרק בנות כותים (נדה דף לג:) כותי שטבל ועלה ודרס על בגדי חבר הא דנקט ודרס ולא נקט ונגע לאו משום דאי לא טבל יש לו טומאת מדרס אלא נקט ודרס משום דבעי דליהוי בגד חבר תחת לרגלו של כותי דהכי קתני התם במתני' ומטמא משכב תחתון כעליון אבל בצינורא שלו שאפשר ליזהר ולעמוד בה גזרו כדמוכח בחומר בקודש (חגיגה דף כג.) ובפרק בנות כותים (נדה דף לג:) והרב ר' משה מפונטיז'א היה מפרש דלשום דבר לא עשו עם הארץ כזב ואינו מטמא אלא מטעם בגדים שמא ישבה עליהם אשתו נדה והרי הוא נושא את המדרס דצינורא שלו טמא לפי שנגע בשפתיו ולא מטעם מעיין ואין נראה דא'כ בפרק בנות כותים (שם דף לג:) דקאמר אי משום טומאת ע'ה הא טביל ליה למה ליה למימר הא טביל ליה כי לא טביל נמי לא מטמא כיון שהוא ערום דאין נושא מדרס מטמא כלי (א) חרס אחר שפירש מן המדרס כדתנן במסכת זבים (פ'ה מ'א) ועוד גבי צדוקי דפריך התם מה הועיל כ'ג במה שקדם אצל אשתו תיפוק ליה משום צינורא דע'ה הרבה הועיל דאם בועל נדה היה נטמא הוא ובגדיו כנושא רוקו של זב ואי משום צינורא דע'ה בגד לחודיה הוא דנטמא משום משקה דמטמא כלי מדרבנן וא'ת דמשמע הכא דאפילו לתרומה אין היסט לע'ה ובתוספתא דחגיגה תניא ספק רשות ע'ה מדרסו חציצו והסיטו טהורין לחולין וטמאין לתרומה וי'ל דהתם חיישינן משום אשתו אבל לחולין לא חיישינן לאשה לא למדרס ולא להיסט וההיא דגנבים שנכנסו לבית מיירי נמי לתרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דקא בעי למירמא אחריתי. </span>ואע'ג דאקמייתא נמי מצי לאקשויי דקתני טוחנין ומפקידין ולא חיישינן לאיחלופי מ'מ מייתי לה נמי משום דבעי למירמא מע'ה אעם הארץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>נמי מוריא ואמרה בר בי רב ליכול חמימא. </span>פי' בקונטרס לטובה אני מכוונת דמוריא הוראת מצוה ולשון מוריא לא משמע כן אלא לשון הוראת היתר כמו מוריא ואמרה תורא מדישיה קא אכיל (חולין דף ו: ) ועוד דבמשנה קאמר ר'מ עלה אין אנו אחראין לרמאין ומפרש ה'ר מנחם דבתמי' קאמרה דבר בי רב ליכול חמימא כו' והלא טרחתי בשבילו והא דלא חיישינן לאיחלופי בפ'ק דחולין (ד' ו.) גבי נותן עיסתו לשכנתו לאפות וקדרה לבשל אע'פ שטורחת בשבילו משום דדרך שכנים לטרוח זה בשביל זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>חבר טוחנת עם אשת ע'ה. </span>פי' בקונטרס אשת חבר מסייעה לאשת ע'ה בזמן שהיא טמאה דאז לא חיישינן שמא תיטול ותתן לתוך פיה דבר שאינו מעושר אבל לא בזמן שהיא טהורה דכיון שהיא נוגעת באוכלין חיישינן שמא תתן לתוך פיה דבר שאינו מעושר וקאמר השתא מגנב גנבה פירוש שנותנת בלא רשות בעלה לאשת חבר ובפ'ק דחולין (שם ) פירש אע'ג דאשת חבר אינה חשודה לא לאכול גזל ולא לאכול דבר שאינו מעושר חיישינן לשכחה דעביד איניש דמינשי ואכיל מאי דיהיב ליה אבל לתת לאחרים אי לאו דחשודה על הגזל לא מינשיא וזה החילוק דחוק ועוד דאין זה גזילה דמקבלין דבר מועט מן הנשים כדאמרינן בסוף הגוזל בתרא (ב'ק דף קיט.) ועוד הרי היא מסייעת ידי עוברי עבירה ואסור לרבא ולאביי  דאמר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>עושין חלת עם הארץ בטהרה. </span>פי' בקונטרס לפי שכבר נטמאה העיסה ביד ע'ה וכהן יסמוך על הגבל שהוא חבר ויהא סבור שהחלה טהורה ולפירושו אם יפריש ממקום אחר על אותה עיסה חלתו טהורה ונראה דבכל ענין אסור דכל עיקר לא התירו אלא כדי חייו ולא התירו אלא היכא שנוטל שכר מכל העיסה אבל משום שכר חלה גרידא משום ההיא פורתא לא התירו דחיישינן דלמא נגע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומניחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומניחה </span>בכליו של חבר. </span>נראה דלא נקט כפישא ואנחותא לפי שהן פשוטי כלי עץ ולא חזו לזיתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>עודרין עם העכו'ם בשביעית. </span>והא דקאמר בפרק זה בורר (סנהדרין דף כו.) גבי כהן וחורש יכול לומר לו אגיסטון אני בתוכה לא כמו שפי' בקונטרס שכיר לנכרי דהא משמע הכא דאסור ולא מסתבר לחלק בין חנם לבשכר אלא מפר'ת אגיסטון בקרקע שמקבלים מן המלך לפרוע כך וכך תבואה בשנה כדאמר התם לעיל מינה רבי ינאי מכריז פוקו וזרעו ארנונא בשביעית ושמא סכנת נפשות איכא אם לא יפרעו מס למלך אי נמי קסבר יש קנין לנכרי בארץ להפקיע משביעית אי נמי שביעית בזמן הזה דרבנן אע'ג דמדרבנן אסור לנכרי אחר גבי מלך התירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשרתא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשרתא. </span>בירושלמי איכא למאן דאמר דהיינו חרש בה טבאות ולבתר שמיטה נסיבא לה מינך ולישראל אמרינן יישר ואיכא למ'ד דלעכו'ם אמר יישר ולישראל שלום עליכם משמע דלכ'ע לעכו'ם אסור לומר שלום עליך ודלא כש'ס שלנו הכא דלא אסרינן לעובד כוכבים אלא כפילת שלום ונראה דלפי' הירושלמי דמחזיקים ידי נכרים בשביעית ושואלים בשלומם חדא מילתא היא שאומר לו חרש בה טבאות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שלמא </span>למר. </span>פי' בקונטרס ולא היה מתכוין לברכו אלא לבו היה לרבו וצ'ע שלא יהא בזה גונב דעת הבריות ועל חנם פי' כן דלא קאמר אלא דאין כופלין לו שלום:  הדרן עלך הניזקין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האומר </span>התקבל. </span> (א) בירושלמי תנא התקבל אחר הניזקין ואחריו מי שאחזו וכן נראה לר'ת דהניזקין תנא בתר השולח משום דאיירי במילי דהויא מפני תיקון העולם והשתא הדר למילתיה דאיירי בשליחות ואיידי דאיירי באומר לשנים תנו או לשלשה כתבו ותנו תנא בתריה מי שאחזו דאיירי נמי באומר כתבו ואיידי דתנא במי שאחזו במגורשת ואינה מגורשת תנא בתריה הזורק דקתני בה מחצה על מחצה מגורשת ואינה מגורשת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>שויתיה שליח. </span>השתא סלקא דעתין דלא איצטריך למיתני התקבל אלא למידק דכי היכי דהתקבל דוקא בלא שויתיה שליח הולך נמי דוקא בלא שויתיה שליח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>בהילך. </span>אינו מגיה אלא כלומר דילמא איכא דתני הילך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איש </span>לקבלה ואשה להולכה מאי. </span>משום דבגט אשה בהולכה לא שייכא ואיש בקבלה משום הכי קבעי:  בשלמא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>אי איתמר איפכא. </span>בלא איפכא הוי מצי למימר בשלמא אי אמר רב נחמן משהגיע גט לידה מגורשת הוה ש'מ דאדיבורא דידה סמיך אלא משום דבאיתמר איפכא איכא תרי גווני נקטיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אומר בכולן אם רצה לחזור לא יחזור. </span>דהולך כזכי ואע'ג דבסוף פ'ק (לעיל דף יד:) סבר ר' יהודה הנשיא דהיינו רבי דהולך לאו כזכי גבי הולך מנה לפלוני שאני הכא כיון שאמר ליה שליח אשתך אמרה קבל לי גיטי סתמא דמילתא דאדעתא דהכי יהיב ליה:  דקדמה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דקדמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקדמה </span>איהי ושויה שליח מעיקרא. </span>הוה מצי למימר דאיכא בינייהו היכא דלא קפיד בעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כותבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כותבין </span>ונותנין אפי' ק' פעמים. </span>נראה לר'י היכא דלא נאבד הגט אלא שמסופקין בו אם נעשה כתיקון אם לאו דאין לעשות אחר שהרי עשו שליחותן אם הוא כשר לפיכך טוב ללמד את הבעל שיצוה לעשות כמו שירצו עד שיצאו מן הספק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפי' </span>הן הראשונים והן האחרונים. </span>וא'ת מאי אפילו אדרבה הכי עדיף טפי דלא הוי חצי דבר וי'ל משום דבכת אחת דומה לשקר דהיכי מתרמי שהיו בשעת אמירה ובשעת קבלה וגבי גט הוה לן למיחש שמא שכרתם האשה כדאשכחן בסוף פירקין באומר אמרו שמא תשכור עדים והדר קאמר או אחד מן הראשונים ואחד מן האחרונים ואחד מצטרף עמהם אפילו לאותו יחידי לא חיישינן שמא שכרתו וא'ת לר' עקיבא דאמר במרובה  (ב'ק דף ע.) ובחזקת הבתים (ב'ב דף נו:) דבר ולא חצי דבר היכי מכשרינן הכא שתי כיתי עדים וי'ל דלמ'ד בגמרא שליש נאמן לא צריכי עדי אמירה לעדי קבלה וכוליה דבר הוא ואפילו למ'ד בעל נאמן ה'מ כששלשתן בעיר בעל שליש ואשה כמו שאפרש בגמ' הלכך כיון דאם אין שלשתן בעיר לא צריכי עדי אמירה לעדי קבלה כוליה דבר הוא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>אומר לפקדון. </span>הא דלא נקט בעל אומר להולכה ושליח אומר לקבלה משום דלא שייך האי טעמא דקאמר דאם איתא דלגירושין לדידה הוה יהיב לה אלא כשאומר הבעל לפקדון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושליש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושליש </span>אומר לגירושין. </span>פירוש שאומר שהיה שליח לקבלה ומיירי כשיש שנים שמעידין בפנינו אמרה דשויתיה האשה שליח לקבלה כדתנן במתני':  בעל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>נאמן דאם איתא דלגירושין כו'. </span>וא'ת א'כ מה הועילו חכמים דתקון לומר בפני נכתב ובפני נחתם משום דאי אתי בעל ומערער לא משגיחינן ביה אכתי יערער שיאמר לפקדון נתתי ואי דאיכא עדים דיהבינהו לגירושין התם לא בעינן בפני נכתב וי'ל דלא מהימן אלא בששלשתן בעיר דשייך האי טעמא דלדידה הוה יהיב לה והא דפריך לרב חסדא ממתניתין משמע דלרב הונא ניחא היינו משום דלדידיה איכא לאוקמי בששלשתן בעיר וא'ת והנהו דמצרכי (לעיל דף ו.)  מערסא לערסא ומשכונה לשכונה דבעיר אחת מה הועילו חכמים בתקנתן וי'ל דסברי כרב חסדא דאמר שליש נאמן אפי' בעיר אחת אי נמי התם איירי כשהבעל אומר כתבו ותנו והלך לדרכו דליכא למימר דלדידה הוה יהיב לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שליש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שליש </span>נאמן דהא הימניה. </span>אפי' אומר הבעל שנתן לו בפני עדים מ'מ סמך עליו דזימנין דמייתי עדים או אזלי למדינת הים דאין לפרש דנאמן השליש מטעם מיגו דאי בעי עביד ביה מאי דקאמר שיכול למוסרו לאשה כדפי' בקונטרס בסמוך חדא דבלא שום מיגו הימנוהו רבנן לשליש כדמשמע בסוף זה בורר (סנהדרין דף לא.) גבי ההיא סבתא דאפקידו גבה שטרא ואמרה דפריע הוא והימנה רב נחמן בלא שום מיגו דכיון דאיתחזק בב'ד אי בעי קלתיה לא אמרינן ועוד אי חשיב מיגו לא הוה פליג רב הונא דהיכא דאיכא מיגו מודה כדאמרינן בסמוך ומודה רב הונא דאי אמרה קמי דידי כו' אלא לא חשיב מיגו דהא אין ביד השליח למוסרו לאשה דשמא האשה לא תתרצה לקבל הגט כיון דבעלה אומר לפקדון לכך נראה לפרש דהא הימניה כיון שמסר בידו על דעת כן מסר לו שיהא לגירושין אם יאמר לגירושין אע'פ שהוא משקר ולפי זה מהימנינן ליה לשליש אפילו בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר היכא דלא אמר בתורת שאילה אלא אומר בפקדון יהבי' ניהליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>ר' אבא הודאת בעל דין כמאה עדים דמי ושליש נאמן. </span>משמע דנאמן אפילו כולן בעיר אחת אע'ג דאיכא למימר דאם איתא דלאו לפקדון יהביה הוה יהיב ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>ממון דאיתיהיב למחילה. </span>כיון שהאמינו ומסר בידו נתרצה בהבטחתו עליו למחול על ממונו ולהאמין על כל מה שיאמר אפי' ישקר שהאמינו להפסידו ממונו אפילו שלא כדין אבל במילתא דאיסורא אין בידו להאמינו ורב חסדא סבר דבגט נמי שליש נאמן דעל כן נתן לו שיהא לגירושין אם יאמר לגירושין כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולהימניה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולהימניה </span>לשליש. </span>פי' אמאי צריך שנים שיאמרו בפנינו קיבל אבל צריך לעולם שנים שיאמרו בפנינו אמרה כדפירשנו לעיל ומשני מי נפיק גיטא מתותי ידיה דהנך קרעים שבידו שמא מצאו באשפה דדוקא היכא שהגט שלם בידו דהימניה הבעל ומסרו לו נאמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תינח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תינח </span>בפנינו אמרה. </span>פירוש תינח דבדין צריך שנים שיאמרו בפנינו אמרה ומזה לא הוה קשה מעולם אלא בפנינו קיבל למה לי נהי דלא סגי בשנים אומרים בפנינו אמרה כיון דנקרע הגט ולא נפיק גיטא מתותי ידיה מ'מ למה לי בפנינו קיבל לא היה צריך אלא לעדים שראוהו בידו שלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אלעזר היא דאמר עדי מסירה כרתי. </span>ומיירי שאין העדים חתומין בו ולכך לא סגי במה שראוהו בידו שלם כיון שלא ראו הקבלה אבל אם עדים חתומין בו כשר אפי' אין כאן עדי מסירה לפנינו דמסתמא נמסר בפני עדים ונעשה כדין כדאמרי' בהשולח (לעיל דף לו.) אמר רבה לא צריכא אלא לר' אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי תיקנו חכמים עדי חתימה דזימנין דמייתי סהדי או אזלי למדינת הים ולקמן בהמגרש (דף פו.) תנן במילתיה דרבי אליעזר גופיה אין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>בכל הנשים שבעולם. </span>אבל לכל אדם אין לאסור לקדש ולחוש שמא זאת היא שקדש השליח דאם איתא דנתקדשה לא היתה חוזרת ומתקדשת אבל האי אסור לקדש שמא שלוחו קידש לו אחת מקרובותיה כגון אמה ואם אמה וכיוצא בהן ואפי' באות כל הקרובות ואמרו שלא נתקדשו לא סמכינן אדיבורא בעלמא ואם תאמר יתומה קטנה תיאסר לכל אדם שמא אביה קדשה לזה השליח ונראה דקנסא בעלמא הוא דקנסינן ליה שצוה לקדש סתם ולא חשש על עצמו שלא יבא לידי תקלה אבל מן הדין מותר בכל הנשים דאין זה חזקה גמורה דאינה בידו להתקדש שמא לא תתרצה ועוד דאזלינן בתר רובא ומ'מ מוכיח שפיר דחזקה שליח עושה שליחותו דאי לאו הכי לא הוה ראוי לקנוס כאן והא דפריך עלה בנזיר בפ'ב (דף יב.) מקן סתומה שפרח אחד מהם לאויר העולם יקח זוג לשני ואילו שאר קינין בעלמא מיתקנן ואע'ג דהכא קנסא בעלמא מ'מ פריך שפיר דהתם נמי הוה לן למקנסיה על שלא נזהר שלא יפרח וממה דשאר קינין בעלמא מיתקנן לדידיה פריך והא דמשני אמינא לך אנא אשה דלא ניידא לאו משום דתיחשב כקבועה שלא תתבטל ברוב דבדבר המתערב ואינו ניכר לא אמרינן דליהוי קבוע דידיה כמחצה על מחצה אלא כלומר מחמת קביעותא קנסינן טפי מבגוזל. [וע'ע תוס' נזיר יב. ד'ה אסור] :  הני</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>מילי לחומרא אבל לקולא לא. </span>ואפי' לרב ששת דאמר בפרק בכל מערבין (עירובין דף לב.) דבשל תורה נמי חזקה שליח עושה שליחותו הני מילי במקום שאם לא יעשה שליחותו יבא המשלח לידי עבירה אם יסמוך על השליח אבל כאן אם לא יתן גט או לא יקדש שלא יבא המשלח לידי עבירה בשביל כך מודה רב ששת דאין חזקה שליח עושה שליחותו לקולא ושם הארכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נערה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נערה </span>המאורסה היא ואביה כו'. </span>פירש בקונטרס דוקא נערה אבל קטנה דוקא אביה ולא היא אם יש לה אב והא דאמר בגמרא רבנן סברי יד יתירא זכי לה רחמנא היינו יד עצמה שניתוסף לה כשהיא נערה דכשהיתה קטנה לא היה לה יד כי אם יד אב ושוב הגיה רש'י בפ'ב דקידושין (דף מג:) דה'ה קטנה והא דנקט נערה להודיעך כח דרבי יהודה וכן עיקר והביא ראיה רבינו יצחק ב'ר מאיר דבפרק שני דקדושין (דף מד:) פריך לרב נחמן דאמר אין נערה עושה שליח לקבל גיטה מיד בעלה מהא דתנן קטנה שאמרה התקבל לי גיטי אינו גט עד שיגיע גט לידה הא נערה הרי זה גט ומשני כשאין לה אב אבל מעיקרא סלקא דעתן דאיירי כשיש לה אב ואפילו הכי קתני עד שיגיע גט לידה ש'מ דאף אם יש לה אב אם הגיע גט לידה מגורשת והא דאמרי' בגמרא יד יתירא זכי לה רחמנא היינו יד האב דיד עצמה עיקר שיש לה בבגרות ולא ניתן לה יד האב לבטל כח ידה ור' יהודה סבר דבטל כח ידה וניתן לה יד האב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>שאינה יכולה לשמור את גיטה כו'. </span>פי' בקונטרס אפילו על ידי אביה דהא שוטה היא וא'ר (א) יצחק ושלחה מביתו מי שמשלחה ואינה חוזרת וכן בפרק חרש (יבמות דף קיג:)  ור'ת מפרש דעל ידי אביה מתגרשת אע'ג שאינה יודעת לשמור את גיטה והורה כך הלכה למעשה דהא לר' ינאי דדריש התם מונתן בידה מי שיש לה יד לגרש את עצמה יצתה זו כו' לפי אותו טעם מגורשת על ידי אביה דהא אפילו פיקחת אביה מקבל את גיטה ותנא דבי ר' ישמעאל דמפיק מושלחה לא פליג עליה אלא בהא דמפיק מקרא אחרינא אבל משמע דליכא בינייהו מידי וטעמא כיון שיש לה אב הוא שומרה מלחזור ועוד דבירושלמי בהדיא קורא אותה שיש לה אב יכולה לשמור את גיטה א'כ מתגרשת על ידי אביה לכולי עלמא דהא לא מצרכי הכא אלא שתהא יכולה לשמור את גיטה וכן נראה דאי כשאינה יכולה לשמור את גיטה אינה מתגרשת אפי' ע'י אביה א'כ לענין קדושין נמי לא תתקדש דויצאה והיתה כתיב דאיתקש הויה ליציאה ולפי זה לא מיתוקמא הך סיפא דכל שאינה יודעת כו' ביש לה אב כר'י אלא כרבנן דלר'י מאי איריא אינה יודעת לשמור את גיטה דאינה מתגרשת על ידי עצמה אפילו יודעת לשמור אינה מתגרשת על ידי עצמה אבל באין לה אב מיתוקמא שפיר כרבי יהודה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שמבחנת בין גיטה לדבר אחר. </span>היינו כפעוטות ופעוטות היינו כבר  שית וכבר עשר כל חד לפום חורפיה כדאמרי' לקמן וכנגדן בקטנה מתגרשת והשתא אי שיעורא דרב יהודה דאמר חפץ ומחזירו לאחר שעה קודם לשיעורא דפעוטות היה סברת