# tsftbvl

lvr: 32
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>נמי מאידך תנא דבי חזקיה נפקא. </span>לאו מההיא דרשה גופה קאמר דנפקא לן דהא ההיא דרשה לא שייכא כלל לסימא את עינו והרגו בדבר אחר אלא הכי דייק דכי היכי דדרשי' ולא עין ונפש תחת עין ה'נ דרשינן נפש תחת נפש ולא עין ונפש תחת נפש וסימא את עינו והרגו בד'א לא חשיב עין ונפש אלא נפש גריד' דמה שסימא את עינו בשעת הריגה לא חשיב כלום דבלאו הכי היה מת אלא שהמיתו בצער מרובה וא'ת הא מילתא נמי מתנא דבי חזקיה דלעיל נפקא דמה מכה בהמה לא חלקת בין סימא את עינה והרגה בה להורגה בד'א כו' וי'ל דמכה אדם ומכה בהמה משמע ליה בהכאה אחת וא'ת סימא את עינו והרגו בד'א תיפוק ליה דפטור מדמי עין אפי' לא הרג דבשעה שסימא את עינו היה רודף וניתן להצילו בנפשו וי'ל דמיירי בשיכול להצילו באחד מאיבריו שלא ניתן להצילו בנפשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב אשי איצטריך כו'. </span>תימה דמשמע דאם הרגו וקרע שיראין דידיה דמחייב דליכא למיפטריה לא מקרא דלא יהיה אסון ולא מקרא דנפש תחת נפש דהא הוי ממון ונפש תחת ממון ונפש ולעיל (דף ל:) פטר אביי זר שאכל תרומה משלו וקרע שיראין של חבירו וי'ל דלפי האמת נפקי כולהו מתנא דבי חזקיה וה'פ והא נמי מאידך תנא דבי חזקיה נפקא כלומר ע'כ לא איצטריך כל חרם להכי אלא כולה נפקא לן מתנא דבי חזקיה דפטור דאי הוה צריך קרא למפטריה בלא כל חרם הוה פטרינן ליה מאידך תנא דבי חזקיה וא'ת ולישני דאיצטריך כל חרם להרג חבירו וקרע שיראין וי'ל דכל חרם לא יפדה משמע ליה בממון שבא על ידי אותה חבלה שהמיתה באה על ידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סלקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלקא </span>דעתך אמינא חידוש הוא קמ'ל. </span>אע'ג דבמתני' מייתי קרא דלא יהיה אסון והכא מפיק קנס מכל חרם היינו משום דכייל מתניתין כל חייבי מיתות דקתני וכל המתחייב בנפשו כו' אי נמי מתניתין אתיא כתנא קמא דרבי חנניא בן עקביא:  אימא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>בתולה לג'ש. </span>תימה דתיקשי ליה דאימא תרוייהו לגופייהו ולא לג'ש ונראה דהש'ס קים ליה דחד מינייהו לגזירה שוה הואיל והמקראות סתומים לענין שקלים וחמשים הלכך פריך ואימא איפכא ולא פריך ואימא תרוייהו לגופייהו וכי האי גוונא איכא פ'ק דסנהדרין (דף טז.) דאמר ולא את נביא השקר אלא בב'ד של ע' ואחד מה'מ א'ר יוסי בר חנינא אתיא הזדה הזדה מזקן ממרא ופריך הא הזדה כי כתיב בקטלא הוא דכתיב וקטלא בכ'ג אלא אמר ריש לקיש גמר דבר דבר מהמראתו והשתא היכי הוה בעי למילף ולמימר רבי יוסי ברבי חנינא דאתיא הזדה הזדה אלא דהוה קים ליה דאיכא ג'ש ולא הוה ידע במאי וקאמר מסברא דאתיא הזדה הזדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אתיא גזרה שוה ומפקא ליה מפשטיה לגמרי. </span>דדיוק הא אורסה הוי שקר וקשה דבריש הערל (יבמות ד' ע.) יליף דערל אסור בתרומה מגזירה שוה דתושב ושכיר מפסח וכתיב תושב ושכיר לא יאכל בו גבי פסח משום גזירה שוה אע'פ שאינו אמת דהא תושב ושכיר אוכלין בפסח כדאמרינן התם דלא קני ליה רביה ומפקי' קרא מפשטיה טפי מהכא ואומר ר'ת דההוא תושב ושכיר מיירי בערלים ולהכי לא יאכל ומוכח דלאו תושב ישראל קאמר דהא לא קני ליה רביה אלא ודאי בערל ומשום הפנאה כתביה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארוסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארוסה </span>בת סקילה היא. </span>וא'ת מאי קשיא ליה הא השתא לא נפיק קרא ממשמעותיה ואי לא איצטריך לגופיה כ'ש דניחא טפי דג'ש מופנה ואומר ר'י דהכי פירושו ארוסה בת סקילה היא וכיון דלא איצטריך למידי אלא לגזירה שוה הוה ליה למכתב אשר לא ארוסה בהדיא ואמאי שני למכתב אשר לא אורסה דאיכא למטעי ולמימר הא אורסה לעצמה דבשלמא אי הוה בארוסה שום חידוש הוה אתי שפיר במה ששינה הלשון דאמרינן האי דשנה וכתב אורסה למדרש לגזירה שוה ואתא פשטיה לחידושא אבל השתא למה לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאבי </span>הנערה ולא לאבי מתה. </span>וא'ת דבפרק נערה לקמן (דף מה:) גבי סרחה ולבסוף בגרה תידון בסקילה דרשינן הנערה שהיתה כבר ויש לומר דהתם מענינא דקרא והכא מענינא דקרא והתם ודאי אתיא לחייבה דאי לפוטרה לשתוק קרא מיניה ואנא ידענא דלא הויא בסקילה דלאו נערה היא והכא לחיובא דקנס לא אצטריך דמסברא מיחייב אשעת ביאה ואי אפשר לפוטרו בולא כלום הלכך אתא לפוטרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>בגר בקבר ודבנה הוי. </span>וא'ת היכי מצי למימר שתהא מורשת קנס לבנה הא אין אדם מוריש קנס לבניו כדאמרינן ריש פרק נערה לקמן (דף מב:) ובסמוך נמי אמר יש בגר בקבר ופקע אב ואי אדם מוריש קנס כי יש בגר בקבר נמי לא פקע אב ויהא לו מתורת ירושה ומיהו ההיא דבסמוך יש לדחות דנפקא מינה אם היא חייבת לאחרים דאם יש בגר בקבר פקע אב אע'ג דאדם מוריש קנס דנוטלין בעלי חובות אבל אם אין בגר בקבר אין נוטלין בעלי חובות כלום דלא פקע אב והקנס הוא שלו ולא שלה ויש לומר  דהכא ה'מ לאקשויי והא אין מורשת קנס לבנה אלא דעדיפא מיניה פריך ור'י מוקי הך בעיא דהכא בבושת ופגם דממונא הוי ויכולה להוריש ואע'ג דתנן בריש נערה (שם מא:) לא הספיקה לעמוד בדין עד שמת האב הרי הן של עצמה ואבושת ופגם נמי קאי מדקתני הרי הן משמע דאין יכול להוריש בושת ופגם ואור'י דלענין זה ודאי איתקוש בושת ופגם לקנס דכתיב תחת אשר ענה מכלל דאיכא בושת ופגם דלמי שזה ניתן זה ניתן אבל למילי אחריני לא איתקוש דהא בושת ופגם משלם ע'פ עצמו וקנס אינו משלם ע'פ עצמו אבל הקשה ריב'ם דאמרינן במרובה (ב'ק דף עא: ושם) א'ל חמשה בקר אמר רחמנא ולא חמשה חצאי בקר איתיביה גנב משל אביו וטבח ומכר ואח'כ מת אביו משלם תשלומי ד' וה' והא הכא כיון דמת אביו זכה ליה במנתא דידיה וקתני דמשלם תשלומי ד' וה' ומשני הב'ע שעמד בדין משמע דאי לאו משום דחמשה בקר ולא חמשה חצאי בקר הוה אתי ליה שפיר ולא הוה צריך לאוקומי בשעמד בדין אלמא דאדם מוריש קנס לבניו ומיהו יש לדחות דה'מ למימר וליטעמיך אבל קשה דמסיק לצפרא א'ל חמשה בקר אמר רחמנא ואפי' חמשה חצאי בקר א'ל מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא פירוש דקתני גנב משל אביו ומת ואח'כ טבח ומכר פטור א'ל רישא קרינן ביה וטבחו כולו באיסורא סיפא לא קרינן וטבחו כולו באיסורא משמע דאי קרינן ביה וטבחו כולו באיסורא חייב אע'ג דלא עמד בדין דאדם מוריש קנס לבניו דאי בעמד בדין לא מחייב קנס דשלו הוא טובח ומוכר ותי' ר'י דמיירי דעמד בדין ואמרו חייב אתה ליתן לו דאם הוא טובח אחרי כן חייב כדאמרינן בהגוזל (שם דף קו: ושם) ור'י הלבן תירץ דההיא דפרק נערה איירי לענין קרבן שבועה והכי פירושו דסוגיא דהתם מודינא לך לענין קרבן שבועה דרחמנא פטריה מוכחש בעמיתו בפקדון וכי קאמינא דממון הוי להורישו לבניו שאם יתבעוהו לאחר מיתת אביהן קנס שהיה חייב לאביהן שהעמידו בדין ונתחייב וכפר ונשבע והודה הואיל וכשנפל ליורשין כבר היה ממון שכבר עמד בדין ולא היה יכול להודות ולהפטר א'כ הוי דומיא דפקדון דקרא ומחייב קרבן שבועה איתיביה ר'ש אומר כו' דאחין הוא ופירוש שאם אינו לאחין איך מתחייב הכופר קרבן שבועה על טענותם והא לאו בעל דברים דידהו הוא אלא ש'מ דאחין הוא ומסיק כי קאמר רבה דממון הוא להורישו לבניו בשאר קנסות לענין חיוב קרבן שבועה ומסיק דאצטריך וכחש לעמדה בדין ובגרה ואחר כך מתה דמינה קא ירית מכל מקום עיקרו קנס מיקרי לגבי דידה ודידיה ולא דמי לשאר קנסות דמוריש לבניו דלגבי בניו לא הוה קנס כלל ומיהו לשון להורישו לבניו לא משמע כפירוש זה. [ועיין תוספות בבא קמא עב. ד'ה סיפא] :  שלש</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלש </span>נשים משמשות במוך. </span>פי' בקונטרס מותרות לשמש במוך אע'ג דשאר נשים אסורות משום השחתת זרע ואין נראה לר'ת דהא קטנה ואילונית מותר לשמש בהדייהו ולא הוי השחתת זרע כיון שהוא דרך תשמיש ומפרש ר'ת משמשות צריכות לשמש במוך אחר תשמיש ועצה טובה קמ'ל ולר'י נראה לקיים פי' הקונט' דבריש נדה (דף ג.) משמע שהמוך הוא במעיה כל שעה והוי כמשמש על האבנים ועל העצים ולא דמי למשמש קטנה ואילונית ועוד אפילו היתה נותנת מוך אחר תשמיש אסורה דאף על פי שאינה מצווה על פריה ורביה מ'מ אסורה היא להשחית זרע כדמשמע בנדה (דף יג.) דתנן כל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת באנשים תיקצץ ומפרש בגמרא משום דנשים לאו בנות הרגשה נינהו משמע דאם היו בנות הרגשה הוו אסירי ויש לדחות דלאו בנות איסור הרגשה נינהו קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא בציר הוא כו' והא בלבד קאמר. </span>בקונטרס  (בקדושין דף עט.) ל'ג ליה דבלאו בלבד משמע טפי לא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בא </span>עליה ונתארסה מהו. </span>לרבי עקיבא דמתני' קא מיבעיא ליה דאמר נתארסה ונתגרשה קנסה לעצמה דמי אמרינן כיון שיצאה מרשות האב לענין קנס יהא קנסה לעצמה או דלמא כיון דלענין שאר מילי לא נפקא מרשות האב יהא קנסה לאביה אבל לרבי עקיבא דברייתא פשיטא דקנסה לאביה ולר' יוסי הגלילי נהי דאמר אין לה קנס נמי לא מיבעיא ליה דהא דאין לה קנס לאו משום מיפק מרשותא דאב היא אלא גזירת הכתוב הוא דאין לה קנס ולא נפקא באירוסין כלל מרשות אביה דאב זכאי בקדושיה ובמעשה ידיה אע'ג דנתארסה והא דקא בעי לה סתם ולא קאמר לרבי עקיבא בהדיא מהו משום דהלכה כר' עקיבא מחבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>ונישואין מוציאין מרשות אב. </span>פי' בקונט' דילפינן מהפרת נדרים ואע'ג דקי'ל דממונא מאיסורא לא ילפינן ה'מ לאוקמה ברשות אב הוא דלא ילפינן ממונא מאיסורא אבל לאפוקי מרשות אב ילפינן שפיר מהפרת נדרים דבסברא מועטת יש להוציאה מרשות אב ור'י ב'ר אברהם פי' כיון דגלי לן קרא דלאוקמה ברשות אב איסורא וממונא שוין ה'ה לאפוקה [ור'י מפרש דנישואין מוציאין מרשות אב מדדרשינן איש אמו ואביו תיראו איש סיפק כו' אשה אין סיפק בידה לעשות ולא נהירא דמעשה ידיה אינו לבעל מן התורה]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>בוגרת בא עליה ובגרה לעצמה. </span>פירוש דהא מצינו בוגרת שיוצאה מרשות אב לענין ממון וקשה דה'נ נישואין מוציאין מרשות אב לענין ממון ואמאי צריך למילף מבוגרת ונראה דבא עליה ובגרה לעצמה נפקא לן מונתן לאבי הנערה דדרשינן לאבי הנערה ולא לאבי בוגרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צער
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צער </span>דמאי. </span>קשה לר'י דמאי קא מיבעיא ליה וכי לא ידע הש'ס שיש צער גדול לבתולה בביאה ראשונה וכמה קטנות חולות מזה וכ'ת דמאותו צער פשיטא ליה להש'ס דפטור שהרי סופה להצטער בכך תחת בעלה והא איכא כמה תנאי בהכונס (ב'ק דף נט. ושם) דלא חיישי לכחש גופנא פירוש דבר שסופו להיות כן ונראה לר'י דצער בעילה משום תאות תשמיש אינו בא בשעת תשמיש אלא אחר כך וכל צער החבלה דמחייב היינו אותו צער הבא לו בשעת חבלה אבל מה שבא לו אחר כך מיפטר דגרמא בעלמא הוא הלכך בעי צער דמאי ורשב'א מפרש דפשיטא דצער של בתולים ליכא למימר דע'כ תנא דמתני' חייש לכחש גופנא מדמפתה פטור:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי מפותה נמי. </span>יש לה צער פיסוק רגלים כמו אנוסה ואמאי קאמר אין דומה נבעלת באונס לנבעלת ברצון ואמר מורי הרב דודי ז'ל דאמתני' לא ה'מ למיפרך אמאי אונס חייב כיון שסופה להצטער בכך תחת בעלה דהא אפילו בעולה מצטערת בכך ואע'ג דבא עליה עתה סופה נמי להצטער ולא תרויח כלום [קצת נראה דאמתני' פריך אמאי מפותה פטור]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרע </span>שיראין שלי והפטר. </span>ואע'ג דלא אמרה על מנת לפטור איכא למימר דמחמת הנאת בעילה מחלה לגמרי:  [לכשיוציא אשתו היא. אפי' פיתה לשם אישות מ'מ פריך אשתו היא כיון דאינה צריכה גט]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בושת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בושת </span>ופגם נותן מיד. </span>אע'ג דאיתקש לקנס היינו לענין שניתן זה למי שזה ניתן אבל יש מקומות שפטור מקנס לגמרי וחייב בבושת ופגם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לי אלא אביה היא עצמה מנין כו'. </span> (ב) תימה לר'י במאי מיירי אי בקטנה או בנערה היאך היא יכולה למאן כיון שהאב רוצה והוא יכול לקדשה בעל כרחה למי שירצה וה'ה לזה ואי בשאין לה אב או שבגרה אחר כך מה צריך קרא תיפוק ליה שיכולה לעכב שלא יהא חוטא נשכר כדקאמר אביי בסמוך וכן אביה אמאי צריך קרא לאביי ואומר ר'י דנהי שאינה יכולה לעכב על אביה שלא יקדשנה לו מ'מ מועיל מיאונה לענין שישלם קנס וכן במיאון אביה והא דתניא הכא המפתה לכשלא יכנוס צריך לפרש לכשלא יכנוס מדעתה ומיהו קשה דהכא דרשינן מאם מאן ימאן מ'מ שהיא יכולה לעכב ובפרק נערה  (לקמן מד:) דרשינן מינה לרבות יתומה לקנס וי'ל דליכתוב או מאן מאן או ימאן ימאן מאי מאן ימאן ש'מ תרתי ובכה'ג אמרינן במרובה (ב'ק דף סה. ושם) גבי אם המצא תמצא ובהחובל  (שם דף פה.) גבי ורפא ירפא ועוד נראה דלאו מיתורא דקרא דריש לה התם דאם כן מאי פריך מינה לרבי יוסי בר' חנינא דפטר מוציא שם רע על היתומה דשאני מפתה דרבי קרא אלא כן הוא עיקר כמו שפירש בקונטרס לקמן דלאו מריבוי דריש אלא ה'פ לרבות יתומה לקנס דדרשינן שיש קנס כשהיא מעכבת והוא הדין דה'מ למימר לרבות בוגרת לקנס כשהיא מעכבת דדוקא בבוגרת או ביתומה יש קנס בעיכוב שלהן אבל כל זמן שלא בגרה תלוי באב והשתא דייק התם שפיר דשמעינן דסבר האי תנא שיש קנס ביתומה ולא ממעטינן ליה מדכתיב לאבי הנערה אע'ג דליכא ריבוי ליתומה כדפירשתי דאיכא לאוקמי קרא לבוגרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אונס בשלמא איהי כו'. </span>תימה כיון דאונס ומפתה מיגמר גמירי מהדדי להא מילתא נמי ליגמרו מהדדי כדפריך בסמוך ומאי קאמר אלא אביה מנלן וי'ל דלהאי מילתא לא גמרינן מהדדי דהא מפתה יכול לעכב ואונס שותה בעציצו וה'ה ה'נ אין אביה יכול לעכב וה'נ קאמר אביי בסמוך ורבא לא מסתבר ליה למימר הכי כיון דאיכא ק'ו וא'ת ואיהי גבי אונס אמאי איצטריך למיכתב נילף לאביי מסברא שלא יהא חוטא נשכר ולרבא מק'ו ויש לומר דלו תהיה לאשה אינו מיותר [דאיצטריך לעשה ולדרשות דלעיל. מהר'ם. א'נ אביי ורבא לא הוו משנו הכי אלא בתר דגלי קרא בהדיא]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפתה </span>דאיהו מצי מעכב. </span>ואפי' פיתה לשם אישות יכול הוא לגרשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>מאי תקינו לה רבנן כתובה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה. </span>אע'ג דבתולה יש לה כתובה מן התורה זאת בעולה היא ומיהו תימה דקא פסיק ותני דבכל ענין אין לה כתובה אפילו בא עליה שלא כדרכה ובתולה גמורה היא ויש לה כתובה מן התורה דהא אם בא עליה שני יש לה קנס ולא הוי טעמא שלא תהא קלה בעיניו להוציאה תימה לר'י כיון דטעמא שלא תהא קלה בעיניו להוציאה אלמנה אמאי תקינו לה רבנן כתובה לא היה להם לתקן אלא לגרושה בלבד ואומר ר'י דמתוך שהוצרכו לתקן בגרושה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה תקינו נמי לאלמנה משום חינא ומיהו לכתחילה לא היו מתקנים משום חינא קשה לרשב'א הא דתניא בהחובל  (ב'ק דף פט. ושם) וכן היא שחבלה בבעלה לא הפסידה כתובתה ופריך אמאי תזבין לכתובתה בטובת הנאה ותיתיב ליה בהאי חבלה ומשני הא מני רבי מאיר היא דאמר אסור לאדם שישהא את אשתו בלא כתובה אפילו שעה אחת והשתא כיון דטעמא שלא תהא קלה בעיניו להוציאה תזבין כתובתה על מנת שאם תתאלמן אבל אם יגרשנה יהא לה כתובה דהתם לא שייך משום חינא ואומר ר'י כיון דבשאר נשים שייך חינא אף על גב דבזאת לא שייך לא פלוג רבנן ואסור להשהותה בלא כתובה לר'מ וא'ת ואמאי תני הכא יצא כסף קנסה בכתובתה ליתני מת אין לה עליו כלום דהא לא תקינו רבנן לאלמנה אלא משום גרושה והכא מכח גרושה אין לתקן לזאת דהא לא מצי לגרשה ואור'י דה'נ כיון דשייך בה חינא כמו בשאר אלמנות אין לנו לשנותה משאר אלמנות להכי איצטריך טעמא דיצא כסף קנסה בכתובתה ולא חשו במה דאין לה כתובה:  מהר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהר </span>ימהרנה לו מדעתו. </span>וא'ת ולו תהיה לאשה נידרוש נמי לו מדעתו והא דכתיב לא יוכל לשלחה היינו היכא דכבר נשאה וי'ל דאין סברא שיהיה מדעתו כיון שאם נשאה לא יוכל לשלחה [ועוד ולו תהיה קאי אאשה ולהכי בעינן מדעתה אבל מהר ימהרנה קאי אגברא]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניתי </span>עשה ונדחה לא תעשה. </span>לאו אנמצא בה דבר ערוה פריך דהא אית בה לאו ועשה כדאמרי' בפ'ק דיבמות (דף יא: ושם)  לא יוכל בעלה וגו' לרבות סוטה שנסתרה והיינו לאו ודרשינן (סוטה דף כז:) ונטמאה ונטמאה חד לבעל וחד לבועל אלא אשאינה ראויה לקהל פריך וא'ת ומאי פריך וליתי עשה ולידחי ל'ת הא דריש מקרא בהדיא במשנה דבעינן אשה הראויה לו ולמאי דמשני דלא חשיב עשה קשה דמאי איצטריך קרא למעוטי שאינה ראויה לו וי'ל דלאו מיתורא דקרא מפיק ליה במתניתין אלא דולו תהיה לאשה משמע מדעתה ולהכי ממעט אשה שאינה ראויה לו דהא אי אמרה לא בעינא ליה מי איתא לעשה כלל הלכך לא חשיב עשה ולא דחי לא תעשה ומ'מ ס'ד דפריך השתא היכא דאמרה בעינא ליה ליתי עשה ולידחי ל'ת ומסיק דאפילו אמרה בעינא ליה לא חשיב עשה דלא דמי למילה בצרעת אי נמי מיתורא דקרא דריש ופריך דליתי עשה וידחה ל'ת ויתורא דקרא נוקי לחייבי כריתות דאי לאו קרא הוה שרינן אפי' חייבי כריתות דהואיל ואיתרבו לקנס לעיל בריש פירקין איתרבו נמי לנישואין דקראי משתמעי שפיר דהיכא דאיכא קנס איכא נמי נישואין אי נמי יש לומר דהכי פריך ניתי עשה ונידחי לא תעשה וכי תימא שאני הכא דגלי קרא א'כ ניגמר מהכא בכל דוכתא דלא דחי ומשני דלא חשיב עשה ומ'מ איצטריך קרא דאי לאו קרא הוה חשבינן ליה דלא אפשר לקיים שניהם וחשיב עשה דעיקר מצוה היא לישא כי היכי דאמרינן בפרק ב' דיבמות (דף כא.) דחליצה במקום יבום לאו כלום הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>מילה בצרעת. </span> אומר ר'ת דלסימנא בעלמא נקטיה דהא בקוצץ בהרתו איכא עשה ולא תעשה כדאמרינן בפרק ר' אליעזר דמילה  (שבת דף קלב:) ללשון אחד הכתוב בספרים ומהתם לא ילפינן בעלמא דליתי עשה ודחי לא תעשה ועשה דמה למילה שכן נכרתו עליה י'ג בריתות אלא עיקר מילתא מכלאים בציצית וא'ת והא כלאים בציצית אפשר לקיים שניהם שיעשה בטלית צמר חוטין של צמר ואומר ר'י דבטלית של פשתן אי אפשר לקיים שניהם דלא אפשר לקיים מצות תכלת אלא ע'י כלאים דתכלת עמרא הוא וזה אין לנו לומר שיהא אסור ללבוש טלית של פשתן משום דאפשר בשל צמר דאין זה חשוב אפשר והא דאמרי' בפ' התכלת (מנחות דף מ. ושם) כל המטיל תכלת בסדין בירושלים אינו אלא מן המתמיהין ומפרש בגמרא גזירה משום קלא אילן ופריך לא יהיה אלא לבן ומשני אפשר במינו כדריש לקיש דאמר כל מקום שאתה כו' התם ודאי כיון דליכא תכלת אלא הכל לבן מצות לבן אפשר לקיים במינו וא'ת והא אמר התם לעיל חוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר ואמאי פוטרין והא אפשר לקיים שניהם דלבן אפשר במינו ואור'ת דכל ד' חוטין לבן ודאי אסור דאפשר במינו אבל התם קאמר דשני חוטי צמר לבן פוטרים בשל פשתן דמגו דתכלת פטרה שכבר נעשה כלאים ע'י תכלת שבו לבן של צמר נמי פטר ומגו דשני חוטי לבן של צמר פוטרים בשל פשתן שני חוטי לבן של פשתן נמי פוטרין בשל צמר אע'ג דלא נעשה התם כלאים ע'י תכלת שבו וצריך עיון אם שני חוטי לבן של פשתן ושני חוטי לבן של צמר מותר לתת בטלית של צמר או בטלית של פשתן דשמא לא הותרו שני חוטי לבן אלא דווקא במקום תכלת אבל שלא במקום תכלת לא או דלמא לא שנא דהא שני חוטי לבן של פשתן פוטרים בשל צמר אע'ג דהתם תכלת לא מעלה ולא מוריד דע'י אותו תכלת לא נעשה אכתי כלאים ואין להקשות אי שרו שני חוטי לבן בכלאים אפי' אין תכלת עמהן אמאי מטיל תכלת בסדין בירושלים אינו אלא מן המתמיהין יטילו עמו שני חוטי לבן של פשתן דאפילו הוי ההוא תכלת קלא אילן או לבן גמור שרי דאיכא למיגזר שמא יטילו עמו שני חוטי לבן של צמר ויסברו שאותן שני חוטין הצבועין הן תכלת ויהיו כל ד' חוטין לבן של צמר:  [אי אמרה לא בעינא מי איתיה לעשה כלל. הקשה הר'ר עזרא אמאי איצטריך קרא בפ'ק דיבמות (דף ה:) דאין עשה דכיבוד דוחה שבת הא ליכא עשה דאי אמר לא בעינא לכיבוד מי איתא לעשה כלל וי'ל דהתם מ'מ מיד כשצוה אב הוי עשה לעשות מצותו ול'נ דהכא גבי דידה ליכא עשה דהא אי בעיא אמרה לא בעינא ליה הלכך אין לה לעבור בלאו משום עשה דידיה דהיא מוזהרת כמותו והשוה הכתוב אשה לאיש כדאמרינן ביש מותרות (יבמות דף פד:) . ת'י כ'י]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן ממאי מדקתני האונס חייב והמפתה פטור יתומה פשיטא אלא הא קמ'ל כו'. </span>כלומר מדקתני האונס חייב והמפתה פטור ש'מ דיש לה קנס וקנסה לעצמה דאי משום יתומה נקט מפתה פטור פשיטא דפטור דהא מחלה אלא ע'כ לא נקט מפתה פטור אלא משום נערה שנתארסה ונתגרשה ולא נקט יתומה במתני' אלא ליתן טעם אמאי מפתה פטור והלא קנסה לאביה ואשמעי' דהרי היא כיתומה שקנסה לעצמה וא'ת ומנלן הא אדרבה אימא דנקט יתומה למידק טעמא דהויא נמי יתומה הא אינה יתומה אפילו מפתה חייב דקנסה לאביה וי'ל דלית לן למימר דלדיוקא אתא כל זמן דנוכל לומר דלגופיה אתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>כדרכה ואחד שלא כדרכה. </span>שלא כדרכה ה'ל למינקט ברישא אלא כן דרך הש'ס שאינו חושש כדנקט לעיל (דף לה.) בתנא דבי חזקיה בין מתכוין לשאין מתכוין דה'ל למינקט שאין מתכוין ברישא כדקתני בין שוגג למזיד אלא כן דרך הש'ס במקום שצריך לשנות הן ולאו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יאמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יאמרו </span>בעל שלימה חמשים. </span>פירוש הראשון שבא עליה שלא כדרכה דמחייב קנס אפילו שלא כדרכה כדאמרינן בפ'ק דקידושין (דף ט:) באו עליה י' ועדיין היא בתולה כו' פירוש שלא כדרכה וקאמר מודה רבי לענין קנס דכולהו משלמי ובפרק הבא על יבמתו (יבמות דף נט. ושם) גבי ולו תהיה לאשה באשה הראויה לו פרט לאלמנה לכ'ג כו' ופריך היכי דמי אילימא כדרכה תיפוק ליה דהויא לה בעולה אלא לאו שלא כדרכה והכא הוה מצי למינקט שבאו עליה ב' שלא כדרכה וכן בפרק בן סורר (סנהדרין עג:) דמוקי ההיא דאלו נערות שיש להן קנס כגון שבא עליה שלא כדרכה וחזר ובא עליה כדרכה הוה מצי למינקט וחזר ובא עליה שלא כדרכה ומה שקשה על פירוש הקונטרס דהתם פירשנו בהבא על יבמתו (יבמות דף נט.) ובפרק קמא דקידושין (דף ט:) :  ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>לדידה. </span>אע'ג דפרישית לעיל (דף לח:) דבושת ופגם הוקשו לקנס וניתן למי שקנס ניתן היינו בתר דקים לן הכא דהוי הכל לאביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסתברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתברא </span>דאביה הוי דאי בעי כו'. </span>וא'ת אמאי לא קאמר דאביה הוי מדקא יהיב מפתה כדאמר לקמן בריש נערה (דף מב.) וי'ל דלמא לא יהיב מפתה דקראי דאביי ורבא באונס כתיבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>בעי מסר לה למנוול ומוכה שחין. </span>וממעשה ידיה ליכא למילף דהא מיתזנא מיניה כדאמרינן בפרק קמא דקדושין (דף ד. ושם) ולא מקדושין דמעלמא קאתו לה ומתרוייהו נמי לא דחבלה דגופה שאני תימה דהכא לא קים לן בושת ופגם דהוי לאביה אלא מכח שיכול לקדשה למנוול ומוכה שחין ואם כן היכי בעי למימר בריש קדושין (דף ג:) גבי קדושי כסף מנא לן דמיקדשה בכסף וקידושין דאביה הן וכי תימא נילף מבושת ופגם הא בושת ופגם גופיה לא קים לן אלא מכח שיכול לקדשה ואומר ר'י דאורחיה דהש'ס דבעי לדחויי אפילו קים לן דבושת ופגם הוי דאביה ממקום אחר א'נ התם בעי למילף קדושי נערה מבושת ופגם של קטנה ומקדושי קטנה הוה יליף להו אי לאו דהוה אמינא הני מילי קטנה דלית לה יד ונערה אית לה יד כדאמרינן התם לעיל ולהכי קאמר וכי תימא נילף מבושת ופגם דקטנה אע'ג דלהכי אית לה יד כדאמרינן בהחובל (ב'ק דף פז:)  יעשה לה סגולה ואפ'ה הוי דאביה ה'נ קדושי נערה ואם היינו מפרשים דלא קאי אקדושין הא דקאמר ונילף מבושת ופגם אלא אמעשה ידיה דאייתי התם לעיל הוה אתי שפיר אבל לא משמע הכי ועוד דא'כ הכא נמי ה'ל לאסוקי וכ'ת נילף מבושת ופגם כיון דאמעשה ידיה קאי וכן לקמן בפרק נערה (דף מו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמה </span>אדם רוצה ליתן כו' להשיא לעבדו. </span>תימה דמה שומא היא זו וכי אשה חשובה ממשפחה גדולה אינה נפסדת בפגמה אלא שוה שפחה הניסת לעבד וי'ל דכל אשה שמין לפי מה שהיא בענין זה כמה אדם רוצה ליתן בין בתולה לבעולה להשיא לעבדו אשה כזאת הנפגמת והא דנקט שפחה אורחא דמלתא נקט דאין דרך להשיא לעבדו בת מלכים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לאו הכי ה'א אפילו קטנה והכתיב אם אמת היה וכו'. </span>תימה לר'י מה בכך אם קרא איירי בבת עונשין מ'מ מצינו למימר דה'ה קטנה דהא בא על קטנה מאורסה הוי בסקילה לרבנן בפרק ד' מיתות  (סנהדרין דף סו:) אע'ג דההיא פרשה דנערה המאורסה בבת עונשין כתיבא  [כדכתיב ואת הנערה על דבר אשר לא צעקה] ותירץ דהתם משום דמסקינן בסמוך כאן נערה הא כל מקום שנאמר נער אפילו קטנה במשמע הלכך מחייבין ליה התם וכולהו עריות ילפי מינה אי נמי דוקא במוציא שם רע סברא הוא לומר דלא מחייב קנס ומלקות אלא בגדולה כיון דקרא איירי בבת עונשין ולא בעלמא משום דמוציא שם רע על הקטנה סברא הוא דפטור דפיתוי קטנה אונס הוא  והוי כמוציא שם רע על הנערה שנאנסה דלא מחייב אבל אין לומר דמסתבר ליה דדוקא בבת עונשין מחייב ליה משום שבא להורגה דבפרק קמא דסנהדרין (דף ח:)  בשמעתא דחוששין ללעז משמע דלאו משום דקא גרים לה קטלא מיחייב:  וליתני</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתני </span>אנסתי. </span>דהוי חדוש טפי דפטור אע'ג דמודה שעשה פריצות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון בן יהודה אומר אף בושת ופגם אינו משלם ע'פ עצמו. </span>אור'י דאי קאי ר'ש בן יהודה אמתניתין דהכא הא דמשמע בריש נערה לקמן (דף מב.) דלר'ש אי דקא תבע בושת ופגם מחייב ליה קרבן שבועה היינו משום דהתם תבעו האב תחלה ואין שייך לומר לאו כל הימנו כו' כדקאמר הכא ואין צריך לומר דתרי תנאי אליבא דר' שמעון (א) ועוד אומר רשב'א דההיא דלקמן איכא לאוקמי בבת גרים וניחא לה לדידה ולאביה דליכא למימר דלמא איכא חד במדינת הים דלא ניחא ליה ומיהו אי קאי ר' שמעון אמתניתין דשבועות דמייתי לקמן בריש נערה (ג'ז שם) ע'כ תרי תנאי אליבא דר' שמעון:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האומר </span>גנבתי כו'. </span>מוציא ש'ר ויוצא בשן ועין דלא תנא איכא למימר דאתיא בזה הכלל:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>הכלל כל המשלם יותר על מה שהזיק כו'. </span>ואפילו למ'ד בפרק שור שנגח ארבעה וחמשה (ב'ק דף מ.)  