רב יהודה אפכא לגמרי מדרב חסדא דלרב יהודה זוכה לאחרים קודם שיהא מקחו מקח וממכרו ממכר ולרב חסדא הוה אפכא דפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר ואינן זוכים לאחרים עד שיביאו שתי שערות לרב חסדא מדפריך עליה משפחה שלא הביאה שתי שערות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו דלא אתיא שתי שערות. </span>וא'ת מאי שנא שפחה מבנו ובתו הקטנים דאין מזכה על ידם ואור'ת דלרבי יוחנן דאמר בפ'ק דב'מ (דף יב:) גבי מציאה לא גדול גדול ממש [כו'] אלא גדול הסמוך על שלחנו של אביו הוא קטן הוא הדין כאן אבל שפחה בשכר טורחה אוכלת ולשמואל דאמר התם קטן קטן ממש ומפרש טעמא התם בשעה שהוא מוצאה מריצה אצל אביו צריך לומר דמהאי טעמא לכל דבר ידו כיד אביו ועל חנם דחק לומר ר'ת דשפחה אוכלת בשכרה דנראה דלא חשבינן יתום ידו כיד בעל הבית בשביל שהוא סמוך על שלחנו אלא דוקא בבנו דכל הסמוכין על שלחן בעל הבית אין מציאתם שלו ובתו נראה דאפי' אין סמוכה על שלחן אביה מציאתה שלו משום איבה דלמא מסר לה למנוול ומוכה שחין כדאיתא בפ' נערה  (כתובות דף מז.) דטעמא משום איבה שייך אפי' אינה סמוכה על שלחנו ואף בנערה עד שתיבגר וצריך ליזהר שלא לזכות ערוב ע'י בנו אפי' גדול אם סמוך על שולחנו דקיי'ל כר' יוחנן לגבי שמואל דלאו גדול גדול ממש ואין לתמוה דהכא אמר שפחה שהיא קטנה זוכה בעירוב ובפ' מי שהוציאוהו (עירובין דף מט:) אמרי' דלשמואל דאמר עירוב משום קנין קטן לא דהתם דאית ליה בית לקטן קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>שתופי מבואות דרבנן. </span>משמע דרב יהודה ורב חסדא פליגי אי זוכה לאחרים מדאורייתא או לא ואע'ג דמציאת חרש שוטה וקטן לא הוי גזל אפילו לרבי יוסי אלא מדבריהם הכא דדעת אחרת מקנה אותם שאני וא'ת והא זכיה היא מטעם שליחות ואין שליחות לקטן מאתם גם אתם (קידושין מא:) וי'ל דאין למעט קטן משליחות מקרא דתרומה אלא במילתא דליתיה כגון תרומה דליתיה בתרומה דנפשיה אבל בזכיה כמו שזוכה לעצמו זוכה נמי לאחרים וא'ת תקשי ליה לרב יהודה הא דאמרי' בריש האיש מקדש (שם דף מב.) איש זוכה ואין קטן זוכה וי'ל דהתם לא מיירי בדעת אחרת מקנה אותו אלא לאשמועינן דפסח שלו אינו יכול להמנות אחרים עליו דסלקא דעתין שיוכל להמנות משום דשה לבית אבות דאורייתא והוי לענין פסח כמו גדול אי נמי היא גופה קמ'ל דשה לבית אבות לאו דאורייתא ואין לו כח לזכות בו לא לאחרים ולא לעצמו:  כעין</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כעין </span>דאורייתא תקון. </span>והא דסגי בהגבהת טפח גבי חבית של שיתופי מבואות אפי' לפירוש הקונטרס דלא קניא הגבהה בעלמא אלא בג' טפחים חשיב ליה כעין דאורייתא כיון דמגביה בר זכייה ויש בה הגבהה קצת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופדו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופדו </span>בהן מעשר שני. </span>וא'ת ומאי מהני פדיית קטן והא אין מעשה קטן כלום ובת'כ (פרשת בחקותי)  ממעט קטן שאינו פודה מעשר שני ותנן נמי (תרומות פ'א מ'א) חמשה לא יתרומו וקטן חד מנייהו ולעיל בהניזקין (דף נב.) תניא אפוטרופין תורמין ומעשרין משמע אבל קטן לא ומאי שנא פדיית מעשר מתרומה וי'ל דאתיא כמ'ד במס' תרומות (פ'א מ'ג) דהגיעו לעונת נדרים כשם שנדרן נדר כך תרומתן תרומה וכשם שחל שם תרומה על פיו ומשתרי טבל באכילה ה'נ מתחלל מעשר שני על ידו וא'ת היאך פודה לאחרים הא אפי' למ'ד זוכה לאחרים היינו כשדעת אחרת מקנה אותו לאחרים ופדיית מעשר נהי דחשבינן ליה כזוכה לאחרים מ'מ אין דעת אחרת מקנה אותו לאחרים ע'י זכיית קטן והוי כמו מציאה דלא זכי מדאורייתא וי'ל כיון דמופלא הסמוך לאיש דאורייתא ותרומתו תרומה וחילולו חילול אם לגבי ממון זוכה לאחרים מן התורה כשדעת אחרת מקנה אותו א'כ לענין חילול מעשר יש לו להועיל אפי' בלא דעת אחרת אבל לרב חסדא דאינו זוכה לאחרים אע'פ שלעצמו זוכה גם בחילול מעשר לא יזכה לאחרים בחילול אע'פ שלעצמו מחלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמה </span>העבריה בזמן הזה מי איכא. </span>ה'נ הוה מצי למיפרך אי בזמן הזה למה לו להערים והלא יכול לחלל שוה מנה על שוה פרוטה וחומשה ולמאן דאמר בהזהב  (ב'מ דף נג:) דבעינן [אף] בחומשה שוה פרוטה יחלל שוה מנה על חמש פרוטות: לעיל </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צרור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צרור </span>וזורקו זוכה לעצמו. </span>וא'ת והא דתנן במי שמת (ב'ב דף קנו:) זכין לקטן ואין זכין לגדול הא קטן גופיה אמר הכא דזכי י'ל דהתם בפחות מכאן אי נמי בקנין חליפין דאין מבחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכנגדן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכנגדן </span>בקטנה חולצת. </span>פירש בקונטרס שנה אחת לפני נערות כגון בת י'א שנה ויום אחד אם הביאה סימנין חולצת ולא אמרי' שומא נינהו וקשה דרבא גופיה פסיק בסוף פ' יוצא דופן (נדה דף מו.)  הלכתא תוך הזמן כלפני הזמן ומפרש רבינו שמואל כנגדן בקטנה היינו לא הגיע לעונת נדרים קאמר אלא בת י'ב שנה ויום אחד דהא הגעת נדרים של קטן כנגדן באשה גדולה היא ואין הלשון משמע כן ואור'ת דאליבא דר' יוסי קאמר רבא הכא דאמרי' בפ' מצות חליצה (יבמות דף קה:) מדברי ר' יוסי נלמד דקטנה חולצת בפעוטות ורבא אמר עד שתגיע לעונת נדרים ועוד מפרש דהא דמסיק התם והלכתא עד שתביא שתי שערות כל זה מדברי רבא כלומר לר' יוסי עד שתגיע לעונת נדרים אבל הלכה עד שתביא שתי שערות והא דנקט רבא למילתיה כר' יוסי כדי לעשות כלל שלו ולומר בכולן כנגדו בקטנה ועוד יש לומר דהכא גרסי' רבה דהא מסיק ולמכור בנכסי אביו עד שיהא בן עשרים ובפרק מי שמת (ב'ב דף קנה.) אמר רבא אמר ר'נ מבן י'ח שנה וליכא למימר דהתם משמיה דר'נ קאמר וליה לא ס'ל דהא מסיק התם דמכללא איתמר ומוכח מעובדא דאתא לקמיה דרבא דפחות מבן עשרים דזבין נכסי כו' דסבר רבא בן י'ח : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התקבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התקבל </span>לי גיטי אסורה לאכול בתרומה מיד. </span>הוה לן למימר דאוקי אשה בחזקתה שלא נתגרשה אלא חומרא בעלמא היא שהחמירו חכמים משום דחזקה שליח עושה שליחותו ואע'ג דאין ביד השליח לעשות שמא לא יתן לו את הגט כמו שאסור בכל הנשים שבעולם אע'ג דכל אחת היא לו בחזקת היתר וגם אין ביד השליח לעשות שליחותו:  גיטא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גיטא </span>לא הוי עד דמטית למתא מחסיא. </span>וא'ת ואם אינה רוצה שיהא גט עד מתא מחסיא גם כשיגיע למתא מחסיא לא יהא גט דהא אינו מקבלו שם מיד הבעל והוי כמו טלי גט מעל גבי קרקע ואי מיירי כשהבעל עושהו שליח להולכה עד מתא מחסיא ושם הוי שליח לקבלה והא לא חזרה שליחות אצל הבעל וי'ל דמיירי דא'ל הוי שליח להולכה עד דמטית התם וכי מטית התם שוי שליח להולכה וקבליה כדאמרי' בפ' שני (לעיל דף כד.) א'נ מבבל ועד מתא מחסיא הוי הכל שליח לקבלה והוי כאומר לאשה ה'ז גיטך ולא תתגרשי בו עד לאחר ל' יום. רבינו יצחק ב'ר מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>והא רבנן. </span>פי' בקונטרס דלרבנן נמי לא הוי קפידא אלא גבי אשה משום דהתם ניחא ליה דתיתזיל ולא בדוכתא אחרינא אבל גבי עירוב בשלו לא איכפת ליה והא דקתני אינו עירוב בשל חבירו כגון דיהיב ליה חבריה רשותא לערב בתמרים דידיה דהכא ודאי קפידא הויא דבגרוגרות דחבריה לית ליה רשותא וקשה דלא משמע כלל דפליג רב יוסף אסוגיא דלעיל דסבר דלרבנן הוי קפידא בעירוב שלו כמו באשה ולא בא רב יוסף לחדש אלא בשל חבירו ועוד דא'כ הל'ל הא והא ככולי עלמא דרבי אלעזר נמי מודה בשל חבירו דהויא קפידא כמו בבעל דמודה ר'א דהוי קפידא ולכך נראה לפרש דשלו הוי קפידא אבל בשל חבירו דהוי בשל שליח בכל מה שירצה השליח יערב לו כיון דמערב לו בפירותיו וא'ת השתא משמע דלרבנן בשלו הוי קפידא גם לרב יוסף כדפירשנו וכן בפ' (הנהנה) [השליח]  (מעילה דף כא.) הבא לי מן החלון והביא לו מן הדלוסקמא שליח מעל משום דלא עשה שליח שליחותו דקפידא הוי ותימה דבסוף המפקיד  (ב'מ דף מב:) גבי כשותא משמע דלא הוי קפידא משום דלא אמר לו מהאי רמי ומהאי לא רמי ואין נראה לומר דאתיא לרבי אלעזר דהכא  דהילכתא כוותיה דקאי רשב'ג בשיטתיה בפ' גט פשוט (ב'ב דף קסה.) מדלא מייתי לה התם בהמפקיד ונראה דהכא ודאי שהזכיר תמרים וגרוגרות והזכיר חלון ודלוסקמא לא היה מזכיר אם לא שהיה מקפיד אבל בהמפקיד דאחוי לסרסיה היכן כשות שלו מונח והוו התם תרי כריא דכשותא וגם אין רגילין להקפיד כיון שהכל מין אחד הא לא הוי ליה לאסוקי אדעתיה שיהא לאחרים כשות בביתו של זה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שלו ושל חבירו איכא. </span>לא בעי לשנויי הא דתניא עירובו עירוב בסמוכין זה לזה והא דתניא אין עירובו עירוב במרוחקין זה מזה דא'כ אפי' שובך ושובך נמי ועוד דניחא ליה לשנויי הכל בחד גוונא:  דמי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמי </span>חמרא לא קאמר. </span>וא'ת כי אמר נמי דמי חמרא הוי דבר שלא בא לעולם כדאמרינן בפרק האומר משקלי (ערכין דף כ:)  גבי דמי שור זה עלי עולה ומוקי לה באומר לכשיבואו דמיו יקדשו ופריך והא אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם וי'ל דהתם משום דאמר לכשיבואו אבל אמר דמי שור זה עלי עולה משמע התם דלא חשיב זה דבר שלא בא לעולם אלא הוי כמו דקל לפירותיו דבעי למימר יקדש השור לדמיו וה'נ כי אמר דמי חמרא בעי למימר שיהא היין קנוי לו לדמיו אי נמי כאן היה דמי יין שכבר נמכר ויין שלא נמכר והכי קאמר דמי חמרא שכבר נמכר לא קאמר וגם חמרא העומד למכור לא קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>ליפות כחו. </span>פירש בקונטרס שיהא כל היין שלו באחריות שאם אמר תנו לו יין אם החמיצה חבית אחת מן היין היו יורשין אומרים לו שלך החמיץ ונראה שלא רצה לומר שיהא כל ההפסד שלו דמן הדין אין לו להפסיד אלא לפי החשבון והשתא דכולו אחריות אינו מפסיד כלל וא'ת ורב הונא מה הוצרך להשמיענו כיון דאמר תנו ואע'ג דלא קנו מיניה הא פשיטא דמתנת שכיב מרע בכולה או מצוה מחמת מיתה דלא בעינן קנין ואומר ריב'ם דאיצטריך ליה לאשמועינן דאפי' יוצא בקולר כמו עובדא דגניבא דמייתי עלה יש לו דין שכיב מרע דכל היכא דמועיל כתבו כמו תנו יש לו דין זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>השומע קולו כו'. </span>אע'פ דאמרינן בפרק אין בין המודר  (נדרים דף לו:) גבי מודר הנאה מחבירו דתורם לו תרומתו לדעתו ודייק בגמרא לדעתו דמאן אי לימא לדעתא דידיה מאן שווייה שליח אלא דבעל הכרי הא קא מהני ליה דעבד שליחותיה ומוקי לה באומר כל הרוצה לתרום יבא ויתרום לאו משום דכי אמר הכי לאו שליחותיה עביד דבתרומה בעינן שליחות אלא לענין מודר הנאה דוקא לא חשיב שליחות שיחשב בכך כמהנה ליה כיון שלא צוה לו לעצמו או שמא יש לחלק דהכא לא קאמר כל הרוצה לכתוב אלא כל השומע דייחד יחדיה למי ששומע קולו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחוש </span>שמא שד הוא. </span>דוקא בבור או אותו שעומד על ראש ההר וראהו בפרק בתרא דיבמות (דף קכב.) ואסור לאדם שיתן שלום לחבירו בשדה דבמגילה  (דף ג.) כעין עובדא דיהושע שראה אותו וחרבו שלופה בידו כל כי האי גוונא חיישינן שמא שד הוא אבל בעיר מותר ליתן שלום לחבירו ומכירו בלילה או לעדים לומר בלילה כתבו גט לאשתי ולא חיישינן וכן משמע בירושלמי דפירקין דמייתי עלה ומשיאין על פי בת קול ומפרש והוא דחזו בבואה ומפרש הדא דתימא בשדות אבל בעיר אע'פ שלא ראה בבואה של אדם ופריך מההיא דהיה מושלך בבור כו' ומשני מצויין הן בבורות כדרך שמצויין בשדות:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>לשנים כתבו ותנו גט כו' ואמרו לסופר וכתב וחתמו הן מהו. </span>הוה מצי למיבעי באומר לשנים תנו בלא כתבו דתנו לשנים בלא כתבו ככתבו ותנו דמי ושמא נקט כתבו ותנו לרבותא:  והאמר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>שמואל אמר רבי הלכה כרבי יוסי. </span>והוא הדין דהוה מצי למיפרך מדשמואל דפרק כל הגט (לעיל דף כט.) דאמר מתנה הרי היא כגט דמילי לא מימסרן לשליח אבל ממתני' דאפי' רבי מאיר מודה באומר לשנים תנו או לשלשה אומר כתבו ותנו לא מצי למיפרך דה'א דטעמא משום בזיון דבעל כדאמר אביי בפרק כל הגט (גז'ש) והוה אמינא דבכתיבה ליכא בזיון אלא בחתימה דאיכא פרסום טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>ידן הוא או כתב הגט הוא. </span>אע'ג דלא נפקא מינה מידי דאידי ואידי מילי נינהו ולא ממסרן לשליח הא מסיק דלשמואל אמר אמרו כשר וא'כ חתם סופר ועד פסול דהא בהא תליא כדאמרינן בסמוך וכשאומר לשנים כתבו ותנו הוי כאילו אמר להם בפירוש שישתפו אחר עמהם לכתוב או לחתום לכך בעי מה רוצה הבעל שיעשו הם ולקמן דאמר אי סבירא לן דכתבו כתב ידן הוא הא כתב הגט כו' הוא הדין דהוה מצי למימר אפכא אי סבירא לן דכתב הגט הוא כתב ידן כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>כתב הגט כשר כו'. </span>וא'ת ומאי קשיא ליה מהא דמילי לא מימסרן לשליח הא לר'מ אפי' מצאו באשפה כשר וי'ל דשמואל פוסק הלכה כר' אלעזר ול'ל דר'מ ולפ'ז ר' יוסי דמתני' נמי כר'א א'נ נהי דמכשר ר'מ כשמצאו הבעל באשפה היכא שצוה לכתוב מודה ר'מ שצריך לעשות צוויו ואפילו כתב ידן הוא הוי כאילו צוה להדיא שיאמר לסופר שיכתוב ולא סגי הכא במצאו באשפה אפילו לר'מ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חתם </span>סופר שנינו. </span>וא'ת הא שמואל גופיה קאמר בפרק בתרא (לקמן דף פו:) דכתב סופר ועד שנינו ואתיא מתניתין אפילו כר'מ דלא נפיק מיניה שום חורבא א'כ מאי פריך ליה הכא לשמואל וי'ל דנהי דפליג בפירוש דמתניתין דכתב סופר ועד במילתיה דר' יוסי לא אשכחן דפליג אדרב חסדא ורבי ירמיה אי מודה ר' יוסי באומר אמרו אי לאו ובפרק מי שאחזו (לקמן דף עב.) דייקינן מברייתא לאפוקי ממאן דאמר מודה רבי יוסי באומר אמרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתניתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתניתין </span>מני רבי יוסי היא דאמר מילי לא מימסרן לשליח. </span>אפילו באומר לשלשה תנו הוא הדין באומר אמרו ולהכי לא נפקא מינה חורבא אבל לר'מ דאמר מילי מימסרן לשליח באומר לשלשה תנו כ'ש באומר אמרו דכשר ולהכי לדידיה חתם סופר ועד פסול דלא ליתי לידי חורבא ולמאי דמסיק נמי באומר אמרו כשר ולא תעשה ולא שכיחא מ'מ לא מתוקמא מתניתין דמכשיר חתם סופר ועד כרבי מאיר דחיישינן לדידיה לתקלה אחריתי דזימנין דאמר לשלשה תנו ונמלכו שלשתן לומר לסופר לכתוב ולפלוני ופלוני לחתום ואזלי תרתי מינייהו מדעת שלשתן ואמרו לסופר וכתב ומשום כיסופא דסופר מחתמי ליה בלא ידיעת שלישי והא שכיחא דכשאומר לשלשה תנו אומרים לאחרים שיכתבו ויתנו לכתחילה כדתנן במתני' ולא חיישינן שמא תשכור עדים כי אמר לג' תנו דכיון דאומר אמרו כשר ולא תעשה לא יחתום הסופר אם לא שידע בודאי שעשאן הבעל ב'ד ואם תאמר כיון דלר'מ חתם סופר ועד פסול היכי תנן אמר  לשנים</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרו </span>לסופר ויכתוב ולפלוני ופלוני ויחתמו. </span>לא דמי לעד מפי עד דהני מילי כששמעו מפי עדים שפלוני לוה מפלוני מנה שלא נמסרה עדות לאלו המעידים אלא בפני הראשונים אבל כאן עיקר עדות לא נמסרה אלא לאלו והראשונים הם שלוחי הבעל שמצוה לאלו לעשות לה גט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שכיחא. </span>פירש בקונטרס לשמואל אית ליה בפ' בתרא (לקמן ד' פו:)  דכתב סופר ועד שנינו ואתיא אפי' כרבי מאיר ומכל מקום צריך לומר נמי אליביה דלא שכיחא דמתחילה לא הקשה אלא מכח דלא מסתברא דפליג שמואל אדר' ירמיה ורב חסדא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חכם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חכם </span>לכשירצה. </span>יותר מר'מ ודילמא ר' מאיר חריף ומקשה ור' יהודה מתון ומסיק וכי האי גוונא אמרינן בסוף הוריות  (דף יד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חנות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חנות </span>מיוזנת. </span>לשון מזון ואית דגרסי מזוינת לשון זיון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בלום.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלום. </span>בקונטרס גריס במ'ם כמו פיו בלום ורגליו מבולמות בבכורות (דף מ:) ואית דגרסי בסמ'ך כמו בבראשית רבה (פ' כ'ח) משל למלך שהיו אוצרותיו בלוסים וחתומין ומעורבין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דיבורא </span>אמרי מעשה לא עבדי. </span>והא דאמרינן סוף פרק ב' דיבמות (דף כה:) גבי מיאנה או שחלצה בפניו ישאנה מפני שהוא ב'ד ופריך בגמרא טעמא דב'ד הא בי תרי לא והתניא עדים החתומים על שדה מקח ועל גט אשה לא חשו חכמים כו' ומאי קושיא לישני דיבורא אמרי מעשה לא עבדי כדאמר הכא דהתם לא הוי אלא דיבורא שאומר שמיאנה או שחלצה ויש לומר כיון דהתם על ידי דיבורא נגמר הדבר שע'י כך ניסת לשוק מעשה גמור חשיב ליה אבל הכא אין נגמר על ידם ואינו אלא דיבור בעלמא:  הדרן עלך האומר התקבל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 67
dfh: b
trm: שאחזו קורדייקוס ואמר כתבו גט לאשתי לא אמר כלום.
txt:
<span class='five'>שאחזו קורדייקוס ואמר כתבו גט לאשתי לא אמר כלום. </span>ואפי' אמר כתבו ותנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כרכה </span>בסודריה. </span>משום דאשכח ביה טעמא דחיורא הוא דעבד הכי והגמרא לא פירשו עד לבסוף:  דאמר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רב חסדא אוכמא בחיורא וחיורא באוכמא לקותא היא. </span>פירוש טלאי שחור בעור לבן או טלאי לבן בעור שחור אין זה אלא מחמת נגע שהיה שם הקשה רבינו תם דבנזיר בריש פרק בית שמאי (דף לא:) משמע דלא מיירי רב חסדא אלא בשור שחור בין שוורים לבנים שהשחור מגרע כולם ומתקלקל מקחם על ידו ופריך התם ממתני' דהתם דמשמע שהלבן גרוע ומסיק דרב חסדא איירי בתורא דקרמנאי דהתם שחור גרוע טפי ואור'ת דתרי מילי נינהו ומילתיה דהכא איירי בטלאי שחור בעור לבן ולבן בעור שחור והתם מיירי בשור שחור בין שוורים לבנים ותדע דבכל הספרים ישנים לא גרסינן התם במילתיה דרב חסדא אלא אוכמא בחיורא לקותא ותו לא וכן נראה דאי גרסינן תרווייהו כמו הכא ונפרש חד לטלאי וחד לשור בין השוורים אם כן מאי פריך התם דמנא ליה דאוכמא בחיורא קאי אשור בין השוורים נימא איפכא ולא יקשה כלום. רבינו תם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>שמיר דאייתי משה לאבני אפוד. </span>הכא משמע דלאבני אפוד בעי שמיר ובפ'ק דקידושין (דף לא.) גבי עובדא דדמא בן נתינה בקשו ממנו אבנים לאפוד וזה היה בבית שני מדקאמר לשנה נולדה לו פרה אדומה כו' דבבית ראשון לא עשו פרה כדאמר שניה עשה עזרא ואם כן היה שמיר בבית שני ואין להקשות דבפרק בתרא דסוטה (דף מח.) תנן משמתו נביאים הראשונים בטלו אורים ותומים ומשחרב בית המקדש בטל שמיר דהיינו בית המקדש שני מדנקט בית המקדש סתם והתם בגמרא נקט בית המקדש ראשון על מילי אחריני ועוד מדלא ערבינהו בהדי אורים ותומים והוי ליה למיתני משמתו נביאים הראשונים בטלו אורים ותומים והשמיר דמשמתו נביאים הראשונים היינו משחרב בית המקדש ראשון בטלו אורים ותומים וצריך לומר ששמרוהו מימי שלמה עד חורבן בית שני הקשה ה'ר אלחנן במסכת ע'ז בפ' ר' ישמעאל (דף נב:) גבי אבני מזבח ששקצום אנשי יון ליתברינהו אבנים שלמות אמר רחמנא לינסרינהו לא תניף עליהם ברזל אמר רחמנא ולינסרינהו ע'י שמיר ואומר ר'י דע'י שמיר אין נעשין חלקות דחגירת צפורן פוסלת במזבח והך סוגיא אתיא כמ'ד בסוטה (דף מח:) דאיצטריך שמיר לאבני בית המקדש והא דכתיב מגוררות במגירה מוקי לה באבני ביתו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>אייתי שידה כו'. </span>כי לא רצו לשאול באורים ותומים כשיכולין לשאול על ידי דבר אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>זנות ויין ותירוש. </span>אף על פי שזה הפסוק לא נכתב עדיין היו יודעין כמו ארור עושה מלאכת ה' רמיה בפ' לא יחפור (ב'ב דף כא:) גבי יואב:  לברוקתי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 69
dfh: a
txt:
<div class='shastext4'>                         <div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לברוקתי. </span>הכא משמע דיש לה רפואה וכן בפ' המוציא יין  (שבת דף עח.) נמי קאמר שכן כוחלין לברוקתי וקשה דבבכורות (דף לח:) חשיב ליה גבי מומין הקבועין ואומר רבינו יצחק דכל מה שאינו עובר מאיליו או ע'י רפואה קלה חשיב מום קבוע אי נמי רפואה דהכא ודהמוציא היינו בתחילת החולי אבל בסוף החולי אין לו רפואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לככא. </span>שינים כדפי' בקונטרס כאן ולא כמו שפירש בעלמא (ע'ז דף כח. ) דהיינו חניכיים מדאמרינן בערבי פסחים (דף קיג.)  לא תעקר ככא וכן בחולין (דף נט:)  נתור ככי ושיני דגברי וזה לא שייך לומר בחניכיים:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>שימי בר אשי עבד ליה לההוא עובד כוכבים כו'. </span>הקשה ה'ר אלחנן אמאי לא אסור לרפאות העובד כוכבים כדאמרינן בפ' אין מעמידין (ע'ז דף כו.) גבי מילדת ומניקה אפילו בשכר לפי שמגדלו לעבודת כוכבים ואור'י דשמא כדי להתחכם ברפואה שרי כדי שידע לרפאות ישראל ע'י כן א'נ העובד כוכבים היה יודע שהיה בקי ברפואה זאת ושרי משום איבה או שמא לא שייך כאן מגדל בן לעבודת כוכבים כמו במילדת ומניקה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרך </span>ועון. </span>דאגת העון א'נ עונש העון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמשה </span>קרובין למיתה אכל ועמד כו'. </span>משמע אפילו עושה אחד מהן בלבד מדלא קאמרינן עלה דבעינן כסדרן:  דקתני</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקתני </span>אין בדבריו האחרונים כלום. </span>מייתור הלשון דייק דהוה ליה למימר הרי אלו יכתבו ויתנו אי נמי דייק מדלא תנא אין צריך לבודקו פעם שניה דהוה משמע שממתינים מיהא עד שישתפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>אמר רבי יוחנן הכי והא אמר שמואל שחט בו שנים כו'. </span>וא'ת השתא דמדמי ליה לאחזו קורדייקוס תקשי ליה מתני' דקתני מי שאחזו קורדייקוס ואמר כתבו גט לאשתי לא אמר כלום והכא בשחט בו שנים ואמר כתבו הרי אלו יכתבו ויתנו י'ל דהא פשיטא דבשעה שאמר כתבו אכתי דעתא צילותא היא ולא דמי לאחזו קורדייקוס אבל קודם שיכתוב וינתן יתחלש ויתקלקל ועל שעת נתינה נראה לו לדמות לאחזו קורדייקוס וקשה לרבי יוחנן דאמר אין כותבין ונותנין עד שישתפה הקשה הרב רבי אלחנן דאמאי פריך לרבי יוחנן לריש לקיש נמי תיקשי דהא טעמא דריש לקיש באחזו קורדייקוס משום דסמיה (א) בידיה והכא דאין סמיה בידיה מודה ר'ל דאין כותבין ונותנין דמדמי ליה לשוטה ולספרים דלא גרסי ומי אמר רבי יוחנן הכי א'ש דפריך לתרוייהו אי נמי נקט רבי יוחנן משום דקאמר בהדיא אין כותבין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורמז
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמז </span>ואמר כתבו גט לאשתי. </span>כגון שאמרו לו נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו ושמא אין צריך לבודקו כמו במתניתין משום דאית ביה דעתא צילותא כדאמרינן בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דעתא צילותא היא. </span>לא ידע רבינו יצחק עד מתי יחשב דעתא צילותא דליכא למימר דבדקוהו בשעת נתינת הגט דאם כן לא הוה פריך מידי לרבי יוחנן ושמא עד שיודע שנטרפה דעתו יחשב דעתא צילותא ובגט שכיב מרע אומר ר'י דצריך ליזהר שלא יתקלקל בין כתיבה לנתינה דאם נתקלקל בינתיים אפילו נתפקח לבסוף אין מועיל אפי' לריש לקיש דהא לא סמיה בידיה ופעמים ששכיב מרע אינו בדעתו ומספקא אי חשבינן ליה כשוטה או שמא תונבא בעלמא הוא דנקטיה וכישן דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>סלקא דעתך חי הוא אמאי מעידין כו'. </span>דסלקא דעתך דמעידין עליו שכבר מת קאמר ומשני חי וסופו למות לאלתר קודם שיתירוה ב'ד לינשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה יהא גולה על ידו. </span>לשמואל פריך דכיון דקאמר דמת לאלתר היה לו לגלות ולאו אשינויא דחי הוא וסופו למות פריך דכ'ש אי חשבת ליה כבר מת דקשה טפי דקס'ד דגלות תלי במת לאלתר ואם לא מת לאלתר אינו גולה דס'ד דבהכי תלי דלישנא דכתיב גבי גלות ויפל עליו וימות (במדבר לה) משמע ליה לאלתר אע'פ שבמזיד חייב אפילו לא מת לאלתר יש חילוק בין מיתה לגלות כדמפלגי בגלות בין דרך ירידה לדרך עליה ובמזיד אין שום חלוק ולית ליה השתא הא דפריך באלו נערות (כתובות דף לג:)  ממאי דבמזיד ונקה המכה מקטלא ודלמא בשוגג ומאי ונקה מגלות דמשמע דחייב גלות אפילו לא מת לאלתר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>שמא הרוח בלבלתו. </span>דווקא בגלות חיישינן להני טעמי אבל במזיד לעולם חייב ושמא יש שום דרשא גבי גלות כמו שיש חילוק בין גלות למיתה לענין דרך ירידה ועליה והא דמשמע באלו נערות (גם זה שם) כי מוקי ונקה המכה אשוגג דחייב גלות אפי' לא מת לאלתר מיירי בביתא דשישא וכגון דלא פירכס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בביתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בביתא </span>דשישא או דלא פירכס. </span>מר חשיב בלבול הרוח קירוב מיתה יותר מפרכוס ומר חשיב פרכוס קירוב מיתה יותר מבלבול הרוח ותרוייהו בעו שימות מחמת הרוצח ולא מחמת דבר אחר אי נמי מר חשיב פירכוס מחמת רוצח משום דכל אדם דרכו לפרכס מחמת שחיטה ומר חשיב בלבול רוח מחמת רוצח משום דאתי ממילא אי נמי לא פליגי הני לישני ואינו חייב אלא בביתא דשישא ולא פרכס והש'ס מפרש נפקותא בין הנך טעמי: (שייך לעיל דף סז:) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בודקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בודקין </span>אותו שלש פעמים. </span>פי' שלש פעמים על לאו ושלש פעמים על הן דהיינו ששה פעמים בין הכל ובגמרא דקאמר וניחוש דלמא שיחיא דלאו לאו נקטיה אי נמי שיחיא דהן הן לאו משום דלא ניבעי תרוייהו דתרוייהו בעינן כדפירשנו אלא כלומר ובחד מהן או בלאו או בהן אינו בדעתו וי'ס דל'ג אי נמי ובדיקה זו מפרש בירושלמי כיצד בודקין לאו והן אומרים לו נכתוב גט לאשתך אומר הן לאמך אומר לאו (ב) לאחותך אומר לאו לבתך אומר לאו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבי </span>רבי ישמעאל תנא. </span>אין נראה לומר דפליגי דבדיקה דמתני' למה לא תועיל אלא דקתני בדיקה עדיפא טפי הכי דליכא למימר ביה דשיחיא דלאו לאו או דהן הן נקטיה שהיא חכמה גדולה כיון שאינו טועה בין ימות החמה לימות הגשמים אפילו בעינן שלשה לאו ושלשה הן סירוגין לא בעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וניחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניחוש </span>שמא קרירות אחדיה. </span>ולמה לנו לחושבו כשוטה ונאמר שאינו גט ונעגן אשתו חנם:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בפירי. </span>אין לפרש ששואלין לו אם רוצה פירי של ימות הגשמים בימות החמה או איפכא ואומר הן כי זה אפשר למצוא בכבושים בדבש או בענין אחר אלא ששואלין לו אם רוצה שילקטו לו מן האילן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב יוסף מאי קמ'ל תנינא נשתתק כו'. </span>תימה לר'י אדרבה דתיקשי ליה מתני' כיון דאינו מחלק בין אלם לחרש דלמה לי יכול לדבר מתוך הכתב בהרכנה סגי ואומר ר'י דהא ודאי דבחרש לא סגי בהרכנה אע'פ שכותבין לו נכתוב גט לאשתך ומרכין בראשו ובודקין אותו ג'פ לאו והן אלא דמדמי רב יוסף הרכנה דאלם לכתיבה דחרש כמו שאלם ע'י הרכנה ניכר שמבין ומתרצה ועל ידי זה כותבים גט הוא הדין חרש ששאלוהו בכתב והשיב בכתב יש הוכחה שהוא מבין בטוב אע'פ שאם שאלוהו בכתב והרכין בראשו אינו מועיל כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי זירא אי קשיא כו'. </span>תימה לר'י דמשמע דפריך לרב כהנא מדקאמר והא יכול לדבר מתוך הכתב ואמאי לא פריך אמתניתי' דהרי יכול להגיד ע'י הרכנה ואור'י דמתניתין לא קשיא ליה דפשיטא ליה דגבי גט אין צריך הגדה בפה רק שמתרצה כמו שצריך גבי עדות דבור אבל לרב כהנא דחשיב יכול לדבר מתוך הכתב אפי' בחרש א'כ דבור מעליא הוא ויש לחושבה הגדה וי'מ דאמתניתין לא קשיא ליה דאיכא למימר דהא דאמר פרט לאלם שאינו יכול להגיד היינו אלם שאינו שומע  דהיינו חרש אבל אלם לא משמע הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>יכול לדבר מתוך הכתב. </span>דהגדה חשיבה ע'י הכתב כדפרישית אע'ג דממעט חרש וחרשת מחליצה לפי שאינם באמר ואמרה אמירה ודאי לא הוי אלא בפה ועוד דהתם יליף וענתה מוענו הלוים שצריך בלשון הקדש ומינה נמי שמעינן דהויא בפה כמו בלוים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפיהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפיהם </span>ולא מפי כתבם. </span>בפ' שני דכתובות (דף כ: ) הארכתי בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קתני </span>מיהת עדיות. </span>אמאי דקתני פרט לאלם שאינו יכול להגיד פריך ומיהו לר'י נראה דהאי פירכא נמי הויא לרב דהא תיובתא דבתר הכי הויא לדידיה והכי פירושו בשלמא אי לאו דרב אע'פ שלענין עדות חשיבה הגדה מה שמרכין בראשו כדקתני הכא דבודקין אותו לעדות מ'מ פטר קרא אלם שאינו יכול להגיד דלענין קרבן שבועה לא חשיבה הגדה אלא הגדה מעליא אלא לרב דחשיב דיכול לדבר מתוך הכתב עדות מעליא כיון דאפילו בחרש מהני אע'ג דהרכנה לא מהניא ביה כלל וא'כ צריך לומר הא דממעט קרא אלם שאינו יכול להגיד אע'פ שיכול לדבר מתוך הכתב משום דרחמנא אמר מפיהם ולא מפי כתבם וא'כ איך בודקין אותו לעדות הא בעינן מפיהם ולא מפי כתבם ולמאי דפירשנו פרט לאלם שאינו יכול להגיד דהיינו חרש א'ש דאי לאו דרב באלם סגי בהרכנה בכל דבר אבל חרש לא סגי אפי' יכול לדבר מתוך הכתב לא לענין גט ולא לענין עדות אבל לרב אע'ג דפסול לענין עדות כשר גבי גט תקשי ליה דהא הכא מכשרינן עדות כמו גט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>קתני ירושות. </span>השתא דקסבר ירושות דעלמא ומשאות ומתנות דעלמא ולענין עדות קאמר צ'ל דסלקא דעתיה דפרושי קא מפרש למשאות ומתנות וירושות היינו עדות אי נמי הוי מצי למימר ולטעמיך היינו עדות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ירושת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירושת </span>בנו הבכור. </span>פרש'י שהשוה בכור לפשוט ואין נראה לר'י אם כן הוה ליה למימר שריבה לזה ומיעט לזה אלא אומר רבינו יצחק דהיינו שאומר על בן בין הבנים שהוא בכור וקא משמע לן דנאמן לכך על ידי הרכנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנאי </span>היא דתניא אמר רשב'ג כו'. </span>לא בעי לשנויי דרב מיירי בפיקח מעיקרו וברייתא בחרש מעיקרו כמו שמחלק רשב'ג משום דקים לן דרשב'ג פליג על הך ברייתא כדאמר רבי יוחנן בסמוך:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי לכדרבי יצחק. </span>אביי נמי דייק עולמית לכדרבי יצחק בפרק חרש (יבמות קיג:) דקאמר התם אף אנן נמי תנינא (ב) כדרבי יצחק ודייק מדקתני עולמית גבי נשתטה ולא תנא גבי נישטת היא אלא דהכא דייק מדקתני עולמית אתרוייהו אנתחרש ונשתטה הא דקתני ליה אחרש אשמועינן אפי' יכול לדבר ע'י כתב ואנשתטה לכדרבי יצחק ורב פפא דחי דמ'מ איכא למימר דלא אתא עולמית אלא לכדרבי יצחק גרידא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן דלא אמר תנו. </span>וא'ת וכי לא ידע שיקשה לו עד שיאמר תנו מיבעי ליה דמכח זה דקדק תחלה דסיפא כרבי יוסי מדקתני עד שיאמר לסופר כתוב ולא קתני עד שיאמר תנו וי'ל דהמתרץ סבר דלהכי לא תנא עד שיאמר תנו משום דכבר שמעינן ליה מדיוקא דרישא דקתני כתבו משמע הא אמר תנו נותנין ולהכי אשמועינן בסיפא דבכתבו לא מהני עד שיאמר לסופר כתוב וטעמא דרישא קמפרש דלהכי לא מהני מה שעשו אחרים בלשון כתובו משום דמילי לא מימסרן לשליח ולא מהני עד שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו ופריך עד שיאמר תנו מיבעי ליה דכיון דלא שמעינן ליה אלא מדיוקא דרישא הוה ליה למיתני בסיפא בהדיא עד שיאמר תנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן דלא אמר לתלתא. </span>ה'נ תימה וכי לא ידע שיקשה לו עד שיאמר לג' מיבעי ליה ועוד דאי בדלא אמר לתלתא מאי איריא כתבו תנו נמי לא מהני וי'ל דהשתא מוקי רישא בכל ענין בין אמר לב' בין אמר לשלשה ומשום שלשה נקט כתבו דהא אם אמר תנו נותנין ולהכי לא מצי למיתני בסיפא עד שיאמר לשלשה דהא בשלשה נמי מיירי דכתבו לא מהני אפי' בשלשה ומ'מ פריך דה'ל למיתני בסיפא ולפרש בהדיא עד שיאמר לשלשה תנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן דלא אמר אמרו. </span>סלקא דעתא דלא שייך לאקשויי עד שיאמר אמרו מיבעי ליה דניחא ליה למינקט דומיא דרישא שהבעל מצוה לעדים עצמם לעשות אבל אומר אמרו אומר לאחרים שיאמרו לעדים לעשות וא'ת השתא דמוקי לה כרבי יוסי אמאי נקט כתבו הוה ליה למינקט תנו וכ'ש כתבו ועוד כיון דכתבו לאו דוקא והוא הדין תנו נימא דהוא הדין נמי אמרו ותיתי שפיר סיפא עד שיאמר לסופר כתוב כו' ויש לומר דלא חש למיתני תנו דמסיפא שמעינן דהוא הדין תנו מדלא תנא עד שיאמר תנו:  ומשום</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומשום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומשום </span>כיסופא דסופר חיישי ומחתמי ליה. </span>הוה מצי לשנויי כיון דאמר מר כשר ולא תעשה כו' ולאסוקי כדמסיק בהתקבל (לעיל סז.) אלא לפי שכבר דקדק ולא חש לחזור ולהאריך ומכאן יש להוכיח דפרק מי שאחזו סדרו אחר התקבל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מיבעיא היכא דלא אמר לבי תלתא כו'. </span>לא מיבעיא קמא אתי אפי' לר'מ דקאמר לא מיבעיא כתבו אלא אפי' תנו כיון דמיירי בב' כדקאמר בתר הכי לא מיבעיא היכא דלא אמר לבי תלתא אע'ג דקאי לרבי יוסי אין לחוש דמדקדק כל לא מיבעיא שיכול לומר ויש ספרים דגרסי לא מיבעיא היכא דלא אמר לבי תלתא תנו אלא אפילו אמר לבי תלתא תנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כוותיה דרב אשי. </span>לכאורה משמע דלא מייתי מינה ראיה אלא דלא מודה ר' יוסי באומר אמרו אבל הרב רבי אלחנן פירש בשם ר' יצחק דמוכח מינה דלא מיבעיא קאמר כדמשני רב אשי דודאי אי הוי תני נכתוב גט לאשתך כו' הוה דייקינן הא אמר תנו נותנין כדדייק אמתני' והוי רישא ר'מ אבל השתא דנקט כתב הסופר לשמה דמשמע הא אם אמר לשום אדם מהני והא ליתא דאפילו לר'מ לא מהני אלא ודאי לא מיבעיא קאמר לא מיבעיא לא אמר כתבו אלא אפי' אמר כתבו ולא מיבעיא דלא אמר תנו כו' כדדייק אמתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קולו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קולו </span>לאפוקי מדרב כהנא כו'. </span>וא'ת ואמאי נקט מדרב כהנא ממתני' נמי אתיא לאפוקי דמכשרה בהרכנת הראש בלא קול וי'ל דמסתברא דהרכנה דמתני' מהני כמו קול כיון דקים לן שמתרצה לא בעינן שמיעת הקול כמו תן גט זה לאשתי אם היה זכות לה לא היה יכול לחזור בו ואע'פ שהיא אינה אומרת כלום כיון שהיא מתרצה בלא שמיעת קולה הוי שלוחה ובבריית' דנקט עד שישמעו קולו לא שנה אלא למעוטי חרש דרב כהנא דמסתבר למעוטי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהיום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהיום </span>אם מתי מעכשיו אם מתי הרי זה גט. </span>כתב ר'ת מהיום אם מתי אם מת בו ביום לא ידענא מה אדון בה ולרבינו אלחנן נראה דמהיום הוי כמו מעכשיו ודעתו שיהא גט לאלתר דמסתמא דלכך נותן גט שירא למות וכי אין לו לירא שמא ימות בו ביום אלא ודאי לאלתר קאמר שיהא גט ומכל מקום נכון להחמיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>אמר רב הלכה כרבי יוסי. </span>והא דאמרינן בפרק בתרא (לקמן פה:) התקין רב בגיטא מן יומא דנן ולעלם ולאפוקי מדרבי יוסי אין זה אלא לשופרא בעלמא דהא כרבי יוסי ס'ל כדאמר הכא ואית דגריס לקמן רבא לפי זה צריך לומר נמי דלשופרא דשטרא תקן דהא אמר בסמוך דלרבא פשיטא ליה דהלכה כרבי יוסי אפילו בעל פה וכן פירש בקונטרס לקמן :  אי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>א'ר יוסי בעל פה. </span>אם מבטל בדבורו הוכחת זמן השטר כיון שאין כתוב בו מהיום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבא </span>פשיטא ליה. </span>מכאן קשה על רשב'ם דפי' ביש נוחלין (ב'ב קלו.) גבי בעי מיניה רבא מרב נחמן בהקנאה מהו פי' אם מועיל הקנאה כמו מהיום א'ל בהקנאה אינו צריך ופי' רשב'ם היינו דלא כר' יוסי והכא משמע דסבר רבא כר' יוסי ואור'י דהתם מיירי באין כתוב זמן בשטר ומתוקם כר' יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הונא גיטו כמתנתו מה מתנתו כו'. </span>פרש'י ור'ח מה מתנת שכיב מרע בלא שום תנאי חוזר אף גיטו נמי אם עמד חוזר ממילא בלא שום תנאי ומסיק דרבה ורבא לא ס'ל הא דרב הונא דכיון דאם עמד חוזר וכי מיית הוי גיטא אמרי יש גט לאחר מיתה כמו מתנה שאינה חלה עד לאחר מיתה כמו כן גט ואין להקשות לפירושו דכיון דבסתם אם עמד חוזר מה צריך במתני' למיתני מהיום אם מת מעכשיו אם מת בסתם נמי הוי כמהיום וכמעכשיו דאיצטריך לאשמועינן איזה לשון משמע מחיים ואיזה לאחר מיתה אבל קשה דאמאי הוצרך שמואל לתקן בגט דשכיב מרע לקמן בפרקין (דף עה:)  אם ימות יהא גט ואם לאו לא יהא גט כיון דבסתם נמי חוזר אם עמד ומיהו י'ל דשמואל לא סבר כרב הונא אלא כרבה ורבא ומיהו קשה דהא אמרי' באיזהו נשך (ב'מ דף סו.)  