דכופר היינו דמי המזיק לא חשיב יותר ממה שהזיק אע'פ שפעמים שוה מזיק יותר מניזק דפדיון נפשו הוא נותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נצרכא אלא לפחת נבילה. </span>אע'ג דלאו דידיה שקיל מ'מ כיון דזכי ליה רחמנא חצי נזק חשבינן ליה בתשלומין מה שפחתה הנבלה והכא לא שייך למימר קרנא דתורך קבירא ביה כדאמרי' בהמניח בסופו (ב'ק דף לד.) דהתם ודאי שלא נהרג השור שייך לומר הכי דאין לו למכור שורו בשביל כן שסבור שישביח אבל הכא מיד כשנהרג יש לו למוכרו שידוע שתפחת הנבילה ותסריח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנינא </span>תשלומי נזק מלמד שהבעלים מטפלים בנבילה כו'. </span>הכי דייקא לה בבבא קמא (דף י:) חבתי בנזקו לא קתני אלא בתשלומי נזקו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>משום חצי כופר לאו שיורא הוא וכו'. </span>לאו פירכא היא אלא שינויא הוא דלא תיקשי למ'ד פלגא ניזקא ממונא מאי שייר דשייר חצי כופר ומשני לא שייר כלום וחצי כופר לאו שיורא הוא וכן איכא בנזיר בפ' ג' מינים (דף לח: ושם)  גבי אי משום לא יחל לאו שיורא הוא וכן בפרק החליל (סוכה דף נד. ושם) וההוא דהתם מגומגם טפי:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני רבי יוסי הגלילי היא דאמר תם משלם חצי כופר. </span>וליכא שיורא דאי משום דמועד משלם כופר שלם ותם אינו משלם אלא חצי כופר הא לאו שיורא הוא דהא תנן תם משלם חצי נזק ומועד נזק שלם וכופר בכלל וא'ת אכתי ליתני דמועד אף כשהוא בסקילה משלם כופר ותם כשהוא בסקילה אינו משלם כופר כלל דהביאהו לב'ד וישלם לך דהוא עצמו אינו משתלם אלא מגופו כדאמרינן בפרק שור שנגח ד' וה'  (ב'ק דף מב. ושם) וי'ל דהך נמי לא הוי שיור דהוי בכלל הא דקתני תם מגופו ומועד מן העלייה ומיהו תימה דלא אשכחן בהדיא בשום מקום שהיה אומר ר' יוסי הגלילי דתם משלם חצי כופר ואי משום דדריש רבי יוסי הגלילי בפרק שור שנגח ד' וה' (ג'ז שם)  נקי מדמי ולדות ולא דריש נקי מחצי כופר מכלל דסבר דחייב ודלמא לעולם סבר דפטור וטעמא משום דפטור מחצי כופר לא איצטריך קרא דכשהשור בסקילה לא שייך כופר דהביאהו לב'ד וישלם לך וכשאין השור בסקילה כגון על פי עד אחד או על פי הבעלים פטור מדרבה דאמר התם (דף מג.)  שור שהמית בן חורין שלא בכוונה פטור שנאמר השור יסקל וגם בעליו יומת בזמן שהשור בסקילה בעלים משלמין כופר כו' ונראה דה'פ הא מני ר' יוסי הגלילי היא דאמר תם משלם חצי כופר פי' דלא ממעט חצי כופר מנקי ולאו דוקא משלם קאמר אלא היה משלם אם היה לו ממה להשתלם ולשום תנא לא הוה חצי כופר שיור כי אם לרבי אלעזר דדריש נקי מחצי כופר ולית ליה דרבה וכשאין השור בסקילה מועד משלם ותם אינו משלם והא דנקט רבי יוסי הגלילי טפי מרבי עקיבא דדריש נקי מדמי עבד דלדידיה נהי דחצי כופר לא הוי שיור דמי עבד הוי שיור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>תפס כו'. </span>פר'ת דדוקא אי תפס את המזיק עצמו אבל דבר אחר לא דלענין מזיק עצמו הקילו חכמים שיכול לתופסו דאל'כ יתפוס כל אשר לו ולא נפיק מיניה דאין דנין דיני קנסות ואם נוציא המותר ונשאיר כדי נזק הרי אנו דנין דיני קנסות ודוחק:  הדרן עלך אלו נערות </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נערה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נערה. </span>לא הספיקה לעמוד בדין עד שמת האב הרי הן של עצמה. </span>תימה תינח קנס אלא בושת ופגם דממונא הוא דאחין בעי למיהוי ושמא מקראי דלעיל דנפקי בושת ופגם איתקוש אהדדי כדפי' לעיל :  לאביה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאביה </span>נמי פשיטא מדקא יהיב מפתה. </span>אע'ג דאיכא למימר דהא דמחייבין מפתה היינו בקטנה דלא שייך בה מחילה וכדרבנן דאמרי יש קנס במקום מכר מ'מ משמע ליה דבנערה איירי דפשטא דמתני' אאלו נערות דרישא קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון פוטר שאינו משלם קנס ע'פ עצמו. </span>תימה לר'י תיפוק ליה דאפי' בעושק והלואה גופייהו דכתיבי בקרא לא מיחייב קרבן אלא כשייחד לו כלי להלואתו ולעושקו (ב'מ דף מח.) וכאן בקנס מה ייחוד שייך כאן דמיירי בלא עמד בדין דבעמד איבעיא ליה לאביי בסמוך ואומר ר'י כגון שייחד לו כלי כך לכשיעמוד בדין בב'ד ויתחייב לו יהא כלי זה מיוחד לו לגבות ממנו דמי אונסו וא'ת וכי נימא דסבר ר'ש דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם דאפי' את'ל דאם אמר כלי זה יהא שלך אם ירדו גשמים היום דחשיב דבר בא לעולם היינו משום דכלי שנותן לו הוא בעולם וזכה בו למפרע כשירדו גשמים והא דקאמר אם ירדו תנאה בעלמא הוא אבל הכא אין נותן לו הכלי מיד אלא שמייחדו לו לגבות הימנו קנס אם יתחייב כשיעמוד בדין והא לא בא לעולם הוא וכ'ת ה'נ א'כ נחשביה בהדי הנך תנאי דחשיב בפרק האומר בקדושין (דף סב: ושם) דסבירא להו אדם מקנה דבר שלא בא לעולם דהא  פריך נמי התם ונחשוב נמי ר'ע ואור'י דר'ש חדא ועוד קאמר חדא דייחוד אינו מועיל דדשלב'ל הוא דאינו מתחייב כלל אלא משעת העמדה בדין ואילך ועוד אפי' קונה בייחודו אין כאן כפירת ממון שאין משלם קנס ע'פ עצמו ואי מודה מיפטר [ורבנן אית להו דאדם מקנה דשלב'ל ולא מייתי התם אלא אותן תנאים שהוזכרו שמם]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונשבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונשבע </span>והודה לר'ש מהו. </span>ק'ק דבהך מתניתין לא פליגי אלא דלרבנן בושת ופגם קא תבע ולר'ש קנס קא תבע אבל אם היה מפרש בהדיא דקנס קא תבע היה פטור לרבנן כמו לר'ש א'כ אמאי בעי אליבא דר'ש טפי מלרבנן דה'נ הוה מצי למבעי לרבנן אם פירש דקנס קא תבע ואההיא ברייתא דמייתי בסמוך היה לו לקבוע בעייתו לר'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא אע'ג דעמד בדין קנסא הוא ומודה בקנס פטור. </span>כן כתוב בכל הספרים אבל בקונטרס פירש או דלמא אע'ג דעמד בדין ואי מודה ביה מיחייב אפילו הכי לא מיחייב קרבן שבועה כיון דעיקרו קנס ולא הוי דומיא דפקדון דקרא משמע מתוך פירושו דפשיטא ליה לאביי שהוא ממון לכל שאר דברים היכא דעמד בדין לשלם על פי עצמו או להורישו לבניו דמאי שנא ולא מיבעיא ליה אלא לענין קרבן שבועה דווקא משום דכתיב וכחש ובעינן דומיא דפקדון דעיקרו ממון כדפי' וההיא דלקמן דחקו לפרש כן דפריך אביי בסוף הסוגיא אמתני' דר'ש פוטר כו' וקאמר טעמא דלא עמד בדין הא עמד בדין דמשלם ע'פ עצמו כו' משמע דפשיטא ליה לאביי היכא דעמד בדין דהוי ממונא וקשה שצריך למחוק הספרים ועוד דאדפריך ליה אביי לרבה ממתניתין לא הספיקה לגבות כו' ואי אמרת ממונא הוי להורישו לבניו כו' תקשי ליה לנפשיה דאביי גופיה מודה דהוי ממון לכל דבר אלא דמבעיא ליה דווקא לענין קרבן שבועה כדפי' ועוד אמאי איצטריך לשנויי כי קאמר רבה בשאר קנסות נימא דבקנס דאונס נמי קאמר רבה דהוי ממון להתחייב בהודאתו כשעמד בדין דהא אפי' בסוף הסוגיא פשיטא ליה לאביי דהוי ממון לענין שמתחייב בהודאה והא נמי דפריך ליה אביי לרבה מר'ש פוטר טעמא דלא עמד בדין הא עמד בדין דמשלם ע'פ עצמו מיחייב קרבן שבועה ליקשי אביי לנפשיה הואיל ופשיטא ליה בכולהו קנסות דהוי ממון להתחייב בהודאתו ונראה לפרש דאביי מספקא ליה אליבא דר'ש לפי שמצינו במשנתינו דלר'ש לא הוי ממון להורישו לבניו להכי מבעיא ליה אי לא חשיב נמי לר' שמעון ממון לענין קרבן שבועה והודאה אי לאו ואתרוייהו מבעיא ליה כדגרסינן בכל הספרים דהא בהא תליא דאי מיחייב בהודאתו אם כן כפר ליה ממונא ומיחייב קרבן שבועה ואי מיפטר בהודאה אם כן לאו מידי כפר ליה ולכך הוצרך רבה לקמן לשנויי כי קאמינא ממון הוי להורישו לבניו דלא מצי למימר ממון הוי להתחייב בהודאה דהא מדפטר ליה מקרבן שבועה מכלל דאי מודה מיפטר ולקמן דאמר אביי הא עמד בדין דמשלם ע'פ עצמו הכי פי' הא עמד בדין ובגרה ומתה דמינה ירית מיחייב קרבן שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה ממונא הוי ומיחייב עליה קרבן שבועה. </span>וה'ה דאי מודה ביה מיחייב דהא בהא תליא ויש שמוחקין ומיחייב עליה קרבן שבועה דהא לקמן קאמר רבה כי קאמינא ממונא הוי להורישו לבניו ולא גרסינן אלא ממונא הוי ולא פי' עד לבסוף דלענין להורישו לבניו קאמר ואומר רבינו יצחק דאין למוחקו בשביל כך דהא למאי דמסיק כי קאמר רבה בשאר קנסות הדר ביה דמעיקרא השיב לאביי דממונא הוי הקנס דאונס ופיתוי ונראה לרבינו יצחק דרבה קיבל מרבותיו דממונא הוי והשיב לו תחילה לענין קרבן שבועה וכשסתר לו אביי חזר בו ואמר לא לענין קרבן קבלתי דממון הוי אלא לענין להורישו לבניו וכן משמע דכששוב הקשה לו ממתני' אמאי קשו בה עשרים ותרתין שנין הוה ליה לחזור מדבריו אלא ודאי מרבותיו קבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הפלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הפלת </span>את שיני וסימית את עיני. </span>וא'ת מה ייחוד כלי שייך גבי עבד דהא מיד כשהפיל את שינו קנה העבד בעצמו דגבי עבד גלי רחמנא שזוכה בעצמו מיד כשיפיל שינו כדאמרי' במרובה (ב'ק דף עד. ושם) ותו לא הוי קנס ואין לומר כגון שהפיל שינו וסימא את עינו דיוצא בשינו ונותן לו דמי עינו ומייחד לו כלי על דמי עינו או שתבעו על מעשה ידיו ומייחד לו כלי על זה דהא מוכח בבבא קמא דמאן דאית ליה יוצא בשינו ונותן לו דמי עינו סבר דאין צריך גט שחרור ור'ש אית ליה בהדיא דצריך גט שחרור וי'ל דסימא את עינו אין צריך ייחוד דאין ייחוד גדול מזה שהרי העבד תובע את גופו מרבו שישחררנו ויכתוב לו גט שחרור ואם תאמר פשיטא דלא מיחייב קרבן שבועה על העבד דאפילו רבי אליעזר דדריש רבויי ומיעוטי ומרבה קרקעות לשבועה לענין קרבן שבועה פוטר בפרק שבועת הפקדון (שבועות לז:) דדריש מכל ולא כל והוא הדין בעבדים ויש לומר דאע'ג דבקרקעות אין קרבן בעבד יש קרבן דהכי נמי אשכחן רבי מאיר דאית ליה דאין נשבעין על הקרקעות ועל העבדים סבירא ליה דנשבעין כדאמרינן בהשואל (בבא מציעא דף ק:) :  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בשעמד בדין. </span>וא'ת בשלמא לרבי יוחנן דסגי ביחוד כלי דסבירא ליה דמעות קונות אתי שפיר דאע'ג דייחד לו כלי לקנס וקני ליה מ'מ דין קנס עליו לענין קרבן שבועה ולענין כמה דברים עד שיבא לידו אלא לר'ל דלא מיחייב קרבן שבועה אלא כשנטלו ממנו וחזר והפקידו אצלו אמאי פטר ר'ש הכא הואיל ועמד בדין ונטלו הימנו ממון גמור הוא ואומר רשב'א דלריש לקיש מצי למימר דמיירי שנתן לו כלי בתורת משכון לקנסו וחזר והפקידו אצלו דהואיל ולא נתן לו אלא בתורת משכון לא חשיב ממון אע'פ שהיה בידו תימה לרבינו יצחק בהפיל את שינו וסימא את עינו אמאי לא מיחייב קרבן שבועה הא מתחייב בהודאתו כיון שעמד בדין ופטרוהו ב'ד ואין לו עליו כלום ושמא כיון דאכתי מחוסר גט שחרור אם היה מודה שסימא את עינו לא היה יוצא לחירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בשלא עמד בדין. </span>וא'ת אי בלא עמד בדין פשיטא דלא מיחייב קרבן שבועה דלא מידי כפריה דאי מודה מיפטר ומה צריך קרא דוכחש לכך והו'ל לאקשויי ת'ל וכחש (ב) אשר ירשיעון אלהים מיבעי ליה כדפריך לקמן ת'ל וכחש ת'ל ונתן מיבעי ליה וי'ל דהכא לא בעי לאקשויי הכי דאיכא למימר אסמכתא בעלמא הוא אבל לקמן פריך שפיר כי היכי דוכחש הוה לדרשא גמורה לענין שאר קנסות הכי נמי הוה דרשא גמורה לענין אונס ופתוי:  [תשלומי כפל ותשלומי ד' וה'. ר'ש לא פליג אהא דלא שביק איניש מידי דכי מודה מיחייב ותבע מידי דכי מודה מיפטר דהכא הכל קייץ. מהר'מ] ת'י כ'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאחין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאחין </span>בעי למיהוי. </span>בשלמא לדידי הוא קנס לכל מילי מדגלי רחמנא לענין קרבן שבועה אלא לדידך דאחין בעי למיהוי תימה וכי רבה לא ידע מתני' ותירץ ר'י ברבי אברהם דרבה דאמר דממון הוי להורישו לבניו היינו כשאין הבת קיימת אבל מתני' איירי כשהבת קיימת דאז אין ראוי להורישו לבניו כל זמן שלא בא לידו משום דאין אדם מוריש זכות בתו לבנו ואביי דאקשי ליה לא ניחא ליה לאיפלוגי בהאי ורבה נמי הודה לו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתן </span>לחוד. </span>וגבי מוציא שם רע דכתי' ונתנו לאבי הנערה איכא למימ' ונתן לחוד ונתנו לחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי ת'ל וכחש ת'ל ונתן מיבעי ליה. </span>בשלמא לדידי מונתן לא גמרי מידי וכולה מילתא ילפינן מוכחש דאף דלא הוי ממון להורישו לבניו ילפינן מהתם מדגלי רחמנא גבי קרבן שבועה אלא לדידך דילפת מונתן דלא הוי ממונא עד שעת נתינה ולא זכי אב אחר העמדה בדין כמו קודם א'כ ונתן מיבעי ליה ואין צריך קרא דוכחש על כך דפשיטא דכיון דאי מודה מיפטר פטור נמי מקרבן שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אצטריך קרא כגון שעמדה בדין ובגרה ואח'כ מתה דכי ירית מינה דידה קא ירית. </span>ואע'ג דהשתא ממון גמור הוא שלא בא לידו מכח קנס ואי מודה מיחייב אפ'ה פטור מקרבן שבועה מוכחש והיינו דפריך למאי דשני השתא יצאו אלו שהן קנס ממון הוא אבל עד השתא הוה אתי ליה שפיר דקרי ליה קנס הואיל ובא לידו מכח קנס ואי מודה מיפטר אבל השתא דמוקמינן לקרא בכי האי גוונא כגון שעמדה בדין ומתה שלא בא לידו מכח הקנס אלא מכח ירושה ומלתא דפשיטא היא דאי מודה מיחייב אמאי קרי ליה קנס ומשני תני יצאו אלו שעיקרן קנס והשתא כולהו קנסות משעמד בדין ממונא הוי ומיחייב בהודאתו ואפי' הכי גזירת הכתוב היא מוכחש דפטור מקרבן שבועה והכי נמי אפילו לר' אלעזר דאמר נשבעין על הקרקעות גזירת הכתוב היא דפטור מקרבן שבועה אע'ג דמיחייב בהודאתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>עמד בדין דמשלם ע'פ עצמו כו'. </span>ולדבריו דרבה קאמר לה בשלמא לדידי דסבירא לי דבכל קנסות אפילו עמד בדין אינו משלם ע'פ עצמו ולעולם חשיב קנס לרבי שמעון עד שיגיע לידו כדשמעינן מוכחש אתי שפיר דכל היכא דמיחייב ע'פ עצמו מיחייב נמי קרבן שבועה כגון עמדה בדין ובגרה ומתה דמינה ירית אלא לדידך הא כל קנסות שעמד בדין או באונס ומפתה שעמדה בדין ובגרה ומתה אף על גב דמיחייב בהודאתו פטור מקרבן שבועה תיקשי:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בת </span>הניזונת מן האחין מעשה ידיה למי. </span>מדאורייתא פשיטא ליה דהוי לעצמה כדדרשינן לקמן מוהתנחלתם אלא מדרבנן בעי מדתלי טעמא במזונות ומדמייתי עלה מאלמנה ומיבעיא ליה כיון דניזונת משלהן מי התקינו להו רבנן מעשה ידיה תחת מזונות או לא וכן משמע כל הסוגיא ולקמן דבעי מ'ט דרב ה'מ למיבעי נמי מ'ט דרב ששת דמדאורייתא מודה דהוה לעצמה אלא נקט רב משום דקאמר בהדיא דמעשה ידיה לעצמה אף מדרבנן וקצת מגמגם רשב'א דהכא משמע דטפי הוו מעשה ידיה שלה כיון שניזונת בעל כרחם בתנאי ב'ד ממה שהיתה ניזונת מדעתם ולקמן בריש אלמנה (דף צה:) גבי אלמנה משמע איפכא דאדרבה כיון שניזונת ע'י תנאי ב'ד הוה מעשה ידיה שלהן טפי ממה שהיתה ניזונת מדעתם וצ'ע [ודוחק לחלק בין אלמנה לבת דניחא ליה בהרווחה דמ'מ סברא הוי איפכא]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשו </span>אלמנה אצל הבת כבת אצל האחין. </span>וא'ת אלמנה אצל הבת אמאי קרי ליה נכסים מועטין בשלמא גבי בת אצל אחין מפרש בפ' מי שמת (ב'ב קלט: ושם) כדי שיזונו אלו ואלו עד שיבגרו אבל הכא אין שייך אותו שיעור שהאלמנה יש לה לעולם מזונות ונראה לר'י דדוקא כשיש אלמנה ובנים ובת תקנו לאלמנה ונתנו לה מה שהיה  (ב) ליקח לבת והיינו עד שתיבגר הבת אבל כשאין אלא אלמנה ובנים או אלמנה ובת שהבת יורשת לא עשו תקנה בשביל האלמנה דמשום אלמנה לא רצו להפקיע כח הירושה אלא כשכבר הפקיעו בשביל הבת ובשביל הבת הפקיעו טפי לפי שהיא יורשת כשאין בנים וכן משמע בירושלמי בפרק מי שמת דאמר התם אין האלמנה דוחה את הבנות ולא הבנות דוחות את האלמנה ופעמים שהאלמנה דוחה את הבנות על ידי בנים ואת הבנים על ידי הבנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בשאינה ניזונת. </span>פירוש מן האחים אבל מן האב היתה ניזונת ומשום הכי פריך אי בשאינה ניזונת מאי למימרא דפשיטא דלאחר מיתת האב לעצמה ומשום היא גופה דמת האב הרי הן של אחין נמי לא איצטריך הואיל וניזונת היתה מן האב פשיטא דיורשין אותו ואית ספרים דלא גרסי מאי למימרא אלא גרסי אי בשאינה ניזונת אפי' למ'ד כו' וכן עיקר ומיירי בשאינה ניזונת לא מן האב ולא מן האחין דאחר מיתת האב אית לן למידק דומיא דבחיי האב ופריך אגופה אמאי מת האב הרי הן של אחין הא אפי' אב עצמו אין לו כיון שאינה ניזונת ממנו: 


lvr: 32
pgn: 43
dfh: a
trm: ל'ג
txt:
<span class='five'>ל'ג </span>כי טוב לו דבספרי  (פ' ראה) לא מפיק ליה מהאי קרא אלא דריש לה מכשכיר כתושב יהיה עמך ומיותר הוא עמך דה'מ למכתב כשכיר כתושב יהיה עד שנת היובל אבל כי טוב לו עמך אינו אלא סיפור דברים בעלמא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מגיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגיד </span>שאין אדם מוריש זכות בתו לבנו. </span>תימה אמאי איצטריך קרא להכי הא היא גופה לא נפקא לן דמעשה ידיה לאביה אלא מלאמה מה אמה מעשה ידיה לרבה אף בת מעשה ידיה לאביה ואמה גופה אינה עובדת לא את הבן ולא את הבת כדאמרי' בפ'ק דקידושין (דף יז:) ונראה לרשב'א דלא איצטריך האי קרא אלא משום קטנה דהקישא לא איצטריך אלא לנערה אבל לקטנה לא צריך הקישא דהשתא זבוני מזבן לה מעשה ידיה מיבעי. [א'נ אי לאו האי קרא ה'א לאמה לקטנה איצטריך לאשמועינן דאין מעשה ידיה לאחין דומיא דאמה ולא הוה ידעי' נערה אבל תימה דהשתא זבוני מזבן לה הוי ק'ו ונימא דיו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חבלות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חבלות </span>דידה נינהו. </span>ואם תאמר וכי אם קיצץ ידיה לא תהיה חבלה של אב והלא מפסיד מעשה ידיה ואמרינן בהחובל (ב'ק דף פז.) הקוצץ יד עבד עברי של חבירו (ג) נותן דמי שבת גדולה לעבד ודמי שבת קטנה לרבו ורבנן אמרי ינתן הכל לעבד וילקח בהן קרקעות והוא אוכל פירות ויש לומר דפשיטא ליה דמיירי בחבלות קטנות שאין בהן ביטול מלאכה דאי יש בהם הפסד מעשה ידיה אמאי אין מוריש לבנו כמו שמוריש מעשה ידיה להכי פריך דידה נינהו:  שפצעה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שפצעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפצעה </span>בפניה. </span>ואם תאמר תקשי הך ברייתא לרב וריש לקיש דמשמע בהחובל (ב'ק דף פז: ושם) דפליגי ארבי יוחנן דאמר פצעה בפניה דהוי דאב ויש לומר דבפחת דעד הנערות מודו כולי עלמא דהוי דאב שמפסיד במה שהיה יכול למוכרה והתם פליגי במה שהיא נפחתת גם מנערות ואילך וסבר רבי יוחנן דכל הפחיתה הויא דאב הואיל ונעשה לה בעוד שהיא ברשות אב אי נמי בפחיתת מכירה מודו כולי עלמא דהויא דאב והתם פליגי במה שנפחתה לקידושין דסבירא להו לרב וריש לקיש דלא זכיא ליה רחמנא אלא קידושין ממש [וריצב'א פירש אע'ג דפליגי בפצעה בפניה בקצץ לה ידיה מודו כולי עלמא דהוי דאב ומוקמי הך ברייתא דהכא בחבלות גדולות וסברי נמי דאין אדם מוריש מעשה ידיה לאחין]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דהשיאה וגרשה וכו'. </span>משום מאן דאמר מעיין גורם (יבמות דף סד:) דייק לה מסיפא ואם תאמר ותקשי ליה מרישא דמשמע דמזל גורם ויש לומר דמצי למימר דנקט רישא אגב סיפא וריב'ן מוקי כולה מתניתין באשה אחת ומפרש הכי טעמא דהשיאה וגרשה אחר שאירסה ונתארמלה הא השיאה ונתארמלה תו לא הוי מצי למימר השיאה שנית ואין נראה לר'י דאם כן לא הוה מצי מוכח אלא למאן דאמר מזל גורם דלמאן דאמר מעיין גורם אכתי הוי מצי למתני תו השיאה ואם כן תקשי ליה ממתני' דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומיגבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומיגבא </span>מאימת גביא. </span>פירש בקונטרס אי משעת אירוסין דהא מההיא שעתא איחייב ליה בתקנתא דרבנן או דלמא עד שעת כתיבה דהויא מלוה בשטר לא טרפא ממשעבדי וקשה לר'י דמאי שייכא הך בעיא הכא ועוד מדנקט מאימת גביא משמע דבנשואה בעי מאיזה זמן טורפת ואמאי ליבעי אי כל ארוסות טרפי ממשעבדי או לא ונראה לר'י דדוקא בהך דמיירי רבי יהודה בה במארס את בתו ובגרה ואחר כך ניסת קא בעי דאי טעמא דמודה משום דלא נכתבו ברשותו הוי טעמא משום דבשעת כתיבה מחלה לשיעבודא דלא תקינו ליה רבנן לאב אלא כשלא מחלה ואם כן איהי גופה נמי לא גביא מידי או דלמא טעמא דר' יהודה לאו משום דמחלה לשעבודא קמא קאמר אלא משום דלא תקינו לאב זכיה בשלא נכתבה ברשותו ומיהו היכא דלא נכתבה כלל פשיטא דהוי דאב כגון שגירשה מן האירוסין ואם כן גביא מזמן ראשון ודוחק להעמיד כולה שמעתין אליבא דרבי יהודה ונראה לרשב'א דאליבא דרבנן בעי ובעי טפי הכא מבעלמא היכא דליכא אב דהכא אם נתאלמנה או נתגרשה מן האירוסין היתה הכתובה של אב וכי היכי דמפסיד כחו האב בשעת נשואין מספקא ליה אם גם היא מפסדת:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי בדאוסיף לה. </span>פי' שכתב בכתובה שניה יותר מבראשונה אבל אין לפרש שכתב צביתי ואוסיפית כך וכך דא'כ היתה גובה שתיהן כדאמרינן לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דינא דבר מצרא. </span>ויצניע אותו של מכר דאם יראה שניהם אית בה דינא דבר מצרא דאפילו מתנה שכתוב בה אחריות אית בה דינא דבר מצרא  ונראה דאם הלוקח עצמו מצרן דלא שייך דינא דבר מצרא דביטל שני את הראשון ויש מפרשים דלאו דוקא נקט משום דינא דבר מצרא דאפילו לא שייך דינא דבר מצרא לא ביטל שני את הראשון דנפקא מינה לענין דרך דאפי' למ'ד (ב'ב דף סד:)  מוכר בעין רעה מוכר נותן בעין יפה נותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימר </span>אחולי אחליה לשיעבודא. </span>תימה מה אחליה לשיעבודא שייך גבי מתנה ונראה לר'י כגון שבין זמן הראשון לזמן שני קנה הנותן שדה אצל שדה הניתן והשתא אחליה מקבל מתנה לשיעבודא ולא יוכל לטעון דינא דבר מצרא ועוד אומר רשב'א דנפקא מינה אם לוה נותן בין זמן הראשון לזמן שני שיטרפו בעלי חוביו מאותה שדה  [א'נ אם יאכל הנותן פירות בין זמן ראשון לשני]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו אורועי סהדי. </span>תימה גדולה הוא מה שפירש בקונטרס לפסול העדים דאין יכול לפסול העדים בענין זה ונראה לר'י דאם יש לזה מקבל מתנה שום שטר אחר שהעדים אלו חתומים בו מרעין ליה לשטרא הואיל והוא מודה שהן פסולין אי נמי לפסול חתימתן קאמר דאימר זיופי זייף הואיל והוא מודה שהשטר הזה מזויף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>אחד זה ואחד זה מן הנשואין. </span>תימה לרבינו יצחק דהשתא מסקינן דאחד זה ואחד זה מן הנשואין אע'ג דאוסיף לה