ההוא שכיב מרע דכתב גט לדביתהו איתנח אמרה ליה דביתהו אמאי קא מיתנחת אי קיימת דידך אנא וקאמר דפטומי מילי נינהו ופריך פשיטא ואמאי פשיטא והא רב הונא אית ליה הכא אם עמד חוזר ע'כ נראה לר'ת שכ'מ שנתן גט ולא התנה דאם עמד אינו חוזר ולא דמי למתנת שכ'מ דאם עמד חוזר דמתנה אינה חלה כלל אלא לאחר מיתה אבל גט חל מחיים דדעתו שיחול מיד הלכך אינו חוזר אם לא פירש וגיטו כמתנתו דקאמר רב הונא אומר ר'ת מדקאמר גיטו ולא קאמר גט שכ'מ משמע דקאי אמתני' דמהיום אם מת מחולי זה וקאמר מה מתנתו אפילו בלא תנאי אם עמד חוזר אף גיטו בתנאי אם עמד חוזר ממילא שאין כאן עוד תנאי כיון דעמד אע'פ ששוב חזר ונפל באותו חולי הראשון ומת רבה ורבא לא סבירא להו הא דרב הונא דאפי' עמד והלך בלא משענת כיון דשוב מת מאותו חולי אינו חוזר והוה גט דאי לא הוי גט אע'פ שמת מאותו חולי יאמרו שאין תנאי החולי הזה גורם אע'פ שהתנה שהרי מת זה מאותו חולי אלא מיתה גורמת ולכך לא הוי גט כשעמד ויש גט לאחר מיתה אבל השתא דעמד אינו חוזר כיון דמת מאותו החולי יאמרו שתנאי החולי גורם ולא מיתה ופריך אם אמרת אם עמד חוזר למה לי אומדנא לפי' רש'י פריך מכ'ש דכיון דאמרת דאם עמד חוזר אף כשנתן גט סתם כ'ש דהיכי דפירש מהיום אם מת ולפי' ר'ת פריך בפשיטות:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>קא משמע לן דהלך על משענתו. </span>פי' בשלמא כדקס'ד דהלך ממש ואם עמד אינו חוזר ניחא דנקט הלך לרבותא אע'ג דהלך ממש צריך אומדנא כיון דעמד אינו חוזר אבל למאי דקאמר דהלך לאו ממש אלא על משענתו אם כן פשיטא דצריך אומדנא ולהכי קאמר קמ'ל דהלך על משענתו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא רישא ומ'ש סיפא. </span>בירושלמי מפרש טעמא רבה איכא דברישא הרי לא מת מחולי זה אבל בסיפא אם לא יעמוד קאמר והרי לא עמד דלא עמד משמע בין ע'י החולי בין ע'י דבר אחר אבל גמרא שלנו אינו סובר חילוק זה אלא בכולם משמע ליה שימות מתוך חולי זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איתיביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתיביה </span>רבינא לרבא אם לא אעמוד מחולי זה ונפל עליו הבית. </span>תימה מאי פריך ליה רבינא לרבא מגט הא אית ליה לרבא בפרק קמא דכתובות (דף ב:) ללישנא קמא שהוא עיקר כדמוכח בהשולח  (לעיל דף לד.) דאין טענת אונס בגיטין כדמפרש התם משום צנועות ומשום פרוצות ומאי מהדר ליה רבא נמי ואימא מרישא דאינו גט והא סבר רבא התם דאין טענת אונס בגיטין ואפי' באונסא דלא שכיחא איירי התם דשכיח אמרינן התם דלכ'ע אין אונס דמייתי מהא דפסקיה מברא ודחי אונס דשכיח שאני דהוה ליה לאסוקי אדעתיה ואור'י דאיכא שלשה גווני אונס דאונס דשכיח לגמרי לכ'ע אין אונס ואונס דלא שכיח כלל כגון דשמעתין אפילו לרבא יש אונס אפילו בגיטין דליכא למיגזר משום צנועות דסברא דאניס כיון דלא שכיח כלל ומשום פרוצות נמי לא גזור רבנן כיון דלא שכיח כלל ופלוגתא דאין טענת אונס היינו בשכיח ולא שכיח ועוד אור'י דאפילו הוי הכא אונס שכיח כי ההוא דכתובות פריך שפיר רבינא דדוקא גבי אם לא באתי מכאן עד י'ב חדש אמרינן אין טענת אונס בגיטין משום צנועות ומשום פרוצות אע'ג דלא אסיק אדעתיה אונס דלא שכיח מ'מ הוי בכלל משמעות לשונו דאם לא באתי משמע בכל ענין שלא יבא אבל אם מת מחולי זה או לא יעמוד מחולי זה משמע שרוצה לומר שאם ימות ע'י החולי יהא גט אבל אם ימות מחמת דבר אחר לא יהא גט ולהכי פריך רבינא דאם איתא דלא אסיק אדעתיה אונס דלא שכיח משום צנועות ופרוצות אין לנו לומר שיהא גט דדמי לחוכא ואיטלולא דכיון דבכלל משמעות לשונו נמי לא הוי נפילת בית או נשיכת נחש אלא ודאי כל אונס מסיק אדעתיה וכיון דאסיק אדעתיה דעתו לפוטרה בכל ענין שימות ומתוך חולי זה הוא קאמר ולא מחמת חולי זה ורבא מהדר ליה דמשובשת היא דהא קשיא רישא לסיפא ולא משום סייעתא דנפשיה קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תתייחד עמו אלא בפני עדים. </span>לפי' הקונט' ניחא דפירש מה היא באותן הימים מילתא באפי נפשה היא אבל בזה גיטיך מהיום אם מתי דרישא לכ'ע הוי גט משעת נתינה לפיכך אתי שפיר דתלי בגמרא טעמא דמתניתין דלא תתייחד משום חשש קדושין ולא משום גט ישן שהרי כבר היה גט משעת נתינה אבל לפי' ר'ת ור'ח דמפ' דמה היא באותן הימים קאי ארישא אמהיום אם מתי ואפילו הכי לרבי יהודה הרי היא כאשת איש לכל דבריה ואינה מגורשת עד שעה אחת סמוך למיתה וקשה לר'י דא'כ אמאי תלי טעמא בגמרא משום חששא דקידושין כיון דעדיין אינה מגורשת ואור'י דודאי לרבי יהודה הוי טעמא משום גט ישן אבל לרבי יוסי דאמר מגורשת ואינה מגורשת ולרבי מאיר דאמר בגמרא דבעילתה תלויה איכא למיחש לקדושין :  ראוה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ראוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראוה </span>שנתייחדה עמו באפילה. </span>בהזורק (לקמן דף פא.) תנן המגרש את אשתו ולנה עמו בפונדקי ובסמוך מייתי לה ה'ה נתייחדה עמו באפילה כדמשמע הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתן </span>לה כספים חוששין משום זנות. </span> א] פי' אפילו ראוה שנבעלה כיון שנתן לה כספים פרש'י דבזנות אין שייך לשון חוששין דלכהונה כבר נפסלה שהרי היא גרושה ולתרומה לא מיפסלא בת כהן אלא בביאת עבירה שנבעלה לכותי חלל נתין ממזר ואגב קידושין נקט חוששין ומיהו לרבי אלעזר דאמר  פנוי הבא על הפנויה שלא לשם אישות עשאה זונה נקט נמי שפיר חוששין בזנות ומיהו סתמא דתלמודא ביבמות (דף סא:) לא אשכח משנה או ברייתא כרבי אלעזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן מאי אף. </span>דהני תרי מילי סתרן אהדדי דאי חוששין לזנות אין חוששין לקדושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>ובלבד שימות. </span>פי' בקונטרס הא דקאמר רבי יוסי מגורשת ואינה מגורשת היינו אם מת לבסוף ובשעת מיתה הויא מגורשת גמורה כדאמרינן ולכי מיית הוי גיטא אבל אם לא מת איגלאי מילתא דלאו גיטא הוא וחייב חטאת וטעמא דרבי יוסי מפרש הקונטרס בסמוך משום דאין ברירה ולא אמרינן לכשמת הוברר הדבר שמתחלה היו אותן שעות רחוקות מן המיתה והיתה אשת איש בודאי אלא אין ברירה ונחשבה משעת נתינה ועד שעת מיתה ספק גרושה ואין נראה לרבינו יצחק דאי סבר אין ברירה א'כ כי היכי דעד שעת מיתה הויא ספק מגורשת אע'ג שהוברר הדבר לבסוף שאותן שעות היו רחוקות מן המיתה משעת מיתה ואילך נמי לא תהא מגורשת ודאי אע'פ שהוברר הדבר לבסוף שאותה שעה היתה סמוכה למיתה כיון דבשעה שהיה לגט לחול לא היה מבורר ולעיל בריש פרק כל הגט (דף כה:) דייקינן בהדיא דיש ברירה כיון דכי מיית הוי גט ואפילו לא מת מאותו חולי יהיה לנו לומר שתהא מגורשת מספק כל אותם הימים ולא נאמר הוברר הדבר שלא חלו כלל הגירושין ועוד דבפרק בכל מערבין (עירובין לז:) אמר דלמ'ד אין ברירה לא חייל עירוב כלל ואם כן הכא נמי לא היה להם לגירושין לחול כלל אע'ג דהוברר הדבר לבסוף על כן נראה לרבינו יצחק דטעמא דרבי יוסי דאמר מגורשת ואינה מגורשת משום דמספקא לן אם חלין הגירושין משעת נתינה כר' מאיר או חלין שעה אחת קודם מיתה כר' יהודה וכן פירש ריב'ם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה באומר מעת שאני בעולם. </span>פי' בקונטרס שאמר בפירוש הרי זה גיטך מעת שאני בעולם ומילתא באפי נפשיה היא ולא קאי ארישא אהרי זה גיטך מהיום אם מתי דהתם לכולי עלמא מגורשת משעת נתינה ואין נראה לר'ת דלישנא דמה היא באותן הימים משמע דקאי אמאי דאיירי לעיל ועוד אומר רבינו יצחק דבתוספתא בהדיא משמע דקאי אמהיום אם מתי דקתני הרי זה גיטך מהיום אם מתי מחולי זה הימים שבינתים בעלה זכאי במציאתה כו' ומייתי פלוגתא דהנך תנאי דבסמוך ונראה לר'ת כמו שכתב בפי' רבינו חננאל נעשה כאומר בכ'ף מעת שאני בעולם כלומר מהיום דקאמר היינו מחיים שדעתו לאחר הגט כל מה שיוכל רק שיחול מחיים שעה אחת סמוך למיתתו ואע'ג דקאי ארישא אמהיום אם מתי פריך שפיר והא אין גט לאחר מיתה כיון דקתני הרי היא כאשת איש לכל דבריה א'כ אין גט חל משעת נתינה אלא לאחר מיתה אע'ג דאמר מהיום וכן ר' יוסי דאמר מגורשת ואינה מגורשת אינה מגורשת ודאי אלא משעת מיתה ואילך והא אין גט לאחר מיתה וא'ת והא דאמר כל היוצא למלחמת בית דוד גט כריתות כותב לאשתו ופירש בקונטרס שהיה כותב גט על תנאי  אם</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשם </span>תלוי איכא בינייהו. </span>דלר'מ דאמר בעילתה תלויה לא מייתי אשם תלוי אלא הדבר תלוי ועומד אם מת מאותו חולי מגורשת משעת כתיבה ואם לא מת חייב חטאת א] ושמא אי הוה מספקא לן אם מת מאותו חולי אם לאו היה לר'מ מייתי נמי אשם תלוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר בעילתה ספק. </span>ומביא אשם תלוי ולא בעי ר' יוסי חתיכה משתי חתיכות וה'נ סבר בס'פ דם שחיטה (כריתות דף כג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר והיא תתן. </span>וכן הלכה דקיי'ל כרבי דכל האומר ע'מ כאומר מעכשיו דמי דבפ' קמא דקידושין (דף ח.) פסקינן הלכתא כר'א דאמר התקדשי לי במנה ונתן לה מנה חסר דינר הרי זו מקודשת וישלים דכמאן דאמר ע'מ דמי כדרב הונא אמר רב דכל האומר ע'מ כאומר מעכשיו דמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו שפשטה ידה וקבלה כו'. </span>ולעיל גבי גט הוה מצי למימר נמי שפשטה ידה כו' וה'נ הוה מצי למימר שנקרע שטר קידושין אבל לא מצי למימר שנתאכלו מעות של קדושין דאע'ג דנתאכלו מקודשת דברשות' דידה קא מתאכלי כדאמרינן בריש האומר (קדושין דף נט.) :  אדמיפלגי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדמיפלגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדמיפלגי </span>במהיום ולאחר מיתה ליפלגי בעל מנת. </span>תימה דודאי אי הוה שמעינן מילתא דרבנן במהיום אי הוו פליגי בע'מ הוה פריך שפיר אבל אין ענין זה לזה כלום דאפילו הוו אמרי רבנן בעל מנת גט ואינו גט דלמא במהיום הוו מודו דהוי גט גמור דתנאה הוי או שמא לא הוי גט כלל דחזרה הוי ועוד דמשמע ליפלגו בעל מנת דבעל מנת יאמרו חכמים גט ואינו גט הא סבר רב יהודה דבעל מנת לא הוי גט כלל אלא לכשיתן ונראה לר'י דלרב יהודה לכשיתן הוי גט ודאי אבל עד שיתן הוי ספק והוי גט ואינו גט דמספקא ליה באומר על מנת אי כמעכשיו דמי ואין סברא לומר כלל דלרב יהודה עד שיתן ודאי לא הוי גט דפשיטא ליה דלרבנן דרבי ע'מ לאו כאומר מעכשיו דמי אע'ג דבמהיום ולאחר מיתה מספקא להו דא'כ הוה אפכא מר' יוחנן דלרבי יוחנן בע'מ מודו רבנן לרבי דהוי כאומר מעכשיו דמי ובמהיום ולאחר מיתה אין מעשה נגמר מיד לרבנן א'כ ע'מ הוי טפי כאומר מעכשיו ממהיום ולאחר מיתה ולהכי פריך וליפלגו בעל מנת וישמיענו דאפי' בעל מנת לרבנן גט ואינו גט כ'ש במהיום ולאחר מיתה וליכא למימר דאי הוו פליגי בע'מ הוה אמינא מהיום ולאחר מיתה לא הוי גט כלל לרבנן דא'כ מתני' דקתני מהיום ולאחר מיתה גט ואינו גט אמאן תרמייה ועוד יש לומר דהכי קאמר אדמיפלגי במהיום ולאחר מיתה ולא השמיענו בהך ברייתא אלא מילתא דרבי דמילתייהו דרבנן דאמרי גט ואינו גט תנא לה במתני' לפלוג בע'מ ולאשמועינן מילתא דתרוייהו דאינה שנויה בשום דוכתא ועוד הארכתי בפרק האומר בקידושין  (דף ס.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חסורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חסורי </span>מיחסרא וכו'. </span>וא'ת למה הוצרך להגיה דפליגי רבנן אדרבן שמעון בן גמליאל מנא ליה דפליגי עליה ואומר ר'י דקבלה היתה בידו דפליגי רבנן (ושהלכה כמותו ולא כרשב'ג כדמיירי בסמוך): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבה </span>אמר הא לא איצטריך. </span>וא'ת דבפרק האומנין (ב'מ דף עז. ושם) אמרי' שכר את הפועלים ואתא מטרא הפסד דפועלים וי'ל דשאני התם שאינו אלא שכיר יום שלא שכרו בעל הבית אלא לדלות וכיון שלא הוצרך אינו שכירו אבל הכא שהוא אריס ועושה כל מלאכות שבשדה ויש לו חלק בקרקע כמו בעל השדה ומיד כשהתנה עמו לדלות ארבעה זכה בשליש שדה ואפי' אתא מטרא ולא איצטריך כמו שאר אריסים דמשמע דנטלי רבעא ואפילו לא יצטרכו לדלות ורב יוסף סבר כיון דמשנה עצמו משאר אריסות אמרינן הא לא דלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קיי'ל הלכתא כרבה. </span> מכאן משמע דבכולי הש'ס הלכתא כרבה לגבי רב יוסף מדלא קאמר והא בהא קיי'ל כרבה כדקאמר ובהא לא קיי'ל כרשב'ג ודלא כאומר הא דקאמר הילכתא כרבה לגבי רב יוסף בר משדה ענין ומחצה היינו דוקא במילי דאיפלגו בבבא בתרא והא דאיצטריך הש'ס לפסוק הלכה בקידושין בפרק קמא (דף ט.) כרבה גבי שיראי לא צריכי שומא פירשנו שם [ד'ה והילכתא] :  מכלל</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דבעלמא נתינה בעל כרחו לא הויא נתינה. </span>וא'ת דהשתא לא מפליג בין בפניו בין שלא בפניו דבכל ענין בעל כרחו לא הויא נתינה א'כ למה היה נטמן בראשונה וי'ל דבפניו לא היה יכול להעיז מלוה מלקבלם כדי שיהיה הבית שלו וגם אם היה בפניו יעשוהו ב'ד לקבלם בעל כרחו וא'ת בבתי ערי חומה דהוי כפרעון החוב דעליו לקבלם פשיטא דהוי פרעון כדקאמרינן הלוהו בישוב לא יחזיר לו במדבר משמע דבישוב יחזיר לו אפילו בעל כרחו וכן בהזהב (ב'מ דף מט.) כי אמר ליה שקול זוזך לא הוי אפילו כשומר חנם ומה איצטריך הלל הזקן לתקן וי'ל דוקא בעלמא פשיטא דהוי נתינה שאין המלוה מפסיד בקבלת הפרעון אבל הכא דע'י הפרעון צריך להחזיר הבית וכן ע'י קבלתו הוי הגט גט לא הויא נתינה וא'ת גבי גט פשיטא דלא הויא נתינה ומה צריך ללמוד מתקנתו של הלל וכי אם יתן מתנה לחבירו יקבלנה בעל כרחו ואור'י די'ל דכיון דאמר לה ה'ז גיטך ע'מ שתתני לי מאתים זוז תלה הדבר בדעתה ועליו לקבלם והוי כמו בבתי ערי חומה וקמ'ל דאפ'ה בע'כ לא הויא נתינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>הכא דמעשה קודם לתנאי. </span>פי' בקונטרס דר' מאיר ור' חנינא לא פליגי אלא בכפלות כדקאמרינן התם טעמא דהוצרך לאומרו שאלמלא כן יש במשמע שאף בארץ כנען לא ינחלו וקשה דבפרק השוכר את הפועלים  (ב'מ דף צד.) משמע בהדיא דפליגי רבנן נמי אר'מ במעשה קודם לתנאי גבי מתנה שומר חנם להיות כשואל וא'ת בשלמא תנאי כפול ותנאי קודם למעשה והן קודם ללאו ילפינן שפיר מתנאי בני גד ובני ראובן מדנכתבו בזה הענין שמע מינה בעינן כי האי גוונא אבל שלא יהא מתנה על מה שכתוב בתורה ואפשר לקיימו ע'י שליח היכי ילפינן מהתם כדאמרינן בכתובות (דף עד.) דלמא בלאו הכי נמי מועיל תנאי אלא דהכי הוה מעשה וי'ל משום דכל התנאים הכתובים דמייתי בקידושין בפרק האומר (דף סא.) הוו בענין זה שמע מינה דבעינן ממש כי האי גוונא ואם בחקותי תלכו ואם תאבו ושמעתם נמי רוב מצות ע'י שליח ונראה דהלכה כר'מ דבעי' תנאי כפול כו' דשמואל ורבא בסמוך סברי כוותיה וכל הני דמתניתין איירי בתנאי כפול אע'ג דלא פירש דה'נ מוקי לה לקמן ברייתא בדכפליה לתנאיה אע'פ שלא פירש ובכל ע'מ שבש'ס כגון (סוכה מא:) ע'מ שתחזירהו לי דאתרוג וכיוצא בו בעי כפילות ובכל מקום בעינן תנאי כפול אלא דוקא בשתויי יין ופרועי ראש דהוי איסורי בפ' שבועת העדות (שבועות דף לו:) והא דבעינן כפילות בסוטה משום דהוי איסורא דאית ביה ממונא דאיכא שאר וכסות ועונה וכתובה והא דאמרינן בירושלמי בפרק האומר א'ר יוסי א'ר בון בכל אתר אית ליה לר'מ מכלל לאו אתה שומע הן והכא לית ליה ונראה להרב ר' אלחנן דגרסינן בכל אתר לית ליה לר'מ וכו' והכא אית ליה ומשני ר' חנינא חומר הוא בערוה כלומר אע'ג דלא כפל תנאו ומן הדין התנאי בטל ומעשה קיים ומשום חומר אין הגט גט ולא הקידושין קידושין שאם קבלה קידושין מאחר צריכה גט משניהם ובהכי איירי התם לעיל הקשה הרב ר' אלחנן כיון דבעינן תנאי כפול באיזהו נשך (ב'מ דף סו.) גבי אי קיימת דידך אנא דקאמר פטומי מילי בעלמא הוא משמע שאם התנה הוא כמו שהיא אמרה היה מועיל ואמאי הא לא כפליה לתנאיה ואומר רבינו יצחק הא דנקט פטומי מילי משום דלא מהני אפי' לרבנן דר'מ וג' עניינים יש דיש מקומות דבעינן תנאי גמור ולר'מ תנאי כפול ויש מקומות דלא בעינן אלא גלוי דעת ויש מקומות דאפי' גלוי דעת לא בעינן ובפ' האיש מקדש (קדושין דף מט: ד'ה דברים) מפורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא משום דמעשה קודם לתנאי. </span>לאו משום דלית ליה לרבא כל האומר על מנת כאומר מעכשיו דמי דהא הכי הילכתא כדפרישית לעיל ועוד דבהדיא קאמר רבא בהילך אתרוג זה על מנת שתחזירהו לי החזירו יצא ואם לאו כאומר מעכשיו דמי היכי יצא והא לא חלה המתנה אלא כשהחזירו ואז אינו בידו ואין נראה לומר דהתם מיירי כגון שאמר מעכשיו דא'כ היה לו לפרש בדבריו ואע'ג דלא פירש נמי כפילות היינו משום דלא מפרש ליה במשנתינו אבל אי מיירי באומר מעכשיו היה לו לפרש אלא שרוצה רבא ליישב ברייתא זו אפילו כרבנן ורבי אבל לרבי אתיא שפיר כדמסיק רב אשי ואביי נמי משמע לקמן בסוף פירקין דסבר כרבי דקאמר הכל מודין בעל מנת שתצא חמה מנרתיקה דמעכשיו קאמר וכדרבי כו' ומיהו אין משם ראיה דלא מצי למימר איפכא הכל מודין דעל מנת לאו כאומר מעכשיו דמי דהא באם תצא פליגי כ'ש בעל מנת דעדיף:  דתנאי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנאי </span>ומעשה בדבר אחד. </span>פירוש שהתנאי סותר המעשה דאין הגט חל אלא אחר שנתקיים התנאי ואז אין הגט בידה אבל הילך אתרוג זה במתנה על מנת שתחזירהו לא הוי תנאי ומעשה בדבר אחד דס'ל על מנת כאומר מעכשיו והמתנה חלה מיד ויצא בו מיד כשיבא לידו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מת </span>הבן או מת האב ה'ז גט. </span>פי' בקונטרס מת הבן בתוך ב' שנים משמע שרוצה לומר דאם לא הניקה ושמשה כלל דלא הוי גט וכן משמע בפירושו בגמרא גבי בשלמא לרבא כו' אלא לרב אשי כו' ואין נראה דאם מת האב כששימשתו יום אחד פשיטא דהוי גט כיון ששימשתו עד שמת דמה יש לה לשמש יותר וליכא למימר דאשמועינן אע'פ שמת קודם הוי גט דלא בעינן שתשמשנו כל ימי חייה דהא ודאי לא בעינן דאי הוה בעינן לא הוה גט דאין זה כריתות כדאמרינן בפרק בתרא (לקמן דף פג:)  כל ימי חייכי אין זה כריתות אלא נראה לרבינו יצחק לפרש דמת קודם שהניקה ושימשה כלל דלא איכווין אלא להרווחה ולא לצעורה והא לא איצטריך ואפי' לרב יוסף דאמר לעיל  והא לא דלה יש לחלק דהכא מסתמא אם היה יודע שימות אביו או בנו לא היה מקפיד בתנאו אבל התם אדרבה אם היה יודע דאתי מטרא לא היה משכירו כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלל </span>אמר רשב'ג כל עכבה שאינה הימנה ה'ז גט. </span>הקשה ה'ר אלחנן א'כ אמאי קאמר רבא לעיל דנתינה בעל כרחו לא הויא נתינה ולא הוי גט והא עכבה אינה ממנה והלכה כרשב'ג במשנתנו ועוד מאי שנא מת האב או הבן ממחולין לך דבעי למימר דאפילו לרשב'ג אינה מגורשת וי'ל דהכא ודאי להרווחה בעלמא עשה כן וכיון שמת ולא אצטריך הוי כאילו נתקיים התנאי אבל התם שתתני לי מאתים זוז בדעתו שיקבלם ולבסוף כשאינו רוצה לקבלם לא נתקיים התנאי והא דמספקא ליה לעיל במחולין לך דלמא אפי' לרבנן הוי גט ואע'ג דהכא לא הוי גט היינו משום דהתם בעצמו מחל לה אבל הכא לא מחל לה כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורמינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמינהו </span>שימשתו יום אחד ה'ז גט. </span>אין להקשות לפי' הקונטרס דמפרש דמת הבן או מת האב דמתני' אחר שהניקתו אמאי לא מוקי להך ברייתא דהכא שמת לאחר ששימשתו והניקתו יום אחד דא'כ הוה ליה למיתני בהדיא ומת אבל אין לתרץ דא'כ מאי איריא יום א' אפי' שעה אחת נמי דהא לרש'י שפירש בסמוך גבי אלא לרב אשי מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא ה'נ יום אחד לאו דוקא אלא אפילו שעה אחת דאי דוקא לא הוי פריך מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתניתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתניתין </span>רשב'ג. </span>דאמר גבי איצטלית תתן לו את דמיה דלהרווחה קא מיכוין ומתניתין נמי להרווחה קא מכוין והנקה ושימוש כל הצורך קאמר וברייתא רבנן דאמרי לצעורה קא מיכוין וכיון דציערה יום אחד סגי בהכי כיון דלא להרווחה קא מכוין ולפירוש זה אם מת קודם שהניקה ושימשה כלל אינו גט דהא לא ציערה אי נמי הכא לא נתכוון לצעורה בחנם אלא לצורך בנו ואביו וכי מת הא לא אצטריך אבל גבי אצטלית לעולם הוא צריך לאצטלית ולא לדמי' ולכך כשאבדה יכול לומר איני חפץ בדמי אצטלית וכן צריך לפרש בסמוך דמוקי מתני' כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברייתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברייתא </span>רשב'ג היא דמיקל בתנאי. </span>ובהרווחה פורתא סגי אבל רבנן דמחמרי אית לן למימר דכל הצורך קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>במפרש. </span>ברייתא במפרש יום אחד וקא משמע לן דוקא הניקתו ושימשתו יום אחד אבל מת ולא הניקתו ושמשתו כלל אינו גט דסלקא דעתין כיון שהיקל עליה כל כך שלא הצריכה אלא יום אחד אף על פי דפירש כי מת ולא הניקתו ושמשתו כלל ליהוי גט קא משמע לן דלא אמרינן הכי:  בשלמא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>לרבא רישא בדלא פריש וסיפא בדפריש. </span>פי' בקונט' כיון דלא אצטריך לפרושי ופירש אמרי' דאתיא למימר דאפילו מת לא הוי גט ואין נראה לר'י דהא גבי אביו אצטריך לפרושי וגבי בן אצטריך לפרושי לר' יהודה דאמר י'ח חודש ומה שפירש נמי אלא לרב אשי מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא כיון דברישא כמפרש יום אחד דמי על כרחין מת האב או הבן דקתני כגון שמת ולא הניקתו כלל ואמאי ה'ז גט הא לא נתקיים כלום מן התנאי ואין נראה דלכ'ע מת הבן היינו שלא הניקתו כלל כדפירש במתני' ונראה לר'י לפרש בשלמא לרבא כו' וסיפא בדפריש דהואיל ופירש שתי שנים ודאי לצעורה קא מכוין ואפילו מת אינו גט אלא לרב אשי כיון דרישא נמי הוי במפרש יום א' הרי נמי נתכוין לצעורה כיון דפירש ואפילו מת לא ליהוי גט כמו בסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוו </span>להו שני כתובין הבאין כאחד. </span>הקשה ה'ר אלחנן בפרק האומר (קדושין דף סא:) דפריך מקראי טובא לר' חנינא בן גמליאל דלא בעי תנאי כפול לימא דהויא ב' כתובין הבאים כאחד וי'ל דהתם כאיכא דאמרי דהכא דלרבנן קאמר להו אי נמי אי הוה פריך ליה התם מכולהו בהדי הדדי הוי משני להו דהוו שני כתובין הבאין כאחד ועוד דשפיר מצריך להו רבי חנינא בן גמליאל התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וגמרינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגמרינן </span>מינייהו. </span>פי' בקונטרס ולא הוו שני כתובים הבאין כאחד דכולהו מצריך להו ר' חנינא בן גמליאל בקדושין (ג'ז שם)  ואין נראה להרב רבי אלחנן דהתם לא מצריך להו אלא דמשני להו דאין משום אחד מהן ללמוד דניבעי תנאי כפול אבל לרבי מאיר דיליף מינייהו לא עביד שם צריכותא ויש לומר דיש בהן שום צריכותא:  תניא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כוותיה דרבי יוחנן. </span>מייתי ראיה מדקאמר ולגט ישן אין חוששין משמע דאם נתיחד עמה לא הוי אלא גט ישן אבל לרב הונא אם נתיחד עמה בטל הגט לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וניחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניחוש </span>שמא פייס. </span>מפורש לעיל (דף יח: ד'ה שמא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>הודו לו כל סיעתו כו'. </span>אין להוכיח מכאן דאין הלכה כרבי יוסי אע'ג דרב פסק כוותיה משום דרבי יוחנן קאמר הכא לא הודו לו כל סיעתו ורב ור' יוחנן הלכה כרבי יוחנן דהא ר' יוחנן גופיה יכול לסבור כרבי יוסי או שמא דוקא הכא דבעל פה לא סבר כרבי יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>אקיים ליה תנאיה. </span>וא'ת לאלתר מה יש לחוש דהא ודאי יתקיים התנאי דכיון דמת לא ישוב עוד לביתו וי'ל דאיכא למיגזר אטו לא מת כי אין העולם יודעין שמת ויתמהו על שמתירין לינשא אבל לאחר שנים עשר חדש הכל יודעין שנתקיים התנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים לכשתצא לכי נפקא קאמר. </span>ולרבי יוסי גט ואינו גט כדאמר לעיל באחר מיתה:  לאחר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>שבוע שנה. </span>נראה דאפילו עומד בסוף שבוע הוי שנה כיון שהזכיר לשון שבוע:  הדרן עלך מי שאחזו </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הזורק.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזורק. </span>ת'ל ונתן. </span>וא'ת ונימא ונתן כלל בידה פרט ואין בכלל אלא מה שבפרט וי'ל ושלחה חזר וכלל ודיינינן כעין הפרט וכן י'ל בסמוך גבי המצא תמצא דהוי כלל ופרט וכלל דשדי ידו בין המצא תמצא וא'ת א'כ היכי פריך בריש מרובה  (ב'ק סד:) גבי שדי חמור בין המצא תמצא והא מיבעי ליה לכדתניא אין לי אלא ידו כו' ומאי פריך כיון דהכא נמי שדינן ידו בין המצא תמצא הכי נמי נישדי חמור וי'ל כיון דשדינן ידו דאיירי ברשות ודמי להמצא תמצא תו לא נישדי חמור דהוי דבר הנגנב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכותב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכותב </span>לה דין ודברים כו'. </span>וא'ת והא אכתי אית ליה לבעל פירי כדאמרינן בהכותב  (כתובות פג.) שהבעל אוכל פירות בחייה וי'ל דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהן דאז לית ליה כדאמרי' התם ולר'ת דמפרש בסמוך דלא תלי באכילת פירות אתי שפיר כמו שאפרש בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>האומר לחבירו כו'. </span>הוה מצי לשנויי בשכותב לה בלשון טוב המועיל או שנתן לה הבעל במתנה דאמרינן בחזקת הבתים  (ב'ב דף נא:) דקנתה ואין הבעל אוכל פירות אלא משום דבפרק הכותב  (כתובות פג.) אצטריך לשנויי הכי משני נמי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכדרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכדרב </span>כהנא דאמר רב כהנא נחלה כו'. </span>אהא לא מייתי ראיה כיון דעדיין לא זכה בנכסים שיכול לסלק עצמו אפילו בלשון גרוע דהא בהנהו דמייתי לא איירי בלשון דין ודברים ועוד דאי אפשי דמייתי הוי לשון טוב טפי מדין ודברים כדמשמע בכריתות (דף כד:) אלא מייתי דלא תיקשי היכי יכול להתנות שלא יירשנה הואיל שלא בא לעולם עדיין כמו שאינו יכול להתנות על נחלת אביו ואפילו לר'מ דאמר בעל מנת שאין לך עלי שאר כסות ועונה תנאו בטל משום דמתנה על מה שכתוב בתורה הא בדרבנן תנאו קיים שאני התם שהוא עושה תנאי גמור אבל הכא אין עושה כל כך תנאי ועוד דאמרינן באיזהו נשך (ב'מ דף סו.) דבעינן שיעשה התנאי אותו שצריך לתנאי והכא עושהו הבעל שאינו צריך לתנאי ומביא שפיר מדרב כהנא דאדם מתנה עליה שלא יירשנה וכי תימא מאי שנא מנחלת אביו שאינו יכול להתנות לא דמי שהרי הכא תקנת חכמים היא וכדרבא דאמר האומר אי אפשי בתקנת חכמים כגון זו שומעין לו דכלום עשו אלא להנאתו אי אפשי לו באותה הנאה ואע'ג דלרב אית ליה בהכותב (כתובות פג.) דאפילו בדאורייתא יכול להתנות הש'ס דהכא לא סבר הכי ועוד דמסקנא דהתם לא קאי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>ודברים אין לי על שדה זו לא אמר כלום. </span>כל הני לישני לא מהני כלום משום דמדין ודברים ומעסק ידיו ורגליו סליק נפשיה ולא מגופה דשדה כדאמרינן בפ'ב דכריתות (דף כד:) והא דמהני גבי עבד אין לי עסק בך לא כמו שמפרש ר'ת דזכו ביה שמיא דא'כ היכי מייתי ראיה לקמן בפ'ב (דף פה.) דבאשה מהני הרי את לעצמך מק'ו מעבד אלא היינו טעמא דאין לי עסק בך משמע אלא תהא לעצמך וזה לא שייך בשדה:  ידה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ידה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ידה </span>גופיה מי קניא ליה. </span>וא'ת חצרה נמי לא קניא ליה גופיה אלא פירי וי'ל כיון דקנוי לו לפירא הוי כאילו קנוי לו גוף החצר אבל מעשה ידיה מעלמא קאתו ועוד דחצר קנוי לו בעל כרחה של אשה אבל ידיה אינם קנויים לו על כרחה דיכולה היא לומר איני ניזונית ואיני עושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיזיל </span>איהי ותיחוד ותפתח. </span>פירש רש'י לפי שהגט אסור לטלטל למוסרו לה אף על גב דבתוספתא בפרק משילין תניא אין מגרשין בשבת בשכיב מרע הקילו דלא תפול קמי יבם להכי בפ' משילין  (ביצה דף לז:) קתני אין מקדשין ולא קתני אין מגרשין כמו בתוספתא משום דשכיב מרע שרי לגרש ולא הוי כמו טלי גיטיך מעל גבי קרקע דכיון שהגט בא מרשות הבעל לרשותה הוי כאילו נתנו לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שקנתה אשה קנה בעלה. </span>וא'ת והא אמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף נא:) במתנה קנתה ואין הבעל אוכל פירות ואור'י דהכא איירי בשאלה דלא אלימא כמו מתנה ובמתנה דוקא אמרי' קנתה ואין הבעל אוכל פירות ור'ת מפרש דאע'ג דבמתנה אין הבעל אוכל פירות כיון דאם מכרה ונתנה אינו קיים כדאמרי' בחזקת הבתים (שם) חשיב כאילו הוי דבעל ואינה יכולה לקנות על ידו מה שבתוכו ואין תלוי באכילת פירות ותדע דהא שני לעיל בכותב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ואע'ג דאכתי הבעל אוכל פירות כדאמרי' בהכותב  (כתובות דף פג.) אלא הואיל ואם מכרה ונתנה קיים כדתנן בהכותב חשיב ליה חצרה ואור'י דאין ראיה דאיכא לאוקומי בכותב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהן כדפי' לעיל וכן צריך לומר בחזקת הבתים (ב'ב מט.)  גבי אין לאיש חזקה בנכסי אשתו כגון שכתב לה ובפירותיהם ואע'ג דלא קאמר ליה גמרא הכי הכא נמי לעיל ועוד דבירושלמי משמע בהדיא דבפירות תליא מילתא דפריך התם גגה וחצרה אינן משועבדים לאיש לאכילת פירות ומשני רבי יוחנן בשם רבי ינאי עד שיכתוב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שעומדת בצד ביתה. </span>בפ'ק דבבא מציעא (דף יא:) אמרי' דוקא בגט דחוב הוא לה בעינן שתהא עומדת בצד ביתה ולא במציאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פליג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פליג </span>רשותא לנפשיה. </span>וקשה לר'י דבפ' המוציא יין (שבת דף פ.)  ובחזקת הבתים (ב'ב נו.) גבי המוציא מרשות לרשות אמר רבה והוא שיש חיוב חטאת ביניהם אבל כרמלית לא אביי אמר אפילו כרמלית אבל פיסלא לא רבא אמר אפי' פיסלא ואזדא רבא לטעמיה דאמר רבא רשות שבת כרשו' גיטין פירוש ובגיטין חשיב פיסלא רשות בפני עצמו כדאמרינן הכא והשתא דהא פיסלא הוי ממש כרמלית דלא גבוה עשרה ובגבוה שלשה איירי דאי לאו הכי הוי כלבוד וגם מסתמא הוי רחב ארבעה דאם לא כן לא היה דבר חשוב בפני עצמו אם כן אמאי קאמר אביי אבל פיסלא לא ויש לומר דיש לחלק בין כרמלית גמור לכרמלית המיטלטל:  אמקום</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמקום </span>כרעי לא קפדי אינשי. </span>לכל הפחות באשתו וכן באויר המטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שקלתה תלויה בה. </span>וא'ת ותיפשוט איפכא מדמתרצי כל הני אמוראי ובהמוכר את הספינה (ב'ב דף פה:)  רוצה לפשוט מדברי אמוראי ואינו יכול ויש לומר דהכא לכולהו מספקא להו אלא דדחו למתני' דלא נפשוט מינה א'נ אפי' בעלמא כליו של לוקח ברשות מוכר קנה הכא לענין גט דלרחוקה קאתי לא קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקום </span>חיקה קנוי לה. </span>וא'ת פשיטא דהא חיקה הוי ממש כידה ואומר ר'י דר' יוחנן קשורה ותלויה בעי ומיירי כשבגדיה נגררין בארץ והשתא אי לאו טעמא דמקום חיקה קנוי לה לא הוי מהני מידי כיון דאינה קשורה ותלויה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>גט עד שיאמר לה הא גיטיך. </span>ר'י היה מצריך לנותן גט לאשתו לומר הי גיטיך וגם הרי את מותרת לכל אדם כדמשמע בהמגרש (לקמן דף פה:) שהיו רגילים לומר ג'כ ודן ומיהו קשה דבהניזקין  (לעיל דף נה.) משמע דאפילו לא אמר כשר גבי מעדותו של רבי יוחנן בן גודגדא נשמע אמר לעדים ראו גט זה וכו' וי'ל דהתם נמי אחר כך יגידו לה העדים שהיא מגורשת אף על פי דהאשה מתגרשת בעל כרחה מכל מקום צריך לומר לה הי גיטיך והרי את מותרת לכל אדם שתדע שהיא מגורשת ולא תהא חוזרת דבעינן שיהא משלחה ואינה חוזרת :  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר קרוב לה שנינו אפילו מאה אמה. </span>וקשה דבפ'ק דב'מ (דף י:) קא'ר יוחנן דקטנה יש לה חצר ויש לה ד' אמות וקאמר התם דיליף מציאה מגט משמע דבגט לרבי יוחנן אינה מגורשת אלא תוך ד' אמות והכא קאמר אפילו מאה אמה וי'ל דבד' אמות שלה אפילו יכול לשמור כמוה מגורשת וחוץ לארבע אמות צריך שתהא היא יכולה לשומרו ולא הוא ועוד קשה דרב אשי אית ליה התם דברה'ר לא תקנו ארבע אמות והכא תנן היתה עומדת ברה'ר קרוב לה מגורשת וי'ל דהתם באין יכול לשומרו והכא ביכולה לשומרו א'נ י'ל דהכא לאו דוקא נקט רה'ר אלא בסמטא או בצדי רה'ר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>א'א לצמצם. </span>וא'ת ולישני כגון דלא ידעינן הי מינייהו קדים ולכך הוי ספיקא וי'ל דלישנא דמחצה על מחצה לא משמע הכי ולכך מוקי לה בשתי כיתי עדים כו' וא'ת ונימא אוקי תרי בהדי תרי ואוקי איתתא בחזקת אשת איש ולא תהא מגורשת כלל וי'ל כיון דספיקא דרבנן היא כדאמרינן בפ' ארבעה אחין (יבמות דף לא.) נתנו לה דין מגורשת ואינה מגורשת:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שניהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניהם </span>אין יכולים זה הוא מחצה על מחצה. </span>פי' אין יכולין לשומרו כל אחד לבדו אלא שניהם יחד אבל אם אין יכולין לשומרו כלל פשיטא דאינה מגורשת כלל כל עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואת </span>לא תעביד עובדא עד דמטי גט לידה. </span>והיינו דוקא ברה'ר אבל בחצרה אין צריך שיגיע לידה כדאמר לעיל תיזיל איהי ותחוד ותפתח ומיהו בערוך בערך גט כתב קבלנו מרבותינו אפי' זרקו לה בתוך חצרה לא משתריא לעלמא עד דמטא גיטא לידה ומייתי מהא דאמר בירושלמי המחמיר שבכולן עד שיתננו לידה ואינה ראיה דאיכא למימר דמיירי ברה'ר דבהדיא מסיק לה אקרוב לו וקרוב לה ומסתמא לא אתא לאפוקי חצרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לגיטין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לגיטין </span>אמרו ולא לדבר אחר. </span>פי' בקונטר' משום דבגט נתינה בעל כרחה הויא נתינה והקשה ר'י לר' יהודה דלדבר אחר נמי אמרו לעיל במי שאחזו (דף עה.) דנתינה בעל כרחו הויא נתינה והשיב דבדבר אחר אשכחן דוכתא דלא הויא נתינה כגון הלוהו בישוב לא יחזיר לו במדבר אבל בגט בכל מקום הויא נתינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי מאי למימרא. </span>וא'ת אדרבה תקשי ליה אמאי קרוב ללוה חייב לוה כיון דאמר זרוק חובי ותפטר קרוב ללוה נמי ליפטר וי'ל דמיירי מסתמא דמפרש לו שיזרוק לו למקום שיוכל לשומרו הוא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחצה </span>על מחצה שניהם יחלוקו. </span>הכא לא שייך לומר המוציא מחבירו עליו הראיה דאין כאן ספק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>יכול לנתקו ולהביאו כו'. </span>נראה דלא מיירי כשהיתה ידה פתוחה ולאחר שנתן הגט בידה קפצה ידה דא'כ אפילו אין יכול להביאו אצלו אינה מגורשת כיון דבשעת נתינה היה יכול להביאו אצלו ומה שקופצת ידה אח'כ זה אינו עושה הבעל אלא היא והוה ליה כמו טלי גיטיך מעל גבי קרקע ואינו גט אלא נראה לר'י דמיירי שכבר היתה ידה קפוצה והוא תחב הגט לתוך ידה ואם תחב כל כך בחוזק עד שאינו יכול להביאו אצלו הויא מגורשת ור'ת מפרש דבידה פתוחה איירי שפיר ואם אינו יכול להביאו אצלו היינו כשהגט כבד ואם ימשוך אצלו תינתק המשיחה וצריך ליזהר שתהא יד האשה פתוחה עד שיניח כל הגט בידה דאם תקפוץ ידה בעוד שהבעל אוחז בראש הגט בידו לא הוי גט דהוי כמו גט בידה ומשיחה בידו ונראה דכשר דלא גרע מערק לה חרציה ושלפתו דהוי גט אע'ג דביד הבעל להדק מתניו שלא תטול והמחמיר תבא עליו ברכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בארבע אמות דידה קא נפיל. </span>הוה מצי לשנויי דמיירי שהאשה עומדת בחצר דידיה דלית לה ארבע אמות או ברה'ר לרב אשי דפ'ק דב'מ (דף י:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותתגרש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותתגרש </span>מאוירא דארבע אמות. </span>וא'ת והא לא מינטר כדאמרינן בסמוך באויר גג וי'ל דאויר ארבע אמות חשיב ליה מינטר ועומדת על ראש הגג מיירי אפילו חוץ לארבע אמות ולהכי פריך והא לא מינטר ור'י אומר דרבי אלעזר גופיה מספקא ליה אם מה שתיקנו חכמים ארבע אמות תיקנו גם באויר ואע'ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר כמו שעשו ארבע אמות רשותו ואע'פ שאינה רשותו:  היתה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היתה </span>עומדת בראש הגג. </span>לרבי אושעיא דאמר לעיל אפילו היא בטבריא וחצרה בציפורי האי עומדת היינו כמי שעומדת כלומר כגון שמשתמרת כדמשני לעיל אעומדת בתוך ביתה או בתוך חצרה אי נמי נקט עומדת לאשמועינן דבגג דידה מיירי שעומדת ברשותה כדמוקי לה בגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיו מחיצות התחתונות עודפו' על העליונות. </span>דמיד שיצא מרשות גג נכנס לרשות חצר וא'ת ומה מועיל דעודפות מ'מ כשזרקו מעל המעקה לא מנטר כנגד הגג וי'ל דכיון דשלש מחיצות עודפות חשיב משתמר ואין לחוש למחיצה רביעית אי נמי כשהגג קצר וחצר רחב הרבה ועודפות המחיצות גם רביעית מצד זה ומצד זה וכנגד המעקה אינו כי אם פתח בעלמא אי נמי כשהגג עומד באמצע החצר ולא מן הצד ומחיצות החצר מוקפות לו מכל צד וא'ת דאמרינן במרובה (ב'ק דף ע:)  באומר זרוק גניבתך לחצרי ותיקני לי חצרי גניבתך דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד והיכי באין כאחד והא לענין שבת מיחייב אפילו למעלה מן המחיצות עד שלא נכנס עדיין תוך המחיצות דרה'י עולה עד לרקיע ולענין קנין עד דמטי לתוך המחיצות וי'ל דמיירי כשזורק דרך פתח ולא מעל המחיצות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא. </span>תימה דנקט רבי דלא איירי אלא ברשות היחיד מקורה משום דביתא כמאן דמליא דמיא כדאמרינן בריש שבת (דף ה.) ודר'ע הוה ליה למינקט דאית ליה קלוטה כמי שהונחה דמיא אפילו ברה'ר ונראה דהשתא סלקא דעתין דטעמא דרבי לאו משום קירוי אלא משום מחיצה אית ליה דכמאן דמליא דמיא ולהכי קאמר כמאן כרבי דכר'ע לא מיתוקמא מדמצרכת מחיצות החיצונות עודפות ולר'ע אית ליה דכמי שהונחה דמיא אפילו ברה'ר אלא ודאי כרבי מוקמת לה ומשני אפילו תימא רבנן כו' ולפי זה יכול להיות טעמא דרבי משום קירוי כדאמרינן בשבת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרך </span>עלייה אינה מגורשת מ'ט מעיקרא לא למינח קאי. </span>ולא דמי להא דבעי רבא בפ'ק דב'מ (דף יב.) זרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח אחרת מהו אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא הכא דבדרך עלייה אין דומה כל כך שיהא עומד לנוח אי נמי התם בבית מקורה דומה יותר עומד לנוח:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דאמר רב יהודה אמר שמואל לא יעמוד אדם בגג זה כו'. </span>וא'ת והא שמואל פסיק כר'ש דאמר גגין רשות אחד הן בפ' כל גגות (עירובין דף צא.) וי'ל דהכא להוליך מגג לבית קאמר וא'ת א'כ אמאי נקט מגגו של חבירו אפי' מגג של עצמו לא יקלוט להוליך לביתו לפי שגגו נפרץ לגג של חבירו שהוא אסור לו וי'ל דשמואל סבר התם דאפי' במחיצות שאינן ניכרות אמרינן גוד אסיק מחיצות הבית למעלה ומותר לטלטל מגג לבית ומיהו אנן כרב קי'ל דמצריך מחיצות ניכרות ומיהו לישנא דכשם שדיורין חלוקין למטה כו' משמע דמגג לגג קאמר ושמא שמואל נמי נקט מילתיה ככולי עלמא לרבנן מגג לגג לר'ש מגג לבית וא'ת מאי קמ'ל שמואל מתני' היא בריש פ' כל גגות (שם דף פט:) וי'ל קמ'ל אפילו קליטת גשמים שלא נחו בגגו של חבירו ואפ'ה דיורין חלוקין למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה והכי הוה מצי לאיתויי מתני' אלא דניחא ליה לאיתויי מילתא דשמואל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פנימית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פנימית </span>גופה במחיצות החיצונות מינטרה. </span>מה שפירש בקונט' שמחיצות החיצונות משועבדות לפנימיות לאו דוקא משועבדות דא'כ אדמפליג בין חצרות לקופות ליפלוג בחצרות גופייהו בין משועבדות לשאינם משועבדות אלא טעמא כיון שהמחיצות החיצונות קבועות ועתידות לישאר שם חשיבא פנימית מינטרא בהו ומיירי כשמחיצות החיצונות מפסיקות בין חיצונה לפנימית דאי אין מפסיקות כשהגיע הגט לאויר פנימית ולא נכנס תוך מחיצות אמאי מגורשת הא אינו משתמר מפני בני חיצונה וא'כ לא חשיב חצר המשתמרת כדפריך גבי עובדא דר'ג וזקנים בב'מ (דף יא:)  וכי בצד שדהו היו עומדין אע'פ שהתבואה היתה בביתו של ר'ג שהיה משתמר כדמוכח בירושלמי שכבר היה בבית מ'מ לא הויא משתמרת לגבי זקנים מפני בני ביתו של ר'ג ועוד י'ל דמיירי שפיר באין מחיצות החיצונות מפסיקות ומיירי שהאשה עומדת בצד חצרה הלכך הוי חצר המשתמרת ע'י מחיצות החיצונות דלא לישדיא זיקא לרה'ר אבל גבי זקנים לא היו מועילין מחיצות בית של ר'ג כיון שהזקנים לא היו עומדין בצד הבית והא דאמרינן בשלהי השואל  (שם דף קב.) דהזבל של בעל הבית פי' של משכיר בתורי דאתו ליה מעלמא דקנתה לו חצרו אע'פ שאינה משתמרת מן השוכר י'ל דמיירי שיש גם למשכיר בית באותו חצר דהוי עומד בצד חצרו אי נמי שוכר הוי כמו שומר ושלוחו של משכיר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>לא נח. </span>פי' בקונטרס ואין מחיצות של כלי עשויות אלא להניח בתוכן משמע מפירושו דאויר כלי אינו קונה ואין נראה דבפרק בתרא דע'ז (דף עא:) אמר גבי יין נסך מכי מטא לאוירא דמנא קנייה יין נסך לא הוי עד דמטא לארעיה דמנא משמע דאויר כלי קונה אלא נראה דהכי פירושו דהא לא נח באויר כלי אבל גבי חצרות אע'ג דלא נח תוך מחיצות הפנימיות כיון שהוא תוך מחיצות החיצונה מגורשת כיון דמחיצות החיצונות הם קבועות כדפירשנו לעיל וגרסי' גבי חצרות כיון שהגיע לאויר מחיצות הפנימית פירוש כנגד הפנימי למעלה ממחיצותיה ותוך מחיצות חיצונה וגבי קופות גרסי' אפילו הגיע לאויר פנימית פירוש ולמעלה ממחיצותיה דאי הוה בתוך חלל קופה הפנימית הויא מגורשת כדפרישית ואית ספרים דגרסי גבי חצרות כיון שהגיע לאויר מחיצה חיצונה ולפי גירסא זו כיון דגבי קופות נקט פנימית