ופליגא אדרב נחמן דאמר לעיל אי אוסיף דיקלא לתוספת אדעתא דתוספת כתביה ולא ביטל שני את הראשון וזהו תימה דהלכתא כרב נחמן בדיני ורפרם ורב אחא איפלגו אליביה ודייקינן נמי בשילהי הכותב (לקמן דף פט: ושם) כוותיה ואור'י דהכא אע'ג דאיכא תוספת ביטל (א) את הראשון וטעמא משום דליכא שטר כתובה באירוסין אלא מתנאי ב'ד הלכך נתבטל תנאי ראשון ע'י שטר אבל לעיל דאיכא שני שטרות כשהוסיף בשני לא ביטל את הראשון הואיל והוא בידו עדיין וא'ת וכיון דאיירי מילתייהו דרב הונא ורב אסי בדלא כתב לה א'כ תפשוט מהכא הא דבעי בפ'ק דב'מ (דף יז: ושם) אי ארוסה אית לה כתובה בדלא כתב לה  וי'ל שאינו רוצה לפשוט אלא מן המשנה או מברייתא ואע'ג דאיכא לאוכוחי ממילתא דר' אלעזר ב'ר שמעון ורבנן הא נמי מימרא היא דרב יהודה אמר שמואל אמרה משמיה ואינה ברייתא וממתניתין דהמארס את בתו ליכא לאוכוחי דאיכא לאוקמה בדכתב לה וא'ת ותפשוט מהא דתניא לעיל מודה ר' יהודה במארס את בתו ובגרה ונשאת שאין לאביה רשות בה וע'כ בדלא כתב לה מיירי דאי כתב לה הויא שלו הואיל וברשותו נכתבה כדאמר לעיל ואי ארוסה אין לה כתובה פשיטא דאין לו בה כלום ונראה לרשב'א דלעולם איכא לאוקמה בדכתב לה ומיירי כגון שהוסיף לה בשעת נשואין דסלקא דעתא הואיל ומנה מאתים שלו תוספת נמי שלו קמ'ל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הגיורת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הגיורת </span>שנתגיירה בתה עמה. </span>הא דלא נקט הגיורת שנתגיירה סתמא משום דאיירי בפחותה מבת שלש דאין דרכה להתגייר אלא עם אמה ועוד דאין סברא שיטבילוה על דעת ב'ד שאין מטבילין גר קטן על דעת ב'ד אא'כ הוא תובע להתגייר וזאת פחותה מבת ג' אין בה דעת לתבוע להכי נקט שנתגיירה בתה עמה והטבילוה על דעת אמה ועוד משום דבעי למיתני היתה הורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לה פתח בית אב כו' הרי זו בסקילה. </span>תימה דתיקשי מהכא למ'ד בפ' נגמר הדין (סנהדרין דף מה:) נקטעה יד העדים פטור דבעינן קרא כדכתיב וי'ל דשאני הכא דגלי קרא ומתה לרבות הורתה שלא בקדושה והיינו נמי אין לה אב אבל קשה דתקשי ליה מברייתא דבעיר שרובה עובדי כוכבים סוקלין אותה על שער ב'ד דדריש בשעריך ולא בשערי עובדי כוכבים ואמאי לא פטרינן לה לגמרי וי'ל דברוב עובדי כוכבים הוי שעריך שערי ב'ד ולא שער העיר:  מנא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנא </span>הני מילי. </span>משום דכתיב בישראל קא בעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>לרבות הורתה ולידתה בקדושה ההיא ישראלית מעלייתא היא. </span>תימה דגבי חליצה דדרשינן (יבמות דף קב.) מונקרא שמו בישראל דאין כשר לדין חליצה עד שיהא אביו ואמו מישראל אלמא ממעטי מבישראל אפי' הורתו ולידתו בקדושה וכ'ת דהתם משום דהורתו שלא בקדושה לא אצטריך למעוטי דמקרב אחיך ידעינן בכל דין דבעינן הורתו ולידתו בקדושה ואייתר גבי דין חליצה בישראל עד שיהא אביו ואמו מישראל אכתי איכא לאקשויי אימא דבישראל אתא למעוטי הורתו שלא בקדושה אפי' לחליצת בני גרים דמקרב אחיך לא דרשינן אלא למיפסליה לדין ישראל אבל גר חבירו מצי דיין כדדרשינן התם עליך הוא דבעינן מקרב אחיך כו' ואור'י כיון דהורתו ולידתו בקדושה ישראל מעליא הוא כדאמרינן הכא אם כן הכי נמי בני גרים כיון שהורתן ולידתן בקדושה הוו ישראל מעלייתא וקרינא בהו עליך והואיל וכן בלא ונקרא שמו בישראל נפקא לן שפסול גר לחליצת בני גרים דבעינן מקרב אחיך עד שתהא אמו מישראל ולהכי אייתר בישראל לאצרוכי אביו מישראל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>לרבות הורתה ולידתה שלא בקדושה. </span>תימה אדרבה אית לן לאוקמי קרא בדדמי וי'ל כיון דמרבינן הורתה שלא בקדושה אם כן גלי לן קרא דבישראל לאו דוקא וא'כ ממילא נרבה אפילו לידתה שלא בקדושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן בישראל מאי אהני ליה. </span>תימה לרשב'א דנימא אהני ליה שלא ילקה ולא ישלם מאה כסף ואור'י דסברא הוא שיהנה לכל הכתוב בפרשה ועוד אור'י דלענין מלקות ומאה כסף לא איצטריך למעוטי מבישראל דמבתולת ישראל ולא בתולת גרים ממעטינן להו והשתא אתי שפיר דלא תיקשי אמאי איצטריך בתולת ישראל ולא בתולת גרים תיפוק ליה מבישראל ואע'ג דלגבי מיתה כתיב מ'מ גמרינן מינה קנס כדמשמע בסמוך דקאמר טעמא דכתב רחמנא נערה הא לאו הכי ה'א אפי' קטנה והכתיב אם אמת וגו' אלמא דילפינן קנס ממיתה אלא ודאי אי לא כתיב בתולת ישראל ה'א דאפילו הורתה ולידתה שלא בקדושה הוה מרבינן מומתה ובישראל אהני שלא ילקה ולא ישלם מאה כסף אבל השתא דשמעינן לה מבתולת ישראל ע'כ בישראל אתא למעוטי הורתה ולידתה שלא בקדושה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>שם רע על היתומה פטור כו'. </span>תימה דתקשי ליה ממתני' דקתני הורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה הרי זו בסקילה ואין לה פתח בית אב ולא מאה כסף משמע הא ישראלית גמורה דכוותה שאין לה אב יש לה מאה כסף ולעיל נמי תנן דגיורת פחותה מבת ג' יש לה קנס וי'ל דמוקי מתני' אליבא דר'ע דאמר לעיל (דף לח.) נערה שנתארסה ונתגרשה קנסה לעצמה ודריש אשר לא אורסה לאביה הא אורסה לעצמה וה'נ דריש לאבי הנערה הא אין לה אב לעצמה אבל ר' יוסי בר' חנינא דהכא אליבא דר'י הגלילי קאמר דפטור דכי היכי דדריש לעיל הא אורסה אין לה קנס ה'נ דריש הכא לאבי הנערה הא אין לה אב אין לה קנס ורבא דפליג עליה סבר דאפי' לר'י הגלילי חייב מדתני אמי דדריש ליה מקרא ומסתבר דלא פליג שום תנא אההיא דרשא והשתא פריך הכא רבי יוסי בר אבין מדתני אם מאן ימאן לרבות יתומה לקנס דברי ר'י הגלילי וה'ג ר'ח וכן במכילתא גרס דברי ר' יוסי הגלילי ופריך מר' יוסי הגלילי אר' יוסי הגלילי לר' יוסי בר' חנינא וכן משמע בהדיא בירושלמי דר' יוסי בר' חנינא אליבא דר' יוסי הגלילי קאמר לה ומתני' כר'ע ופריך נמי מלרבות יתומה לקנס דברי ר' יוסי הגלילי ומשני נמי כדמשני הכא אבל התם קאמר מילתיה אאונס ואמפתה ולא אמוציא שם רע : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתולת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתולת </span>ישראל ולא בתולת גרים. </span>וא'ת אמאי איצטריך אם מאן ימאן לרבות יתומה מבתולת ישראל נפקא מדממעט דווקא בת גרים ולמאי דפ'ה דיתומה לאו מרבויא משתמעא ניחא ונראה לרשב'א דאי לאו דמרבינן יתומה ממאן ימאן לא הוה דרשינן בתולת ישראל ולא בתולת גרים אלא לדרשה אחריתי כיון דמשום בת גרים לא צריך קרא דמונתן לאבי הנערה נפקא ולא היה סברא לומר דלא איצטריך קרא אלא לדיוקא הא יתומה בת ישראל יש לה קנס אבל השתא דמרבינן יתומה לית לן למעוטי מלאבי הנערה בת גרים דדרשינן שפיר בתולת ישראל ולא בתולת גרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לאו הכי ה'א אפילו קטנה והכתיב ואם אמת היה. </span>נראה לר'י דלא בעי רב אחא למילף קנס ממיתה דכל היכא דלא מחייב מיתה לא מחייב קנס ולא בעי למימר נמי הואיל וקרא איירי בגדולה כל דינין שבפרשה אין נוהגין אלא בגדולה אלא הכי פריך טעמא דכתב רחמנא נערה בה'א הא לאו הכי ה'א אפילו קטנה במשמע והיינו משום דכיון דלא כתיב ה'א ביטל משמעות נערה דמשמע דווקא גדולה והא כתיב אם אמת וגו' וקטנה לאו בת עונשין היא ואפ'ה כתב נערה חסר אלמא משום חסרון ה'א אינו מבוטל משמעות נערה דהוי גדולה והשתא לא קשה מידי לרבנן מנא להו דמחייבי סקילה בבא על הקטנה והא קרא בבת עונשין איירי דהא הכא לא בעי למעוטי קטנה מקנס משום דקרא בבת עונשין איירי אלא כדפרישית ולא תקשי נמי אמאי איצטריך בתולת ישראל תיפוק ליה מבישראל דגבי סקילה דהא לא ילפינן מהדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>כל מקום שנאמר נער אפי' קטנה במשמע. </span>ור'מ נמי הוה דריש הכי אי לאו משום דלו תהיה לאשה דדריש לעיל (דף מ:) במהוה עצמה וא'ת הואיל ומסתבר למדרש דכל מקום שנאמר נער אפילו קטנה במשמע כרבנן נימא לר'מ דווקא באונס ומפתה דגלי קרא גלי אבל בכל מקום נדרוש דאפילו קטנה במשמע ואור'י דהיינו טעמא דר'מ דאי דווקא לאונס ומפתה אתא קרא דולו תהיה לאשה ליכתוב בהו נערה מלא כמו במוציא שם רע וה'א כאן נערה הא בכל מקום כו' ומדכתיב לו תהיה לאשה במהוה עצמה בא ללמד דבכל מקום שנאמר נער כמו הכא במהוה עצמה מיירי:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא מוציא שם רע קאמרת שאני מוציא שם רע דחידוש הוא. </span>נראה דמתחלה מקשה ממוציא שם רע משום דס'ד דהש'ס דמסברא אמרינן ביה דתידון בסקילה ולא אמרינן הואיל ואישתני גופא אישתני קטלא הילכך מקשה דגבי נערה המאורסה נמי לית לן למימר דאישתני קטלא ומשני רבא שאני מוציא שם רע דחידוש הוא ולא מסברא אמרינן ביה הכי אלא משום דאשכחן דחדית ביה רחמנא כי האי גוונא דלא אמרינן הואיל ואישתני דינא אישתני קטלא והא דנקט נכנסה לחופה ולא נבעלה לאו דווקא אלא הכי נמי דהוה מצי למנקט ונבעלה למאן דמוקי מוציא שם רע דווקא בבעל [אלא נקט למאן דמוקי אע'ג דלא בעל] ולפי זה לא גרסינן בעלמא דאי גרסינן נכנסה לחופה ולא נבעלה בעלמא בחנק משמע דהכא במוציא שם רע חייב סקילה אפילו זינתה אחר חופה והא ליתא דזינתה אחר חופה אפילו במוציא שם רע בחנק ולפי זה הא דקתני לעיל באו לה עדים בבית חמיה שזינתה בבית אביה בסקילה צריך לדחוק לרבא דאיירי במוציא שם רע דאי לא הוציא שם רע הויא לרבא בחנק דכיון דאישתני דינא אישתני קטלא ובדין דהוה ליה לאסוקי לעיל בההיא ברייתא באו לה עדים בבית חמיה שזינתה בבית אביה ולא הוציא ש'ר בחנק דהשתא הוה מפליג בדידה ולא ה'ל למנקט בסיפא סרחה ולבסוף בגרה אלא משום דעיקר ברייתא אתא לאשמועינן דיני פתח בית אב וכיון דקאי מציעתא בנערה המאורסה בבאו לה עדים בבית אביה מסיק נמי סרחה ולבסוף בגרה בבית אביה במה שעומד בו השתא [והא דקאמר ואילו מוציא ש'ר אע'ג דהכל איירי במוציא ש'ר ה'פ ואילו מוציא ש'ר על האירוסין דאיירי ביה קרא הוי בסקילה אבל ק'ק דתני בשמעתין (לקמן מו.) לא אמר לעדים בואו והעידוני והן מעידין מאליהן היא וזוממיה מקדימין לבית הסקילה אלמא אפי' בלא הוצאת ש'ר לא אמרינן הואיל ואישתני דינא אישתני קטלא ומיהו י'ל דאע'ג דלא אמר לעדים הרי הוציא ש'ר וחדית ביה רחמנא] ורבינו שמואל מפרש שאני מוציא שם רע דחידוש הוא שהרי נכנסה לחופה ולא נבעלה בעלמא בלא הוצאת שם רע וזינתה אחר חופה בחנק ואילו מוציא שם רע כי האי גוונא שזינתה אחר נישואין בסקילה דהכי משתמעי קראי דכתיב ואם אמת היה כו' ולא נמצאו בתולים לנערה וסקלוה משמע דבכל ענין שלא נמצאו לה בתולים הויא בסקילה ואפילו זינתה תחתיו ואע'ג דכתיב אל פתח בית אביה ובזינתה תחתיו אין כאן פתח בית אביה היינו משום דלא שייך לומר ראו גידולים שגידלתם והוי כמו יש לה אב ואין לה פתח בית אב או אין לה אב דהויא בסקילה אע'ג דליכא פתח בית אביה והיינו חידוש דבעלמא בלא הוצאת שם רע זינתה אחר חופה בחנק כדדרשינן לקמן מאורסה ולא נשואה שנכנסה לחופה ולא נבעלה ובמוציא ש'ר בסקילה והשתא אתי נמי שפיר הא דלא נקט בברייתא באו לה עדים בבית חמיה שזינתה בבית אביה בלא הוצאת שם רע תידון בחנק דהא מודה רבא דלא אמרינן הואיל ואישתני דינא אישתני קטלא אבל קשה לרבינו יצחק לפירוש זה דהא לקמן (דף מח:) דרשינן לזנות בית אביה פרט שמסר האב לשלוחי הבעל וכל שכן היכא שנכנסה לחופה וההוא קרא דלזנות בית אביה במוציא ש'ר בהדיא כתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>כי חדית רחמנא היכא דלא אישתני גופא. </span>ואע'ג דלעיל באלו נערות (דף לח: ושם) קרי לבעולה אישתני גופא הכא לא חשיב אישתני גופא אפילו למאן דלא מחייב במוציא שם רע אלא בבעל דהא כבר היתה בעולה מן הנואף ובבעילה דנואף לא חשיב לה שינוי הגוף דלא מיירי הכא אלא בשינוי הגוף אחר העבירה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנאי </span>היא דתניא כו'. </span>וא'ת והא הכא ליכא אלא שינוי דינא והיכי מייתי לאישתני גופא דלעיל ויש לומר דלא מפליג לעיל בין אישתני גופא לאישתני דינא אלא לרבא דאמר מוציא שם רע חידוש הוא הילכך פריך ליה כיון דאמרת דחידוש הוא ואינה סברא אם כן יש לנו להעמיד בפחות שנוכל דהיינו לא אישתני גופא אבל לרב נחמן דאית ליה דמסברא קאמר דלא אישתני קטלא ולא מחידושא לדידיה ליכא לפלוגי בין אישתני דינא לאישתני גופא הילכך מייתי שפיר תנאי היא אי נמי יש לומר דלא מייתי אלא מדרבי שמעון דכיון דסבר הואיל ואישתני דינא אישתני קרבן כל שכן באישתני גופא ואינו חושש אלא להביא תנא דסבר כברייתא דשילא דלא משבשינן לה מקמי אידך ברייתא משום דברייתא דשילא לא מיתניא בי רבי חייא ורבי אושעיא אבל לאידך ברייתא לא מייתי שום ראיה מדרבנן דרבי שמעון ותדע דהא במסקנא משבשינן לההיא דשילא:  אימור</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span>דשמעינן לר'ש דאזיל אף בתר ידיעה. </span>תימה לרשב'א דמ'מ מייתי שפיר מדר'ש דתידון בחנק לכל הפחות כיון דבחטאה מיחייבא בסקילה ובבגרות מיחייבא חנק מידי דהוה  אנחנקין שנתערבו בנסקלין דנידון בחנק כיון שאינו יכול לקיים בו מצות סקילה ולא דמי לקרבן כיון דלא ידע הי קרבן לאיתויי פטור דלא שייך למימר דיביא קרבן קטן שבהם דאפי' יביא גדול לא יתכפר אם הוא מחוייב קטן ונמצא מביא חולין לעזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנערה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנערה </span>שהיתה כבר. </span>ומהכא שמעינן דכל היכא דאישתני גופא לא אישתני קטלא דבתר מעיקרא אזלינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>פתח ב'ד. </span>לאו דווקא על פתח ב'ד אלא חוץ לב'ד כי היכי דלא ליתחזי ב'ד רוצחין כדאמרינן בפרק נגמר הדין  (סנהדרין דף מב: ושם ) אמילתא אחריתא אבל קשה לר'י כיון דמסתמא ב'ד לאו חוץ לשלש מחנות יתבי היכי קאמר הכא סוקלין אותה על פתח בית דין הא ילפינן התם בכל הנסקלין מפרים הנשרפין וצריכין ליסקל חוץ לג' מחנות ותירץ ר'י דהכא בעיר שרובה עובדי כוכבים בטלה קדושת היקף חומה ואין צריך להוציאה לחוץ לחומה דחומה כמאן דליתא דהא עיירות המוקפות חומה משתלחין מצורעים מהם כדאמרינן במסכת כלים (פ'א מ'ז) וכשהיא רובה עובדי כוכבים אין משתלחין משום דבטלה קדושת חומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סוקלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוקלין </span>אותה על פתח שער העיר ההיא. </span>היינו עיר שסרחה בו כדגמרינן לקמן מעבודת כוכבים שסוקלין אותו על פתח העיר שעבד בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>ש'ר לוקה ונותן מאה סלע </span>גרסינן ותו לא ולא גרסינן בין בעל בין לא בעל דהא איכא דאמרי מוקי לה והוא שבעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר ללקות לוקה מ'מ. </span>פ'ה משום לא תלך רכיל אע'ג דהוי לאו שאין בו מעשה לוקין עליו ואין נראה לר'ת דלקמן בעי הש'ס אזהרה למוציא ש'ר מנלן ומסיק מלא תלך רכיל משמע דלא מהני אלא לאזהרה אבל לא למילקי ועוד כל אדם שמחרף אשתו מזנות לילקי מלא תלך רכיל ועוד הקשה ר'י דאי לוקה מלא תלך רכיל לרבי יהודה אמאי צריך ויסרו ומיהו לרשב'א נראה דהא לאו פירכא היא דאי לא כתיב ויסרו לא הוה מוקמינן לא תלך רכיל לאזהרה דמוציא ש'ר אבל השתא דשמעינן דלקי מויסרו אנו צריכין למצוא אזהרה מוקמינן (א)  לאזהרה דלא ענש אלא אם כן הזהיר ונראה לר'ת דלוקה היינו מכת מרדות לכ'ע והא דקאמר רב פפא מאי לוקה ממון לא אתא לאיפלוגי אהא דמפרש דלוקה הינו מכת מרדות אלא דאינו נראה לו להעמיד ההיא דבעל לוקה ולא בעל אינו לוקה במלקות ממש דאין לו לשנות אינו לוקה הואיל ומדרבנן מיהא לקי ועוד דאין נראה לו שיניח התנא לשנות מאה סלעים דכתיב בהדיא בקרא וישנה מלקות שאינו מפורש דבכל הנהו מתניתין דלעיל לא קתני מלקות גרידא אלא בהדי מאה סלע ואע'ג דלרבי יהודה בעלמא לאו שאין בו מעשה לוקין עליו ואפ'ה לא לקי בלא בעל הכא שאני דגלי קרא דלא לקי אלא דווקא כשבעל וא'ת לר' יהודה דאמר לוקין על לאו שאין בו מעשה אמאי איצטריך והיה אם בן הכות הרשע דבפרק קמא דסנהדרין (ד' י.) ובמכות (ד' ד: ושם) פריך ותיפוק ליה מלא תענה ומשני דהוה ליה לאו שאין בו מעשה וי'ל דלר' יהודה איכא לשנויי משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת ב'ד ועוד דהא דלוקין על לאו שאין בו מעשה מהכא הוא דקיימא ליה לר' יהודה בפ'ק דמכות (ד' ד:) כדאמרינן התם דר' יהודה גמר ממוציא שם רע ועדים זוממין:  אתיא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>שימה שימה. </span>נראה דלאו ג'ש גמורה היא מדבעי בסמוך שכרן בקרקע או בפחות משוה פרוטה מהו אף ע'ג דאין רבית בקרקע אלא דווקא דומיא דכסף ואוכל ולא בפחות משוה פרוטה מדאמר בריש איזהו נשך (ב'מ דף סא. ושם) למה לי דכתב רחמנא לאו בגזל לאו ברבית לאו באונאה ואם יש רבית בפחות משוה פרוטה הא איצטריך לאו ברבית לפחות משוה פרוטה והנך נמי לא ילפינן מיניה דמה לרבית שכן ישנה בפחות משוה פרוטה והא דאמר בערכין (דף לא. ושם) גבי בתי ערי חומה רבית הוא אלא שהתורה התירתו התם חשיב ריבית לפי שעומד בבית בשכר המתנת מעותיו אבל אם אדם לוה שדה שאם שטפה נהר יפרע לו שדה וחצי או עשר גפנים טעונות פגין או בוסר בי'א דלכולי עלמא כקרקע דמיא לשבועה ולכל דבר שמא כי האי גוונא לא הוי רבית בקרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>לר'א בן יעקב היינו דכתיב ופרשו השמלה. </span>תימה דע'כ בשיש עדים שזינתה איירי דמשום שלא ימצאו על השמלה דם בתולים אין להורגה א'כ מה תועלת יש בפרישת השמלה דפשיטא דלא מיתכחשי עדים בשביל כך דיש לתלות שהנואף הטה וי'ל דסבר דלא מיחייב אלא אם כן העיז פניו לשנות הידוע שמחציף להראות השמלה בלא בתולים לבית דין ונמצא שקרן שהיא מלאה דם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דברים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברים </span>ששם לה. </span>לא מלשון שמלה דריש דהא מפרש בברייתא דמייתי שמלה כשמלה חדשה אלא לישנא דקרא נקט ושם לה עלילות דברים:  ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>לדידה. </span>תימה היכי מצי למימר שיהא שלה הא אמרינן בפרק קמא דקידושין (דף ד:) ואצטריך למכתב כי יקח ואצטריך למכתב ויצאה חנם דאי כתב רחמנא כי יקח הוי אמינא כספא דידה הוי כתב רחמנא ויצאה חנם ואומר ר'י דהתם לפי מסקנא דשמעתין קאמר דאמר יציאה דכוותה קא ממעט אבל אי לאו היה שום משמעות מויצאה חנם שיהא של אב מייתורא לא הוה אמרינן שיהא שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>אביה מקבל קידושיה דכתיב את בתי נתתי וגו'. </span>תימה למאי דסלקא דעתין השתא אמאי איצטריך ויצאה חנם דמקדשה בכסף שמעינן מכי יקח ומאת בתי שמעינן לה דלא הוי לדידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>הני מילי קטנה. </span>ואע'ג דקרא בבת עונשין מיירי ה'ק בתי נתתי כשהיתה קטנה וא'ת הא לקטנה לא איצטריך קרא השתא זבוני מזבין לה כסף קידושיה מיבעיא דבכה'ג קאמר בסמוך גבי מעשה ידיה וי'ל דגבי מעשה ידיה קאמר שפיר דכיון שיש לו כח למכור מעשה ידיה לאחר פשיטא שהם שלו אבל מה ענין קידושין אצל מכירה אע'ג דיכול האדון לייעדה בכסף קנייתה היינו משום דגזירת הכתוב הוא דיכול לייעדה בכסף קנייתה אבל שאר קידושין אימא דאין האב זוכה בהן כלום ועי'ל דאמעשה ידיה פשיטא ליה שהם שלו כל זמן שיכול למוכרה דהיינו עד נערות אבל משום דמצי מזבן לה עד נערות לא שמעינן שיהא שלו כסף קידושין שהיא מתקדשת בו לעולם ועוד דאת בתי נתתי אינו מיותר ואיצטריך אפילו לקטנה דאיצטריך לאשמעינן דאב נאמן לאסור את בתו ולפי המסקנא ע'כ לא אתא אלא להכי והא דדרשינן השתא אביה מקבל קידושיה היינו מפשטיה דקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממונא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממונא </span>מאיסורא לא ילפינן. </span>וא'ת נילף מהפרת נדרים דאביה יכול לקדשה דהיינו איסורא מאיסורא וממילא שמעינן דכספא דאביה הוי כדאמר לעיל השתא אביה מקבל קידושיה איהי שקלה כספא וי'ל דאיסורא דאית ביה ממונא מאיסורא דלית ביה ממונא לא ילפי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יציאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יציאה </span>דכוותה קא ממעט. </span>פי' בקונטרס בלשון שני וכן פירש רבינו חננאל דכוותה היינו מה התם בנערה אף הכא נמי להאי אדון מרבינן כסף בנערה ואין נראה דאכתי תקשי ואימא לדידה אלא פירוש הקונטרס עיקר והשתא כיון דשמעינן מהאי קרא דכספא דאביה הוי סברא הוא דאיהו נמי מקבל דהשתא אביה שקיל כסף קדושיה ואיהי תקדוש נפשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>הפרת נדרים נפקא לה מרשותו. </span>הכי נמי הוה מצי למימר דלענין אכילת תרומה נפקא לה מרשותו דאם בת כהן לישראל היא אינה אוכלת בתרומה כדאמרינן ביש מותרות  (יבמות דף פז. ושם) אלא ניחא ליה למנקט הפרת נדרים שהפסיד כחו שהיה לו בה להפר נדריה דומיא דיציאת אדון שמפסיד מעשה ידיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זכאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זכאי </span>במציאתה משום איבה. </span>מדאורייתא ליכא למילף שתהא מציאתה לאביה כמו שקידושיה לאביה דשאני קידושין דלא קטרחא בהו כלל אבל מציאתה דקטרחא להגביה מציאתה וכה'ג עביד צריכותא בריש קידושין (דף ד:) דלא גמרינן מעשה ידיה מקידושיה דלא קא טרחא בהו כלל ואם תאמר נילף מתרוייהו דהשתא ומה הנך דמחמת גופא קא אתו הוי דאב מציאה לכ'ש וי'ל דמה להנך שהאב נפסד על ידיהן דעל ידי קידושין היא מפקעת עצמה ממנו ומעשה ידיה משום דקא מיתזנא מיניה כדאמרינן בריש קידושין (ג'ז שם) :  משום</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>איבה. </span>פירש בקונטרס כיון דאינו חייב במזונותיה אי אמרת דמציאתה לעצמה איכא איבה ולא זיין לה ולר'י נראה איבה דמציאתה היינו שלא יקדשנה למנוול ומוכה שחין והא דאמרינן בפ'ק דב'מ (דף יב: ושם) גבי מציאת בנו ובתו הקטנים לא קטן קטן ממש אלא גדול וסמוך על שולחן אביו זהו קטן קטן ואינו סמוך על שולחן אביו זהו גדול היינו דווקא בקטן אבל בקטנה אפילו אינה סמוכה על שולחן אביה הויא מציאתה לאב משום איבה שלא יקדשנה למנוול ומוכה שחין ולשמואל דאמר התם קטן קטן ממש אפי' אין סמוך על שולחן אביו משום דבשעה שמוצאה מריצה אצל אביו צ'ל לפ'ה דמתני' דהתם לצדדין קתני קטנה אפילו באינה סמוכה נערה בסמוכה וגדול הסמוך על שולחן אביו הוי מציאתו לעצמו לשמואל דליכא למיחש כולי האי לאיבה בבנים כמו בבנות דזילא בהו מילתא לחזר על הפתחים אבל קשה לפ'ה דפשיטא ליה לעיל דמציאתה לאחר מיתת האב לעצמה אע'ג דניזונית מן האחין ומה שפירש בקונטרס לעיל דלהכי פשיטא ליה דלעצמה דלא שייך בהו איבה כיון דבעל כרחייהו מיתזנא אין נראה לרשב'א דשייך איבה אפילו היכא דקא מיתזנא בעל כרחייהו שלא יטריחוה כל שעה לב'ד במזונות כדמוכח לקמן בפרק אלמנה (דף צה: ושם) דאלמנה מעשה ידיה ליתומים אע'ג דבעל כרחייהו מיתזנא ומעשה ידיה אינן של בעל אלא משום איבה כדאמר בפרק אע'פ (לקמן דף נח:) מזוני עיקר ומעשה ידיה משום איבה ולפי' ר'י ניחא ואע'ג דמציאת אשה לבעלה אינה אלא משום איבה  ואמר בפרק אלמנה (לקמן דף צו.)  דגבי יתומים תיהוי לה איבה ואיבה ההיא איבה לאו משום מזונות הוא דלא דמיא למעשה ידיה אלא איבה דקטטה ובקטטה דידה ודיתומין והבת עם האחים לא חיישינן כיון דליכא איבה דמזונות ועוד נראה לר'י דמציאתה דומיא דקידושיה דהוי דאב אפילו אינה סמוכה על שולחנו ומעשה ידיה נמי אפילו אינה סמוכה הויא העדפה דאב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דזכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דזכי </span>ליה רחמנא לאב למימסרה לחופה. </span>פירש בקונטרס דכתיב את בתי נתתי ואע'ג דקרא כשהיתה קטנה כדפרישית לעיל אלא דבלאו הכי פריך שפיר ועי'ל דהא דפריך לעיל ה'מ קטנה משום דאכתי לא קים לן שיהא לאב שום כח בנערה אבל הכא דכבר למד שיש לו כח לקדשה תו לית לן לאוקמא קרא בקטנה דווקא ולפ'ה דלעיל דזינתה אחר החופה לא הויא בסקילה ע'כ חופה הויא בנערות מדנסקלה על זנות בית אביה וצ'ע אמאי לא גמרינן קידושין מחופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמסר </span>לה בשבתות וי'ט. </span>אע'ג דאמר במו'ק (דף ח: ושם) ושמחת בחגך ולא באשתך דאין נושאין נשים בחולו של מועד משום דאין מערבין שמחה בשמחה ודרשה גמורה היא כדאמר בחגיגה (דף ח: ושם) דהוי מדאורייתא איכא למימר דהכא איירי שעה אחת לפני יו'ט שהוא כיו'ט לענין מלאכה דתוספת דאורייתא ובטילה באותה שעה מן המלאכה א'נ כשמסרה האב לשלוחי הבעל או נשואין בלא סעודה אע'ג דאמר בהחולץ (יבמות דף מג: ושם) דנשואין בלא סעודה איכא שמחה לא חשיבא שמחה כולי האי שיהא אסור לישא ביו'ט מטעם זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>זבוני מזבן לה כו' כי איצטריך קרא לנערה. </span>הקשה ה'ר יעקב מאורלינ'ש דאמאי איצטריך בערכין (דף כט:) למילף מק'ו דאין אדם יכול למכור את בתו כשהיא נערה דהשתא מכורה כבר יוצאה שאינה מכורה אינו דין שלא תמכר תיפוק ליה מהכא דאין יכול למוכרה מדאיצטריך לאמה דאי יכול למוכרה מה צריך קרא פשיטא דהשתא זבוני מזבן לה מעשה כו' ושמעתי בשם מורי הר'ם דמהכא נמי לא ידעינן אלא מכח ק'ו דהשתא זבוני מזבין לה ולי נראה דאי לאו ק'ו דהתם ה'א דמצי מזבן לה והוה דרשינן מלאמה דמעשה ידיה לאביה אפי' בבוגרת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>לה פירות כסות וכלים. </span>למאי דמוקי בקונטרס הך ברייתא מן האירוסין הא דקתני לקמן הלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל כו' מתה אביה יורשה אתיא כרבנן ומיהו בנישואין כ'ע מודו כדקתני בסיפא דההיא ואין נראה לר'ת דאי מן האירוסין למה קבעה אמתני' דהכא דאיירי בנישאת ועוד אמאי זכה לרבי נתן הא קתני שכתב (א) שיבואו עמה מבית אביה לבית בעלה והא לא באו ועוד דמסיק אבל הכא משום איחתוני הוא ואי באירוסין אירוסין לא הוי קרי חיתון אלא איקרובי דעתא כדלקמן בריש אע'פ (דף נו.) ואע'ג דבפרק הנושא (לקמן דף קב.) קאמר גבי כמה אתה נותן לבתך כך וכך וכו' דאיירי באירוסין בההיא הנאה דאיחתני אהדדי גמרי ומקנו באמירה יש לומר דה'פ בההיא הנאה שיבואו לבסוף לידי חיתון נשואין גמרי ומקנו אהדדי אף בשעת אירוסין ונראה לר'ת דהך ברייתא בנשואין מיירי וטעמא דלא זכה לתנא קמא משום דאנן סהדי דאין דעת האב ליתן נדוניא זו אלא ע'מ שתהנה בתו ממנה כמו הבעל ולרבי נתן לית ליה אומדנא וזכה הבעל וקאמר לימא דבפלוגתא דרבי אלעזר ורבנן קמיפלגי דמ'ד לא זכה כרבי אלעזר ואע'ג דההוא דר'א באירוסין והכא בנישואין מכל מקום מדמה להו כי היכי דאזיל ר' אלעזר בתר אומדנא דלא כתב אלא על מנת לכונסה ה'נ אזיל בתר אומדנא שלא כתב אלא על מנת שתהנה בתו ולבתר הכי קאמר למ'ד זכה דעד כאן לא קאמר ר'א אלא מדידיה לדידה דלא אקני לה אלא ע'מ לכונסה משום חיבת חופה אבל מדידה לדידיה אפי' ר'א מודה דדי לנו באומדנא של חיתון נישואין אע'ג דאיכא תו אומדנא אחרינא די לנו באומדנא זו כיון  דהוי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>כתב לה אלא על מנת לכונסה. </span>אין לתמוה בסברא זאת דבכמה מקומות בש'ס מצינו כן ואם תאמר אם כן כל אדם הלוקח פרה מחבירו ונטרפה או מתה אנן סהדי שלא על מנת כן לקחה וי'ל דהתם אנן סהדי שבאותו ספק היה רוצה ליכנס ואפי' אם אומר לו אם תטרף יש לך לקבל הפסד היה לוקחה אבל הכא לא כתב כלל כי אם ע'מ לכונסה ואין דעתו כלל להכניס עצמו בספק וכן ההוא דזבין ולא איצטריכו ליה זוזי והא דפריך בסוף הגוזל קמא (ב'ק דף קי: ) (א) יבמה שנפלה לפני מוכה שחין תיפוק בלא חליצה דאדעתא דהכי לא קידשה אע'ג דבאותו ספק מסתמא היתה נכנסת בשעת קדושין אומר רבינו יצחק דלא פריך התם אלא משום דהוי דומיא דקאמר התם נתן כסף לאנשי משמר ומת שהוא שלהם ומסיק התם ש'מ כסף מכפר מחצה דאי לא מכפר לימא דאדעתא דהכי לא יהיב דהואיל ואינו תלוי אלא בנותן יש לנו ללכת אחר דעתו וכיון שבו תלוי ודאי אינו רוצה ליכנס בשום ספק ולא דמי ללוקח חפץ ואירע בו אונס דלא אמרינן דאדעתא דהכי לא קנה ומבטל המקח דאינו תלוי בדעת הקונה לבדו דהא איכא נמי דעת מקנה שלא היה מקנה לו לדעתו אם לא יפרש להכי פריך שפיר מיבמה שנפלה לפני מוכה שחין משום דבדידה תלוין הקידושין שברור לנו שהוא לא יעכב בשביל שום דבר שאירע אחר מיתתו כי אינו חושש במה שאירע אחריו ולהכי לא פריך מאשה שנעשה בעלה בעל מום תיפוק בלא גט דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה כיון דתלוי נמי בדעת המקדש וכן כל הנהו דמייתי התם אין תלוי אלא בדעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תיקנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיקנו </span>מזונות תחת מעשה ידיה. </span>בפ' אע'פ (לקמן נח: ושם) דקאמר רב הונא יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונית ואיני עושה קסבר כי תקינו רבנן מזוני עיקר כו' ופריך מהכא ומשני אימא תקנו מעשה ידיה תחת מזונות והשתא ריש לקיש דפליג עליה התם ואמר מעשה ידיה עיקר אינו מגיה ברייתא דהכא אלא שונה תיקנו מזונות תחת מעשה ידיה ולכאורה לדידיה יכול הבעל לומר לאשתו צאי מעשה ידיך למזונותיך ואע'ג דלא ספקה כיון דקסבר דמעשה ידיה עיקר אבל אי אפשר לומר כן כדמוכח בריש המדיר (לקמן דף ע:) ובפ'ק דגיטין (דף יב.) דבלא ספקה חייב לזונה וצ'ל דלא אמר ריש לקיש דמעשה ידיה עיקר אלא לענין שאינה יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקבורתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקבורתה </span>תחת כתובתה. </span>פירוש נדונייתה אבל אין לפרש תחת מנה ומאתים דהא אמר לקמן (דף נג. ) דארוסה אין לה קבורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנוחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנוחי </span>ננחינהו. </span>פירוש עד שלא יהא לו במה להתפרנס ואז יקחם אבל לא בעי למימר דלעולם לינחינהו דא'כ מאי תחת פירות דקתני הא אין לו פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זימנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זימנין </span>דלא מלו ופריק לה מדידיה. </span>אע'ג דעיקר תקנה בשביל דידה כדמשמע הכא וכן לעיל דקאמר בשלמא בעלה תקינו ליה פירי דלמא אשתבאי וממנע ולא פריק לה מ'מ אינה יכולה לומר איני נפדית ואיני נותנת פירות דהא קתני בברייתא פירקונה תחת פירות משמע דאינה יכולה לומר כי היכי דדייק לקמן דאינה יכולה אשה שתאמר איני ניזונת כו' מברייתא דלעיל דקתני תיקנו מזונות תחת מעשה ידיה אלמא דאין יכולה והוצרך להגיה הברייתא בשביל כך ועוד דבחזקת הבתים (ב'ב דף מט. ושם) ובהזורק בגיטין (דף עז. ושם) לא מצי לאשכוחי שיהא חצר לאשה בלא בעלה דפריך חצרה מה שקנתה אשה קנה בעלה ומוקי בכותב לה דין ודברים אין לי בנכסייך וכי כתב לה מאי הוי והתניא כו' ומשני בכותב לה ועודה ארוסה והשתא מאי דוחקין לאוקמא הכי לימא כגון שאמרה איני נפדית ואיני נותנת פירות ואע'ג דהוה נמי מצי לאוקמא כגון שנתנו לה על מנת שאין לבעלה רשות בה ולא קאמר היינו משום דאין יורד לסברא זו אבל כבר ירד לסברא שהבעל מסתלק מנכסים א'כ לימא כגון שאמרה איני נפדית כו' אלא ודאי אינה יכולה לומר ויש ליתן טעם אע'ג דלרב הונא יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונית כו' התם משום דאינה מפקעת לגמרי התקנה שאם אמרה היום איני ניזונת ואיני עושה למחר תעשה ותהא ניזונית אבל אם אמרה איני נפדית ואיני נותנת פירות הרי מפקעת לגמרי תקנת פירות דהא פירות של כל ימיה הם תחת פרקונה ואפילו את'ל דיכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה לעולם אכתי יש לומר דלא מצי אמרה איני נפדית שלא תטמע בין העובדי כוכבים א'נ שאני פירות דידו כידה וזוכה בגוף הקרקע אבל מעשה ידיה אינם בעין דלא שייך למימר שיזכה בגוף הידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>תענה את בנותי. </span> ואם תאמר דאדרבה מהאי קרא משמע דעונתה לאו היינו עונה של תשמיש דבפרק בתרא דיומא (דף עז.) משמע אם תענה את בנותי היינו שימנע מהן תשמיש דמהאי קרא נפקא לן דמניעת תשמיש המטה קרוי עינוי ויש לומר דה'נ קאמר קרא עונתה לא יגרע דבר שהוא כעינוי כשמונעו ממנה דהיינו תשמיש:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר בן יעקב אומר שארה כסותה לפום שארה תן כסותה כו'. </span>פירש רשב'ם דרבי אליעזר בן יעקב סבר נמי דמזונות דאורייתא דהכי מתניא סיפא דברייתא מזונות מנין אמרת ק'ו ומה דברים שאין בהן קיום נפש כך דברים שיש בהן קיום נפש על אחת כמה וכמה דרך ארץ מנין אמרת קל וחומר ומה דברים שלא נישאת עליהם לכתחילה אינו רשאי למנוע ממנה דברים שנישאת עליהם לכתחילה אינו דין שאינו רשאי למנוע ממנה ולפי זה תימה ברייתא דלעיל דקתני תיקנו מזונות תחת מעשה ידיה דמשמע דמזונות דרבנן כמאן אתיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאורחיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאורחיה </span>דידיה ולאו אורחה דידה. </span>פי' בקונטרס דאורחיה בבנות משפחתו אבל אין דרך בבנות משפחתה וקשה דאמאי נקט שני חלילין ומקוננת אחת הוה ליה למינקט לא יפחות לה מדרכו ואומר רבינו תם דאורחיה דידיה היינו אפי' לעני שבישראל אין פוחתין משני חלילין ומקוננת אבל לנקיבות יש שפוחתין וקאמר ר' יהודה לא יפחות משני חלילין אע'ג דאם לא נישאת שמא היו פוחתין לה כיון דנישאת לא יפחות לה כמו שאין פוחתין לו ומיהו הלשון דחוק דקאמר כגון דאורחיה דידיה משמע דאיכא דלאו אורחיה בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>שאני לך בין יוצא לדעת ליוצא שלא לדעת. </span>לקמן בפ' בתרא (דף קז. ושם) דמוקי לה ההיא דמי שהלך למדינת הים כשהשרה אשתו ע'י שליש אבל לא בניו ובנותיו משמע דקודם שיצא לא היה משרה אותם אבל אם היה משרה אותם גם אנו היינו זנין אותם כיון דניחא ליה ולפי זה צריך לומר ההיא דמי שנשתטה דזנין בניו ובנותיו אפי' לא היה משרה אותם מתחלה ואין נראה לר'י דאם לא השרה אותם מתחלה ע'י שליש ולא פירנסם אמאי מפרנסין אותם אלא ודאי איירי כשהיה מפרנסם קודם וכן ההיא דמי שהלך למדינת הים מדפריך מינה אההיא דנשתטה ובפ' בתרא דמוקי לה במשרה אשתו על ידי שליש אבל לא בניו ובנותיו היינו בשעה שהלך הניח מעות ביד שליש לפרנס אשתו ולא הניח לפרנס בניו אבל קודם שהלך היו כולם ניזונין משלו: 


lvr: 32
pgn: 48
dfh: a
trm: הכי
txt:
<span class='five'>הכי </span>גרסינן מאי ולא דבר אחר וגרסינן נמי ומאן דאמר צדקה אבל תכשיט יהבינן לה דלא ניחא ליה דתינוול דאההיא דמי שהלך איפליגו בה בהדיא בפרק בתרא (לקמן דף קז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תכשיט.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תכשיט. </span>והא דאמר בפרק המדיר (לקמן דף עא:)  פוסקין קישוטין לאשה היינו כל זמן שהוא עמה שלא תתגנה עליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מי </span>שהלך למדינת הים כו'. </span>אית ספרים דגרסי קוברין אותה לפי כבודה לפי כבודה אין לפי כבודו לא אימא אף לפי כבודה ואין נראה חדא דאמאי נקט מי שהלך למדינת הים אדרבה טפי הוי רבותא דאפי' כשהוא אצלה דאינה יורדת עמו וכ'ש כשאינו אצלה ועוד מאי אפי' לאחר מיתה דקאמר אדרבה טפי הוי רבותא במחיים מלאחר מיתה ועוד דקאמר אימא אף לפי כבודה אדרבה לפי כבודו הוי רבותא טפי דלא הוי אלא לר' יהודה אבל לפי כבודה דאינה יורדת עמו לא הוי רבותא כולי האי דהא לעיל פריך אי דאורחה מ'ט דת'ק משמע דמילתא דפשיטא הוא ונראה לר'ת דגרסינן קוברין אותה לפי כבודו לפי כבודו אין לפי כבודה לא אימא אף לפי כבודו אבל קשה לרשב'א דאמאי קמתמה לפי כבודו ולא לפי כבודה אמאי סלקא דעתיה דנקט לפי כבודו דוקא ולא לפי כבודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>היא ברשות האב עד שתכנס לחופה גרסינן. </span>ול'ג עד שתכנס לרשות הבעל דא'כ הוה משמע עד שימסור האב לשלוחי הבעל כדמוכח בגמרא דקאמר רב נחמן בר יצחק אף אנן נמי תנינא הבא על אשת איש כו' לרשות הבעל בעלמא ומתני' דהכא מוקמינן לה בגמרא לענין תרומה לאפוקי ממשנה ראשונה א'כ הויא תיובתא דרב דאמר בגמרא מסירתה לכל חוץ מלתרומה ומיהו י'ל דהא דדייק רב נחמן בר יצחק בגמרא היינו מדקתני כיון שנכנסה כו' לכך משמע ליה אפילו מסר אבל הכא דהתני לעולם היא ברשות האב עד שתכנס לרשות הבעל משמע שפיר דהיינו עד שתכנס לחופה:  לאפוקי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>ממשנה ראשונה. </span>אע'ג דתנן בהדיא בפ' אע'פ (לקמן דף נז.) זו משנה ראשונה ב'ד של אחריהם אמרו כו' כן דרך התנאים להשמיענו בקוצר אע'ג דכבר השמיענו במקום אחר וכה'ג איכא בריש ברכות (דף ב.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אסי אמר אף לתרומה. </span>פי' בקונטרס דקסבר רב אסי דטעמא דאין ארוסה בת ישראל אוכלת בתרומה כדעולא שמא ימזגו לה כוס וכיון שמסרה תו ליכא למיחש וקשה לר'י דאפי' עולא דמפרש טעמא דמשנה ראשונה שמא ימזגו לה כוס למשנה אחרונה מודה דטעמא משום סימפון וע'כ רב אסי איירי לפי משנה אחרונה דאמתני' קאי ומפקה מתני' ממשנה ראשונה מדקתני לעולם ועוד דאיתותב מברייתא דלקמן ולא משני ההיא כמשנה אחרונה ונראה לר'י דטעמא דרב אסי משום סימפון ומשמסרה תו ליכא למיחש דמסתמא בדקי לה וקשה דרב אסי חייש לסימפון בהגעת זמן טפי מבמסר האב לשלוחי הבעל ובפ' אע'פ (לקמן דף נח.)  אמרי' איפכא דקאמר מאי בינייהו בין למאן דאמר משום סימפון בין למ'ד משום שמא תשקה איכא בינייהו קיבל מסר והלך פירוש מסר האב לשלוחי הבעל דלמאן דאמר משום סימפון איכא אע'ג דבהגיע זמן לא חיישינן לסימפון למשנה ראשונה ואור'י דודאי סברא הוא דבמשנה אחרונה דחיישינן לסימפון בהגעת זמן כל שכן במסר כדאמרינן התם אבל הכא רב אסי מתניתין דחקתיה דקתני הרי היא ברשות הבעל דמשמע לגמרי אפילו לתרומה ועוד אור'י דמצינו לפרש דאיכא בינייהו למאן דאמר סימפון ליכא דבמסר לא חיישינן לסימפון ולמאן דאמר שמא ימזגו איכא דחיישינן שמא תשקה לשלוחי הבעל ובקונטרס לא פירש התם כן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר לירושתה. </span>לא אתא לאפוקי הפרת נדרים דהא תנא דבי רבי ישמעאל בסמוך דהויא ברשות הבעל להפרת נדריה ויצתה מרשות האב ונראה דהוא הדין מיטמא לה כיון דאפקה רחמנא מסקילה לחנק דמהתם יליף לכל מילי אלא למעוטי תרומה אתי וירושתה נקט לרבותא דלא מיבעיא ליטמא לה ולהפרת נדריה דהויא מסירה כחופה אלא אפילו ליורשה דהוה ס'ד כיון דירושת הבעל תקנתא דרבנן היא הכא במסר לא תקון אי נמי ס'ד דאין האב מזכה לבתו עד שתכנס לחופה אפ'ה יורשה אי נמי אף כתובה דריש לקיש אתא למעוטי וריש לקיש נמי לא מיבעיא קאמר ולא אתא למעוטי אלא תרומה אי נמי ממעט נמי ירושתה מטעמא דפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תיובתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיובתא </span>דכולהו. </span>לאו דווקא דכולהו אלא להנהו דאמרי אף לתרומה וכענין זה מצינו ביש נוחלין (ב'ב דף קכט:) גבי מחלק נכסיו על פיו תיובתא דכולהו אע'ג דלא הוי תיובתא אלא לחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>בתולה ולא בעולה. </span>וא'ת אימא ולא נשואה שנכנסה לחופה ונבעלה שלא כדרכה דאכתי בתולה היא כדאמרינן בפ'ק דקדושין (דף ט:) באו עליה עשרה ועדיין היא בתולה כולן בסקילה ויש לומר דהא אמר התם דבעל עושה אותה בעולה שלא כדרכה:  ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>הני מילי היכא דלא הדרא לבי נשא. </span>נראה לר'י דהכי פריך מנ'ל דאייתר בית אביה למעוטי מסר האב לשלוחי הבעל דלמא תרוייהו צריכי לנכנסה לחופה ולא נבעלה דאי לא כתב אלא חד ה'א ה'מ היכא דלא הדרא לבי נשא אבל הדרא לבי נשא אימא דתהדר למלתא קמייתא להכי איצטריך קרא אחרינא ואכתי מסר מנלן ואע'ג דהיכא דנבעלה קים לן דלא הדרא היינו משום דאשתני גופא אבל לא נבעלה דאכתי בתולה היא אימא דתהדר אמר רבא כבר פסקה תנא דבי רבי ישמעאל ואשמועינן דלא הדרא והיינו לכל הפחות כשנכנסה לחופה ולא נבעלה וגלי קרא בנדרים וה'ה בכל מקום אם כן אייתר חד מהנך קראי למסר האב לשלוחי הבעל למפטרה מסקילה הואיל ואשכחנא דלא הדרא מדתנא דבי ר' ישמעאל סברא הוא דלא הדרא בכל הנך דאמעיט מסקילה כגון מסר ולהכי נקט במלתיה דתנא דבי רבי ישמעאל מסר ומיהו קשה לפי' זה דהיכי ילפינן מנדרים דלא הדרא למילתא קמייתא נהי דגבי נדרים לא הדרא היינו משום דגלי לן קרא דכיון דיצאה מרשות האב שעה אחת שוב אין לו כח בה מ'מ לענין סקילה היכי שייך לומר דלא הדרא דאף ע'פ שנכנסה לחופה כיון שלא נבעלה ונתאלמנה או נתגרשה וחזרה ונתארסה למה לא תהיה בסקילה כיון שהיא נערה בתולה מאורסה ואע'ג דיצאה מרשות האב מ'מ תהא כמו יתומה שאין לה אב דהויא בסקילה כדאשכחנא בגיורת דמתני' ויש לומר דהא פשיטא ליה דנשואה שאינה בעולה חשובה כבעולה ואין חילוק כלל דנשואין משוו לה כבעולה לכל דבר וכי היכי דבעולה פשיטא דלא הדרא למילתא קמייתא לכל דבר ה'נ שאינה בעולה ולא אצטריך דרשה דתנא דבי רבי ישמעאל אלא לאשמועינן דלא נימא כיון דלא נבעלה ונתאלמנה או נתגרשה בטלו להו שם נשואין מינה והוי כלא נשאת מעולם וכיון דגלי לן קרא בהפרת נדרים דע'י אלמנות וגרושין לא נתבטלו הנשואין כאילו לא הוו ה'ה לענין סקילה וכיון דלא נתבטלו פשיטא דלא הדרא למילתא קמייתא דחשובה ממש כבעולה ומה שפ'ה דל'ג ה'מ דלאו קושיא היא ופירש נמי דאמתניתין קא בעי קשה דאי אמתני' קא בעי למה המתין כל כך ובחנם מוחק הני מילי דיש נמי לפרשו בלשון בעיא כמו ואימא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היאך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היאך </span>אני קורא בה. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע דאיצטריך ליה למגמר אם היא ברשות האב אם לאו כשהיא בדרך וקשה לר'י דהא מלזנות בית אביה נפקא וגמרינן נדרים מהתם ונראה דלענין חזרה כשנתארמלה או נתגרשה איצטריך למילף מהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונדר </span>אלמנה וגרושה מה תלמוד לומר. </span>תימה דאיצטריך לכדדרשינן בפרק בתרא דנדרים (דף פח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קל </span>וחומר לבנים דעסקי באורייתא. </span>ולקמן בפרק בתרא (דף קח: ושם) גבי אדמון דפריך דעסיק באורייתא ירית דלא עסיק באורייתא לא ירית לענין ירושה דאורייתא ודאי איכא למיפרך דאין לנו לגזול לו מה שזיכתה לו תורה אבל הכא קאמר דלא מחמרינן באותו שעוסק בתורה ומפרנסינן ליה כדי שיעסוק בתורה:  כשהם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כשהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשהם </span>קטנים. </span>אבל קטני קטנים לכ'ע חייב כדאמר בסוף אע'פ  (לקמן דף סה: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בחיוורי הא באוכמי. </span>שני מיני עורבים יש אחד לבן ואחד שחור כדמוכח בפרק אלו טריפות (חולין דף סג.) גבי סימני עופות דמרבה עורב העמקי ומפרש העמקי כמראה החמה שעמוקה מן הצל פי' לבן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אכפייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכפייה </span>רבא כו'. </span>וא'ת היאך כפה אותו בשביל צדקה והכתיב מתן שכרה בצדה דכתיב  (למען) יברכך ואמרי' בפ' כל הבשר  (חולין קי: ושם) כל מצות עשה שמתן שכרה בצדה אין בית דין של מטה מוזהרין עליה ויש לומר דאכפייה בדברים א'נ קצבו ביניהן בני העיר לתת כך וכך לחדש הלכך אכפייה כדאמרינן בפרק קמא דבבא בתרא  (דף ח: ושם) דרשאין בני העיר להסיע על קיצתן ועוד דבצדקה איכא תרתי לאוי לא תאמץ ולא תקפוץ  (דברים טו) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>ואשתו נזונים מהם. </span>משמע הא לאחר אין נזונין דמתנה הויא כמכר כדפי' בקונטרס דאי לא דעבד ליה ניחא לנפשיה לא הוה יהיב ליה ואין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים לפי שאין קצובין או לפי שאין כתובין כדאמר בהנזקין (גיטין דף נ:) ומיהו מהכא יש לדחות דאיכא למימר דנקט בנו משום דאיירי דנזונין אפי' ממטלטלין אבל לאחר לא היו נזונין ממטלטלין כמו שאין אלמנה נזונת ממטלטלין דיורשין אי נמי משום הוא דאי כתב לאחר לא היה ניזון הוא אבל היא לעולם אימא דנזונת ממתנה אע'ג דלא טרפא מן הלקוחות ומיהו ביש נוחלין (ב'ב דף קלג.) משמע דלא טרפא ממקבל מתנה דקאמר השתא ירושה דאורייתא אלמנתו ניזונת מנכסיו מתנת שכיב מרע דרבנן לא כל שכן משמע דממתנת בריא דאורייתא אינה ניזונת מנכסיו אע'ג דמיתזנא מן היורשין ואין לומר דממתנה דאורייתא נהי דכ'ש לא הוי ה'ה מיהא הוי דלא אלים כח מתנה מכח יורשים דעל כרחיך אלים כח מקבל מתנה מכח יורשים דמסקינן בפ'ק דב'מ (דף יג. ושם)  דשטר שיש בו אחריות נכסים לא יחזיר אפילו חייב מודה דחיישינן לפרעון ולקנוניא ושטר שאין בו אחריות נכסים יחזיר דלא גבי ממשעבדי ואי גבי ממתנה אמאי יחזיר אלא ודאי דלא גבי ואילו מן היורשין גבי דהא פסקינן בסוף גט פשוט (ב'ב דף קעו.) הלכתא מלוה על פה גובה מן היורשין על כן נראה דאין חילוק בין מתנה למכר לענין זה אע'ג דיש מקומות שסברא הוא לחלק בין מתנה למכר כמו בעשה שורו אפותיקי ומכרו (ב'ב דף מד:) דנראה דווקא מכרו אבל נתנו בעל חובו גובה ממנו וכן בהנזקין (גיטין ד' נ: ושם)  גבי אין נפרעין מנכסים משועבדין במקום שיש נכסים בני חורין ואפי' הן זיבורית מבעיא לן במתנה היאך דווקא להא מילתא הוא דאבעיא לן אבל הכא אין לחלק והא דאמרינן בפ' מציאת האשה (לקמן דף סט.) מכרו או משכנו מוציאין לפרנסה ואין מוציאין למזונות ה'ה נתנו והא דנקט מכרו לאשמועינן דאפי' במכרו מוציאין לפרנסה [ורבי חייא דמבעיא ליה במכרו או משכנו היינו לפרנסה] אבל למזונות פשיטא ליה דאין מוציאין אפילו נתנו כדתנן בהנזקין (גיטין דף מח:) אין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדין ולפי מה שתקנו הגאונים דאשה גובה כתובתה ומזונות ממטלטלי דיתמי אע'ג דירושה הויא דאורייתא כ'ש דגביא ממטלטלי דמתנת ש'מ דרבנן דבכה'ג אמרי' ביש נוחלין (ב'ב דף קלג.) אבל מטלטלי דמתנת בריא דהויא דאורייתא לא גביא כתובתה ומזונות לא גביא אפילו ממקרקעי כי היכי דלא גביא מלקוחות כדפרשינן ולא מבעיא נתן הוא אלא אפילו נתנו יתומים אע'ג שכבר משמת נשתעבדו הנכסים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנתו </span>נזונת מנכסיו הוא ואשתו מבעיא. </span>אע'ג דלא דמי דהתם אינן יכולין לירש אלא מה שהוא מוריש ומזון אלמנה הוא חייב מקודם מכל מקום מייתי הכי הואיל ואלמוה רבנן לשעבודא דידה שאף מן הבעל שאינו כיורש אלא כלוקח גובה אע'ג דלא היתה גובה מלוקח אחר הכי נמי אית לן לתקוני בכותב לבנו שיהא הוא ואשתו נזונין מהן:  עשיתינהו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשיתינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשיתינהו </span>בעי. </span>האי עשוי צריך לומר דהיינו בדברים כי ההוא דלקמן (דף נג.) מעלאי דידי היינו עשוי והשתא אתי שפיר דאמר עשיתינהו בעי דאם מן הדין היה מה היה לו לעשותם בדברים היה לו להלקותם ולכופם עד שיזונו אותו וכן פר'ת ומיהו מצינו עשוי שלא בדברים כגון אין מעשין אלא לפסולות (לקמן דף עז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אל </span>יבזבז יותר מחומש. </span>מפרש בירושלמי שפעם ראשונה יכול לבזבז חומש ומכאן ואילך בכל שנה ושנה יתן חומש הריוח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיהא </span>אדם מגלגל עם בנו עד י'ב שנה. </span>והא דתנן במסכת אבות (פ'ה) בן עשר למשנה לא שירד עמו לחייו אלא לגלגל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וספי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וספי </span>ליה כי תורא. </span>ולא ירד עמו לחייו עד י'ב שנה והא דתנן במסכת אבות בן חמש שנים למקרא היינו לגלגל ולא למיספי ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בר </span>שית למקרא. </span>היינו בר שית ויום אחד דומיא דבר עשר למשנה דהוי בר עשר ויום אחד כי ההוא דמסכת אבות דהתם הוי בר עשר ויום אחד דומיא דבן י'ג למצות והשתא האי בר שית למקרא לא הוי דומיא דבן עשר למשנה דבר שית למקרא היינו למיספי ליה כי תורא ובר עשר למשנה לא למיספי ליה אלא לגלגל עד י'ב שנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובת </span>תריסר לתעניתא. </span>פירש בקונטרס שנת י'ב ומשום חינוך ולר'י נראה דבת י'ב שנה ויום אחד קאמר דומיא דבר עשר כדפרישית ואשמעינן דלית לן השלמה דרבנן כר'י בפרק בתרא דיומא  (דף פב.) והא דפי' נמי בקונט' בתינוקת שהיא ממהרת להביא כח לא היה צריך לפרש כן אלא שחינוך שלה שנה לפני גדלותה דהיינו י'ב שנה ויום אחד כמו תינוק שחינוכו שנה לפני גדלותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>אסותיה. </span>פר'ת שלא ישכנו אבל אין נראה לפרש לאחר שנשכו דהא אמר דלא חיי משמע דאין רפואה מועלת לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבעל </span>מוציא מיד הלקוחות. </span>אליבא דר'י דאמר קנין פירות כקנין הגוף דמי לא צריכא לתקנת אושא אלא לריש לקיש ואליבא דריש לקיש מסיק לה בפ' החובל (ב'ק ד' פח: ושם) אי נמי לר'י נמי אצטריך כגון נותן מתנה לאשתו שקנתה ואין הבעל אוכל פירות א'נ דכתב לה דין ודברים אין לי בפירות נכסייך אבל אין לומר דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהם דהא תנן בפרק הכותב (לקמן דף פג.)  