הוי משמע אפילו מונח בחלל פנימית אינה מגורשת עד שינוח בשוליו כדפי' בקונט' ולא יתכן דאויר כלי קונה כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ב'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ב'ש </span>סברי לא אמרינן גזרה שמא יאמרו גיטה קודם לבנה. </span>בירושל' מפרש דאזלי לטעמייהו דב'ש אית להו בפ' המגרש (לקמן דף צ.) לא יגרש אדם את אשתו אא'כ מצא בה דבר ערוה הלכך מזוהמת היא בעיניו ואינו בא עליה וב'ה אית להו אפילו הקדיחתו תבשילו יכול לגרשה ואינה מזוהמת בעיניו ויאמרו כי בא עליה וכי האי גוונא פליגי לקמן (דף פא.) במגרש ולנה עמו בפונדקי למאן דמוקי לה בלא ראוה שנבעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>לשם מלכות שאינה הוגנת. </span>אומר רבינו אלחנן דלהכי קרי לה שאינה הוגנת לאשמועינן דאע'פ שאין לה לא כתב ולא לשון אף על פי כן מתקנאין בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>בלאות. </span>פירש בקונטרס בלאותיה קיימים ואין נראה דבהדיא אמרינן בסוף פרק אלמנה ניזונית (כתובות דף קא.) זינתה לא הפסידה בלאותיה קיימין אלא בשאין קיימין איירי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וצריכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצריכה </span>גט מזה ומזה. </span>פי' בקונטרס אע'פ שקדושי השני לא היו קדושין כדמפרש ביבמות (דף פח:) גזרה שמא יאמרו גירש ראשון גט גמור ונשא שני ונמצאת אשת איש יוצאה בלא גט ואינו נראה לה'ר יוסף דהתם ודאי היא אשת ראשון אינה מקודשת לשני אבל הכא מה'ת צריכה גט משני שהרי גט גמור היה אותו שגירש בו ראשון ואינו פסול אלא מדרבנן:  שינה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שינה </span>שמו ושמה כו'. </span>לא שינה ממש כדאמר בפ'ב (דף כ) וכן שם עירו ושם עירה לא ששינה ממש אלא שיש לאותה העיר שני שמות בשני מקומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושם </span>עירו ושם עירה. </span>אומר ר' יצחק דהיינו דווקא עיר שדרין בה אבל עיר שנולד בה אפי' שינה כשר כיון שא'צ לכותבו כלל שהקדמונים שהרגילו לכותבו משום שאם יארע שיש שם יוסף בן שמעון אחר יהיה בו סימן ע'י מקום לידה ותדע כי כמה פעמים כותבים מקום הלידה על פי הבעל או האשה ואם שינה פסול לא היה נכון לכותבו אלא ע'פ עדים ולא דמי לאשתמודעינהו דאפי' מפי קרוב או אשה נאמן בהחולץ  (יבמות דף לט:) דשם קל הדבר לברר ועביד לאיגלויי טובא ועוד דאשתמודעינהו צריכין להעיד כדי שלא תתעגן אבל כאן מה לנו לתקן לכתוב מקום הלידה בחנם כיון שע'י כך יכול לבא לידי פסול אם ישנה אלא ודאי אפי' שינה כשר ור'ת הביא ראיה שאין שטר נפסל כשנשתנה בו דבר שאין צריך מדאמר בפ'ב דכתובות  (דף כד:) דאין מעלין משטרות ליוחסין דלאו אכולה מילתא קא מסהדי אלא אמנה שבשטר ולא על מה שכתוב שהוא כהן אלמא אפילו אינו כהן השטר כשר וסברא הוא דעדים לא קיימי אלא על עיקר מעשה ומעשה באחד ששינה בגט מקום לידתו והכשירו ר'י והרבה פעמים כשלא היה להם ברור מקום הלידה הי' אומר אל תכתבוהו כלל ומקום עמידה נמי א'צ לכתוב דהא כל גיטין הבאים ממדינת הים אין כותבין מקום עמידת האשה ולהכי לא מוקי ליה בבעל ובשינה מקום עמידתו כדמוקי אסופר משום דפשיטא דאין צריך לכתוב מקום עמידתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה תקנו מלכות בגיטין. </span>וא'ת והא אמרינן בפ'ק דמסכת ע'ז (דף י.) ובגולה אין מונין אלא למלכות יון בלבד אלמא לא חיישינן לשלום מלכות ואור'י דדוקא בגיטין יש לחוש לשלום מלכות שמקפידין לפי שהוא דבר גדול שמפרידין איש מאשתו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>יתביתו בהיני כו'. </span>ואור'י דאלו שתי מקומות סמוכין הן זה לזה כדאמרינן בפ'ג דביצה (דף כה:) רב הונא הוו מכתפי לי' משילי להיני ומהיני לשילי משמע דקרובות הן זו לזו ולרבותא נקטינהו הני דאע'פ שאין דומה כל כך לשיקרא כיון שיכול לבא מזה לזה ביום אחד יש להחמיר ואור'י דאע'ג דבגט פסלינן היה במזרח וכתב במערב וה'ה עדים שלא יחתמו מ'מ בשאר שטרות אם כתב שילי בהיני כשר כדאמרי' באחד דיני ממונות (סנהדרין לב.)  שטר שכתבו באחד בניסן בשמיטה ובאו עדים ואמרו בא' בניסן עמנו הייתם כשר דחיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו אלמא אע'פ שלא היה בעיר ביום הכתוב בשטר כשר מ'מ אור'י שאין עושין יפה אותם שרגילים לכתוב כתובה בעיר אחרת שאין מקום החופה אע'פ שלא יהיה הסופר שם ביום החופה דלכתחילה צריך ליזהר אף בשאר שטרות כדאמר ליה רב לספריה כי יתביתו בהיני וכו' אך קשה לר'י דבפ' גט פשוט (ב'ב דף קס.) משמע דגיטין מאוחרין כשרים דאמר גט מקושר שעדיו מתוכו כשר לפי שיכול לעשותו פשוט דאז הוה מאוחר דבמקושר מלך שנה מונין לו שנים (שם קסד:)  וביבמות נמי בפרק ר'ג (דף נב.) אמר לכשאכנסנה אגרשנה ה'ז גט אע'פ שכתב מן האירוסין זמן של אחר נישואין א'כ אמאי פסלינן הכא היה במזרח וכתב במערב והלא אם יראו שלא היה סופר בעיר ביום כתיבת הגט יאמרו שאחרוהו וכתבוהו ודוחק הוא לומר דגט מאוחר לעולם פסול וההיא דמקושר שכתב עדיו מתוכו לא איירי בגט אשה אלא מיירי בשטר וההיא דכשאכנסנה אגרשנה שכתבו בו ביום של נישואין קודם הנישואין דלא משתמיט בשום מקום שיהא גט מאוחר פסול וי'ל שמא גט מאוחר אינו כשר אם לא יהיו לבסוף באותה העיר ביום שכתוב בגט הסופר והעדים ועוד י'ל דגט מאוחר ודאי כשר טפי שכתוב מקום שעומד בשעת כתיבה אע'פ שכשיבא הזמן הכתוב בו לא יעמדו שם הסופר והעדים יתלו שאיחרוהו וכתבוהו אבל היה במזרח וכתב במערב שאינו כותב מקום שעומד באותה שעה פסול משום מיחזי כשיקרא ועוד כי פעמים נודע שלא איחרוהו ויסברו העולם שהקדימוהו:  זו</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זו </span>דברי ר'מ אבל חכמים אומרים הולד כשר. </span>פי' בקונט' דאשלום מלכות קאי וקשה לר'ת דא'כ פליגי אדרב יהודה אמר שמואל דלעיל דאמר אבל חכמים אומרים אפי' לא כתב אלא לשם סנטר שבעיר הרי זו מגורשת דמשמע מגורשת ותינשא לכתחילה אע'פ שלא נכתב לשם מלכות א'כ היאך אנו כותבין בגיטין לבריאת עולם הא קיי'ל כרב באיסורי ולדידיה אסור לגרש בו לכתחילה ולספרים דגרסי לעיל אמר רב יהודה אמר רב קשה דרב אדרב ונצטרך לומר דאמוראי נינהו אליבא דרב ואומר הרב רבי אלחנן דלא קשה מידי דבסנטר העיר כשר טפי לפי שהוא ממלכות העיר אבל לשם מלכות אחרת אסור לגרש בו ובדיעבד הולד כשר ומשום דר'מ בעי מלכות חשובה קאמר אבל חכמים אומרים אפילו סנטר דגרע הויא מגורשת כיון דהוא מאותה מלכות ועדיף ממלכות אחרת ומה שאנו כותבין לבריאת עולם משום דהשתא ליכא שלום מלכות בכך שאפי' עובדי כוכבים אינם מונין לשנות מלכים אבל בימי חכמים היו רגילין למנות לשנות מלכים כדאמרינן בגט פשוט  (ב'ב דף קסד:) מנהגה של אומה זו מלך שנה מונין לו שתים פי' שהיו כותבין כן בשטרותיהן לכבוד המלך לומר מלך הרבה והרב ר' יוסף פי' דעכשיו אין המלכות מקפדת ולהכי לא כתבינן לשנות מלכים תדע דהא ר'מ מודה דכתבו לשם איסטנדרא כשר משום דאין מלכות מקפדת ור'ת מפרש דלאו אשלום מלכות קאי זו דברי ר'מ אלא אהיה במזרח וכתב במערב אבל לשום מלכות אחרת מותר לגרש בו לכתחילה לרבנן ולא פליג אדרב יהודה דלעיל ומגורשת היינו שתתגרש בו לכתחילה קאמר אפי' נכתב לשם סנטר דזילא בהו מילתא וכל שכן השתא שמותר לכתוב לבריאת עולם דלא זילא בהו מילתא כלל דלא מתקנאים בזה וקיי'ל כחכמים ואע'ג דסתם לן תנא כר' מאיר מ'מ מדקאמר לעיל ומשום שלום מלכות הולד ממזר אין ר'מ לטעמיה כו' וכן בפ'ק (לעיל ה:) משום דלא אמר בפני נכתב ובפני נחתם יוציא והולד ממזר ומשני אין ר'מ לטעמיה כו' משמע דלית הלכתא כוותיה והשתא אתי שפיר דקאמר דיקא נמי דמודים חכמים לר'מ בשינה שמו ושמה מדלא ערבינהו בהדי היה במזרח כו' דדמיא ליה ומיהו קשה לפירוש רבינו תם דלקמן בפרק בתרא (דף פו.) פריך אההיא דשלשה גיטין פסולין ותו ליכא והא איכא שלום מלכות התם הולד ממזר הכא הולד כשר הניחא לר'מ אלא לרבנן דאמרי הולד כשר מאי איכא למימר אלמא משמע דשלום מלכות דווקא בדיעבד הולד כשר לרבנן אבל לכתחילה אסור לגרש בו ורבינו תם גריס לקמן וכן נמצא בפי' רבינו חננאל והא איכא שלום מלכות וכו' ולא פריך משלום מלכות אלא מבבא שאחריה דהיה במזרח וכתב במערב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נישאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נישאו </span>אין זינו לא לימא תיהוי תיובתא דרב המנונא. </span>פירש בקונטרס דנישאו גזרינן שמא יאמרו חלץ זה ונשא זה וגירש ונמצא זה מחזיר חלוצתו אבל זינו דפריצותא בעלמא הוא לא חשדי לה בחלוצה וקשה לר'י דמאי קאמר בסמוך דמיחלפא באשה שהלך בעלה למדינת הים כיון דהך גזירה גופה שייכא בה דלשון מיחלפא משמע דהכא לא שייכא ההיא גזירה ועוד לאיכא דאמרי נישאו וה'ה לזינו מאי ס'ד כיון דההיא גזירה דמיחלפא באשה שהלך בעלה כו' לא שייכא אלא בנישאו ועוד אמאי לא דייק נמי הש'ס בהאשה רבה (יבמות דף צב.) גבי אמרו לה מת בעליך ונישאת נישאת אין זינתה לא כדדייק הכא ואור'י דאי שומרת יבם שזינתה מותרת לייבם דלא כרב המנונא בנישאת נמי לא גזרי' בה שמא יאמרו חלץ זה ונשא זה ונמצא מחזיר חלוצתו כיון דזינתה במזיד לא מיתסרא דהכי אמרינן בהאשה רבה (שם דף צד.) גבי מי שהלך אשתו למדינת הים דאשה שהלך בעלה למדינת הים אסור להחזירה משום דבמזיד מיתסרא בשוגג נמי גזרו בה רבנן שמא יאמרו גירש זה ונשאה זה והכי פירושו נישאו אין מדלא נקט זינו דהוה משמע תרוייהו ונקט נישאו שמע מינה נישאו דוקא אבל זינו לא משום דמיחלפא באשה שהלך וכו' אבל בגופה לא שייכא הך גזירה כיון דבמזיד לא מיתסרא ומשני נישאו והוא הדין לזינו וכיון דזינתה אסורה ליבם כדרב המנונא בנישאת נמי גזרינן בה שמא יאמרו חלץ זה ונישאת איכא דאמרי נישאת והוא הדין לזינו השתא לא מסתבר טעמא דמיחלפא כו' ולהכי קאמר לימא מסייע ליה לרב המנונא דאי בזינו שריא בנישאת נמי ליכא למיגזר בה בגופה ודחי אף ע'ג דליכא למיגזר בה מכל מקום מיחלפא באשה שהלך כו' וה'ה דהוי מצי למידחי הא מני ר'ע היא דמשוי חייבי לאוין כערוה ורב המנונא אליבא דרבנן קאמר כדדחי ליה בסוטה בפ'ב (דף יח:) אלא עדיפא מיניה קא דחי שאין צריך להעמידה כר'ע ואפי' הכי ליכא סייעתא לרב המנונא מיהו מצא רבינו יהודה בתוספתא דקתני על מתניתין דברי ר'מ שאמר משום ר' עקיבא דמשמע דכרבנן לא מתוקמא מתניתין לפי זה חולקת על הש'ס שלנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>גט לאיש ושובר לאשה. </span>ליכא למידק מהכא דכותבין שובר דהיכא דלא אפשר ודאי כותבין כדאמר בהכותב (כתובות פט:) :  לא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>כל הימנו לאבד זכותו של שני. </span>ואם תאמר לרב אדא בר אהבה דמוקי לה בשניסת מה שפירש בקונטרס משום חששא דקנוניא מה קנוניא שייך דכיון דנישאת לשני לא מצי להחזירה דתצא מזה ומזה וי'ל דפעמים דאין הבעל שם על לבו שאסור להחזירה ועושה קנוניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובנהרדעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובנהרדעא </span>לא מבטלי קלא. </span>אפילו ע'י עדים והא דאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף לב.) ובפ' שני דכתובות (דף כו: ושם)  גבי מעלין לכהונה על פי עד אחד דמבטלין קלא התם משום דנפסל מתרומה לעולם אבל משום דנאסרה לבעלה משום גרושה אין לבטלו א'נ שאני התם דלתרומה דרבנן אין לחוש אי מבטלי קלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דורות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דורות </span>אחרונים ר' דוסא. </span>אע'ג דבאלו נערות (כתובות דף לו:) קאמר ר' יוחנן רבי יהודה ור' דוסא אמרו דבר אחד והכא קאמר ר'י גופיה בא וראה שלא כדורות כו' גם על עצמו היה קורא תגר אי נמי לאו דבר אחד ממש קאמר שלא היה מיקל כמו ר' דוסא ובכמה מקומות אמרינן אמרו דבר אחד אע'פ שאינן שוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מה עשה לה ערבי זה. </span>לרבותא נקט דאפילו ערביים ששטופין בזימה כדאמרינן בפ'ב דקדושין (דף מט:) י' קבין זנות ירדו לעולם ט' נטלו ערביים ואחת לכל העולם אפ'ה ליכא למיחש: 


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: טרקסמון.
txt:
<span class='five'>טרקסמון. </span>לשון שער כמו טרוקו גלי (ברכות דף כח.)  ובערוך פי' טרקסמון מין ירק דבמשניו' חשיב ירק ששמו טרקסמון רוצה לומר דרך שמכניסין ירק שפטור ממעשר ואין נראה דא'כ הל'ל ירק סתם ועוד צ'ע במשניות אם דרך טרקסמון פטור אפילו מדרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרך </span>גגות כדי לפוטרן מן המעשר. </span>היינו דווקא אכילת עראי אבל אכילת קבע אסורה כדאמר רבי אושעיא (פסחים דף ט.)  מערים אדם על תבואתו ומכניסה במוץ שלה כדי שתהא בהמתו אוכלת ופטורה מן המעשר ואכילת בהמה אכילת עראי הוא כדתנן (פאה פ'א מ'ו) מאכילין לבהמה ולחיה ולעוף עד שיתמרח בכרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר אפילו חצר קובעת. </span>וא'ת ור' ינאי היכי פליג עליה והא כמה תנאי אית להו דחצר קובעת כההוא דמייתי בפ' יוצא דופן (נדה מז:) אי זו היא חצר שקובעת למעשר רבי ישמעאל אומר שהכלים נשמרים לתוכה כו' וכן (ביצה לה.) היה אוכל באשכול ונכנס מגינה לחצר ר'א אומר יגמור ור' יהושע אומר לא יגמור וי'ל דרבי ינאי מוקי להו מדרבנן אבל מה'ת צריך שיראה פני הבית אבל אין לתרץ דהא דחצר קובעת היינו דבעינן שיבא דרך חצר לבית אבל חצר לבד אינה קובעת אפי' מדרבנן דההוא דהיה אוכל באשכול משמע דחצר קובעת בלא בית וכן בכמה משניו' ועוד הקשה ה'ר אלחנן דההוא בסוף פ' יוצא דופן (נדה דף מז:) מסיים בה הכי ר' יהודה אומר שתי חצרות זו לפני' מזו הפנימי' חייבת והחיצונה פטורה ואי צריך להביא לבית פשיטא דלעולם לא יתחייב עד שיכניס דרך פנימית כי דרך חיצונה לבדה לא יוכל לבא:  בית</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>שמאי סברי אדם בועל בעילת זנות. </span>ואע'ג דביבמות פ' ב'ש  (דף קז.) אמרי ב'ש דאין ממאנין אלא ארוסות ולא נשואות ומפרש רב יוסף ורבה טעמא דב'ש משום דאין אדם בועל בעילתו בעילת זנות ולהכי נשואות אין יכולות למאן דלאו אדעתא דהכי נסבה איכא למימר דהתם כיון שראינו שקידשה ודאי אינו רוצה לבעול בעילתו בעילת זנות אבל הכא שלא ראינו הקדושין סברי דבועל בעילת זנות וב'ה סברי דלעולם אין אדם בועל בעילת זנות ואע'ג דאית להו התם אפילו נשואות ממאנות היינו משום דכיון שע'י קדושין ונשואין בא עליה לא חשיב ליה בעילת זנות כדאמרי' התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגט </span>קרח תצא מזה ומזה. </span>הא דלא תני לה בהדי הנהו דלעיל אומר ה'ר יוסף דאיידי דתנא לעיל כתב סופר גט כו' תנא כתב לגרש את אשתו והדר תנא המגרש את אשתו ולנה עמו בפונדקי דהוי נמי פלוגתא דב'ש וב'ה כמו כתב לגרש כו' והדר תנא גט קרח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>הדרכים האלו בה. </span>לקמן בפ' בתרא (דף פו.) מוקי לה כר'מ אבל לרבנן תצא והולד כשר:  צא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צא </span>והשלם עליו עבד מן השוק. </span>אומר ר'י דהך דהכא פליג אדחזקיה דאמר בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסב:) מילאהו בקרובים כשר דמשמע דוקא קרובים כשרים למילוי ומעשה בא לפני רבינו משולם באחד שכתב גט לאשתו והחתים עליו ב' עדים ואחר זמן החתים עליו עד שלישי והכשירו מסברא דהא דאמרינן דאין עדי הגט חותמין זה בלא זה היינו בשנים או שזימן שלשה יחד שאין הגט יכול להיות בפחות אז יחתמו כולם זה בפני זה אבל כשהגט נגמר בשנים ולא היה אז דעתו להחתים יותר כשחזר והחתים שלישי אין נפסל בכך כיון שנגמר ע'י הראשונים ור'ת הביא ראיה מכאן דכשר דלישנא דצא והשלם עליו עבד מן השוק משמע שכבר חתמו הראשונים ולא היה צריך כי אם להשלים אלמא כיון שכבר הוכשר הגט ע'י הראשונים תו לא מיפסיל בהשלמת אחרים זה שלא בפני זה ומיהו בקונטרס פירש והסופר והעדים בפנינו ועדיין לא נמסר משמע שסובר דבעינן זה בפני זה ומה שפירש ועדיין לא נמסר לה ר'ל שהעדים לא חתמו עדיין ולהכי לא נמסר לה וחותמין כולן זה בפני זה אך מה שפי' שהסופר בפנינו בחנם פירש דמה לנו אם הלך לו הסופר וכן פירש הר' אלחנן דנראה לפוסלו דכיון שבא להחתים שלישי גילה בדעתו שלא יהא גט עד שהחתים שלישי וחתימתו אין כלום כיון שלא חתמו זה בפני זה: לעיל פא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>משום כולכם. </span>פירש בקונטרס דמסתמא למנין קשריו היו עדיו מתחלה וחיישינן דלמא אמר להו כולכם חתומו והרי אחד מהם שלא חתם ותימה מאחר דפסלינן גט קרח משום כולכם מאותו טעם נפסל קרוב להחתים בתוכו כדאמרינן לעיל בפ' ב' (דף יח:) דאם אמר הבעל כולכם למ'ד משום עדים נמצא אחד מהן קרוב או פסול פסול הגט ויש לחלק דהכא במקושר דעדיו ג' הכשירו בו אחד קרוב ולעיל בפ'ב (שם ד'ה אמרי) הארכתי:  הדרן עלך הזורק גט </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המגרש.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המגרש. </span>אבל בעל מנת מודו ליה. </span>לכאורה היה נראה דדוקא בעל מנת שלא תינשאי מודו דלא הוי שיור משום דהותרה אצלו בזנות אבל בעל מנת שלא תיבעלי ולא תינשאי הוי שיור כמו חוץ ולהכי נקט בברייתא בסמוך על מנת שלא תינשאי גרידא דבשלא תינשאי ולא תיבעלי מודה ר' אליעזר דהוי שיור כמו חוץ וכן משמע קצת דהא לקמן פריך ארבי יוסי הגלילי דאמר היכן מצינו אסור לזה ומותר לזה במאי אי בעל מנת הרי הותרה אצלו בזנות אלא בחוץ ואי בעל מנת שלא תינשאי ולא תיבעלי קאמר רבי אליעזר נמי לא הוי שיורא מאי קאמר הרי הותרה אצלו בזנות ועוד למאי דמוקי לה בחוץ אדמקשה ר' יוסי הגלילי לרבי אליעזר מחוץ ליפרוך להו לרבנן דמודו בעל מנת שלא תינשאי ושלא תיבעלי דלא הותרה אצלו בזנות ומיהו נראה לר'י דאפילו בעל מנת שלא תינשאי ושלא תיבעלי מודו רבנן דלא הוי שיורא דכיון דאין אוסרה אלא בלשון תנאי הוי כאילו הותרה לכל ולהכי לא מצי פריך מידי רבי יוסי הגלילי אדרבנן וכי קאמר אילימא בעל מנת הרי הותרה אצלו בזנות הוה מצי למיפרך שאפילו לא הותרה אצלו בזנות כגון על מנת שלא תינשאי ולא תיבעלי דהרי הותרה לכל כיון דלא אסרה אלא דרך תנאי אלא נקט קושיא פשוטה ע'מ שלא תינשאי גרידא הנזכר בברייתא דאל'כ אדמפליג בסמוך בין ע'מ לחוץ לפלוג בע'מ גופיה ועוד דקאמר או דלמא האי אלא ע'מ הוא כו' אף על גב דבאלא אסיר נשואין ובעילה אפ'ה לא הוי שיור אף על גב דבחוץ מודו להו ובסמוך דקאמר ומתניתין דאוקימנא בחוץ מאי טעמא דרבי אליעזר אבל לרבנן אפילו בעל מנת שלא תינשאי ולא תיבעלי אתי שפיר מידי דהוי אכל תנאים דעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבינא תא שמע כל הבתים כו'. </span>ומדתנן בריש זבחים (דף ב.) כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשירין אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה לא הוה מצי לאיתויי ראיה דהתם לא שייך לא על מנת ולא חוץ ואותו אלא לא הוי אלא לשון רק או אבל:  שרבי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שרבי </span>אליעזר מתיר לכל אדם חוץ מאותו האיש. </span>משמע דאפילו בחיי אותו האיש מתירה לינשא והקשה רבינו שמואל אמאי לא חיישינן דלמא לא תקיים תנאה כדאמר לעיל במי שאחזו (דף עד.)  