דאם מכרה ונתנה קיים :  יתיב</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתיב </span>רב יוסף קמיה דרב המנונא. </span>משמע דרב יוסף היה קטן מרב המנונא ובפ'ק דקידושין (דף כה. ושם) משמע דרב המנונא תלמידו של רב חסדא היה גבי סבי דנזייתא דלא אתו לפירקיה דרב חסדא אמר ליה לרב המנונא זיל צנעינהו ורב יוסף חבירו של רב חסדא היה אלא צ'ל דתרי רב המנונא הוו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>עלייה מעילוייא דאב. </span>לקמן בפרק מציאת האשה (דף סח.) פר'ח דהא דאמר שמואל שמין באב לא ליפות כח הבת ליתן לה יותר מעשור נכסים אם האב היה וותרן אלא לגרוע כחה וליתן לה פחות מעשור נכסים אם אנו יודעין שהוא עצרן דלא מצינו שומא לעלוייא אלא לגריעותא כדאמרי' בפ' מציאת האשה (ג'ז שם) מעשה ונתן לה רבי עד שנים עשר בנכסים ולקמן (דף נב:) נמי משמע דדוקא עד עישור נכסים שרו רבנן אבל טפי איכא עבורי אחסנתא דפריך מי איכא מידי דרחמנא אמר ברא לירות ברתא לא תירות ומתקני רבנן כו' ומסיק עד כמה משמע עד כמה שרו רבנן אע'ג דדמי לעבורי אחסנתא עד עישור נכסים ומיהו הכא משמע עלוייא דאב דשמואל לעלוייא קאמר ויש לומר דלענין מטלטלי דוקא הוי לעלוייא דכיון דשמין בדעת האב גביא נמי ממטלטלי אבל לענין כמה בדעת האב ליתן הוי לגריעותא שלא להוסיף על עישור אלא לפחות וא'ת דבפרק מציאת האשה (ג'ז שם) תנן רבי יהודה אומר אם השיא בת הראשונה ינתן לשניה כדרך שנתן לראשונה משמע אפילו נתן לראשונה יותר מעישור נכסים מדקא מהדרי ליה רבנן פעמים שאדם עשיר והעני פירוש עשיר בדעת והעני בדעת ולא יתן לזאת כמו שנתן לראשונה אלא שמין את הנכסים ועישור נכסים יתנו ולא יותר ושמואל דאמר שמין באב כר'י סבירא ליה ואור'י דלעולם לא קאמר רבי יהודה ינתן לשניה כדרך שנתן לראשונה אלא דווקא כשנתן לראשונה עישור נכסים או פחות ורבנן מהדרו ליה דאין ללכת אחר דעתו הראשונה כיון שדעת האדם משתנה הילכך לעולם יתנו עישור נכסים ויש להביא ראיה דרבי אית ליה בהדיא כר'י בפרק מציאת האשה (שם) וקאמר רבי בההיא שמעתתא דפרנסה טרפא ממשעבדי ולא מזונות לפי שמזונות אינן קצובים כדאמרינן בהניזקין (גיטין דף נא. ושם) ופרנסה מיקץ קייצא כדאמר התם ואם איתא דלהוסיף על עישור נכסים נמי שמין באב אם כן פרנסה נמי אינה קצובה אבל אם אין שמין אלא לפחות מעישור נכסים ניחא אע'פ שאין לה קצבה למטה כיון דלמעלה מיהא יש לה קצבה יכולין הלקוחות ליזהר ולהניח מבני חרי כדי עישור נכסים ומיהו אין ראיה דאם כן מהאי טעמא נמי יש קצבה למזונות כששיעבדו האחים דהא יש קצבה למעלה עד בגר ואין לומר דהתם איכא למימר שמא תלקה ותצטרך רפואה ואמרינן בפרקין דרפואה שאין לה קצבה היא בכלל מזונות דהא חשיב בהניזקין (ג'ז שם) פסק לזון ה' שנים בת אשתו יש לה קצבה דקתני והיא ניזונת מנכסים משועבדים אלא ודאי אע'פ שקצובים למעלה עד בגר כיון שאין קצובין למטה דאפשר שתנשא קודם לא חשיבי קצובין אבל פרנסה יש לה קצבה שאפשר ללקוחות לברר הדברים ע'י ב'ד ולשום דעתו של אב בין למעלה בין למטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ליה זיל זון כו'. </span>ואם תאמר ומאי אולמיה הא דשמואל יותר מההיא דרב יצחק בר יוסף דמבעיא לן אי סבר רב כוותיה וי'ל משום דשמואל עביד עובדא מייתי מיניה ולא מסתבר ליה דרב פליג אדשמואל דהא בלאו הכי משמע דרב זן היינו מזונות אלא דמבעיא ליה משום דלא ניחא ליה למימר שיחלוק רב על המשנה דקתני דמזונות הבנות הוי כירושת בנין דיכרין ומייתי ראייה משמואל דעביד עובדא והכי נמי מצי סבר רב כדמשמע לישנא דזן רב וסברי דאחרי כן שינו התקנה וא'ת והיכי משמע מילתא דשמואל דאמר זיל זון דמזונות ממש קאמר יותר ממילתיה דרבי חייא בר יוסף דקאמר רב זן וי'ל דסברא הוא בשעה שפוסק הוראה יש לו לפסוק בלשון דליכא למיטעי הילכך איכא למימר טפי דזיל זון ממש קאמר אבל רבי חייא בר יוסף היה שונה קבלתו ולא היה כל כך מדקדק בלשונו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>להו זילו אהדרו כו'. </span>טועין בדבר משנה חשיב להו רב נחמן והוא בעצמו היה יכול להחזיר הדין אלא שבעלי דינין לא היו שומעין לו כמו לדיינין לכך קאמר להו זילו אהדרו:  סוף</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוף </span>סוף כל העומד לגזוז כגזוז דמי. </span>אע'ג דפלוגתא דר'מ ורבנן היא בפרק שבועת הדיינין (שבועות מג. ושם) בענבים העומדים ליבצר דר'מ סבר כבצורות דמיין ורבנן סברי לאו כבצורות דמיין מ'מ פריך הכא בפשיטות דכגזוז דמי כמו שפר'ח דמההיא דפרק הכונס (ב'ק דף נט: ושם) קיימא לן הכי דקאמר התם רבי שמעון אומר אכלה פירות גמורין משלמת פירות גמורין אם סאה סאה אם סאתים סאתים דחשבינן להו כתלושים ופסקינן התם הלכה כר'ש אבל אין לומר דבהנהו דאי קיימי מכחשי מודו כ'ע דכבצורות דמיין דבהשולח (גיטין דף לט.) ובפרק קמא דסנהדרין (דף טו.) משמע דבהא נמי פליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממקרקעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממקרקעי </span>ולא ממטלטלי בין למזונות בין לפרנסה. </span>וא'ת קשיא דרבא אדרבא דבפרק מציאת האשה (לקמן דף סח.) פסיק רבא הלכה כר'י דאמר ינתן לשניה כדרך שנתן לראשונה ואמרינן התם דשמואל כר'י ס'ל אלמא סבר רבא דשמין באב וא'כ גביא ממטלטלי כדאמרינן בשמעתין וליכא למימר דהתם רבא משמיה דרב חסדא קאמר לה וליה לא ס'ל דהא התם בההיא סוגיא פריך מינה אמילתיה דרבא גופיה ולא קא משני הכי וי'ל דהא דאמר רבא הכא ממקרקעי ולא ממטלטלי היינו בדלא אמידניה והא דסבר רבא התם כרבי יהודה ושמואל בדאמידניה שדעתו שתגבה ממטלטלי וכה'ג מפליג הש'ס התם ונראה דבזמן הזה דכולהו גבי ממטלטלי כתובה ומזונות מתקנת הגאונים ופרנסה נמי אנן סהדי שכל בני אדם רגילים להשיא בנותיהם ממטלטלי וחשיב כמו באמידניה דפסיק רבא כר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מני </span>ר' מאיר היא דאמר כל הפוחת כו'. </span>בפרק אע'פ (לקמן דף נו:)  דייק כל הפוחת אפי' בתנאי אלמא סבר דתנאו בטל ואית לה וכיון דאמר (א) לית לה לא סמכה דעתה והוי בעילתו בעילת זנות ופריב'ן דבכל מקום דאית לה ואין האשה בטוחה בו דלא סמכה דעתה תקנו חכמים שיהא בעילתו בעילת זנות אבל אם היה תנאו קיים כיון דלית לה אין בעילתו בעילת זנות ואלמנה אע'פ דבדרבנן תנאו קיים הכא תנאו בטל דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון וקשה לר'י דבפרק החובל  (ב'ק דף פט. ושם) משמע דאפי' היכא דלית לה הוי לר' מאיר בעילת זנות משום שלא תהא קלה בעיניו להוציאה דפריך התם הש'ס גבי אשה שחבלה בבעלה לא הפסידה כתובתה ואמאי תזבין לכתובתה בטובת הנאה לבעלה כו' ומשני הא מני ר'מ היא דאמר אסור לאדם שישהא עם אשתו שעה אחת בלא כתובה מ'ט שלא תהא קלה בעיניו להוציאה על כן נראה דר'מ לא מבעיא קאמר לא מבעיא היכא דלית לה דהויא בעילתו בעילת זנות משום דקלה בעיניו להוציאה אלא אפילו אית לה כיון דלא סמכה דעתה הויא בעילתו בעילת זנות ודייק מדלא קתני כל בתולה שאין לה מאתים ואלמנה שאין לה מנה הרי היא בעילת זנות אלא נקט כל הפוחת משמע שבא לומר אע'ג דתנאו בטל ואית לה הויא בעילת זנות וקשה לר'י דמנא לן דכל הפוחת ואפי' בתנאי דלמא בתנאי מודה ר'מ דתנאו קיים דכל הפוחת דמשמע דאפילו באותו ענין שיש לה היינו בסוף ביאה דאמרינן בפ' אע'פ (לקמן דף נז.) דאינה מוחלת וי'ל דלשון כל הפוחת משמע שהוא פוחת לה ובסוף ביאה אינו יכול לפחות לה אלא היא פוחתת לעצמה ולא שייך לשון פחת אלא בתנאה א'נ מדנקט כל קא דייק וא'ת דבפרק אע'פ (שם) אמר דבסוף ביאה לדברי הכל אינה מוחלת ובהחובל (ב'ק פט. ושם) משמע שיכולה למכור ולמחול ויש לומר כדפירש הקונטרס לקמן דדוקא בעל פה אינה מוחלת דאמירתה לאו כלום היא כיון דכבר זכתה אלא אם כן כתבה שובר ואם תאמר ומאי קאמר (ב) הא מני רבי מאיר היא הא משמע בפרק אע'פ (לקמן שם) דלרבי יהודה נמי אינה יכולה למחול דתנאו בטל ודווקא בכותבת לו התקבלתי קאמר ויש לומר דהתם מיירי לפי המסקנא דשמעתין דקאמר ואי בעית אימא רבי יהודה התם בכתבה ליה התקבלתי ואם תאמר ומנא לן דלרבי מאיר אפילו בכתבה ליה התקבלתי לא מצי מחלה דקאמר מני ר' מאיר היא דלמא ר'מ לא מבעיא בהתקבלתי קאמר דמצי מחלה דהויא בעילת זנות אלא אפי' בעל פה דתנאו בטל הויא בעילת זנות וי'ל דהשתא אין נראה לו לחלק בין כתבה ללא כתבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מני </span>רבי מאיר היא. </span>השתא משמע ליה מתני' דלא כתב לה היינו לפי שהתנה עמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתאן </span>לר' יהודה דאמר אחריות טעות סופר הוא רישא ר'מ סיפא ר' יהודה. </span>אסיפא בלא רישא ה'מ לדקדק מני אי רבי מאיר הא אמר אחריות לאו טעות סופר הוא אי רבי יהודה כתב לה שדה שוה מנה במאתים אמאי חייב והא לרבי יהודה יכולה למחול אלא דרך הש'ס דמדקדק מרישא כל כמה דמצי למידק וכענין זה יש בפרק כירה (שבת לט:) גבי מעשה שעשו אנשי טבריא ובפרק קמא דעירובין (דף טז.) גבי נמצאת שלשה מדות במחיצה. [וע'ע תוספות שבת לט: ד'ה אלא פניו וכו' ומש'ש על הגליון] :  חמשה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמשה </span>גובין מן המחוררין. </span>אע'ג דקתני מניינא תנא ושייר הא דתנן בפרק הניזקין (גיטין דף מח: ושם ) אין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים והא דפריך בפרק קמא דקידושין (דף טז: ושם) גבי ארבעה מעניקין להם שלש באיש ושלש באשה כו' תנא תני ארבעה ואת אמרת תנא ושייר היינו משום דקתני ואי אתה יכול לומר ארבעה באחד מהם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וגט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגט </span>חוב שאין בו אחריות. </span>וא'ת תקשי מהכא לשמואל דאמר בפרק קמא דב'מ (דף יג.) אומר היה רבי מאיר שטר שאין בו אחריות אינו גובה לא מנכסים משועבדין ולא מנכסים בני חורין והכא משמע בהדיא דגבי מבני חרי ומיהו בלאו הכי איתותב שמואל התם מברייתא ורשב'א אומר דמהכא הוה מצי למידחי דגט חוב שאין בו אחריות היינו שמפורש בו דלא למיגבי ביה ממשעבדי וכעין זה מצינו בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסח:) גבי מי שבא ואמר אבד שטר חובי והא דמוקי לה הכא כרבי מאיר היינו משום דלכאורה כוותיה אתיא אבל אי הוה פריך מינה לשמואל הוה מצי למידחי כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסורה </span>לבעלה. </span>אין להקשות מאסתר דהות שריא למרדכי (מגילה דף יג:) דצדקת גמורה היתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אונס </span>דשרי רחמנא היכי משכחת לה כו'. </span> אע'ג דאבוה דשמואל חיישינן קאמר משמע ליה דמדאורייתא קאמר דאי מדרבנן לא הוי מוציאין אותה מבעלה על כך:  ממזרת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממזרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממזרת </span>ונתינה לישראל אינו חייב לפדותה. </span>וא'ת בין לאביי בין לרבא הא אמרינן בפ' יש מותרות (יבמות דף פה. ושם)  אלמנה לכ'ג כו' ממזרת ונתינה לישראל יש להן כתובה פירות ובלאות ופירות היינו פרקונה דפרקונה תחת פירות ואור'י דהתם פי' בקונט' דיש להן פירות שאוכל הבעל משלהן אבל אם לא מלו לא פריק להו מדידיה אבל שניות דקתני התם דאין להם פירות אפי' מה שאכל הבעל לא יחזיר ואלמנה לכ'ג מפרש אביי דיש לה לגמרי דין פירות שחייב לפדותה אבל רבא מפרש פירות ממש כמו שאכל ואותן פירות עצמן לא יתן הבעל אא'כ נשבית דאי אפילו לא נשבית א'כ היתה נשכרת וכל הנשים היו רוצות בכך שלא יפדו ויהיו הפירות שלהן אע'ג דאמר לעיל דפרקונה עדיף לה טפי מפירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שנדרה היא וקיים לה הוא. </span>טפי הוה ליה למימר דפליגי דמר אזיל בתר מעיקרא ומר אזיל בתר בסוף כדמסיק לקמן אלא דניחא ליה לאוקומי פלוגתייהו בנותן אצבע בין שיניה דאשכחן דפליגי בה תנאי בפרק המדיר (לקמן דף עא. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והיו </span>מבקשין ממנה עד עשרה בדמיה פעם ראשונה פודה. </span>וא'ת והא דבעי בפ' השולח (גיטין דף מה. ושם) אהא דתנן אין פודין את השבויין יותר מכדי דמיהן מפני תיקון העולם אי משום דוחקא דציבורא הוא או משום דלא ליגרו בהו טפי תפשוט מהכא דמשום דוחקא דציבורא דקתני דפודה עד עשרה בדמיה וי'ל דאפי' לטעמא דלא ליגרו וליתו טפי לא תקינו שלא יוכל לפדות אדם את עצמו יותר מכדי דמיו שהרי עור בעד עור וכל אשר לאיש יתן בעד נפשו (איוב ב)  והכא אשתו כגופו והא דבעי התם למיפשט מהא דלוי פרקיה לברתיה עד תליסר אלפי דינרי היינו משום דאין בתו כגופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רצה </span>אינו פודה. </span>פי' בקונטרס דלא תקינו רבנן אלא חד פדיון משמע מתוך פירושו דאם נשבית פעם שנית דאינו פודה כלל אפילו בדמיה וקשה דלעיל (דף מז:)  מסקינן תקנו מצוי למצוי דמשמע דפירות ופרקון מצויין יותר מכתובה וקבורה לפי שאלו אינם אלא פעם אחת כל ימיה אבל פירות ופרקון אפשר להיות כמה פעמים וצ'ל לפירושו דאדרבה פירות ופרקון אינו מצוי אבל קבורה חשיבא מצוי לפי שהנשים ממהרות למות מן האנשים כדאמר בירושלמי וכן כתובה מצוי הוא ור'ח פירש דרצה אינו פודה יותר מכדי דמיה אבל כדי דמיה פודה ותימה לרשב'א דא'כ לרבנן נמי תיקשי פרקון אפרקון שני אע'ג דכדי דמיה יותר על כתובתה וברייתא אחרת משמע דאין פודה יותר על כתובתה ויצטרך לשנויי תרי קולי אית להו בפרקון שני ומשמע דלא צריך לשנויי הכי אלא לרשב'ג:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>פודין את השבוין כו'. </span>ארישא קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>הרי גיטה וכתובתה תרפא עצמה רשאי. </span>לפי שרפואה היא בכלל מזונות והרי קבלה כנגד מעשה ידיה שעד עכשיו אבל אינו רשאי לומר תקבל את גיטה ותפדה את עצמה לפי שלא קבלה תשלום מפירות שאכל עד עכשיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותגבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותגבה </span>ממטלטלי ככתובה שויוה רבנן. </span>והשתא שתקנו הגאונים שכתובה גובה ממטלטלי כתובת בנין דכרין נמי גביא ממטלטלי דהא ככתובה שויוה רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תטרוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תטרוף </span>ממשעבדי ירתון תנן. </span>אף על פי שידע גם  (ב) המקשה דירתון תנן אלא שבלשון קצר משיבו ור'ל דחכמים לא רצו לתת להם אלא דין ירושה כיון דמכח ירושה קאתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ירתון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירתון </span>תנן. </span>גבי בת בין הבנים לא בעי לשנויי בהא לישנא דירתון תנן דאפילו למ'ד [יסבון] תנן מודה דלגבי הכי כנחלה שויוה רבנן כדמוכח ביש נוחלין  (ב'ב דף קלא.) אבל לגבי ממשעבדי איכא פלוגתא בינייהו כדאמר התם ובריש אע'פ (לקמן דף נה.) :  השתא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>נמי אהדר בי. </span>אע'ג דהן הן דברים הנקנים באמירה  היינו היכא דעמדו וקדשו והכא כשרצה לחזור עדיין לא קדשו אי נמי הכא כבר קידשו קודם לכן ואח'כ כתב ולא אמרינן הן הן דברים הנקנים באמירה אלא כשקידשו אחר כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותבעי </span>לך מוחלת. </span>נראה לר'י לפרש דהוה לך למנקט בעייתך במוחלת דשכיח טפי כדפירש בקונטרס ומסיק השתא מוכרת דאיכא למימר זוזי אנסוה אפ'ה דעתי נוטה לומר הואיל ומכרה הפסידה מוחלת מיבעיא דפשיטא דלית לה כתובת בנין דכרין וכה'ג פר'ח בשילהי המצניע (שבת דף צה:) גבי ניקב בכדי טהרתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>אני קורא בה לכשתנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי. </span>והא דתניא לעיל (דף מז:)  קבורתה תחת כתובתה היינו נדוניית כתובתה והיינו דוקא נשואה שהוא יורש נדונייתה ומצינו שנקראת נדוניא כתובה כדאמר לעיל (דף מח:)  נכנסה עמו ללון אע'פ שכתובתה בבית בעלה ואם תאמר והא מדרש כתובה לא דרשי אלא בית שמאי כדאמרינן בפרק האשה שלום (יבמות דף קטז: ושם) דתנן האשה שאמרה מת בעלי ב'ש אומרים תנשא ותטול כתובה וב'ה אומרים תנשא ולא תטול כתובה כו' א'ל ב'ש לב'ה והלא מספר כתובה נלמד שהרי כותב לה לכשתנשאי לאחר כו' ואע'ג דקתני התם חזרו ב'ה להורות כב'ש לא משום דאית להו מדרש כתובה הדרי בהו אלא מק'ו שאמרו להו ב'ש התרתם הערוה החמורה לא נתיר ממון הקל דהא אמר בפרק האשה שנפלו (לקמן דף פא. ושם) מאן שמעת להו דאית להו מדרש כתובה ב'ש משמע דלא חזרו ב'ה משום מדרש כתובה אלא מק'ו כדפרי' וא'כ היכי אתי הכא כב'ש ותו אביי ורבא דדרשי לעיל (דף נא.) ואהדרינך למדינתך ואותבינך לאינתו ושמואל דדריש נמי לשון השטר בפ'ק דב'מ  (דף טו.) גבי הא דאמר בעל חוב גובה את השבח תדע שכך כותב לו ואנא איקום ואישפי כו' אטו כולהו כב'ש והא בית שמאי במקום בית הלל אינה משנה ונראה דבהא הלכה כב'ש משום דאשכחנא כמה תנאי  דקיימי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הויה </span>דאירוסין או הויה דנשואין. </span>הכא ליכא למיפרך אי הויה דנשואין היא אע'ג דבגר כדפריך לעיל לרב דתני עד דתלקחן דהתם פריך משום דמשמע דאתא לאפוקי מדלוי אבל הכא רב יוסף תני ברייתא באפי נפשה וקמשמע לן נישאת כשהיא קטנה והוא הדין לאיבגר ולא אינסיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארוסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארוסה </span>יש לה מזונות או אין לה מזונות. </span>לא שמיע ליה פלוגתא דתנאי דלעיל אי נמי שמיע ליה ומבעיא ליה היכי הלכתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>בבית אביה. </span>פירש בקונטרס דהיינו מן האירוסין דמן הנשואין לכולי עלמא לית לה דכיון שנפקעה שעה אחת ממזונות שוב אין לה אבל מן האירוסין לא פקעי דקסבר ארוסה יש לה מזונות וא'ת א'כ אמאי נקט אלמנה כיון דאפילו לא נתאלמנה יש לה מזונות ויש לומר לאשמועינן אבל מן הנשואין אפילו נתאלמנה אין לה אי נמי לאשמועינן דוקא אלמנה מן האירוסין יש לה מן הנשואין אין לה אבל ממאנת אע'ג דנשאת אית לה ואתי שפיר הא דאמר ממאנת איכא בינייהו ואם תאמר ובשומרת יבם מאי אתא לאשמועינן דאי למידק דוקא מן האירוסין אבל מן הנישואין לא מאי איריא שומרת יבם אפילו אלמנה שאינה זקוקה ליבם נמי אין לה ויש לומר דנקט שומרת יבם לרבותא דלא מיבעיא ארוסה דאכתי מיחסרא מסירה לחופה אלא אפי' שומרת יבם דלא מיחסרא שיכול לבא עליה בעל כרחה אפי' הכי יש לה מזונות ורבינו תם מפרש אלמנה בבית אביה שהיתה נשואה ונתאלמנה או נתגרשה בחיי אביה והיינו בבית אביה יש לה מזונות הואיל כשנתאלמנה או נתגרשה אכתי לא מת האב ולא בא זמן חיוב מזונות ולא מיפסיד מידי ודייק דממאנת לת'ק מבית אביה נפקא דמדאתא רבי יהודה לטפויי למימר דעודה בבית אביה בעינן מכלל דת'ק דבית אביה אפילו יצתה והיינו בכה'ג דמיאנה דעקרתינהו לנשואין קמאי והרי היא כאילו לא נשאת מעולם ואין נראה דכיון דנשאת שוב אין לה מזונות דאין לאב רשות בה ופירוש הקונטרס נראה עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בת </span>יבמה יש לה מזונות או אין לה מזונות. </span>נראה דיבמה עצמה פשיטא ליה דיש לה מזונות דגבי דידה אמרינן תנאי כתובה ככתובה וכי לית ליה לראשון תקינו לה גם מזונות משני אבל בת מיבעיא ליה אי אלימא כמותה למהוי תנאי כתובה ככתובה וכגון דלית ליה לראשון דאי אית ליה ממה נפשך גביא ובכה'ג אזלה בעיא דבת שניה דפשיטא ליה דשניה עצמה לית לה דלגבי דידה הוי תנאי כתובה ככתובה אבל גבי בת מיבעיא לן וי'מ דאף בדאית ליה לראשון קבעי אע'ג דלדידה פשיטא דאית לה מזונות בין אית ליה בין לית ליה כדפי' בבתו מיבעיא ליה דמראשון ודאי לית לה שהרי הוא לא כתב לה אלא בנן נוקבן דיהויין ליכי מינאי אינון יתבין והאי לאו מיניה היא אבל מן השני דלמא אית לה כיון דאי לית לה מראשון תקינו לה משני דכל תנאי יהיו על השני מוטלין ולענין מזונות הבת אע'ג דאית ליה לראשון כיון שאינה נזונת מהם כמאן דלית ליה דמי ותקינו לה רבנן משני או דלמא משני נמי לית לה וצריך עיון אי הוה מצי למיבעי נמי לענין כתובת בנין דכרין דדלמא לית לה דהא מאחיו ירית או דלמא איכא למיחש דלמא מימנע האב ולא יהיב דחייש דלמא נפלה לה קמיה יבם ומיהו אארוסה נראה דלא הוה מצי למיבעי לענין כתובת בנין דכרין דהא לא יהיב לה אב מידי כל זמן שהיא ארוסה:  בת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בת </span>אנוסה מהו. </span>תימה דאנוסה גופה תיבעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בביתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בביתי </span>ולא בביקתי. </span>כשאין להן כי אם ביקתי היא מפסדת דלכולי עלמא יכולין לגרשה וביש להם בתים טובים היא מרווחת בהאי לישנא דביתי שמשתמשת במדור כדרך שנשתמשה בחיי בעלה כדאמרינן בהנושא (לקמן דף קג.) ואין להחליף לה לגרוע ממנו או שמא אפילו לכיוצא בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לית </span>הלכתא ככל הני שמעתתא. </span>[אכולהו קאי] בר מתבעוה לינשא דההוא עדיפא דאי ככל הני דוקא וקאי נמי אתבעוה לינשא א'כ קשיא דשמואל אדשמואל לרב ענן דאמר לעיל לדידי מפרשא לי מיניה דמר שמואל כו' וכה'ג איכא בפרק תולין (שבת דף קמ.) לית הלכתא ככל הני שמעתתא דלאו דוקא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר הלכה כאנשי גליל. </span>פר'ח ובמקום שיש מנהג ילכו אחר המנהג ובמקום שאין מנהג יעשו כשמואל דהלכתא כוותיה והא דבעי בסמוך עד היכן נהרדעא לאו משום דאין הלכה כשמואל אלא משום דשאר בבל נהוג כרב והא דקשה מההיא דאלמנה (לקמן צה:) שם אפרש בע'ה:  ארבע</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>מאה זוזי מן חמרא לברת. </span>וא'ת דבפרק התקבל (גיטין דף סה:) גבי גניבא יוצא בקולר הוה כי נפק אמר הבו ארבע מאה זוזי לרבי אבינא מחמרא דהרפניא וקאמר התם  (דף סו.) דלא קנה רבי אבינא דחמרא לא קאמר דמי חמרא לא קאמר אלא מחמרא קאמר ואין סברא לחלק בין מחמרא למן חמרא ויש לומר דהתם נמי מסיק מחמרא לייפות את כחו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דנייחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנייחד </span>לה ארעא למזונה. </span>אע'ג דלעיל (נב:)  נתחרט ר' יוחנן על מה שהשיאן עצה הכא אין גנאי כיון דבדעתה תלוי אם תרצה לקבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למזונות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למזונות </span>ריבה לה מזונות כו'. </span>תימה דבפ' המקבל  (ב'מ דף קד:) מסיק דלא שנא אמר לכתובתה ל'ש אמר בכתובתה ארבע מאה זוזי דאינון מאתן גבי הבו לה ארבע מאה זוזי לברת ויש לומר דהכא דווקא לפי שהיא מוחזקת במזונות אמרינן למזונות ריבה לה מזונות אבל התם אין הבת מוחזקת אי נמי התם לא הוה ליה למימר אלא הבו לה ארבע מאה זוזי ומדקאמר לכתובתה משמע דעם של בעל קאמר דליהוי ארבע מאה זוזי אבל הכא דצריך לפרש למזונות יש לחלק:  הדרן עלך נערה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>על פי. אם רצה להוסיף אפי' מאה מנה מוסיף. </span>תימה דעכשיו נהגו שכותב חתן לכלה מאה ליטרין אע'פ שאין לו שוה פרוטה דבשלמא כשיש לו הוא משעבד נכסיו לזה החוב והואיל ונתחייב אפילו נאבדו אלו הנכסים וקנה אחרים הם משתעבדים אע'פ שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם מ'מ אדם משעבד דבר שלא בא לעולם כיון דכתב ודעתיד אנא למיקני כדאמרינן במי שמת (ב'ב קנז. ושם) אבל אותו שאין לו היאך ישתעבד נכסיו שיקנה אחרי כן כיון שלא נתחייב לה היינו דבר שלא בא לעולם ושאל ר'י לרבי אליהו והשיב לו דמצינו כענין זה בפרק השוכר את הפועלים (ב'מ דף צד. ושם) דתניא מתנה שומר חנם להיות כשואל ופריך במאי בדברים ומשני בשקנו מידו משמע בכל ענין אע'פ שאין מקנה לו שום נכסים אלא שמשעבד גופו לזה החוב מעתה ולכשיהיו לו נכסים חל שעבודו מעתה ואין זה קנין דברים בעלמא דקנין דברים לא הוי אלא כההיא דריש בבא בתרא (דף ג.) שקנו מידם לחלוק חצר שאין בה דין חלוקה אבל מה שמשעבד גופו להתחייב לדבר זה משתעבד ואין זה קנין דברים בעלמא וי'מ דכיון דכותב סתמא שיהיו כל נכסיו אחראין למה לא נתחייב הרי הודה שיש לו נכסים ואע'פ שאנו יודעים שאין לו הודאת בעל דין כמאה עדים דמי ומטעם זה אור'ת שכותבין בהרשאות והקניתי לו ארבע אמות קרקע בחצרי אע'פ שאנו יודעים שאין לו קרקע כיון דמודה שיש לו הודאת בעל דין כמאה עדים דמי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למורדת.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למורדת. </span>אליבא דר' יוסי לא איצטריך דאפי' לא הוי תנאי כתובה ככתובה פוחת לה דהא אמר לקמן במתני' לעולם פוחת והולך שאם נפלה לה ירושה ממקום אחר חוזר וגובה ממנה אלא לרבנן איצטריך שאינו פוחת אלא כתובה דתוספת נמי ככתובה: 


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: ולפוגמת.
txt:
<span class='five'>ולפוגמת. </span>איצטריך דאם פגמה כתובתה לא תגבה גם התוספת אלא בשבועה אפי' היתה הכתובה בשטר אחד והתוספת בשטר אחר : 


lvr: 32
pgn: 54
dfh: b
trm: ולתובעת.
txt:
<span class='five'>ולתובעת. </span>פירש בקונטרס שאם תבעה תוספת שאין לה מזונות ולא יתכן פירושו אליבא דרבנן דאמרי לקמן בפרק אלמנה (דף צז:) משכנה או נתנה מקצת כתובתה יש לה מזונות אלא יש לפרש ולתובעת שאם תבעה מנה מאתים ושיירה תוספת דיש לה מזונות כיון דתנאי כתובה ככתובה הרי לא תבעה כי אם מקצת כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ולעוברת </span>על דת. </span>דהואיל והפסידה כתובתה הפסידה נמי תוספת ואף על גב דבממאנת ושניה ואיילונית אין להן כתובה ויש להן תוספת התם היינו טעמא דמתחלה כשכתב תוספת לאו אדעתא דכתובה כתב לה דהא יודע שאין לממאנת ושניה כתובה הלכך תוספת דכתב לה מתנה בעלמא כתב לה ולא שייכא לכתובה כלל ואיילונית נמי תוספת דכתב לה מתנה בעלמא מחמת חיבת לילה הראשונה ואפילו תמצא איילונית הואיל ולא פירש אבל הכתובה עצמה הואיל ואינה תלויה בכתיבתו אין דעתו לכותבה אלא כמו שחייבוהו חכמים אם אינה איילונית אבל עוברת על דת דמעיקרא תוספת אדעתא דכתובה כתב לה כשקנסוה בכתובה קנסוה גם בתוספת:  ולשבח</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולשבח.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולשבח. </span>תוספת היא ככתובה שלא תגבה השבח אבל אי לא הוי תנאי כתובה ככתובה היתה גובה תוספת מן השבח כמו בעל חוב דגבי אפי' משבח שהשביחו יתומים ואע'ג דאין להם על מי לחזור והוי כמקבל מתנה דאמרינן בפרק קמא דבבא מציעא (דף טו.) דלא גבי בעל חוב שבח מיניה משום דאין לו על מי לחזור מכל מקום מן היורשין גבי דלא דמו למקבל מתנה שעליהם מוטל יותר לפרוע חוב אביהם וכן משמע  בפרק יש בכור (בכורות דף נא: ושם)  דתנן אין הבכור נוטל פי שנים מן השבח ולא האשה בכתובתה ולא הבנות במזונותיהן ופריך בגמרא והאמר שמואל בעל חוב גובה את השבח ומשני מקולי כתובה שנו כאן והתם בשבח שהשביחו יתומים איירי ולא בשבח של לקוחות מדקתני ולא הבנות במזונותיהן ואי מלקוחות מאי איריא שבח הא קרקע נמי לא גבו דאין מוציאין למזון הבנות מנכסים משועבדים והא דאמר בהמקבל (ב'מ דף קי. ושם) יתומים אומרים אנו השבחנו ובעל חוב אומר אביכם השביח על מי להביא ראיה משמע דאי יתומים השביחו לא היה נוטל בעל חוב שבח התם מיירי כגון שעשאה אביהן לו אותה קרקע אפותיקי ואמר אם לא אפרעך עד זמן פלוני יהיה קרקע זה קנוי לך מעכשיו דהתם ודאי השבח של יתומים דהוי כיורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות דשמין לו וידו על התחתונה ותדע דהא קאמר התם דעל היתומים להביא ראיה מאי טעמא דארעא כיון דלגוביינא קיימא כמאן דגביא דמיא ואי דלא עשאה אפותיקי אמאי חשיב לה בחזקת ב'ח אדרבה הויא בחזקת יתמי דהא מצי לסלוקי ליה בזוזי וב'ח ניתי ראיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ולשבועה. </span>פ'ה לענין עד אחד מעידה שהיא פרועה ונפרעת שלא בפניו כו' ולא אתי שפיר למאן דמשוה שאר שטרות לכתובה ונראה לר'י דה'פ ולשבועה שאם נשבעה על הכתובה נשבעה נמי על התוספת דכשבאה לגבות תוספת אינה צריכה לחזור ולישבע: 


lvr: 32
pgn: 55
dfh: a
trm: ולשביעית.
txt:
<span class='five'>ולשביעית. </span>תימה דבסוף מסכת שביעית פליגי בהקפת חנות ובשכר שכיר דאיכא למ'ד דאין משמטין ור' יוסי פליג ואמר כל מלאכה שפוסקת בשביעית משמטת ולדידיה ניחא דה'ה דמשמט הקפת החנות וכל מילי אפילו דלאו הלואה ואי לאו דתוספת ככתובה הוי משמט אבל לרבנן דאית להו אין משמט אלא מלוה אם כן אפי' אם אין התוספת ככתובה אינו משמט דלאו הלואה היא ואור'י דלמ'ד בפ'ב דגיטין (יח. ושם) פגמה אע'פ שלא זקפה גבי כתובה דמשמט נפקא מיניה אם פגמה הכתובה הוי כאילו פגמה התוספת וכן למ'ד עד שתפגום ותזקוף אם פגמה וזקפה הכתובה כאילו פגמה וזקפה התוספת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>יסבון </span>תנן. </span>ואם תאמר תקשי ליה מתניתין דמי שהיה נשוי (לקמן דף צ.) דתנן שניה ויורשיה קודמין ליורשי ראשונה וי'ל דהתם דחי לה לעולם אחת בחייו ואחת במותו אין לה כתובת בנין דכרין ומאי קודמין קודמין לנחלה: 


lvr: 32
pgn: 55
dfh: a
trm: נראה
txt:
<span class='five'>נראה </span>כפי' ר'ח דגריס ברישא ייחד לה ארעא בארבע מצרנהא ואח'כ גריס מטלטלי ואיתנהו בעינייהו והשתא אתי שפיר דלא הזכיר יחוד גבי מטלטלי משום דכבר הזכיר יחוד גבי ארעא ועלה קאי אבל לספרים דגרסי מטלטלי ואיתנהו בעינייהו ברישא תימה דלא קאמר ייחד לה מטלטלי כיון דלא דיבר כלום ביחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתובו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתובו </span>וחתומו והבו ליה קנו מיניה לא צריך לאמלוכי ביה. </span>וה'ה אפי' לא אמר כתובו וחתומו כיון דקנו מיניה לא צריך לאמלוכי ביה דסתם קנין לכתיבה עומד כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף מ. ושם) ולא נקט כתובו וחתומו אלא משום סיפא דאפילו הכי צריך לאמלוכי ביה וטעמא כיון דבעין יפה נותן שמקנה לו מיד ואינו רוצה להמתין עד שילך ויזכה בשדה יש לנו לומר דייפה כחו נמי לענין כתיבה דסתם קנין שבש'ס היינו קנין חליפין ומיהו למ'ד אחריות לאו טעות סופר הוא צריך לאמלוכי ביה לכתוב בו אחריות כדאמר שמואל בפרק קמא דב'מ (דף יד.) שעבוד צריך לימלך אבל למ'ד טעות סופר הוא אין צריך לימלך ומיהו אם רוצה יכול לחזור בו כדאמרינן בהמוכר הספינה (ב'ב דף עז. ושם) זכו בשדה זו לפלוני וכתבו לו את השטר חוזר בשטר ואינו חוזר בשדה ופר'י ב'ר מרדכי בשם ריב'א דדוקא בשטר מכר חוזר שאינו רוצה שיהיה עליו שעבוד בשטר דשטר מכר טריף ממשעבדי אבל במתנה שאין השטר אלא לראיה אף בשטר אינו יכול לחזור דעבדינן תקנתא לרמאה דמוכחא מילתא שרוצה לחזור ממתנה ור'ת מפרש דאף במתנה חוזר בשטר משום דלא ניחא ליה דליפשו שטרי עילויה שיסברו העולם שהוא שטר מכר שיש שעבוד ונמנעים מלהלוות לו וזיילי נמי נכסיה כשיצא קול שמכר קרקעות או נתן ואע'ג דתנן בפרק גט פשוט (ב'ב דף קסח.) מי שנמחק שטר חובו שבא לב'ד ועושין לו שטר אחר ולא חיישינן שמא יסברו שזהו שיעבוד חדש מה שכותבין לו עתה דמשום הך חשש אין לנו להפסיד לזה זכותו שכבר היה לו שטר. [וע'ע תוס' סנהדרין כט: ד'ה הודה] :  ובתרומת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובתרומת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובתרומת </span>מעשר כו'. </span>רישא דמתניתין הכי במסכת דמאי (פ'ד מ'א) הלוקח פירות דמאי ממי שאינו נאמן בשבת שואלו ואוכל על פיו חשכה מו'ש לא יאכל עד שיעשר פי' אף על מה שהעיד ביום לא יאכל בלילה דלא שרו ליה רבנן אלא בשבת שאינו יכול לתקן וטעמא דרבנן לא משום עונג שבת כדפירש בקונטרס דמשום עונג שבת לא שרינן ליה לאכול דמאי אלא משום אימת שבת כדמשמע בירושלמי דקאמר להו ר'ש שזורי לרבנן כשם שאימת שבת על עם הארץ כך אימת תרומה על עם הארץ פי' עם הארץ ירא לשקר בשבת בדבר שאינו מעושר משום דשבת קובעת למעשר סבר ר'ש דכמו כן אימת תרומה עליו דנהי דאינו ירא מאיסור טבל ירא הוא מאיסור תרומה כשתרם וחזרה למקומה ורבנן פליגי עליה בהא אע'ג דלית ליה תקנתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתנת </span>שכיב מרע שכתוב בה קנין רב אמר ארכביה אתרי רכשי. </span> נראה דוקא שכתב בה קנין בתוך השטר דהוי לרב כמתנת בריא דאלומי אלמיה לפי שכתב כן בתוך השטר אבל אם כתב כל נכסיו וקנו מידו ולא נכתב הקנין בתוך השטר לא הוי לרב כמתנת בריא ואם עמד חוזר ואם מת קנה כדין מתנת ש'מ כמו שפירש ר'י ב'ר מרדכי כדמוכח מתני' דמי שמת (ב'ב דף קמו:) דתנן ש'מ שכתב כל נכסיו שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה והתם בקנין איירי דאי בלא קנין אפילו שייר נמי אין מתנתו מתנה כדפסק התם הלכתא דבמקצת בלא קנין לא קנה ואפי' מת אלא דווקא בקנין וקתני היכא דלא שייר אין מתנתו מתנה ואם עמד חוזר ובהדיא דייקינן הכי בפרק מי שמת (שם דף קנא:) דרישא וסיפא בקנין ושמואל דאמר שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה כיון דמגרע שמואל כח מתנה מחמת הקנין שהוא כתוב בשטר כ'ש כשאינו כתוב בשטר וכן משמע בפרק מי שמת (שם קנב.)  דפריך התם אהא דקאמר שמואל דאין שטר לאחר מיתה מההיא דאמר שמואל ש'מ שכתב כל נכסיו לאחרים אע'פ שקנו מידו אם עמד חוזר משמע ואם מת קנה ומאי קושיא התם ודאי קנה לפי שלא נכתב הקנין בשטר אלא ודאי בכל ענין קאמר שמואל דאין שטר לאחר מיתה בין בכתוב בו קנין בין לא כתוב וכי פריך מדשמואל אדשמואל הוה מצי למיפרך ליה ממתני' דהתם דלא מגרע כח מתנה מחמת הקנין אלא דניחא ליה למיפרך דשמואל אדשמואל ואיכא לשנויי מתניתין במייפה את כחו דכתב וקנינא מיניה מוסף על מתנתא דא דמודה שמואל דקנה לאחר מיתה כיון שמוכיח שהקנין ליפוי כח בא והכי מוקמינן התם מילתיה דשמואל גופיה ורבינו יצחק בר אברהם נראה לו כפירוש רבינו שמואל דרב ושמואל פליגי אפי' אין כתוב הקנין בשטר ואין שטר לאחר מיתה דקאמר שמואל אפילו אין כאן שטר כלל משום דסתם קנין לכתיבה עומד יש לחוש שמא לא רצה שיגמר הקנין אלא בכתיבת השטר ובמסירתו ליד מקבל מתנה ועקר מיניה כח מתנת ש'מ שקונה באמירה בעלמא ואין רוצה שיקנה אלא לאחר מיתה ואז פקע כחו ומתני' דלא שייר קרקע כל שהוא מוקמי בין לרב בין לשמואל דקנו מיניה בחזקה שאינו עומד לכתיבה כמו קנין חליפין ולא הוי לרב כמו מתנת בריא ולשמואל קניא כדין מתנת שכיב מרע והא דפריך התם מהא דאמר שמואל ש'מ שכתב כל נכסיו אע'פ שקנו מידו אם עמד חוזר אין נראה לו להעמיד בקנין חזקה דקנו מידו משמע טפי קנין חליפין שהן מיד ליד אבל קנו מיניה משמע שפיר חזקה ועוד דעיקר מילתיה דשמואל משמע דאתא לאפוקי דלא נימא דארכביה אתרי רכשי והיינו בחליפין דווקא והשתא אתי שפיר כי פריך מהא דשלח ר'א לגולה כו' ומשני הא דקנו מיניה הא דלא קנו מיניה דמשמע דאי קנו מיניה אע'ג דלא נכתב הקנין בתוך השטר הוי כמתנת בריא והשתא אתי נמי שפיר הא דקשיא ליה מדשמואל דאמר כותבין ונותנין דאי בקנין קאמר משום דלכתיבה עומד לא ידענא מה אידון בה כ'ש בכתבו ותנו מנה לפלוני ומת שלא יקנה כי אם בכתיבה ולמאי דקי'ל כשמואל יש תימה מה שתיקנו הגאונים לכתוב במתנת ש'מ ואמר לנו הוו עלי עדים וקנו ממני בכל לשון של זכות ולא כתבו שום ייפוי כח ועוד דכרב נמי לא הוי דלדידיה הויא כמתנת בריא וי'ל דכל לשון של זכות חשוב ייפוי כח וטוב שיכתבו וקנינא מיניה מוסיף על מתנתא דא או יכתבו בתחלה ואף קנו ממנו בכל לשון של זכות דומיא דאף כתבו וחתמו והבו ליה דיש נוחלין (שם דף קלו. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>שטר לאחר מיתה. </span>פי' ואין קנין לאחר מיתה כדפרשינן לעיל ויש לגמגם על הלשון דלאחר מיתה דמשמע אם הקנה לו לאחר ל' יום קנה אם הוא חי בקנין סודר דהשתא ובהאשה רבה (יבמות דף צג. ושם) וכן בהאשה שנפלו (לקמן דף פב. ושם) לא משמע הכי כדפרישית ביבמות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>אמר הלוואתי לפלוני כו'. </span>פי' בקונטרס דאילו גבי בריא לא זכה בה משום קנין דאין מטבע נקנה בחליפין אלא אגב קרקע וקשה דאם כן לא ה'ל למימר הלוואתו אלא מעותיו לפלוני הואיל וטעמא משום מטבע הוא ועוד דאפילו אגב קרקע דמטבע נקנה אין הלואה נקנית כדאמרינן במי שמת (ב'ב דף קמז: ושם) למימרא דמילתא דאיתא בבריא איתא בש'מ דליתא בבריא כו' והא הלוואתו לפלוני דליתא בבריא ואיתיה בש'מ ומשני הא נמי איתיה בבריא הואיל ויורש יורשו אי נמי במעמד שלשתן ואם יכול להקנותה אגב קרקע הל'ל דאיתיה נמי בבריא על ידי קרקע ולא ה'ל לדחוקי בכי האי גוונא אלא ודאי לא מהני בה קנין וסברא הוא דהיאך יהנה קנין לדבר שאינו בעין ואף על גב דמהני לענין הרשאה כדמוכח בהגוזל קמא (ב'ק דף קד: ושם) בשמעתין דאין משלחין מעות בדיוקני היינו משום דפסקינן דשליח שוויה ולענין שליחות שיהא מורשה במקומו מהני הקנין אבל לענין להיות שלו לא ואם תאמר והואיל ולא הוי מורשה אלא להיות שליח אם מת המרשה קודם שהגיע ליד המורשה פקע שליחות ויכולין היתומים לתבוע מן הנפקד והתם משמע דאין יכולין וי'ל כיון דאם היה נפקד בא לפני ב'ד היו אומרין לו לתת ליד המורשה שהרי יש להחזיק המרשה בחזקת חי אע'ג דאיגלי מילתא לבסוף דמת המרשה קודם שהגיע הפקדון ליד המורשה אין יכולין לתבוע מן הנפקד כלום שהרי ברשות ב'ד נתנם והשתא משמע ליה דרב אזיל בתר אומדנא מדקאמר הרי היא כמתנת ש'מ דאי לא אזיל הל'ל הרי היא כמתנת בריא לבד אע'ג דכתוב בשטר כדקציר ורמי על ערסיה היינו משום דהכי הוה מעשה ולאו משום דליבעי הנותן שתהא מתנת ש'מ ומדקאמר הרי היא כמתנת ש'מ אלמא אזיל בתר אומדנא ואע'ג דשמואל נמי אזיל בתר אומדנא לאו לאפוקי מדשמואל אתי דהא בסמוך פסק שמואל כרבי אלעזר ב'ע ועי'ל דפריך מהא דרב אית ליה אומדנא אפילו להוציא ממון אע'ג דשמואל לית ליה כהאי גוונא אע'ג דגבי שודא שמעינן להו איפכא (לקמן צד.) דשמואל אית ליה שודא ולרב חלוקה ולא שודא מצינו למימר כמו שמפר'ת דשודא לאו אומדנא הוא כמו שפירש בקונטרס אלא יתנו ב'ד למי שירצו :  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב יצחק בר אבדימי משום רבינו. </span>פירש בקונטרס רבינו רב וקשה דא'כ תקשי מהכא תסתיים דרב הוא דאמר כר'א בן עזריה לכך נראה דרבינו היינו רבי ורב יצחק בר אבדימי דהכא הוא רב יצחק בר אבדימי הקדמון שהיה תלמידו של רבי כדאמרינן בפרק כירה (שבת דף מ:)  אמר רב יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ והוא היה רבו של רב דאתנייה לרב כחל בפרק כל הבשר (חולין דף קי. ושם)  ומדות בפרק המוכר את הספינה  (ב'ב דף פז. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר יכתוב שובר. </span>פירש הקונטרס משום דלא מרעינן כח המלוה לגבות מזמן שני ולא פירש לפי המסקנא דגט פשוט  (שם דף קעא.) דקאמר התם דטעמא דרבי יוסי כדי שיכוף לפורעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כששוברתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כששוברתה </span>מתוכה. </span>וא'ת ולרבי יוחנן דאמר הטוען אחר מעשה ב'ד לא אמר כלום מה תועלת יש במה שנכתב השובר בתוך הכתובה היא תטמין הכתובה ומפקא עידי הינומא וגביא מאתים וי'ל כגון שהביאה עמה נדוניא והיא כתובה בכתובה דאז לא תטמין הכתובה דא'כ היתה מפסדת יותר ועוד י'ל דבמקום שכותבין כתובה או אפילו במקום שאין כותבין ויש עדים שכתב לה אינה יכולה לגבות כלום אפילו מודה שלא פרע לה עד שתביא כתובה כיון דסבר דאין כותבין שובר הואיל ויכול לבא לידי הפסד אם יפסיד שוברו וכ'ת היא תשרוף הכתובה בפני עדים דא'כ אותן עדים ידעו מה היה כתוב בה דאל'כ היאך יעידו שנשרפה כתובתה מה יודעין אם כתובתה היתה אם לא ראו מה היה כתוב בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דכתבה ליה הא על פה לא. </span>וליכא למימר מאי כותבת אומרת כדאמר בסמוך מאי כותב אומר דע'כ דווקא כותבת נקט דהא פליג ארבי יוסי דאמר רשאי בברייתא דלקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>זו מקודשת ותנאו בטל. </span>ע'כ בדכפליה לתנאיה איירי דאמר לה אם אין ליך עלי שאר כסות ועונה הרי את מקודשת ואם לאו אל תהי מקודשת מדקאמר לקמן דטעמא דר' מאיר דתנאו בטל משום דמתנה על מה שכתוב בתורה ואי לא כפיל לתנאה תיפוק ליה דתנאו בטל לרבי מאיר משום דבעי תנאי כפול כדאמר בהאומר (קדושין דף סא. ושם) ותימה אם כן אמאי היא מקודשת הרי התנה בפירוש שאם יהא לה עליו שאר כסות ועונה שאינה מקודשת ואין לומר דלכך מקודשת לפי שמקדשה ע'מ שתמחול לו והרי מחלה אלא דאין מחילתה מחילה דהא תניא בפרק ב' דנזיר  (דף יא. ושם) הריני נזיר ע'מ שאשתה יין ואטמא למתים הרי זה נזיר ואסור בכולן מפני שמתנה על מה שכתוב בתורה והתם לא שייך לשנויי הכי ואור'י דאי לאו דילפינן מתנאי בני גד ובני ראובן ה'א דשום תנאי אינו מבטל את המעשה ואפילו לא יתקיים בסוף המעשה קיים והשתא דילפינן מהתם דמהני תנאי לבטל המעשה אמרינן דדוקא כשאינו מתנה על מה שכתוב בתורה דומיא דבני גד ובני ראובן שלא התנו על מה שכתוב בתורה וא'ת הא דתנן בפרק בתרא דמנחות (דף קט.) הריני נזיר ע'מ שאגלח בבית חוניו יגלח בבית המקדש ואם גלח בבית חוניו יצא ומפרש בגמרא היינו טעמא דהאי גברא לצעורי נפשיה קא מכוין אמר אם סגי בבית חוניו טרחנא פירוש הלכך אם רצה לגלח במקדש חל עליו נזירות ואם אינו יכול או אם אינו רוצה לטרוח אדעתא דהכי לא נדר אגלאי מלתא דלא הוי נזיר והיינו פירוש יצא כלומר שלא חלה עליו הנזירות והשתא אמאי והא מתנה על מה שכתוב בתורה הוא דאין גילוח אלא במקדש ואר'י דלא אמרינן מתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל אלא היכא שמתכוין לעקור מה שכתוב בתורה אבל התם סבור הוא שיש מצוה בבית חוניו כמו בבית המקדש ואין מתכוין לעקור אית לן למילף מתנאי דבני גד ובני ראובן וא'ת כיון דשייך מתנה על מה שכתוב בתורה אפילו גבי ממון א'כ לא יוכל אדם למחול חובו לעולם על ידי תנאי שאם יאמר עשה עמי היום וחובך מחול לך יהא מתנה על מה שכתוב בתורה מיהו מלוה לא חשבינן כתובה בתורה דאפילו למאן דאמר (קדושין דף יג:) מלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר דמי היינו דוקא כגון נזקין וערכין ופדיון הבן דמסברא לא הוה מחייבינן להו אם לא שחייבתו תורה בפירוש אבל מלוה כולי עלמא מודו דלא טרפא ממשעבדי דאינה באה מכח התורה דסברא הוא שיש לו לשלם מה שלוה ממנו אבל קשה דלעניין  נזקין</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הפוחת אפילו בתנאה. </span>פירשתי לעיל (דף נא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמעינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמעינן </span>ליה לרבי מאיר דאמר מתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל הא בדרבנן תנאו קיים. </span>פירש בקונטרס דשמעינן ליה בברייתא דלעיל וא'ת מנא ליה למידק הא בדרבנן תנאו קיים דלמא כל שכן דבדרבנן דעבוד חיזוק טפי ותנאו בטל כמו לרבי יהודה וי'ל דדייק מדלא קתני לעיל על מנת שאין לך עלי שאר כסות ועונה וכתובה כיון דאיכא מ'ד דלא עשו חכמים חיזוק לדבריהם אפילו בשל תורה אע'ג דרבי יהודה מודה בכתובה מ'מ הוה ליה לשנות כי היכי דקתני עונה אע'ג דמודה בה רבי יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בדרבנן תנאו קיים. </span>תימה הא שמעינן ליה לרבי מאיר בפרק הזהב (ב'מ דף נה:) דהאוכל תרומת מעשר של דמאי דמוסיף חומש דעשו חכמים חיזוק לדבריהם כשל תורה ובריש החולץ  (יבמות דף לו: ושם) גבי מעוברת חבירו ומינקת חבירו שמעינן ליה דעשו חיזוק לדבריהם אף יותר משל תורה וי'ל דההיא דיבמות משום דקנסא הוא עשו חיזוק לדבריהם יותר וההיא דהזהב גבי תרומה וכן גבי גט דמייתי התם דאיסורא הוא התם עשו חיזוק כשל תורה והכא גבי כתובה שאינו לא איסור ולא קנס אלא ממונא בעלמא לא עשו חיזוק כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>רבי מאיר כתובה דאורייתא. </span>אע'ג דכתובת אלמנה דרבנן מ'מ עיקר כתובה דאורייתא היא וכעין זה אמרינן בסוף הערל (יבמות דף פא. ושם) אמר ליה רבי יוחנן לר'ל מי סברת תרומה בזמן הזה דרבנן א'ל אין שאני אומר עיגול בעיגולין עולה פירוש ואי תרומה בזמן הזה דאורייתא לא היה עולה אף על גב דתרומת תאנים דרבנן כיון דעיקר תרומה מיהא דאורייתא וא'ת דתנן לקמן בהכותב (דף פג: ושם) כתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך בחייך ובמותך כו' רבן שמעון בן גמליאל אומר ירשנה כו' ומסיק אליבא דרב דירושת הבעל דרבנן וחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה ומה צריך להאי טעמא אפילו לא עשו חיזוק לדבריהם תיפוק ליה משום דעיקר ירושה דאורייתא וי'ל דלא דמיא ירושת הבעל לשאר ירושות שבאות מחמת קורבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>עושין כתובת אשה מטלטלין. </span>והא דאמרינן בפ'ק (לעיל דף ז.) אמר להו אתפסוה מטלטלי כשקבל עליו אחריות אם יאבדו או יזולו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>קבל עליו אחריות עושין. </span>וליכא למיחש שמא יאמר לה טלי כתובתיך וצאי כדאמרינן בסוף האשה שנפלו (לקמן דף פב: ושם) דדוקא בדלא קיבל עליו אחריות איכא למיחש להכי הואיל ואינו יכול ליהנות מן המטלטלין לעשות בהן סחורה ולהשתכר בהן שהאשה לא תתן לו הואיל ואין אחריות עליו אבל היכא דכתב לה כל נכסי אחראין וערבאין יכול לייחד ואין לחוש שיאמר לה טלי כתובתיך וצאי כיון שיכול ליהנות מהן שלא תקפיד האשה אם יעשה בהן שום סחורה והיינו טעמא דאמר בפרק נערה (לעיל דף נא.) [דתנן כתב שוה מנה תחת מאתים זוז ולא כתב לה נכסים דאית לי אחראין משמע] שיכול לייחד שדה לכתובתה בלא שום אחריות דכיון שיש לו הנאת אכילת פירות ודאי לא יאמר לה:  שתים</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתים </span>ושלש שנים. </span>אין לדקדק כאן השתא שלש מותר שתים מיבעיא דדלמא שתים ושלש ואפי' טובא כדאמרי אינשי כדמשני בפרק מפנין (שבת קכז.) ואין להאריך כאן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>פליגי תרי גברי אליבא דחד גברא. </span>וא'ת ומאי נפקא מינה דהשתא נמי פליגי ר' יוחנן ור' יהושע ב'ל אליבא דחד תנא ומה לי תרי אמוראי אליבא דחד אמורא ומה לי אליבא דחד תנא וי'ל דאי פליגי ר' יוחנן ור' יהושע בן לוי אליבא דחד תנא לא חיישינן דבסברא הוא דפליגי ולא טעו בשמועתם אבל אי פליגי רבין ורב דימי בדברי רבי יוחנן ורבי יהושע בן לוי שזה אומר כך אמר וזה אומר כך אמר אחד מהם טעה בשמועתו:  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>דנין ימים סתם מימים שנאמר בהם חדש. </span>והא דכתיב ובכתה את אביה ואת אמה ירח ימים ודרשינן בשילהי החולץ (יבמות דף מח:) ירח שלשים ימים שלשים ולא אמר התם ימים שנים עשר חודש משום דכתיב אצל ירח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>איהי ניחא לה אביה מאי נפקא ליה מינה. </span>משמע כיון דלא נפקא ליה מינה הוי מרידה ופוחתין מכתובתה ותימה דאטו משום דאין האב רוצה נקנוס הקטנה בכתובתה היא מה פשעה וי'ל דהוה לן למימר יגרשנה בלא כתובה שהרי כתובתה לאב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגרה </span>יום אחד ונתקדשה כו'. </span>וא'ת ומתני' דקתני דמשתבעה נותנין לה י'ב חודש היכי משכחת לה כיון דאין נותנין לעולם אלא ל' יום בבגרות דמסתמא איירי בנתקדשה כשהיא נערה כמו שדרך בני אדם דאסור לקדש את בתו קטנה ואין פוסקין נמי על הקטנה להשיאה וי'ל דדוקא בבגרה ואח'כ נתקדשה קאמר רב הונא דאין לה אלא ל' יום אבל נתקדשה קודם בגרות יש לה י'ב חודש משעת תביעה וטעמא דכשבגרה קודם שנתקדשה אין לה י'ב חודש דמסתמא הכינה כל תכשיטיה שאם ימצא לה בעל יהא הכל מוכן אבל נתקדשה קודם בגרות אינה מקפדת שכבר היא מקודשת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו כתבועה דבתולה. </span>ולא מצי לשנויי אין כתבועה דבתולה ובשקידשה ואח'כ בגרה דפשיטא ליה דאז לא הוי בגר כתבועה ור'ת מפרש דסתם האי לישנא דבגרה משמע שנתקדשה (א) בבגר ולא קודם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תיובתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיובתא </span>דרב הונא תיובתא. </span>תימה דהכא קאי בתיובתא ובפ' נערה המאורסה (נדרים דף ע:) אתיא סוגיא סתמא דהש'ס כוותיה דקאמר אמילתיה דרבי אליעזר [ההיא דבוגרת ששהתה י'ב חודש] דמייתי לעיל בוגרת בל' יום סגי אימא בוגרת וששהתה והיינו כרב הונא ונראה לפרש דה'ק בוגרת בל' יום סגי והיכי קתני במתני' בוגרת ששהתה שנים עשר חודש דמשמע דבוגרת לא סגי לה בשום ענין בלא שנים עשר חודש בל' יום סגי כגון שקידשה לאחר ששהתה י'ב חודש בבגרות ומשני תני בוגרת וששהתה והשתא קתני סתם בוגרת בהדי נערה ששהתה שנים עשר חודש ובהדי אלמנה ששהתה שלשים יום משום דיש בוגרת שדינה כנערה בשנים עשר חודש כגון בגרה יום אחד ונתקדשה ויש בוגרת שדינה כאלמנה כגון עמדה י'ב חודש בבגרותה ונתקדשה והשתא אתיא דלא כרב הונא ובפירוש דסוגיא דהתם אין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לקיט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקיט </span>כהן כו'. </span>מעשיר לא פריך דלא שכיח שיאכל בבית ישראל וגם אין רגילין להוליך תרומה עמהם אבל לקוטות רגילין להשתכר עם ישראל ופעמים מתפרנסים משל עצמם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>מדידהו ספו ליה כו'. </span>ולקיט ישראל בבית כהן לא חיישינן כלל דדוקא מלקיט כהן בבית ישראל הוא דפריך לפי שדרך האכסנאי להשקות לבני הבית כדי למצוא חן בעיניהם וכשהוא מושיט להם אינו מדקדק מה הוא נותן אבל ללקיט ישראל בבית כהן כשפרנסתו עליו בשעת אכילה מדקדק היטב מה הוא נותן לו:  קוביוסטוס</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קוביוסטוס.