גבי הרי זה גיטיך על מנת שתתני לי מאתים זוז (ולאחר) לא תנשא עד שתתן ועוד מביא ראיה רבינו יצחק מברייתא דלקמן (דף פד.) על מנת שלא תיבעלי לאבא ולאביך אין חוששין שמא תיבעל להם הא לאחר חוששין שתיבעל לו ותירץ הרב רבי אלחנן דשאני גבי מאתים זוז דיש לחוש פן תפסיד את אשר לה ולא תוכל לקיים תנאה וכן גבי שלא תיבעלי לאחר חיישינן שמא יבא עליה באונס אבל הכא על מנת שלא תינשאי ליכא למיחש שישאנה בעל כרחה דנישואין אי אפשר בעל כרחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>לא נתגרשה אלא מאישה פסולה לכהונה. </span>וא'ת והא ודאי דאיסור כהונה שאני דהא אם לא נתגרשה אלא מאישה ולא הותרה לשום אדם פשיטא דאפילו לר'א לא הוי גט כלל בעלמא ואם מת מותרת להתייבם ואע'פ שפסולה לכהונה וי'ל דהכי מייתי דכיון דאפילו לא נתגרשה אלא מאישה פסולה לכהונה א'כ כי אמר חוץ מפלוני הוי גט גמור דאם לא הוי גט סברא הוא דבלא נתגרשה אלא מאישה אפילו ריח הגט לא הוי ולא היה אוסרה הכתוב לכהנים וא'ת לר'א דלא חשיב בעל מנת שיור ולתנא דמתני' דרבנן נמי מודו דלא הוי שיורא אמאי לא תנא ביבמות ברישא (דף ב.) ט'ז נשים פוטרות צרותיהן ולחשוב בהדייהו אשת איש דפוטרת צרתה כגון שגירשה זה בעל מנת שלא תינשא לפלוני ונשאה אחיו של פלוני ומת בלא בנים ומעל מנת שלא תנשא גרידא דמותרת בזנות או לא תיבעלי גרידא שיכולה להתקדש אין קשה דלא דמי לאחות אשה שאסורה גם בזנות ואינה יכולה להתקדש אבל מעל מנת שלא תינשא ושלא תיבעלי קשיא וי'ל דלא תני לה משום דלא דמי לאחות אשה דהתם בשעת נפילה הויא לה אחות אשה אבל הכא בשעת נפילה אכתי לא הויא אשת איש עד שתיבעל ליבם ותעבור על תנאו ואפילו תחשבנה כאילו היא אשת איש כיון שמטעם אשת איש אסורה ליבעל לו מ'מ לא מצי למיתני' דהא אם תיבעל לו נמצא שלא היתה אשת אחיו מעולם ולא דמי לאחות אשה הלכך לא פטרה ומיהו לא יתיישב אלא למאן דנפקא ליה מאחות אשה ועוד קשה לרבינו יצחק דאכתי משכחת לה אף בצרת צרה כגון דקידשה אחד חוץ מראובן ושמעון אחיו ובא ראובן וקידשה חוץ משמעון אחיו דאהני קידושי דידיה למיסרא אקמא ומת ראובן בלא בנים ולו אשה אחרת ויבם שמעון צרתה ולו אשה אחרת ומת בלא בנים ונפלו לפני לוי דצרת צרה פטורה מן החליצה ומן הייבום וי'ל כיון שנאסרה על יבם זה לפני קידושי אחיו משום אשת איש לא חשיבא לגבי יבם אשת אח אבל אי אשת שני מתים דאורייתא כדמשמע בסמוך משכחת לה שש עשרה צרות וצרת צרה כגון שקידש ראובן חוץ משמעון ולוי אחיו ובא שמעון וקידשה חוץ מלוי דאהני קידושי שמעון למיסרא אראובן ומתו ראובן ושמעון ויבם לוי צרת אשת שני מתים שאשת שני מתים לא נאסרה ללוי שלא אסרוה עליו ומת לוי ולו אשה אחרת ונפלו לפני יהודה דצרת [צרה] אשת שני מתים פטורה מן החליצה ויבום ומיהו איכא למימר בפלוגתא לא קמיירי דרבנן פליגי אדר'א בקידושין כמו בגירושין כדמסיק ויצאה והיתה ולדידהו לא משכחת אשת שני מתים ואפילו ללוי דמיירי בפלוגתא פ'ק דיבמות  (דף ט.) לא מיירי אלא בפלוגתא דסבירא ליה לתנא כוותיה תדע דלא תנא לוי חייבי לאוין ואע'ג דלר'ע לאו בני חליצה ויבום נינהו כחייבי כריתות אבל למאי דסלקא דעתיה דר' אבא דרבנן מודו בקידושין הוי מצי למיתני ט'ז ובירושלמי דמכילתין פריך לה וליתני ט'ז נשים לר'א ומשני התם התורה אסרה עליו ברם הכא הוא אסרה עליו פירוש כל ט'ו נשים אסרה תורה ליבם והאיסור בא ממילא על ידי קידושין בלא שום תנאי אבל כאן אסרה על ידי תנאי שלו א'נ י'ל תמן התורה אסרתה ואין לה היתר להתייבם דאין איסור שלה תלוי בשום אדם אלא בתורה שאסרתה עליו אבל באשת איש האיסור תלוי במגרש שאם ירצה יתירנה ליבם קודם שימות אחיו המת שנשאה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אשת שני מתים היכי משכחת לה. </span>הכא משמע דאשת שני מתים דאורייתא וקשה מפ'ג דיבמות (דף לא:) ומפ'ק (דף י:) ושם מפורש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שבא ראובן וקידשה חוץ משמעון ובא שמעון וקידשה סתם. </span>תימה לרבינו יצחק כשבא שמעון וקידשה סתם אמאי לא פקע אישות דראובן מ'ש מהרי את מותרת לכל אדם חוץ מפלוני ונישאת לאחר ומת דפקע אישות ראשון ומותרת לזה שנאסרה עליו ואין סברא לחלק משום דהתם הוי שיור מועט ופקע ויש לומר דהתם בגירושין כיון שהתחיל לנתקה ע'י שנישאת לאחר מנתקה לגמרי אבל הכא שבא לקדשה ע'י שנתקדשה לאחר לא נתקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזר </span>ואמר לה לראובן ושמעון. </span>כל הך בעיא מיתוקמא שפיר אף כרבנן:  אף</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>לשמעון מהו. </span>נראה דאף לראובן נמי מספקא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועמדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועמדה </span>ונישאת לזה שנאסרה עליו לא נמצא גט בטל. </span>וא'ת והלא אין נישואין חלין שהרי אסורה עליו משום איסור אשת איש ומאי שנא מדתניא בתוספתא על מנת שלא תינשאי לאבא ולאביך ה'ז גט על מנת שלא תבעלי לאבא ולאביך אינו גט חוששין שמא תבעל להם משמע דבע'מ שלא תנשא להם אפילו נישאת ה'ז גט והכא אמאי הגט בטל וי'ל דהכא עמדה ונישאת לאחר מיתת המגרש קאמר וכה'ג צ'ל לקמן גבי שלא תבעלי לאבא ולאביך אין חוששין שמא תבעל להם משום דאסורה להם הא לאחר חוששין שמא תבעל אע'ג דאסורה לו נמי משום אשת איש מ'מ חוששין שמא תבעל לו לאחר מיתת המגרש וההיא דתוספתא יש לישבה שלא תחלוק על הש'ס שלנו דהא דקתני התם על מנת שלא תבעלי לאבא ולאביך אינו גט חוששין שמא תבעל להם היינו כלומר שאם נראה שתבעל להם שלא יהא גט ובא להשמיענו דבעל מנת שלא תינשא כו' אפילו נישאת להם הוי גט א'נ קא משמע לן דעל מנת שלא תבעלי לאבא ולאביך לא בעי למימר דרך נשואין אלא דרך זנות בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>בחוץ לר' אליעזר מישרא שרי. </span>וטעמא כיון דנשאה זה שהותרה לו נתרוקן לו כל האישות ופקע אישות של ראשון לגמרי:  רבא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>כרבי ינאי משום זקן אחד סבירא ליה. </span>וא'ת א'כ ר' יוסי דקאמר רואה אני את דברי רבי אלעזר בן עזריה מדברי כולן ואית ליה הני פירכי סבר נמי כר' ינאי משום זקן אחד א'כ תיקשי  (א) לר' יוחנן דפליג לעיל אר' ינאי וי'ל דאיכא למימר דרואה אני את דברי רבי אלעזר לא משום הני פירכי קאמר וא'ת כיון דר'א מקרא יליף הנהו זקנים מה משיבין על דבריו דגזירת הכתוב הוא וי'ל דמשום דיש להשיב על דבריו מסתבר לאוקמי קרא טפי כדדרשי רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>קודמי הויה ראשונה דלא אגידא ביה כו'. </span>אע'ג דלגמרי על כרחיך לא דמו דהא בקודמי הויה ראשונה שרי לכ'ע ובקודמי הויה שניה אסורה לקרובי בעלה הראשון מ'מ הוקשו לענין כי היכי דלא הוי אשת איש מעיקרא ה'נ בעיא בקודמי הויה שניה שתהא מופקעת לגמרי ממנו מדין אשת איש ולא תהא אגידא ביה כלל:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>ר'א במגרש כו'. </span>תימה למאן מודה דלרבנן דפליגי עליה לא הויא גט ואינה מותרת לשום אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואידך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואידך </span>כרת כריתות לא דרשי. </span>והא דרבי יוסי הגלילי דהוי בכלל רבנן דריש בפ'ב (לעיל דף כא:) כרת כריתות והכא קאמר דלא דרשי היינו דלא דרשי ליה לההוא דרשא אלא לדרשא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>ימי חייכי אין זה כריתות כל ימי חיי וחיי פלוני ה'ז כריתות. </span>תימה לרבינו יצחק דבפ'ק דיומא (דף יג.) גבי אף אשה אחרת מתקינין לו מייתי מילתא דרבא דהכא בענין אחר דקאמר אלא דאמר לה ע'מ שתמות אחת מכם כו' וקאמר כי האי גוונא מי הוי גיטא והאמר רבא ה'ז גיטך ע'מ שלא תשתי יין כל ימי חיי וחייכי אין זה כריתות כל ימי חיי פלוני ה'ז כריתות ואין זה כדמסיק הכא ולא כדבעי למימר הכא מעיקרא דלא מידכר כל ימי חייכי ושמא הש'ס אינו חושש ומייתי בכל ענין כל ימי חיי כדבעי למימר מעיקרא וחייכי דאין זה כריתות כדמסיק ומיהו קשה לר'י התם אמאי לא הוי כריתות בעל מנת שתמות אחת מכם דמאי שנא מחיי פלוני דהוי כריתות דבשביל דתלה אף במיתתה לא גרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דפסקה פסקה. </span>הכא לא קאמר או דלמא לא שנא כדאמרינן לעיל דמיד כשאמר כיון דפסקה פסקה הבין שכן הוא:  מסתברא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מסתברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתברא </span>בין לר' אליעזר בין לרבנן כיון דפסקה פסקה. </span>פי' ומגורשת לעולם ואע'ג דלמאי דבעי למימר לרבי אליעזר או דלמא לא שנא משמע דבעי למימר דאין הגט חל אלא אותו היום כמו חוץ מפלוני דלא חל אלא מעלמא מ'מ לישנא דפסקה משמע לגמרי והא דקאמר לקמן (דף פו.) לעולם לאפוקי (מדרבא אמר רב נחמן) לאו לאפוקי ממש אלא שופרא דשטרא אתקין מיומא דנן ולעלם שלא תטעה לומר שאינה מגורשת אלא אותו יום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>א'ר נחמן ה'ק. </span>וא'ת דמעיקרא לא אמר כך וי'ל דמעיקרא סבר דאפקעי רבנן קידושין מינה ולבסוף חזר בו שאין נראה לו סברא דבשביל חששא מועטת כזו יפקיעו רבנן קידושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומיגרשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומיגרשה </span>למחר ומקיים לתנאיה. </span>דהשתא לא שייך שמא יאמרו נשותיהן נותנין במתנה כיון דנישאת לאחר בינתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>בדידה קיימא לאגרושי. </span>אע'ג דכיון שאינה יכולה לקיים תנאה (א) הויא אשת איש לזה שנשאת לו עכשיו מ'מ אינה יכולה לקיים תנאה ולינשא בלא גירושין דלעולם צריכה גט מספיקא שמא יתקיים תנאה ותנשא גם לשני ע'י מיתת הראשון או יגרשה וקשה לרבי יהודה והא ודאי בדידה קיימא לאיגרושי שיכולה לומר מאיס עלי וכייפינן ליה  ולפי פי' רש'י ורבינו תם דלא כייפינן ליה ניחא ועוד קשיא דכייפינן ליה לגרשה שהרי היא עליו באיסור אשת איש וא'כ מאי קאמר אטו בדידה קיימא לאיגרושי ואי הוה מפרש בדידה קיימא לאיגרושי ולאינסובי דודאי אין בידה שישאנה זה הוי אתי שפיר אך אין הלשון משמע כן וי'ל כיון דמכל מקום יכול הבעל לדחותה לא בדידה קיימא לאיגרושי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שתעלי לרקיע אינו גט. </span>בהשוכר את הפועלים בסופו (ב'מ דף צד.) גרסינן אם נתקיים התנאי הרי זה גט ואם לאו אינו גט ותימה היאך יכול לקיימו  וי'ל ע'י שם קשה להרב ר' אלחנן דהוה לן למילף מתנאי בני גד ובני ראובן שיכול לקיימו אבל היכא שלא יוכל לקיימו כי הכא הוה לן למימר דאף על גב דתנאי בטל מעשה קיים כי היכי דילפינן בפרק מצות חליצה  (יבמות דף קו) דבעינן שיוכל לעשות ע'י שליח וי'ל דהתם לא ילפינן אלא שהמעשה יכול לעשות ע'י שליח אבל תנאי אין לחוש אם לא יוכל לעשות ע'י שליח או אינו יכול לעשות כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שתבעלי לפלוני ואילו לאבא ולאביך לא קתני. </span>יש ספרים שהוגהו בברייתא ע'מ שלא תבעלי לאבא ולאביך אין חוששין שמא תבעל להם משום דקשיא להו מאי דייק ואילו לאבא ולאביך לא קתני אבא ואביך מאן דכר שמייהו מיהו משום כן אין צריך להגיה דשפיר דייק מדקתני ע'מ שתבעלי לפלוני משמע דוקא לפלוני דלא חשיב הפלגה בדברים במה שיש שם איסור פנויה אבל אבא ואביך לא:  ותיפוק</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיפוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיפוק </span>ליה דהוה מתנה על מה שכתוב בתורה. </span>אומר ה'ר אלחנן דקרע את כסותי ע'מ לפטור אע'ג דנזקין חשיב להו גמרא בערכין (דף ו:) מלוה כתובה בתורה מ'מ לא חשיב מתנה על מה שכתוב בתורה כיון שמוחל בהדיא אבל ודאי אם היה אומר קרע את כסותי ע'מ שאין לך עלי דין נזק חשיב מתנה על מה שכתוב בתורה כמו בעל מנת שאין לך עלי אונאה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>חזקיה ר'ש בן אלעזר היא. </span>הא דתניא בפ'ק (לעיל דף ה:)  ולקמן (דף פו.) נמי מייתי המביא גט ולא אמר בפני נכתב וכו' כיצד יעשה יטלנו הימנה ויחזור ויתננו לה אתיא אפילו כרבי דכיון שניתן הגט כהילכתו מן התורה מה שהוא אומר אחר הנתינה בפני נכתב ובפני נחתם לא היה מועיל כלום ועוד דשליח דוקא כשיאמר בשעת נתינה מידק דייק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אומר אפילו תימא רבי דילכון אמר. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע דלחזקיה רבו היה אומר כן דעלה קאי לפי שרב כהנא היה מבבל וחזקיה גם הוא היה מבבל כדאמר בסוכה (דף כ. ודף מד.) עלו ר' חייא ובניו ויסדוה ואין נראה לר'י דהא מסתמא כשפשט רב כהנא לר' יוחנן כמה ספיקות ששאל כדאמר בהגוזל בתרא (ב'ק דף קיז:) כבר נפטר חזקיה דאילו היה קיים לא היה שואל ספיקותיו ר' יוחנן מרב כהנא אלא מחזקיה שהיה רבו כדאמר באלו קשרים (שבת דף קיב:) דקא'ר יוחנן כבר שנית לנו סנדל וגם רב כהנא לא היה מניח חזקיה ויושב לפני רבי יוחנן ור' יוחנן בעצמו לא היה בעל ישיבה בעוד שחזקיה קיים אלא נראה שלתלמידיו מבבל שהיו לפניו היה אומר ר' יוחנן דילכון אמר כך כמו שפירש ר'ת בקידושין בפ'ק (דף כט:)  הא לן והא להו ואע'ג דבזבחים בפרק קדשי קדשים (דף נט.) אמר כי סליק רב כהנא אשכחיה לר'ש ברבי משמע שר'ש ברבי היה עדיין קיים והוא היה גדול ואפילו מר' חייא אביו של חזקיה דהא אגמריה ספר תהלים כדאמרינן בפ'ק דקידושין (דף לג.)  ואין נראה כלל שהיה מניח ר'ש ולומד לפני ר' יוחנן שר' יוחנן היה צריך לרב כהנא דאגמריה כל ספיקי דהוו ליה אלא י'ל דשני פעמים עלה רב כהנא לארץ ישראל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כתבו בתוכו אע'פ שחזר ומחקו פסול. </span>פירוש לפי שלא נכתב הגט אלא על תנאי זה ואין כאן כריתות משמע דוקא חוץ דלא הוה כריתות חזר ומחקו פסול אבל שאר מחקין כשרין בגט רק שיעשה קיום המחק לפני שריר וקיים ומ'מ נהגו העולם להחמיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא הני מילי לאחר התורף. </span>פי' כשאמר הבעל אחר התורף אבל אמר הבעל לפני התורף אפילו בעל פה שלא כתבו הסופר פסול שעל תנאי זה כתבו ואין זה כריתות קמ'ל דאפ'ה כשר דסופר לא כתב אלא ע'מ כמו שיאמר הבעל בסוף וכיון שחזר בו כשר ומ'מ אע'ג דמתני' איירי לפני התורף כתבו לאחר התורף נמי פסול כדאמרינן בסמוך ואיבעית אימא לאחר התורף ודברי הכל ור' זירא סבר כרב ספרא דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתוקי </span>שתקיה לבעל כו'. </span>בכל שאר תנאים איירי כדפי' בקונטרס ורבא לטעמיה דלפני התורף גזר ע'מ אטו חוץ לרבנן דרבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>התנאים פוסלין בגט. </span>פירש בקונטרס שנכתב בגט ואפילו נתקיימו התנאים ואין נראה לרבינו יצחק דמה שייך לגזור בע'מ שתתני לי מאתים זוז וכיוצא בו אטו חוץ כיון שאין שם שיור כמו בחוץ ולא היה שייך כלל בשאר תנאים לגזור אטו חוץ אם לא ע'מ שלא תינשאי לפלוני גרידא דהוי שיור ועוד קשה לרבינו יצחק דא'כ אפילו בעל פה נמי נגזור אטו חוץ ויפסל כל גט שיש בו תנאי אפילו על פה אפילו נתקיים התנאי ובסמוך מכשיר ר' זירא ע'מ אחר התורף אפילו לרבי אפילו כתבו בתוכו ועוד מדקא מהדרי ליה רבנן כל שאינו פוסל על פה אינו פוסל בכתב מכלל דבעל פה מודה להו רבי דאינו פוסל ונראה לר'י דכל תנאים אם נתקיימו אפילו נכתבו בגט כשר כמו בעל פה דלא שייך למגזר אטו חוץ כדפירשנו והכא בלא נתקיים התנאי קאמר רבי דפוסלים בגט כשנכתבו ומחקם דאין מועלת מחיקה בהם כי היכי דאינה מועלת בחוץ דגזרינן מחיקה דע'מ אטו מחיקת חוץ וחכ'א חוץ שפוסל בעל פה פירוש בשעת נתינה פוסל בכתב אפילו נמחק משום דלא נכתב לשם כריתות ע'מ שאין פוסל על פה משום דהוי כריתות אינו פוסל בכתב אע'פ שלדעת התנאי נכתב אין נפסל בכך כיון שחזר ומחקו אע'פ שלא קיימה ולא דמי לעל מנת שתתני לי מאתים זוז וחזר ואמר מחולין לך דאמרינן במי שאחזו (לעיל דף עד:) דאינה מגורשת דהיינו דוקא בשעת נתינה אבל בכתב תנאי בגט קודם הנתינה וחזר בו מן התנאי ומחקו כשר ואינה צריכה לקיים אלא רק מה שמתנה עמה בשעת נתינה שאז חלים הגירושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לאחר התורף דברי הכל כשר. </span>נראה לרבינו יהודה דכשר אפילו אמר הבעל קודם כתיבת התורף דבחוץ נמי ליכא פסולא דאורייתא אלא כשנכתב קודם התורף אבל נכתב אחר התורף אפילו אמר בעל קודם לכן לא חשיב נכתב שלא לשם כריתות דאין דעת הסופר לשם תנאי דחוץ לפלוני בשעת כתיבת התורף כיון שלא כתבו בגט עדיין וכיון דבחוץ ליכא פסול דאורייתא בע'מ הוי כשר דלא גזרינן גזירה לגזירה ותדע דרב ספרא דלעיל דקאי כר' זירא דהכא סבר לעיל דבעל פה אינו פוסל אפילו אמר הבעל לפני התורף כשלא נכתב כלל וה'ה כשנכתב אחר התורף שלא נפסל מן התורה מפני שאמר תחילה על פה ומיהו לרבא ודאי אמר הבעל לפני התורף ד'ה פסול אפילו נכתב אחר כך דלרבא פסול אפילו על מנת אפילו בעל פה שלא נכתב כלל לא בתחילה ולא בסוף כשלא נתקיים התנאי:  דברי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברי </span>הכל כשר. </span>אע'ג דבחוץ פסול אפילו אחר התורף כדאמרינן בסמוך ואי בעית אימא לאחר התורף ודברי הכל מ'מ לא גזרינן ביה ע'מ אטו חוץ דחוץ אחר התורף אינו פסול אלא מדרבנן גזירה אטו לפני תורף ולא גזרינן גזירה לגזירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר מחלוקת לאחר התורף. </span>דרבי גזר ע'מ דלאחר התורף אטו ע'מ דלפני התורף אע'ג דלפני התורף נמי אינו אלא גזירה אטו חוץ כולה חדא גזירה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לפני התורף דברי הכל פסול. </span>דגזרינן אטו חוץ ובחוץ הוא פסול גמור אפילו על פה דסבר רבא דלא נכתב לשם כריתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומתני'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומתני' </span>דקתני כתבו ואוקימנא בחוץ אבל על מנת לא פסול לאחר התורף ורבנן. </span>והוא הדין דבלאו האי טעמא צריך לאוקומי מתני' אחר התורף מדקתני כתבו דמשמע אבל על פה כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניתוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניתוה </span>קטנה מתגרשת בקידושי אביה. </span>וא'ת ודלמא מן הארוסין איירי וביש לה אב דבת הויה היא ועוד אמאי לא קא מייתי מתניתין דפרק התקבל (לעיל דף סה.)  קטנה שאמרה התקבל לי גיטי אינו גט עד שיגיע גט לידה ומוקמינן לה בפ'ב דקדושין (דף מד:) באין לה אב ואור'י דהך ברייתא משמע ליה בכל ענין אפילו אין לה אב או מן הנשואין דאין לאביה רשות בה אבל מתניתין דהתקבל מצי למדחיה בדיש לה אב כדמשמע פשט דמתניתין דקתני בתר הכי ואם אמר אביה כו' והכי הוה בעי למידק בפרק שני דקדושין (דף מד:)   דביש לה אב עסקינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מתרומתיך מהו. </span>פי' בקונטרס שאם תנשאי לכהן לא תאכל בתרומה ואין נראה לר'י דבלאו הכי לא אכלה בתרומה דגרושה מתחללת בביאת כהן ואפילו קידשה ונשאה ולא בא עליה דמשתמרת לביאה פסולה היא אע'ג דאהני מה שמשייר שתהא אסורה לאכול מן התורה מכל מקום נראה דוחק לפרש כן ונראה לפרש חוץ מתרומה שהוא כהן ומגרשה לכל דבר חוץ שלא תיאסר באכילתה אי הוי שיור דקנין כספו אמר רחמנא דע'י קידושין אוכלת בתרומה אם כן עדיין קידושין עליה ואין זה כריתות או דילמא בקידושין הא לא שייר שתוכל להתקדש למי שתרצה וכי האי גוונא פי' בקונטרס עצמו גבי חוץ מירושתך ומהפרת נדריך:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר ספר תירוכין ואגרת שבוקין. </span>בספרים לא היה כתוב גט פטורין ובגמרא נמי כי קאמר ולורכיה לוי'ו דתירוכין ולוי'ו דשיבוקין לא קאמר לוי'ו דפטורין ומיהו בפ'ק דנדרים (דף ה:)  כתיב בספרים נמי גט פיטורין ונראה דהכא נמי גרסינן ליה דהא ספר כריתות מתרגמינן פיטורין וגם בגיטין רגילין לכותבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דלא כתב ודן מוכחא מילתא דבהאי גיטא מיגרשה לה. </span>הכא משמע דפליגי בודן ובריש נדרים משמע דפליגי במינאי דלרבנן הויין ידים ואע'ג דלא כתיב מינאי מגורשת דאין אדם מגרש אשת חברו ואומר ר'י דבתרוייהו פליגי ושם מפורש ולא תיקשי לאביי דאמר התם ידים שאינם מוכיחות הוויין ידים ובסמוך אמר אביי לא ליכתוב ודין ושמא לשופרא דשטרא קאמר הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ליכתוב איגרת ביו'ד דמשמע איגרא. </span>אע'ג דבאגרת מן הדין אין יו'ד מ'מ איגרא שהוא לשון גג רגילות לכותבו ביו'ד לפי שאינו כתוב בעברי אבל באגרת שהוא לשון אגרת כתוב בעברי בלא יו'ד כדכתיב (אסתר ט) על כל דברי אגרת הזאת וכן כולם כתובין כן ובסדר תיקון שטרות שכתב הרב ר'י ט'ע כתב ולא ליכתוב אגרת בלא וי'ו דמשמע אגרתא בעלמא שאדם שולח לחברו אלא ואגרת בוי'ו דמשמע דקאי אגיטא ואודן דלעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתהוייין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתהוייין </span>דתצבייין בתלתא יודי'ן. </span>ואומר ר'י שראה בתיקון גיטין קדמונים דחמשה יודי'ן צריכי תלתא יודי'ן ביחד בסוף התיבה ואחר הדל'ת ואחר התי'ו דיתיהוייין דיתיצבייין וכן כתוב בתיקון שטרות של ה'ר יוסף ט'ע ודי תיהוייין הם שתי תיבות ודי במקום אשר אבל דיתבא על נהר פלוני הכל תיבה אחת כלומר היושבת ואין לכתוב די יתבא אשר יושבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולורכיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולורכיה </span>לוי'ו כו'. </span>ושמא אין צריך להאריך אלא כלומר שלא יעשה קצרה שתהא נראית יו'ד וכן רגל ה'א דלמהך להרחיק מן הגג שמא אין צריך להרחיק אלא שלא יחבר בגגה ושמא צריך להאריך הווי'ן ולהרחיק רגל הה'א שלא יטעו העולם בזה ונהגו להאריך ולהרחיק ומיהו ודאי דאין הגט פסול אם לא האריכן וכן הה'א של מהך אם לא הרחיקה יותר מדאי ומעשה בגט שלא היה ניכר היטב בין וי'ו ליו'ד שבא לפני רבינו אליהו והביא תינוק דלא חכים ולא טיפש לקרות אותה התיבה כדאמר במנחות גבי תפילין (דף כט:) זיל אייתי תינוק דלא חכים ולא טיפש אי קרי ויהרג כשר אי לא ייהרג הוא ופסול:  מן</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>עלולי ומן ערורי מלכא ומלכתא. </span>נראה לר'י דגרסי' איפכא מן ערורי ומן עלולי מלכא ומלכתא דלשון עלילה שייך במלך וערעורי גבי שאר כל אדם: 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: רושם.