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קוביוסטוס. </span>פירש בקונטרס גונב נפשות ולא משמע הכי בפרק קמא דבכורות (דף ה. ושם) דקא אמר ליה קיסר לרבן גמליאל משה רבכם גנב היה או קוביוסטוס היה או שאינו בקי בחשבונות היה והתם אממון קאי דאשאילה ראשונה דבכללן של לוים אתה מוצא כו' כבר השיבו ועוד דהגיעו מפרש בקונטרס דרובם הכי איתנהו ואין נראה שיהיו רוב העבדים גונבי נפשות ונראה כפירוש רבינו חננאל דמפרש קוביוסטוס משחק בקוביא והא דאמרי'  (חולין דף צא:) ויאמר שלחני כי עלה השחר אמר ליה יעקב וכי גנב אתה או קוביוסטוס אתה שאתה מתיירא מן השחר לפירוש הקונטרס אתי שפיר ולפירוש רבינו חננאל נמי י'ל שדרך משחקין בקוביא שנושין בהן ודרכן להטמין מבני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הנהו </span>קלא אית להו. </span>פירש בקונטרס וסבר וקביל וקשה לר'ת דבריש המוכר פירות  (ב'ב דף צב: ושם) אמר בהדיא ליסטים מזויין או מוכתב למלכות אומר לו הרי שלך לפניך ועוד אמרינן בפרק האומנין (ב'מ דף פ. ושם) שפחה זו שוטה היא נכפית היא כו' הרי זה מקח טעות אם כן בהנך מומי ניחוש לסימפון ומפר'ת קלא אית להו ולא שכיחי ולא חיישינן בהו לסימפון כיון דלא שכיחי והנהו נמי דפרק האומנין לא שכיחי והא דאמרינן בפרק המגרש  (גיטין דף פו. ושם) דאתקין רב יהודה בשטרא דעבדי עבדא דנן מוצדק לעבדות ופטיר ועטיר מן ערורי מלכא ומלכתא לא משום שהיה צריך להתנות כדפי' דבסתמא נמי הוי מקח טעות אלא משום שופרא דשטרא ורבינו אליהו היה מקיים פירוש הקונטרס דהיכא דקיבל המוכר מעות אמרי' מדלא בדק הלוקח קודם נתינת מעות הני מומין דאית להו קלא א'כ סבר וקיבל והא דאומר לו הרי שלך לפניך מיירי קודם שנתן הלוקח מעות וקצת משמע כן בפרק המוכר פירות  (ב'ב דף צב:) דפריך [שם הגיעו לאו משום דרובא הכי איתנהו וש'מ דאזלינן בתר רובא ומאי פריך דלמא] המוציא מחבירו עליו הראיה אלמא מיירי שהלוקח מוחזק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>כולן בפני הבעל חוץ מיום אחד אינה אוכלת. </span>פירש בקונטרס דהוא הדין אפילו כולם בפני הבעל לא אכלה משמת דקנין כספו פקע ליה אלא דאי כולן בפני הבעל הוה אכלה מיהא בחייו ולר'ת נראה דהך דרשא דדריש בגמרא קנין כספו אמר רחמנא והאי קנין דאחיו הוא אסמכתא בעלמא הוא דמדאורייתא מיכל אכלה ולפי משנה ראשונה היכא דאכלה בחיי הבעל אוכלת נמי בזיקת היבם מדקתני ואפי' כולם בפני הבעל חוץ מיום אחד משמע הא כולן בפני הבעל אוכלת ועוד דתנן בפרקין בסדר משנת ירושלמית הגיע זמן ולא נשאו או שמתו בעליהן אוכלות משלו ואוכלות בתרומה משמע כשמתו בעליהן שהיבם מאכילן בלא ביאה דומיא דהגעת זמן דמיירי בלא נשאו דאי אחר ביאה פשיטא דאשתו גמורה היא ועוד מביא ראיה מדתניא בתוספתא זו משנה ראשונה רבותינו אמרו אין האשה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה ולא היבמה עד שתיבעל והיינו טעמא דמשנה ראשונה דכשלא אכלה בחיי הבעל אינה אוכלת דהא איכא למיחש לסימפון ולשמא תשקה דהא כיון דלא הגיע זמן בחיי הבעל לא בדק לה דאינו חייב במזונותיה אלא א'כ עמד בדין וברח כדאמרינן בהחולץ (יבמות דף מא:) ולא מייחד לה דוכתא וטעמא משום שאין דרך לאחר אלא מיד הוא רגיל או לחלוץ או לייבם לכך לא תקנו לה מזונות מיבם כמו שתקנו מזונות בהגעת זמן דבעל אבל כשאכלה בחיי הבעל תו ליכא למיחש לסימפון ולשמא תשקה נמי ליכא למיחש דכיון דהגיע זמן מייחד לה דוכתא בבית אביה מסתמא אוכלת שם בכל שעה ואינה זזה ממקומה וא'ת ומאחר דמדאורייתא אכלה כשנפלה מן הנשואין למה אסורה למשנה אחרונה עד שתיבעל הא ליכא למיחש לסימפון שכבר נבדקה בדיקת פנים ויש לומר דמאחר שאסרו ארוסה שהגיע זמנה אסרו נמי ביבמה משום דמיחלפא בה ששתיהן זמן כניסתן לאלתר אבל ק'ק אי חשיבא יבמה קנין כספו דיבם הא דקאמר ביבמות בפרק אלמנה (דף סז: ושם) גבי הא דתנן היבם פוסל ואינו מאכיל אי בת כהן לישראל היא פסיל לה ושבה אל בית אביה כו' ה'ל למימר דהא קנייה כדקאמר התם גבי אירוסין ויש לומר דושבה אל בית אביה אתא למיפסל בת כהן לישראל למידק הא מעיקרא לא אכלה כדאמר התם (דף סח.) א'כ לא אייתר לשומרת יבם אלא הכי קאמר ושבה כתיב כלומר דווקא אותה ששבה אל בית אביה אבל זאת שזקוקה ליבם אינה שבה שהרי חשובה כאילו קנויה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>בפני הבעל אמרת לא בפני היבם מיבעיא. </span>ה'ג [לא] זו אף זו קתני לא מיבעיא ששה חדשים בפני הבעל וששה בפני היבם דלא אכלה אלא אפילו כולם בפני הבעל חוץ מיום אחד לא אכלה וכן מוכיח בירושלמי דמפרש כולה מתניתין [בלא] זו אף זו:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בניזונת. </span>לא כשהוא זן אותה קאמר דאם כן יקדשו מעשה ידיה ואמאי עושה ואוכלת כדקאמר לקמן אי במעלה לה מזונות מאי טעמא דמאן דאמר לאחר מיתה קדוש פירוש גם מחיים יהא קדוש אלא בניזונת כלומר שהוא חפץ לזונה והיא אינה רוצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתוך </span>שיכול לכופה למעשה ידיה כו'. </span>ומתני' דקתני עושה ואוכלת מוקי לה כרב אדא בר אהבה דבסמוך במעלה לה מזונות ואינו מעלה לה מעה כסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יקדשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יקדשו </span>ידיך לעושיהן. </span>פירוש להקב'ה שעשאן אבל אין לפרש למלאכתן דא'כ הל'ל למעשיהן כדאמרינן בסוף פ'ק דנדרים  (דף יג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>שאתגייר. </span>וא'ת דבסוף פ'ק דגיטין (דף יג:) אמרינן דאפילו לרבי מאיר דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ה'מ לדבר שהוא בעולם אבל לדבר שלא בא לעולם לא והא לאחר שאתגייר הוי לדבר שלא בא לעולם ואומר ר'י דלאחר שאתגייר לא חשיב כל כך דבר שלא בא לעולם כיון שהגוף בעולם אלא שמחוסר גירות ולא דמי לנולדים דהתם לא באו לעולם כלל וכעין זה תירץ ה'ר אליעזר משנז'א מה שמקשין אהא דאמר בריש המפקיד (ב'מ דף לג:) אימור דאמר ר'מ אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כגון פירות דקל דעבידי דאתו כו' והא כל הנהו דהכא לא עבידי דאתו אלא הכא כיון שהגוף בעולם לא בעינן עבידי דאתו וא'ת אם כן מאי פריך הכא וקאמר נמי מההיא אין הא מההיא נמי לא שמעינן מעשה ידיה שאינם בעולם כלל ואכתי מצי למימר דלא קדשי מעשה ידיה אלא דנעשה כאומר יקדשו ידיך לעושיהן וי'ל כיון דבמקצת סבר רבי מאיר כרבי אליעזר בן יעקב אית לן למימר דאף בדבר שלא בא לעולם כלל סבר כוותיה דאית ליה בהאשה רבה (יבמות צג: ושם) ובהאומר (קידושין דף סב:)  דאדם מקנה ועוד מתרץ דכל הני דהכא איכא לאוקמא בדעבידי דאתו כגון ששמע מרבו שישחררנו ולאחר שימות בעליך ואחותיך כגון בגוססת ולאחר שיחלוץ ליך יבמיך באין דעתו של יבם לייבם ומיהו ק'ק מותר דקדוש לאחר מיתה אע'ג דלא עביד דאתי דליכא לאוקמא בגוססת דהא עושה מלאכה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>במעלה לה מזונות ומעלה לה מעה כסף מ'ט דמ'ד לאחר מיתה הוא קדוש. </span>גם למ'ד מחיים הוא קדוש ה'מ למיפרך כיון דמעלה מזונות ומעה כסף אמאי עושה ואוכלת אלא משום דבעי למימר אי אין מעלה לה מזונות ולא מעה כסף מ'ט דמאן דאמר מחיים הוא קדוש נקט נמי הכא מ'ט דמ'ד לאחר מיתה הוא קדוש:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במעלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במעלה </span>לה מזונות ואין מעלה לה מעה כסף. </span>אליבא דרב אדא בר אהבה מוקי לה הכי אבל רב ושמואל לא מצי מוקמי לה במעלה לה מזונות דכיון דסברי דתיקנו מזונות תחת מעשה ידיה א'כ אמאי עושה ואוכלת אלא רב ושמואל מוקמי מתניתין בשאין מעלה לה מזונות ולא מעה כסף ואם תאמר ומאי דוחקיה דרב לאוקמא מתני' לאחר מיתה לוקמה מחיים וכגון דמעלה לה מעה כסף ואין מעלה לה מזונות ויש לומר דאין רגילות שיעלה לה מעה כסף ולא יעלה לה מזונות:  קונם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: שאני עושה לפיך.
txt:
<span class='five'>שאני עושה לפיך. </span>אפילו גרסי' שאיני לא הוי דבר שאין בו ממש דהא תנן בפ' בתרא דנדרים (דף פא:) קונם שלא אתן תבן לפני בקרך אינו יכול להפר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אינו </span>צריך להפר. </span>במעלה לה מזונות ומעה כסף איירי ולכך אינו צריך להפר שהמותר הכל שלו ואם משום העדפה שעל ידי הדחק גם היא שלו ואין לפרש טעם דאין צריך להפר משום דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם דאם כן בחנם נקט מה שאני עושה לפיך דליתני מקדיש ידי עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>עקיבא אומר יפר. </span>דקסבר דהעדפה שעל ידי הדחק הוי לאשה כדאמרינן בריש מציאת האשה (לקמן סו. ושם) וא'ת והיאך יכול להפר והא אין זה מדברים שבינו לבינה וי'ל דחשיב בינו לבינה לפי שאינו יכול ליזהר וליקח ממש בצמצום את הראוי לו ולהניח שאינו ראוי לו א'נ גם חלקה משועבד לו שילקח בהם קרקע והוא יאכל פירות וא'ת אם כן איך יכולה להדירו כיון דמשועבדת ליה דאלמוה רבנן לשעבודיה דבעל כדאמר בסמוך וי'ל דדוקא בעיקר מעשה ידיה הוא דאלמוה שהם לבעל לגמרי אבל הכא דלאו דידיה נינהו אלא לפירות בעלמא לא אלמוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יגרשנה כו'. </span>ואם תאמר ולרב דאמר יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונת ואיני עושה למה לי למנקט שמא יגרשנה לימא שמא תאמר איני ניזונת ואיני עושה וי'ל דהא לא שכיח שתהא אומרת כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אמר שמואל הלכה כרבי יוחנן בן נורי להעדפה. </span>פירוש הקונטרס מגומגם כמו שפירש בעצמו ונראה לר'ת דהכי פירושו להעדפה דסבר לה שמואל כרבי יוחנן בן נורי בהא דהעדפה לבעל ובתר הכי גריס ונימא הלכה כתנא קמא אי נמי אין הלכה כרבי עקיבא וכן פירש ר'ח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>אדם אוסר פירות חבירו עליו שכן אוסר פירותיו על חבירו. </span>פירוש דהתם אוסר משום דאחד מהן ברשותו יאסור דבר שלא בא לעולם על חבירו שאין לא זה ולא זה ברשותו שכן אין אדם אוסר פירות חבירו על חבירו לפי ששניהן אינם ברשותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכשאקחנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכשאקחנה </span>ממך כו'. </span>ואע'ג דהתם קאמר לכשאקחנה והכא לא קאמרה לכשאתגרש אין נראה לו לחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>אין בידה לגרש עצמה. </span>תימה דהא בידה לומר איני ניזונת ואיני עושה ויש לומר דרוצה ליישב גם אליבא דריש לקיש:  שדה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שדה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שדה </span>זו שמשכנתי לך לכשאפדנה ממך תיקדש. </span>משמע דבעודה ממושכנת אינו יכול להקדיש דאין כח להקדש לבטל כח המלוה שהיא ממושכנת בידו ותימה דאמרי' בסוף איזהו נשך (ב'מ עג:)  רב מרי בר רחל משכן ליה עובד כוכבים ההוא ביתא אזל עובד כוכבים זבניה לרבא נטר תריסר ירחי שתא ושקל אגר ביתא ואמטיה לרבא כו' אלמא הפקיע המכר כחו של רב מרי שהיה לו לדור בבית חנם שהיתה ממושכנת בידו והפקיע המכר כחו והוצרך להעלות לו שכר לרבא וי'ל דאין זה הפקעת כח אלא לפי שהיה סבור רב מרי שהיה רבא חייב לו דמי המשכנתא במקום העובד כוכבים ולא רצה לדור בחצירו חנם משום רבית וא'ל רבא כדיניהם עבידנא לך דרבא לא מיחייב ליה מידי אלא העובד כוכבים וא'ת והא דאמר בפ' האומר משקלי עלי (ערכין כא. ושם) הקדישו משכיר הדר בו מעלה שכר להקדש ופריך היכי דייר ביה הא במעילה קאי דמשמע שבזמן השכירות יכול להקדישה וי'ל דכח שיש לשוכר אינו יכול להקדיש אלא הוא והקדש שותפין בו וימכר הבית ויקח זה דמי שכירות הבית והמותר להקדש אבל הכא מיירי שמקדיש כל השדה אף מה שאינו יכול להקדיש עכשיו אי נמי בהקדש ממש היה חל על שדה הממושכנת אף קודם שתפדה והכא מיירי שאוסר בקונם על המלוה לכשיפדנה דיכול להיות דבשדה ממושכנת אינו יכול לאוסרה בקונם אף על פי שיכול להקדישה כדמוכח בערכין דיכול להקדיש יותר ממה שיכול לאסור בקונם ומתרצא בהכי האי דפריך לעיל ומי איכא מידי דאילו השתא לא קדיש ולקמיה קדיש ומאי קשיא ליה דלמה לא תוכל להקדיש מעשה ידיה לאחר שתתגרש מאי שנא מנכסי מלוג שיכולה למכור עכשיו לכשתתאלמן או תתגרש אלא ודאי אע'פ שיכולה להקדיש מידי דהוי אמכר לא תוכל לאסור ועוד יכול להיות דאפילו היתה מקדשת ידיה לשמים לגמרי לא היה ראוי לחול הקדש כמו על שדה משום דבשדה חל ההקדש על גוף השדה בעודה ברשות המלוה וממילא יקדשו הפירות כשיצא הגוף מרשותו אבל ידיה אפי' הקדישו לשמים אין נתפשות בהקדש ואפילו בעבד אמר רב דגופיה לא קדיש ובבן חורין מודו כ'ע ולכך אפי' הקדישו לגמרי אין להקדש לחול יותר מאוסר למלוה בקונם שדה הממושכן לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קונמות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קונמות </span>קאמרת כו'. </span>וא'ת א'כ כל אדם יפקיע כל ממונו מבעל חובו על ידי קונם וי'ל דלאו דווקא שעבוד דבעל אלמוה רבנן אלא ה'נ דאלמוה לשעבודא דב'ח כדמוכח בריש המדיר (לקמן ע.) דפריך וכיון דמשועבד לה היכי מצי מדיר לה ולימא דמפקע שעבודה ע'י קונם אלא ודאי דאלמוה נמי לשעבודא דאשה וא'ת בפ' אלמנה ביבמות (דף סו: ושם) גבי אצטלא דפרסוה אמיתנא אמאי קאמר רבא קנייה מיתנא הא אלמוה רבנן לשעבודא דאשה וי'ל דדוקא בקונמות אלמוה שלא יפקיע חובו אבל ההיא דפ' אלמנה דנאסר לכל העולם ליכא למיחש להכי ומפקיע מידי שעבוד כמו הקדש והא דאמר בהחובל (ב'ק דף צ. ושם) דעבדי מלוג אין יוצאין בשן ועין לא לאיש ולא לאשה דאלמוה רבנן לשעבודא דבעל אע'ג דשחרור דמי להקדש סבירא ליה לרבא בפרק אלמנה (יבמות דף סו:) כמ'ד לאשה אבל לא לאיש א'נ ידו עדיפא מידה כיון דאכיל פירות בחייה כדאמרינן בהכותב (לקמן דף פג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדש </span>חמץ ושחרור. </span>כתבתי בהשולח (גיטין מ: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>יושבת בקתדרא. </span>אע'ג דבשלש נמי אינה עושה מכל מלאכות שהוזכרו במשנה מכל מקום עושה מלאכות קטנות שבבית שלא הוזכרו במשנה ואיכא נמי ארחי ופרחי דבגמרא וכי הכניסה לו ד' אינה עושה כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טוחנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טוחנת </span>ס'ד. </span>הא דתנן בהניזקין (גיטין סא:) אשת חבר טוחנת עם אשת עם הארץ לא פריך טוחנת ס'ד דדוקא הכא פריך דאתא לאשמועינן אלו מלאכות שהאשה עושה דקאי אעיקר מלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>רבי חייא אין אשה אלא ליופי. </span>לא פליג אלא אטוחנת ואופה ומניקה את בנה וכיוצא בהן שמכחישות יופיה אבל אעושה בצמר לא פליג דמעשה ידיה תחת מזונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שנדרה היא וקיים לה הוא. </span>שאסרה הנאת הנקה על עצמה שהיא נהנית בהנקה כדאמר לקמן הוא אומר שלא להניק והיא אומרת להניק שומעין לה משום צערא דידה וכי ההיא דשוחה עליו ומניקתו מפני הסכנה אבל ליכא למימר דאסרה הנאת יניקתה עליו כיון דמשעבדא ליה אין הנדר חל והשתא פליגי דב'ש סברי דהוא נתן אצבע בין שיניה הלכך אינו כופה להניק פי' להשכיר מינקת וב'ה סברי היא נתנה אצבע בין שיניה וכופה להניק שתשכיר לו מינקת או תצא בלא כתובה:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהושע אומר אפילו ארבע וחמש שנים. </span>אע'ג דהכא ליכא למימר ארבע וחמש שנים כדאמרי אינשי ואפי' טובא דמשמע דוקא נקט עד חמש מדפריך מחבילתו על כתיפיו ומשני אידי ואידי חד שיעורא הוא מ'מ ליכא למיפרך השתא חמש שרי ארבע מבעיא דנקט ארבע לבריא וחמש לכחוש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>החמרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החמרת </span>בחלבה. </span>כדדרשינן בבכורות (דף ו:)  מואת הגמל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>יהא חלב מהלכי שתים טמא ודם מהלכי שתים טמא. </span>בת'כ גרסי' בשר במקום דם וקאמר ת'ל זה אוציא חלב שאינו נוהג בכל פירוש דחלב בהמה טהורה מותר ולא אוציא את הבשר שהוא נוהג בכל שאף בבהמה טהורה אסור בשר מן החי ת'ל זה טמא זה בלא תעשה על אכילתו ואין בשר מהלכי שתים כו' ואור'י דבין לפי ספרים שלנו דדריש מהוא היתר חלב ודם ובין לת'כ דדריש מזה אתי שפיר דמצי למעוטי חלב בשר ודם כולהו מחד קרא כמו שמצינו בכמה מקומות דממעטין מחד קרא כמה דברים כדאשכחן בפרק הנהנה מן ההקדש (מעילה יח:) דכמה פעמים קאמר תמעול מעל ריבה ופליגא השתא אברייתא דפרק דם שחיטה  (כריתות כ: ושם) דממעט דם מהלכי שתים מדכתיב לעוף ולבהמה ויש ספרים דממעטין חלב מדכתיב הוא ודם מדכתיב זה ותימה לר'י דמנא לן לאוקמא אדם דסברא הוא יותר לאוקמא אבשר ולהתיר בשר מדם דאין איסור בשר נוהג בכל אלא מחיים אבל דם איסורו נוהג בכל בין מחיים בין לאחר מיתה ואור'י דאי הוה גריס בשמעתין בשר במקום דם הוה אתי שפיר דמזה ומהוא ממעטינן חלב ובשר ומההוא קרא דכריתות ממעטינן דם וא'ת וכיון דממעטינן דם מההוא קרא דכריתות אמאי איצטריך קרא למישרי חלב השתא דם מותר חלב לא כ'ש וי'ל דמההוא קרא דכריתות לא מצי למישרי דם לגמרי דלא ממעטינן ליה אלא מאיסור דם אבל מאיסור טמא לא ממעטינן ליה והואיל ונתמעט מאיסור דם השתא דם וחלב שוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גונח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גונח </span>יונק חלב בשבת כו'. </span>לאו בשיש בו סכנה איירי דא'כ מאי איריא משום דהוי מפרק כלאחר יד אפי' הוי מלאכה דאורייתא שרי במקום סכנה וקשה לר'ת מהא דאמר בפרק חרש (יבמות קיד.) אבא שאול אומר יונקים היינו מבהמה טהורה בי'ט ופריך אי דאיכא סכנה אפילו בשבת נמי ואי דליכא סכנה כו' ומשני לא צריכא דאיכא צערא ומפרק כלאחר יד הוא שבת דאיסור סקילה גזרו רבנן י'ט דאיסור לאו לא גזרו רבנן ותירץ דהתם מיירי בצער של רעב והכא בצער של חולי שהוא קרוב לסכנה ובשבת לא גזרו וקשה לר'י הא דפריך התם אי דאיכא סכנה אפילו בשבת נמי הוי ליה לאקשויי אפי' אי ליכא סכנה אי דחולה הוא אפילו בשבת נמי על כן נראה דברייתא דהתם פליגא אהך דהכא וכן משמע מדקאמר הכא הלכה כרבי מרינוס מכלל דפליגי עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפרק </span>כלאחר יד הוא. </span>וא'ת אפילו לא הוי כלאחר יד נמי דהא אין דישה אלא בגידולי קרקע כדאמר בפרק כלל גדול (שבת עה.) גבי פוצע חלזון וכי תימא אע'ג דחלזון לא חשיב גידולי קרקע בהמה חשיבא גדולי קרקע כדאמרינן בריש בכל מערבין (עירובין דף כז:) דממעט דגים מדכתיב בקרא בקר וצאן מה הפרט מפורש גידולי קרקע כו' זה אין לומר דנהי דחשיבא בהמה גידולי קרקע מכל מקום כיון דגמרי מסממנין בעינן ממש שיהיה גדל מן הקרקע כמו סממנין דלגבי סממנין לא חשיבא בהמה גדולי קרקע כדמוכח בהשוכר את הפועלים  (ב'מ דף פט. ושם) דתניא דיש מה דיש מיוחד דבשעת מלאכה כו' יצא החולב והמגבן והמחבץ שאינם גדולי קרקע ואין פועל אוכל בו אלמא לגבי דבר הגדל ממש מן הארץ לא חשיבא בהמה גדולי קרקע ויש לומר דאיצטריך טעמא דהכא דמפרק כלאחר יד הוא משום דרבי יהודה דסבר דיש דישה שלא בגדולי קרקע דמחייב בפוצע חלזון נמי משום דש: [ועיין תוספות שבת עג: ד'ה מפרק] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ממעכן </span> 


lvr: 32
pgn: 60
dfh: a
trm: ברגלו בצינעא בשבת.