txt:
<span class='five'>רושם. </span>פי' בקונטרס רושם וסימן שעושין לעבדים ואית ספרים דגרסי ורשו דאינשי פי' שאין עליו מלוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>עלולי מלכא. </span>כן הוא כמו שפי' בקונטרס כאן דמוכתב למלכות הוי מקח טעות כדאמרי' בהאומנין  (ב'מ פ.) ובהמוכר פירות (ב'ב צב:)  אמרינן בהדיא דאומר לו הרי שלך לפניך ובפ'ק דקידושין (דף יא.) ובפ' אע'פ (כתובות נח.) גבי סימפון בעבדים ליכא דאמר מאי אמרת ליסטים מזויין או מוכתב למלכות הנהו קלא אית להו צריך לפרש כמו שפי' ר'ת קלא אית להו ולא שכיחא ולא כמו שפי' בקונטר' התם קלא אית להו וסבר וקביל ומאי דאתקין לכתוב בשטרא לא הוי אלא לשופרא שלא יטעו העולם כמו חרורי דפשיטא שאם משוחרר הוא שהמקח בטל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>טצהר. </span>והא דאמרינן סימפון בעבדים ליכא אי בבראי הא קא חזי ליה אי בגואי לא איכפת ליה היינו במומין שהן עליו עתה אבל באותן שיבאו עליו אחר כך ולא יהיה אז ראוי למיקם קמיה ודאי הוה מקח טעות אף על גב דכי האי גוונא משכחת סימפון בעבדים איכא למימר דהא לא שכיחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>גיטין פסולין. </span>לעיל  (דף ג:) פירשתי ומה שפי' בקונטרס דהך משנה לא כרבי אלעזר ולא כר'מ אין נראה דאיכא בגמ' דמוקי לה כר' מאיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוקי </span>לההיא כר' מאיר. </span>נראה דלא גרסי' ההיא דאמתני' קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מניינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניינא </span>דסיפא למעוטי הא דתניא כו'. </span>כל משניות מפיק מחד מיעוטא ממניינא דרישא והך ברייתא ממניינא דסיפא ואשמעינן דמתרצתא היא ורבינו יצחק אומר דהך ברייתא איצטריכא מיעוטא לחוד לפי שיש תקנה אפי' לר'מ אפילו לכתחלה לינשא שיוכל ליטלו הימנה וליתנו לה קודם נישואין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב כתב ידו שנינו כו'. </span>דוקא כתב ידו ועד אבל כתב סופר ועד לא אפי' בספרא מובהק דסבירא ליה לרב חתם סופר שנינו כדפירש בקונט' ורבינו חננאל גריס דוקא כתב ידו ועד הוא דפסול ואם נישאת הוולד כשר אבל כתב סופר ועד תינשא לכתחילה ושמואל אמר אפילו כתב סופר ועד דוקא בדיעבד כשר והתנן כתב סופר ועד כשר ומשני התם בסופר מובהק וגירסא זו אינה בשום ספר ועוד יש לומר דלרב כתב סופר מובהק ועד כשר לכתחילה אבל בסופר שאינו מובהק ועד פסול אפילו בדיעבד:  יש</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>לה בנים לא תצא כו'. </span>וא'ת מאי פריך לעיל הניחא למ'ד לא תצא אלא למ'ד תצא מאי איכא למימר ומאי קושיא נימא דבשלום מלכות אפילו יש לה בנים תצא וי'ל דבשלום מלכות נמי כיון דלרבנן הולד כשר יש לה בנים לא תצא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זרק </span>לה קדושין ספק קרוב כו'. </span>בפ' ד' אחין (יבמות ל:) דייק ואילו בגירושין ספק קרוב לו כו' לא קתני ומפרש לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>העופות פוסלין במי חטאת. </span>טעמא משום שתהא חיותו בכלי אבל משום מלאכה אין נפסל אחר קידוש כדאמרינן בספרי ובמס' פרה (פ'ד מ'ד) ומיהו משום היסח הדעת נראה דנפסלין לאחר קידוש ובמקום אחר הארכתי :  וליתכשר</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליתכשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתכשר </span>האי בראובן והאי בבן יעקב עד. </span>תימה לר'י היכי ליתכשר בראובן הא לא תנא אלא איש פלוני עד כשר אבל איש פלוני בלא עד לא ואור'י דפשיטא ליה דראובן קאי אבן יעקב עד דבתריה והוי כאילו כתב בהדיה דראובן עד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליתכשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתכשר </span>האי בראובן בן והאי ביעקב עד. </span>פירש בקונטרס דראובן בן משמע אני בנו של ראובן כדרך פירוש חתימת יונים וזה שחתם תחת השני איש אחר היה ושמו יעקב ולפירושו שפי' שחתם כחתימת יונית בחנם פירש שיעקב הוא איש אחר שיוכל לפרש הוא יעקב הוא עצמו בן ראובן ופירוש דחוק לומר שהעברי חתם כדרך חתימת יונים ונראה לפרש דראובן בן דקאמר הוא בן יעקב ולא חש ראובן לכתוב שם יעקב אביו לפי שהוא כתוב וחתום על גט שני ונקרא יפה ראובן בן יעקב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דידעינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דידעינן </span>ביה בהאי חתימת ידא דלאו דיעקב. </span>משמע דבסתמא היה לנו לתלות ביעקב אע'ג דבעי קיום חותמין מסתמא השליח שאומר בפני נכתב וכו' מכיר חתימת ידו אי נמי איכא למימר דמיירי בא'י דאין צריך קיום חותמין כיון שאין עליו עוררים:  ודלמא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>בשמא דאבוה חתים. </span>דיש לנו לתלות ולהכשיר כיון שחתם אביו תחת גט השני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>סימנא שוייה דהא רב צייר כו'. </span>אע'ג דהתם בעו לאפקועי לשמייהו בדיסקי מעיקרא כדאמר בגט פשוט (ב'ב קסא:) ובהשולח (לעיל לו.) הכא יש להכשיר אע'ג דלא אפקע בשטר מעיקרא כיון ששמו חתום תחת גט הראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>תנן גט שכתבו עברית ועדיו יונית וכו'. </span>אבל מגופיה דמתני' לא מייתי דקתני את שהעדים הראשונים נקראים עמו כשר ולא מפליג בין כתבו שוה לעדיו לאינו שוה דאיכא לדחויי דבכתבו שוה לעדיו איירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>אחד עברי ועד אחד יווני באין מתחת זה לתחת זה שניהם פסולין. </span>פירש בקונטרס על כל גט חתום עברי ויווני ולפירושו נראה דגרסינן עד אחד עברי ועד אחד יווני באין מתחת זה לתחת זה ועד אחד עברי ואחד יווני באין מתחת זה לתחת זה שניהם פסולים ובגמ' גריס וליתכשר האי בעד אחד עברי ועד אחד יווני והאי בעד אחד עברי ועד אחד יווני ועל אותן שמפרשים שמיירי שהעדים חותמים כדרכם כל חתימה בשיטה אחת הקשה בקונטרס א'כ לא משכחת עברי חתום על השני ומתני' פלגינהו עברי ויווני לזה ועברי ויווני לזה ועוד דבגמ' פריך וליתכשר האי בעברי ויווני והאי בעברי ויווני ור'ת מפרש שיש ליישב שכל חתימה מכוונת בשיטה אחת ולא גרסינן במתני' אלא עד אחד עברי ועד אחד יווני ועד אחד עברי ועד אחד יווני באין מתחת זה לתחת זה ולא גרסינן מתחת זה וכו' עד לסוף ובגמ' נמי לא גרסינן אלא ולתכשר האי בעד אחד עברי ועד אחד יווני ותו לא והכי פירושו לא מיבעיא אי לא חיישינן לגונדלית דאז יש להכשיר שניהם הראשון בשני עברים והשני בשני יוונים אלא אפילו חיישינן לגונדלית ואי אפשר להכשיר שניהם קמא מיהא ליתכשר בעד אחד עברי [כדרכו] ואחד יווני [גונדלית] והוה מצי למימר דקמא מיהא ליתכשר בכולהו דכולהו קיימי עליה אלא שלא הוצרך להכשיר הראשון אלא בעברי ויווני ומשני דתנא דידן דחייש לגונדלית פוסל שניהם דחייש דלמא חתמו תלתא אחד וחד אחד עברי הראשון אקמא ועברי השני ושני יוונים אשני וחתם עברי השני גונדלית או יווני הראשון חתם גונדלית אקמא עם שני עברים ויווני האחרון אשני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חתמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חתמו </span>עדים בראש הדף. </span>וא'ת אמאי איצטריך למתני סיפא הקיף ראשו של זה בצד ראשו של זה דשניהם פסולין היינו בראש הדף וי'ל דאיצטריך למיפסל גגו של עדים כנגד גגו של כתב למאי דמסקינן בגמ' דלא איירי ברמי כי עיברא דמהכא לא שמעינן אלא שרגלי חתימת עדים כנגד גג הכתב אע'פ דהא נמי שמעינן מסיפא איכא למימר דאיצטריך הך דהכא משום דהוה אמינא הך דשניהם פסולין היינו משום דכי היכי דלא קיימי אהאי לא קיימי נמי אהאי אבל הכא דאין כאן אלא גט א' א'כ ודאי קיימא עליה חתימה זו וסיפא דסיפא דראשו של זה בצד סופו של זה איצטריך לאשמעינן דלא פסלי מטעם דכי היכי דלא קיימי אהאי לא קיימי אהאי ולרש'י דגרס מעיקרא סופו של זה בצד סופו של זה לא הוה צריך סיפא דסיפא אלא דכל גווני משמיענו ויש ספרים דלא גרסי לה ובגמ' נמי לא מייתי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וניחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניחוש </span>דלמא תרי גיטי הוו. </span>ולעיל נמי חיישינן לגונדלית ופסיל אע'ג דלעיל תלינן להכשיר דפריך וליתכשר האי כו' התם משום דאיכא רגלים לדבר שחתם שם אביו תחת הגט השני אם כן עליו נמי חתם:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי כשיש ריוח מלמעלה. </span>מיכן יש להכשיר גיטין ושטרות שאין בהן ריוח כלל לא למעלה ולא למטה וכן משמע כולה שמעתין דריש גט פשוט (ב'ב דף קסב.) ואמר ה'ר אלחנן דאפ'ה לא חיישינן שמא יחתוך בעל השטר מן השיטין של מעלה לפי שהזמן וכל זכות בעל השטר הוא למעלה ולא יחתוך זכותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>אימלוכי אימליך. </span>פי' בקונטרס שביטלו ושוב אינו יכול לחזור לגרש בו ואין נראה  דלר'נ דאמר חוזר ומגרש בו מאי איכא למימר ומיהו אמר ה'ר עזרא הנביא דלעיל שנגמר הגט אינו יכול לבטלו אבל כשלא נכתב כולו מודה ר'נ דאינו חוזר ומגרש בו ועוד פי' דה'ל כמו נכתב ביום ונחתם בלילה ואין נראה כי העדים ודאי יזהרו שלא יחתמו על שטר מוקדם ואור'י דנראה לפרש ודלמא אימלוכי כו' דשמא התחיל לכתוב הגט לשם איש אחר ונמלך וסיימו לשם זה וכגון ששמותיהן שוין וכר' אלעזר דלא בעי מוכיח מתוכו א'נ אפי' כר'מ ואימליך קודם שם האיש והאשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולי </span>האי לא חיישי'. </span>היינו דוקא לאמליך בין הרי את למותרת לא חיישי' אבל מ'מ בעינן שיהא ריוח למעלה ולמטה דאי לאו הכי חיישינן דלמא גייז ליה ואיתרמי דהוי הרי את מלמטה ומותרת למעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי ירמיה חתם סופר שנינו. </span>משמע דהלכה כר' ירמיה מדמייתי מרבי ירמיה אהא עובדא משמע דהכי קי'ל חתם סופר ועד כשר בשאר שטרות וכתב סופר ועד פסול אפילו בסופר מובהק ודלא כשמואל דהכשיר כתב סופר מובהק ועד ולכתחילה אפילו בגיטין ומ'מ אין להכשיר חתם סופר ועד בגיטין מכח רבי ירמיה דהא לכל אמוראי בסוף פ' התקבל (לעיל סו:) דמכשרי באומר אמרו יש לפסול חתם סופר ועד משום דנפיק מיניה חורבה כדאמר התם:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכך </span>היו נקיי הדעת שבירושלים כותבין. </span>שלא היו כותבין אלא איש פלוני בן פלוני ור'ח וכן ר'ת גרסי חניכתו וחניכתה כשר וכך היו נקיי הדעת שבירושלים כותבין פירוש שלא היו כותבין אלא חניכתם וחניכת אבות דבגמרא לא איירי בחניכת האיש כדהכא אלא חניכה שהמשפחה נקראת על שמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>[מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>[מאי </span>קראה. </span>כי תוליד חד דור בנים תרי דור ובני תרי דור בנים תרי דור הרי ז']. גליון תוס':  שמע</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה מהרה דמרי עלמא תמני מאה וחמשין ותרתי. </span>וא'ת נהי דמשנכנסו לארץ עד שיצאו יש כל כך מ'מ מאז לא עבדו ע'ז ועוד הקשה ה'ר אלחנן ודלמא תאבדו מהר אחר ונושנתם קאמר ואור'י דמתחילה מיד היו עובדי עבודת כוכבים שפסלו של מיכה היה עמהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובעובדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובעובדי </span>כוכבים חובטין אותו ואומרים לו עשה מה שישראל אומרים לך. </span>אין לפרש דאפי' בענין זה רוצה לומר דבעובדי כוכבים פסול משום לפניהם ולא לפני עובדי כוכבים אע'פ דהעובדי כוכבים מעשין על פי ישראל דאין זה לפני עובדי כוכבים כיון דדייני ישראל מצוים לחובטו דאטו מומחין עצמן יחבטו אותו ולא יכלו לצוות להדיוט לחובטו אלא כמו שפר'ת והעובדי כוכבים חובטין אותו שאז כשר בזה הענין וכן פירש רב יהודאי גאון בהלכות גדולות דבעובדי כוכבים כשר בזה הענין וכן איתא בירושלמי דמכילתין אמר רב ישראל  שעושה כמעשה עובד כוכבים פסול (אפי') באומר איני זן ואיני מפרנס תני ר' חייא עובדי כוכבים שעושין כמעשה ישראל כשר אפי' באומר איני זן ואיני מפרנס ואהא דנקט אפי' [באומר] דלא מתכשר בעובדי כוכבים שלא ע'פ ישראל אע'ג דהוי כדין אמר ר' אסי מתני' אמרה כן ובעובדי כוכבי' חובטין אותו ואומרי' לו עשה מה שישראל אומר לך ולא מה שאנו אומרים לך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דרב משרשי' בדותא היא. </span>בח'ה (ב'ב מח. ד'ה דבר)  מפורש אמאי מייתי לה הש'ס התם כיון דבדותא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפניהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפניהם </span>ולא לפני הדיוטות. </span>פי' בקונטרס דקאי אשבעים זקנים דעלו עם משה אע'פ שכתובין בסוף פ' דואלה המשפטים ור'י אומר דאהאלהים טובא דכתיבי בפרשה קאי וכן משמע בהחובל (ב'ק פד:) דמאלהים נפקא לן מומחין דאמר מ'ש נזקי אדם באדם ונזקי אדם בשור דאלהים בעינן וליכא ואיצטריך קרא דלפניהם (ב) דלענין עישוי בעינן מומחין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>לפני הדיוטות. </span>תימה דמשמע דאיירי קרא בכשרים לדון ואילו בפ'ק דקדושין (דף לה.) ובב'ק (ד' טו.)  דרשינן מינה דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל דינין שבתורה ואשה פסולה לדון דתנן בפ' בא סימן (נדה מט:) כל הכשר לדון כשר להעיד ואשה פסולה להעיד כדמוכח בהחובל (ב'ק פח.)  ובפרק שבועת העדות (דף ל.) וי'ל דכלל דפרק בא סימן באיש איירי כלומר כל איש הכשר לדון כשר להעיד ומדבורה דכתיב בה  (שופטים ד) והיא שופטה את ישראל אין ראיה דאשה כשרה לדון דשמא לא היתה דנה אלא היתה מלמדת להם הדינים א'נ שמא קיבלו אותה עליהם משום שכינה מיהו בירושלמי דיומא (פ'ו) יש מעתה דאין אשה מעידה אינה דנה ואומר ר'י דקרא משמע ליה דאיירי בכל ענין בין בדיינין בין בנדונין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי גזלות וחבלות נמי. </span>וא'ת והא מצינו בכמה מקומות שהיו דנין גזלות וחבלות ההוא רעיא בפ'ק דבבא מציעא (דף ה.) וההוא גברא דגזל פדנא דתורי דחברי' (ב'ק דף צו:) ובכמה מקומות וי'ל דהיו דוחקין אותו ע'י דקבעיה ליה זימנא לא'י ועוד אור'י דגזלות ע'י חבלות קאמר דאין דנין בבבל שחבל בחברו וגזל לו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במילתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במילתא </span>דשכיחא כו'. </span>כמו בהודאות והלואות ומה שאנו מקבלים גרים אע'ג דגר צריך ג' מומחין כדאמרי' בהחולץ (יבמות מו:) משפט כתוב ביה אור'י דעבדינן שליחותייהו דחשיב כשכיחא ובהחולץ (גז'ש) נמי משמע שהיו מקבלים גרים בבבל וא'ת היכי עבדינן שליחותייהו והא עכשיו אין מומחין בא'י ומי יתן לנו רשות וי'ל דשליחות דקמאי עבדינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רב אשי כל קלא דבתר נישואין כו'. </span>וא'ת ולוקמה בתר אירוסין דחיישינן לרב אשי וי'ל דמשמע ליה מתני' אף בתר נישואין ועוד דפסקי' לקמן (דף פט:) דאף קלא דבתר אירוסין לא חיישינן:  אכלה</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכלה </span>בשוק גירגרה בשוק. </span>אומר רבינו יצחק דאיירי שפיר בקלא דקודם נישואין שיצא עליה קול זה ומדברות עליה לעז קודם שנשאת לכהן א'ל ר' יוחנן בן ברוקה א'כ לא הנחת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה כהן שהרי הוא אינו יודע במה שדברו עליה קודם ומה יש לו לעשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעולה </span>אין חוששין לה. </span>פי' בקונט' משום בעולה לכ'ג ולעיל נמי פי' יצא לה שם מזנה בעיר כגון שנבעלה לעובד כוכבים או לעבד דפוסלין בביאה וה'נ הוה מצי לפרש חייבי כריתות ורבינו יצחק אומר דסתם בעילה דזנות שאין ידוע ממי פסולה לכהונה והרי היא בחזקת בעולה לנתין ולממזר עד שתביא ראיה לדבריה כדאמרינן בפ'ק דכתובות  (דף יד.) דאין אשה בודקת ומזנה ואפילו לר'ג דאמר נאמנת היינו היכא דאמרה לכשר נבעלתי אבל היכא דאמרה לא נבעלתי או אינה יודעת ממי אפי' רבן גמליאל מודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארוסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארוסה </span>אין חוששין לה. </span>לא מיבעיא נשואה דאם אמת היה הדבר היה מתפרסם אלא אפילו ארוסה דאין מתפרסם כל כך אין חוששין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שמגיעין לדבר הברור. </span>מסתמא לא פליג רבי אבא אעולא דלעיל ואברייתא דלוי וכן משמע מדלא קאמר ורבי אבא אמר אלא לעיל דאיכא רגלים לדבר לא בעינן שיגיע לדבר ברור אבל הכא דליכא רגלים לדבר בעינן שיגיע לדבר ברור וקול דלעיל לא שייך אלא בקדושין והך דהכא שייך בגירושין כמו בקדושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מבטלינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מבטלינן </span>קלא או לא מבטלינן. </span>נראה כפירוש שני שבקונטרס כגון שחזרו פלוני ופלוני ממדינת הים ואמרו לא היו דברים מעולם וכן אמרי' לקמן אילימא לכי מגליא דקדושין קמאי לאו קדושין מבטלין קלא ופירוש ראשון אין נראה ומייתי ראיה מדאמר רב חסדא עד שישמעו מפי הכשרים ש'מ מבטלין קלא כיון שאין חוששין במהרה לקול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שישמעו מפי הכשרים כו'. </span>אע'ג דאמר לעיל ונשים אומרות פלונית נתקדשה שמא משום דהתם איכא רגלים לדבר ואית ספרים דגרסי ובני אדם נכנסים ויוצאין ולא גרסינן ונשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דבעידנא דהוה קלא לא הוה אמתלא. </span>לישנא משמע דסבר כר' יוחנן ופליג אדרבה בר רב הונא דאמר אמתלא שאמרו אפילו מיכן ועד עשרה ימים:  והלכתא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>לא חיישינן. </span>ומעשה בא לפני ר'ת באשה אחת שיצא עליה קול אחר נישואיה שנתקדשה לאחר והיה אותו האיש שיצא עליו קול בחופתה שנישאת לשני ואר'ת שאין צריכה גט מן הראשון ומותרת לשני חדא דקלא דבתר נישואין לא חיישינן ועוד דכיון שנתקדשה לזה בפניו שריא חזקה אין אשה מעיזה פניה בפניו וכדרב המנונא קיימא לן מדפריך מיני' הש'ס בכל דוכתי ובפ' שני דכתובות (דף כב:)  קאמר לימא דרב המנונא תנאי היא לא דכ'ע אית להו דרב המנונא ואע'ג דבסוף נדרים (דף צא.) דחי רבה ראיית רב המנונא דמייתי מינה מ'מ כן הלכה ורבה נמי אפשר דלפי האמת סובר כרב המנונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובנהרדעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובנהרדעא </span>לא מבטלי קלא. </span>אע'ג דהני בי רב דשלחו לשמואל הם תלמידי דרב ובסורא מבטלי קלא מ'מ לא הוה מורה להו דלא כנפשיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואידך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואידך </span>כי אתמר דרב המנונא ה'מ בפניו. </span>וא'ת וכי לרב הונא הוי דרב המנונא אפי' שלא בפניו הא תנן בהדיא בפ'ב דכתובות  (דף כב.) דאם יש עדים שהיתה אשת איש אינה נאמנת לומר גרושה אני וי'ל דודאי רב המנונא לא איירי אלא בפניו אבל להחמיר להצריכה גט משני סבר רב המנונא דנאמנת אפילו שלא בפניו והא דאמר בפרק שני דכתובות  (דף כב:) מר סבר שלא בפניו נמי אינה מעיזה היינו דנאמנת עם מיגו שהיה לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הונא מגרש ראשון ונושא שני. </span>אבל במצאו דבר על בוריו פשיטא לרב הונא דלא יגרש שני וישא ראשון וכיון דודאי קדשה ראשון ומקודשת נמי לשני לרב הונא כיון שפשטה ידה וקיבלה א'כ חיישינן שגירשה ראשון ואם יגרש שני וישא ראשון הוה ליה מחזיר גרושתו מן הארוסין אבל בלא העמידו על בוריו דאין כי אם קול לקידושי ראשון הוה אמינא דמותר לשני לגרש ולישא ראשון קמ'ל דאפילו הכי לא יגרש שני כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>בזה מגרש כו'. </span>אליבא דרב הונא קאמר וכן אמימר דפסיק הלכתא דמותרת לשניהם לרב הונא קאמר ואומר ה'ר אלחנן דמשמע דהלכה כרב הונא:  והלכתא</div>                     </div>                 


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>מותרת לשניהם. </span>ומעשה בא לפני ר'ת שיצא על גט אחד קול פסול ונתנו גט שני מפני הלעז ולא הצריכה ר'ת להמתין ג' חדשים מזמן גט שני כיון שהראשון היה כשר ולא היה גט שני אלא מפני חששא דלעז והביא ראיה מכאן דאמרי' הכא דמותרת לשניהם אע'ג דדמי למחזיר גרושתו מן האירוסין כיון שאין כאן אלא קול בעלמא לא החמירו ואומר ר'י דאין ראיה דשאני הכא דהוי קול מזה ומזה ואין דומה כל כך למחזיר גרושתו מן האירוסין אבל בקול אחר יש להחמיר כדאמרינן לעיל כשלא מצאו דבר על בוריו שלא יגרש שני וישא ראשון אע'ג דקידושי ראשון לא הוי אלא קול בעלמא מ'מ מחמירין משום דקידושי שני קידושי תורה ודמי טפי למחזיר גרושתו מן האירוסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>משמש בד' לשונות. </span>מה שפי' בקונט' דכי תבא וכי יביאך וכי בא סוס כולן משמשין בלשון דהא דאי אפשר שישמשו במקום אם דהא ודאי הביאם הקב'ה לארץ וכן ודאי כי בא סוס פרעה ונראה לר'ת דבחנם דחק דהרבה אם משמשים בלשון זה כגון אם תקריב מנחת ביכורים אם כסף תלוה עד אם כלו לשתות אם יהיה היובל לבני ישראל כולם הם לשון ודאי: לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>להלן בעדים ברורים כו'. </span>בירושלמי פריך דאמאי אצטריך קרא דלא יוכל בעלה אשר שלחה לשוב לקחתה תיפוק ליה דבלאו הכי אסור להחזיר סוטתו כיון שיש עדים ומשני לעבור עליו  בב' לאוין א] : (ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 36
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>שמאי סברי [כי] מצא בה ערות דבר דהא מצא בה ערות דבר וגו'. </span>ואית ספרים דגרסי ב'ה וב'ש ואור'י דר'ע סבר כב'ש דאמרי ערות דבר חדא מילתא דאי תרי מילי נינהו או ערוה או דבר למה לי לכתוב דבר להקדיחה תבשילו כיון דכתיב אם לא תמצא חן בעיניו דהיינו מצא נאה ממנה מותר לגרשה וערות דלאחר תנשא וה'ה הקדיחה תבשילו ולפ'ז אתי שפיר הא דנקט בספרים וב'ש ולא נקט וב'ה לאשמועינן אע'ג דשוין ר'ע וב'ש בדרשא דערות דבר מ'מ פליגי בהאי והרב רבי אלחנן מפרש דר'ע אתי שפיר כב'ה דאי לאו דאייתר ליה דבר להקדיחה תבשילו לא הוה דריש כי מצא בה בלשון אי נמי:  עם</div>                     </div>                 