txt:
<span class='five'>ברגלו בצינעא בשבת. </span>והא דאמר כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור היינו דווקא באיסור מלאכה דאורייתא כמו שוטחן בחמה אבל לא כנגד העם (שבת דף סה.) שאם יראו יסברו שכבסן בשבת אבל הכא לא יראו אלא מלאכה כלאחר יד דהויא דרבנן ולא גזרי רבנן לאסור בחדרי חדרים: [וע'ע תוס' מ'ק ח: ד'ה ומנסרן] :  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>ביעתא בכותחא. </span>מפרש בערוך דלאו בסתם ביצים איירי דאין לך עם הארץ שלא ידע שהן מותרות בחלב אלא בשוחט תרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מיירי שמותר לאוכלן בחלב כדתניא בפ'ק דביצה (דף ו: ושם) וא'ת ואמאי מותר לאכלן בחלב מאי שנא מביצת נבלה דאסרי בית הלל אפי' כמוה נמכרת בשוק כדתנן במסכת עדיות (פ'א מ'ה) ותירץ בהלכות גדולות דגבי איסור נבילה החמירו דהוי דאורייתא אבל גבי בשר עוף בחלב דרבנן הקילו וא'ת ומאי אפי' דקאמר אפילו ביעתא בכותחא הא איכא מאן דאמר (חולין דף קיג.) בשר עוף בחלב דאורייתא ולדידיה אסורה כמו ביצת נבילה וי'ל דמ'מ קאמר אפי' שכל העולם נהגו בו היתר ולר'ת אתי שפיר שתירץ דבביצת נבילה החמירו משום דנבלה דבר איסור הוא אבל בבשר בחלב לא החמירו דהוי היתר דכל חד וחד באפי נפשיה שרי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אפקירותא. </span>ונפקא מיניה שהיכא שהרב מוחל על כבודו דשרי ואפ'ה אל יורה דלא מסתייע מילתא הואיל ורבו אצלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ר'נ אמר שמואל הלכה כר'מ בגזירותיו. </span> א] אין לפרש דגזרינן מת אטו לא מת ונתנה בנה להניק אטו לא נתנה וגמלתו אטו לא גמלתו דא'כ היכי שרא ר'נ לבי ריש גלותא אלא י'ל דגזרינן במת שמא תהרגנו ונתנה בנה להניק שמא תחזור בה וגמלתו אטו שמא תגמלנו ועדיין הוא צריך לינק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>מת מותר גמלתו אסור. </span>רבינו שמשון הזקן אומר דגרושה מותרת לינשא דלא משעבדא להניק כדתניא לעיל  (דף נט:) נתגרשה אינו כופה משום דלא משעבדא לי' ור'ת אומר דאסורה לינשא דתניא בפ' החולץ (יבמות מב. ושם) מעוברת חבירו ומינקת חבירו לא ישא וקא פסיק ותני לא שנא נתאלמנה ולא שנא נתגרשה ועוד דמפרש טעמא התם דסתם מעוברת למניקה קיימא דמשמע דהיינו טעמא דמניקה היינו טעמא דמעוברת ולמאי דהוה מפרש מעיקרא טעמא דמעוברת שייך בגרושה כמו באלמנה אע'ג דהדר בי' מההוא טעמא מגופא דמילתא לא הדר ביה דמיירי אפי' בגרושה ועוד דאלמנה נמי לא משעבדא מכי תבעה כתובתה או רוצה לינשא :  הכניסה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 61
dfh: a
trm: לו שפחה אחת.
txt:
<span class='five'>לו שפחה אחת. </span>קצת תימה אם הוא זן אותה א'כ מה מרויח הבעל דבלא שפחה היא היתה עושה הכל ולא היה זן אלא אותה לבדה ועתה זן אותה ואת שפחתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואחת </span>שצמצמה לו משלה גרסי'. </span>פירוש צמצמה לו ממה שהוא חייב ליתן לה כמו קופה של בשמים ושאר דברים וצמצמה כל כך שיכול לקנות מזה כמה שפחות רבינו תם ויש גורסין שמצאה לו משלו כלומר שהוא עשיר שיכול לקנות הרבה שפחות כפי צרכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מוזגת לו את הכוס ומצעת לו המטה. </span>והא דתנן שלש אינה מצעת כתבתי בריש מכילתין  (דף ד:) [דלא הוי כמו הצעת המטה דמתני']: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחלפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחלפא </span>דביתהו בידא דשמאלא. </span>במחזור ויטרי פי' הרב ר' שמעיה שהיה נזהר רש'י אפי' שלא ליתן מפתח מידו לידה ומכאן אין ראיה דשאני מזיגת כוס שהוא דבר של חיבה ואסורה אפילו להביא לפניו על השולחן אלא למר מנחא ליה אבי סדיא ולמר אפומא דכובא ומסדר אליהו דקתני גבי ההוא עובדא דמייתי בפ'ק דשבת  (דף יג: ושם) באדם אחד שקרא הרבה ושנה הרבה כו' ששאל אליהו לאשתו שמא הבאת לו את הפך שמא הבאת לו את השמן ואמרה לו חס ושלום אפי' באצבע קטנה לא נגע בי נמי אין ראיה דמצינן לפרש דשלא על הבאת הפך היה מקפיד אלא הכי קאמר שמא בשעת הבאת הפך לא נזהרת ונגע ביך וכן משמע שהשיבתו אפילו באצבע קטנה לא נגע בי אבל שלא הביאה לו לא קאמרה ומה שפירש דמחלפא ליה בידא דשמאלא בימי לבונה דמשמע שיש להקל בימי לבונה מבימי נדותה וכן מצינו בפרק קמא דשבת (שם) בההוא עובדא שהבאתי לעיל דקאמר בימי נדותיך מהו אצלך בימי לבוניך מהו אצלך נראה דהיו רגילין לטבול אחר שבעה לראיה כשפוסקת דלא אסירא השתא אלא מדרבנן אבל בזמן הזה שאין רגילות לטבול עד אחר שבעה נקיים אין חילוק בין ימי נדות לימי לבון כדאמרינן במסכת שבת (דף סד:) תהיה בנדתה בהווייתה תהא עד שתבא במים:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ליתן תבן לפני בהמתו ולא ליתן תבן לפני בקרו. </span>דשניהם אינה מחוייבת כדתניא בפרק בתרא דנדרים (דף פא:) דברים שבינה לבין אחרים אינו מיפר כיצד קונם שאני עושה לפי אבא לפי אביך לפי אחי לפי אחיך שלא אתן תבן לפני בהמתך שלא אתן תבן לפני בקרך אינו יכול להפר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וה'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וה'מ </span>בכיתנא רומאה. </span>והא דדייקינן אמתני' בצמר אין בפשתים לא בכיתנא רומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כר'א. </span>והא דקי'ל בכ'מ ששנה רשב'ג במשנתנו הלכה כמותו אין זה אותו שהיה בימי ר'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו שפחות. </span>אומר רשב'ם שפחות ושכנגדה דהיינו אפר מקלה שהוא מימרא דתרווייהו בינייהו נינהו ור'ת פי' דהא דקאמר מתני' ומתניתא רב מלכיא לא אתא לאפלוגי על מימרא של רב מלכיא אלא אתא למימר דכל מתני' ומתניתא רב מלכיא ולא רב מלכיו אבל [שמעתתא יש מהם רב מלכיו ויש מהם] נמי רב מלכיא וכן מוכח דקאמר וסימניך מתניתא מלכתא אבל משמעתתא לא נותן סימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התלמידים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התלמידים </span>יוצאין שלא ברשות ל' יום והפועלים שבת אחת. </span>פי' ר'י דאתא לאשמועינן דאף על גב דמנהגם היה ללמוד ולעשות מלאכה בעירם ועונה האמורה בתור' לתלמיד מע'ש לע'ש כדאמרי' בגמ' ולפועלים שתים בשבת כדקתני סיפא אפ'ה יכולים לשנות ממנהגם ולצאת תלמידים ל' יום ופועלים שבת אחת:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אורחא דמילתא כמה. </span>פי' בקונטרס שלא ישא עליו חטא ואפי' הוא יכול לפתותה וא'ת והיאך יצא ר'ע וכל הנהו דלקמן וי'ל דהתם בלא פתוי היו שמחות שהיו בעליהן הולכין ללמוד תורה ולהיות תלמידי חכמים ואדרבה אדעתא דהכי נשאו שילכו ללמוד תורה ונראה לר'י דאפועלים קאי ולא אתלמידים דהא אפי' שלא ברשות יוצאין לעולם ל' יום ויחזור לביתו יום אחד והכא קרא קאמר חדש בביתו או ב' חדשים למ'ד דאע'פ שהוא ברשות אלא אפועלים קאי וקרא נמי דמייתי בפועלים איירי וא'ת והיכי קאמר בסמוך שאני התם דאית להו רווחא פועלים דמתני' נמי אית להו רווחא וי'ל רווחא דהתם דמלאכת המלך נפיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>שמועת בית המקדש דתקיפא טובא. </span>וא'ת והא האי קרא דואתה בן אדם האנח בשברון מתנים גבי בהמ'ק כתיב דכתיב בתרי' והיה כי יאמרו אליך על מה אתה נאנח ואמרת (להם) אל שמועה כי באה ונמס כל לב וי'ל דההוא קרא קודם חורבן כתיב וכן היה אומר נביא לישראל שהיה נאנח על שמועת בהמ'ק שעתיד ליחרב ואז ונמס כל לב מתוך האנחה שתהי' אחר החורבן על שמועת בית המקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טיילין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טיילין. </span>על שם שדרכם בטולא דאפדנייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מנדדות </span>שינה מעיניהם. </span>בתלמידים הלומדים בעירם קאי דאי בעיר אחרת אמאי מנדדות שינה הא אין דרך ליכנס בעיר בלילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>הפועלים אחת בשבת. </span>מרישא דקתני הפועלים שבת אחת לא מצי למיפרך דרישא לאו בדין עונה מיירי אלא אדרבה אשמועינן דשרי לשנות ולבטל עונה ממה שהיה מנהגם תחלה אבל מברייתא פריך שפיר דאיירי בדין עונה האמורה בתורה ולא ביציאה שלא ברשות מדקתני אחת בשבת ולא קתני שבת אחת כמו במתני' ומשני דבעושה מלאכה בעיר אחרת איירי והיה דרכם ומנהגם כך וא'ת מאי איריא כשמנהגם כך אפי' לשנות יכולין שבת אחת כדפרישית במתני' וי'ל דבברייתא קמ'ל דאע'פ שמנהגם כך לעשות מלאכה בעיר אחרת אם רוצי' לשנות ולשהות יותר אין הרשות בידם ור'י בר' ברוך היה אומר דג' מדות בפועלי' דהעושין מלאכה בעירן שתים בשבת כדתנן במתני' וברייתא בעושין מלאכה בעיר אחרת וחוזרין בכל יום לביתם אחת בשבת לפי שיש להם טורח הדרך אבל אותם שאין חוזרין לביתם בין היה מנהגם בין לא היה כמו רישא דמתני' דקתני יוצאין שבת אחת משמע שהן כל ז' בחוץ וחוזרין בכל יום שמיני אבל ר'י לא פירש אלא ב' מדות שתים בשבת ואחת בשבת כדפרישנא:  רוצה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רוצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוצה </span>אשה בקב ותיפלות כו'. </span>תימה דאמרינן לעיל שאני התם דאית להו רווחא ושמא עבודת המלך איכא רווחא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתשעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתשעה </span>קבין ופרישות </span>גרסי' דהמשרה אשתו ע'י שליש תנן  (לקמן סד:) דנותן לה שני קבין ואינו פורש מתשמיש והמורד על אשתו מתשמיש מוסיפין על כתובתה ג' דינר (לקמן סג.) ולפי חשבון ד' סאין בסלע הוי ג' דינר י'ח קבין א] כן פי' בערוך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החוט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החוט </span>המשולש לא במהרה ינתק. </span>לפי ששלשתן ראו זה את זה כדאמרי' בעלמא (בב'ב נט.) שאמר ר' אושעיא דבר ואתו ושאלו לר' ביסא לכך קרי עלייהו החוט המשולש לא במהרה ינתק כלומר לא ינתק מזרעו לעולם כדאמרי' בעלמא (ב'מ דף פה.)  כיון שאדם לומד הוא ובנו ובן בנו מכאן ואילך תורה חוזרת על אכסניא שלה ודריש מואני זאת בריתי וגו':  [וע'ע תוספות ב'ב נט. ד'ה החוט] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהוה </span>צניע ומעלי. </span>והא דאמר באלו עוברין (פסחים מט:)  אמר ר'ע כשהייתי עם הארץ הייתי אומר מי יתן לי תלמיד חכם ואנשכנו כחמור משמע דלא הוה מעלי איכא למימר דהתם לאו משום שהיה שונא תלמידי חכמים אלא משום שהי' סבור שמתגאין על עמי הארץ מפני תורתן והיו תלמידי חכמים שונאים אותם וגם משום שלא היו מניחין אותם ליגע בהם כדאמרינן (חגיגה דף יח:) בגדי עם הארץ מדרס לפרושים אבל מכל מקום שומר מצות היה. רבינו תם:  אדעתא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדעתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדעתא </span>דגברא רבה מי נדרת. </span>וא'ת והלא אסור לפתוח בנולד דאמרינן בנדרים בפ' ר' אליעזר (דף סד.) כיצד אמר קונם שאיני נהנה לפלוני ונעשה סופר כו' וי'ל דהכא לא חשיב נולד כיון שהלך לבי רב דדרך הוא בהולך ללמוד שנעשה אדם גדול אי נמי כגון דתלה נדרו בדבר שפירש בשעה שנדר על דעת אם לא יעשה סופר דבענין זה לא הוה נולד כדתנן בפרק רבי אליעזר (שם דף סה.) קונם שאיני נושא את פלונית שאביה רע אמרו לו מת או עשה תשובה כו' ופריך בגמ' מת נולד הוא וה'ה עשה תשובה ומשני אמר רב הונא נעשה כתולה נדרו בדבר ורבי יוחנן דמשני התם בענין אחר לאו משום דפליג אתולה נדרו בדבר אלא דלא חשיב ליה כתולה נדרו בדבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ברתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברתיה </span>דר' עקיבא עבדא ליה לבן עזאי הכי. </span>וא'ת והא בפ' קמא דסוטה (דף ד:) פריך והא איכא בן עזאי דלא נסיב ולההוא לישנא דמשני נסיב ופירש אתי שפיר ויש לומר דאע'ג דקאמר הכא דעבדא הכי לבן עזאי מ'מ לא נשאה אלא באירוסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פוחתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פוחתין </span>לה ז' דינרין. </span>בירושלמי מפרש כנגד שבע מלאכות שהאשה עושה לבעלה וגבי המורד דמוסיפין שלשה דינרין מפרש כנגד שארה כסותה ועונתה והש'ס שלנו  (א) אין סובר כן דהא בעי בגמרא מה בין מורד למורדת ומפרש טעמא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר מתשמיש. </span>אבל ממלאכה לא הוה מורדת דרב הונא לטעמיה דאמר לעיל (דף נח:)  יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונית ואיני עושה ור' יוסי בר חנינא סבר כר'ל וליכא למימר דקסבר כרב הונא דאמר שיכולה אשה שתאמר לבעלה כו' ומורדת ממלאכה היינו מזיגת הכוס והצעת המטה והרחצת פניו ידיו ורגליו דמסתברא דחייבת אפילו אמרה איני ניזונית ואיני עושה מידי דהוה איושבת בקתדרא דחייבת בהן דאין נראה שתהא מורדת אלא מהמלאכות המפורשות במתני' ועוד מדקאמר בסמוך חולה בת מלאכה היא ואותן מלאכות אפילו חולה יכולה לעשות דאינה חולה כל כך כיון שיכולה לסבול תשמיש ואי הוה אמרינן דכי אמרה איני ניזונת ואיני עושה לא מפקעת עצמה אלא מעשיית צמר שהוא עיקר מעשה ידיה אבל שאר מלאכות כגון טוחנת ואופה כו' עבדא הו'מ שפיר סבר כרב הונא וכן משמע קצת דקרי לעיל (דף נט.) מעשה ידיה מידי דקייץ ובשאר מלאכות כגון טוחנת ואופה לא שייך קיצותא אבל אין נראה אלא כי אמרה איני ניזונת ואיני עושה פטורה מכל ז' מלאכות וכי עבדא שאר מלאכות פוחתין לה מעשיית בצמר כדתנן במתניתין (לקמן סד:) ואם היתה מינקת פוחתין לה ממעשה ידיה ונראה דהוא הדין טוחנת ואופה והא דנקט מינקת משום דאיירי במשרה אותה על ידי שליש דאינה יכולה לעשות לו מלאכה אחרת כיון דאינה עמו בבית ומיהו יש לדחות דאיכא למימר דדווקא נקט מניקה ומשום דטורח ממעט חלב פוחתין לה ממעשה ידיה אבל מכל מקום נראה דכי אמרה איני ניזונת ואיני עושה דפטורה מכל המלאכות שאם תעשה לו מלאכות אחרות אם כן לעולם לא תעשה לעצמה ובמאי תהא ניזונת ואם תאמר מורדת ממלאכה אמאי פוחתין לה מכתובתה לינקוט פיזרא וליתיב דהא יכול לכופה למעשה ידיה לריש לקיש וי'ל כיון דאינה רוצה לעשות אלא ע'י כפייה חשיבא מורדת ופוחתין דאין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>איני זן ואיני מפרנס. </span>מכאן מוכיח רבינו אליהו שחייב אדם להשכיר עצמו ללמד תינוקת או לעשות מלאכה אחרת כדי לזון את אשתו דאם לא כן מה ענין זה אצל מורד ממלאכה ומיהו בקונטרס פירש משום דזן ומפרנס הוא כנגד מלאכה של אשה ועוד הביא ראיה מדכתבינן בכתובה ואנא אפלח כו' ומיהו גם זה יש לדחות כמו שמפרש ר'ת דאפלח היינו עבודת הקרקע פירוש אחרוש ואנכש ואעדור את השדה ואביא מזונות לבית אבל להשכיר עצמו אינו חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רב האומר איני זן ואיני מפרנס יוציא ויתן כתובה. </span>משמואל דפליג עליה דרב בסוף המדיר (לקמן דף עז.) דקאמר עד שכופין אותו להוציא יכפוהו לזון לא מצי למפרך דלדידיה אתי שפיר דאע'פ שכופין אותו על כרחו לזונה מכל מקום מוסיפין כיון דאינו רוצה לזונה אלא על ידי כפיה דאין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת אבל לרב שכופין אותו לגרשה מיד מה שייך תוספת ואם תאמר למאן דאמר מתשמיש נמי תקשי דעל כרחך מורד מתשמיש נמי כופין להוציא דאטו לעולם יוסיפו על כתובתה ותתעגן כל ימיה ויש לומר דהוה מצי למימר ולטעמיך:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למאן דאמר מתשמיש נדה בת תשמיש היא. </span>וא'ת למאן דאמר ממלאכה מאי אפילו דקתני ואפי' נדה ויש לומר דהוי רבותא משום דסתם נדות חולות קצת אי נמי דאינה בת מלאכה כמו שאר נשים דאינה מוזגת לו הכוס כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>דומה מי שיש לו פת בסלו כו'. </span>ולעיל דגמר מדיר מנדה משום דמדיר הוי טפי פת בסלו ממורד שמא ימצא פתח לנדרו תדע דבמורד מוסיפין אבל לא במדיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיקא </span>נמי דקתני ד' שבתות. </span>דליכא למימר שמכריזין ד' שבתות בכל יום דבהדיא תני בתוספ' דפעם אחת בשבת מכריזין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינהו </span>כמאן סברוה. </span>רש'י גריס ואיהו כמאן סבר פירוש רבא דאמר בורכא ור'ל דלרבא אין הלכה כרבותינו אלא כמתני' דפוחתין לה עד כלות כתובתה ונמלכין בה היינו נמי דפוחתין ולא תפסיד מיד אחר ארבע שבתות ור'ת מפרש דרמי בר חמא בא להוסיף על דברי רבותינו אע'ג דלא קתני דשולחין לה אלא אחר הכרזה קאמר רבי בר חמא דה'נ היו אומרים דשולחין לה נמי קודם הכרזה דרש רב נחמן בר רב חסדא הלכה כרבותינו כלומר ממש כדבריהם דלא קתני שליחות של קודם הכרזה ופליג ארמי בר חמא אמר רבא האי בורכא אלא הלכה כרמי בר חמא דפעמים שולחין לה וגרסינן אינהו כמאן סברוה וכן כתוב בספרים ישנים ובה'ג ולא קאי ארב נחמן בר יצחק (א) ור'נ בר רב חסדא דאינהו סברי כרבי יוסי ברבי חנינא שהיה גדול הרבה מרב ששת אלא ארמי בר חמא ורבא קאי הלכה נמלכין בה פירוש קודם הכרזה והלכה אין נמלכין בה נמי היינו קודם הכרזה אבל אחר הכרזה מודה כדתניא בהדיא בדברי רבותנו וכן משמע מתוך פר'ח דפסק דאע'ג דאמר ר'נ בר רב חסדא הלכה כדברי רבותינו הלכה כרבא דאמר משמיה דרב ששת הלכה נמלכין בה דהא רמי בר חמא דאמר פעמים שולחין לה מסייע ליה ומיהו מסקנא דשמעתין דמשהינן לה תריסר ירחי שתא אגיטא ולית לה מזוני אמורדת דהכא קאי ולא אאומרת מאיס עלי כמו שמפרש ר'ת דהא כיון ששניהם חפצים בגירושין כמו שנפרש למה נשהא אותה מלהתגרש אלא אמורדת דהכא קאי ומצא רבינו יהודה בכתב רב שרירא שתקנו בימיו לתת גט לאשה לאלתר דלא כשמעתין דכלתיה דרב זביד וכתב נמי רבינו יהודה דרבנן סבוראי תקנו למישקל מינה מאי דתפיסא ומייתי לה גיטא לאלתר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אמרה מאיס עלי לא כייפינן לה. </span>פי' בקונטרס לא כייפינן לה לעמוד תחתיו אלא יתן גט ויוצאה בלא כתובה וי'מ דכופין אותו להוציא ואין נראה לר'ת דניחוש שמא עיניה נתנה באחר כי ההיא דתנן בפרק בתרא דנדרים (דף צ:) גבי שלש נשים יוצאות ונוטלות כתובה ויש לדחות דהתם נוטלות כתובה דוקא איכא למיחש שמא עיניה נתנה באחר אבל הכא דיוצאה בלא כתובה לא ולהכי נמי לא קתני לה עם אותן שכופין להוציא דהתם נותן כתובה וכן בפרק המגרש (גיטין דף פח:) דתנן גט מעושה ביד עובדי כוכבים פסול שלא תהא אשה תולה עצמה ביד עובד כוכבים ומפקעת עצמה מבעלה אין להקשות אם באומרת מאיס עלי כופין אותו להוציא א'כ מה הועילו חכמים בתקנתם הא יכולה להפקיע עצמה מבעלה בטענת מאיס עלי דהא במאיס עלי אין לה כתובה ולא תפקיע עצמה להפסיד כתובתה ועוד הקשה ר'ת דבריש הנזקין (שם דף מט:) אמר וכ'ת כי נפקא איהי נתקנו ליה כתובה מינה ת'ש האיש אינו מוציא אלא לרצונו ואמאי אי כופין במאיס עלי להוציא א'כ נתקנו ליה כתובה מינה ומיהו יש לדחות דלא מציא למימר מאיס עלי אלא היכא דיש רגלים לדבר שהבעל אינו מתקבל לה ובשביל אותן נשים לא רצו לתקן כתובה לאיש כיון דלא שייך לתקן ברוב נשים ויהודית דביתהו דרבי חייא דהויא לה צער לידה דאמרינן בפ'ק דקדושין (דף יב:) דאמרה אמרה לי אם דאביה קיבל בה קדושין כי זוטרא לא רצתה לומר מאיס עלי ועוד לפי מה דפרישית אתי שפיר וזה נמי אין להקשות במתני' לר' יוסי אמאי פוחת לה מירושה שנפלה לה תטעון מאיס עלי דקודם כלות הכתובה אינה טוענת ברצון מאיס עלי כי היא בטוחה שלא ירצה להמתין ולהיות מעוגן עד כלות הכתובה דכל זמן דאגידא ביה (ב) לא יהבינן ליה אחרינא ויגרשנה ויתן לה כתובה אבל אחר שכבר הפסידה כל הכתובה לא תטעון דהא כיון דהמתינה ולא טענה עד שפיחתו כל כתובתה דברים ניכרים דאיערומי קא מערמא ועוד קשה משלהי נדרים (דף צא:) מההוא נואף דהוה מיהרזק בביתא הוא ואינתתא אתא מריה דביתא פרטיה נואף להוצא וערק אמר רבא איתתא שריא דאם איתא דעבד איסורא אירכוסי הוה מירכס משמע דאי הוה מירכס הוה אסירא א'כ לכאורה נראה דבאומרת טמאה אני לך איירי דאי לאו הכי אמאי הוות מיתסרא הא אין אשה נאסרת על בעלה עד שיראו כדרך המנאפים וכיון דבאומרת טמאה אני לך מיירי א'כ רוצה להפסיד כתובתה דהא מסתמא ברצון הוה דבביתה היה ועוד דלא צווחא אפילו הכי כי לא מירכס שריא דאית לן למימר דעיניה נתנה באחר כיון דלא מירכס ואמאי תהא נאמנת במגו דאי בעיא אמרה מאיס עלי וי'ל דלעולם לא מיירי באומרת טמאה אני לך ואיתתא שריא דקאמר היינו לבועל אם גירשה הבעל או מת אבל אי הוה מירכס הוה אסירא לבועל כדאמרינן בפ' שני דיבמות (דף כד: ושם) הואיל ומכוער הדבר תצא ומפרש ר'ת דתצא מרוכל וכן נראה דבאומרת טמאה אני לך אין נראה כלל להתירה מטעם דאירכוסי הוה מירכס כיון דשוייה נפשה חתיכה דאיסורא וכ'ש לפי השאלתות דמפרש דהיכא דאיכא עדים בדבר מכוער תצא אף מן הבעל דאתי שפיר ואין להקשות משם כלל ועוד י'ל דהתם איירי כגון שבתחלה כששאלוה שתקה ולאחר שעה אמרה דאינה טמאה ונותנת טעם על שתיקותה ועוד מקשה רבינו תם דבכל השמועה אינו מזכיר כפיית הבעל אלא כפיית האשה  ונראה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דרב זביד גברא רבה הוא אפכיתו לדינא עילויה. </span>וא'ת כיון דלא פשיט המע'ה וכיון דתפסה לא מפקינן מינה וי'ל דהוה נמי שיראי טובא דלא הות תפיסה ובלישנא קמא קאמר משום דרב זביד גברא רבה אחנפיתו ליה משום הך שירא דהות תפיסה ובאיכא דאמרי קאמר משום הנך שיראי דלא הות תפיסה אלא הבעל היה תפוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תבע </span>לחלוץ נזקקין לו. </span>פי' בקונט' והיא אינה רוצה אלא להתיבם וכן תבע לייבם פירוש והיא אינה רוצה אלא לחלוץ ותימה דמאי קא פריך לייבם נמי כיון דאגידא ביה לא יהבי ליה איתתא אחריתא ויחלוץ לה וי'ל שאינו רוצה לחלוץ שלא יצטרך ליתן כתובה ועי'ל תבע לחלוץ והיא אינה רוצה לא לחלוץ ולא לייבם וכן תבע לייבם וכן הא דאמר כאן שתבעה היא והוא אינו רוצה לא לחלוץ ולא לייבם ואין להקשות א'כ מאי פריך שומרת יבם נמי בבאה מחמת טענה מאי איריא בבאה מחמת טענה אפילו אינה באה נמי תיקשי ליה מדתנן בהחולץ (יבמות לט.) חוזרין אצל גדול ואומרים לו עליך המצוה או כנוס או פטור וקאמר בגמ' דחוזרין אצל גדול למיכפייה אלמא בתבעה היא נמי כייפינן ליה אפילו אינה באה מחמת טענה דאיכא למימר דכייפינן ליה אבל אין נזקקין לכתוב עליו איגרת מרד להוסיף על כתובתה אי נמי משום דהיא גופה איכא לפרושי בבאה מחמת טענה לכך נקט למיפרך מהאי טעמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא לייבם דלא. </span>וא'ת אי מילתיה דר' יוחנן לפי משנה אחרונה כדמשמע פשטא דמילתא א'כ מאי פריך לייבם נמי כיון דאגידא ביה לא יהבי ליה איתתא אחריתא והא לייבם לא נוכל לכוף אותה לפי משנה אחרונה ואי לחלוץ והלא הוא אינו רוצה לחלוץ אלא לייבם ומאי שייך לכופה לדבר שאינו תובע הוא וי'ל דמעיקרא ס'ד מילתיה דרבי יוחנן לפי משנה ראשונה ומשום הכי פריך דאפילו לייבם נמי נוכל לכופה ולבסוף דמשני כאן כמשנה ראשונה כאן כמשנה אחרונה מילתיה דר' יוחנן נמי לפי משנה אחרונה נזקקין לחלוץ ואין נזקקין לייבם וה'ה דאכתי הוה מצי לשנויי כאן לחלוץ כאן לייבם כרבי יוחנן ואידי ואידי לפי משנה אחרונה אלא דניחא ליה לאוקמא תרווייהו כשתבע לייבם דדומיא דארוסה קתני שתובע לכנוס והיא מורדת. ר'ת. וק'ק דאיך תיסק אדעתין למימר דאתי לפי משנה ראשונה אדרבה לפי משנה ראשונה איפכא מסתברא לייבם נזקקין לו לחלוץ אין נזקקין לו וי'ל דאפי' לפי משנה ראשונה נזקקין לו לחלוץ משום דבדידיה תלי רחמנא אם לא יחפוץ האיש כדאמרינן בהחולץ (יבמות דף לט: ושם) אבל לייבם ס'ד שאין מוסרין אותה לייבם על כרחה אי נמי י'ל תבע אף לחלוץ נזקקין לו תבע לייבם דווקא אין נזקקין לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ודיני </span>חליצה ויבום פירש בקונטרס בהחולץ (ג'ז שם) גבי הא דמייתי התם מתניתין דבכורות (דף יג. ושם) משנה ראשונה ואחרונה דמייתי הכא ואמר רב עלה דאין כופין ופירש בקונטרס דאפילו למשנה אחרונה דמצות חליצה קודמת אין כופין אותו לחלוץ היכא דניחא לתרוייהו ליבומי דנימא תרוייהו לאו למצוה מכווני ופגע בערוה אלא אי בעי מייבם אע'ג דמצות חליצה קודמת ומיהו היכא דאיהו צבי ובעי ליבומי ואיהי אמרה לא בעינא ליה ואמרה דברים ניכרים אי מצינן לאטעויי מטעינן ליה לא מצינן לאטעויי כייפינן ליה לחלוץ דאמר רב ששת בפ'ק דיבמות (דף ד.) מנין ליבמה שנפלה לפני מוכה שחין שאין חוסמין אותה לפניו כו' ולא תימא מוכה שחין דווקא אלא כל אמתלא שתתן לדבריה דתנן בהמדיר (לקמן דף עז.) מעשה בצידון בבורסי שמת ולו אח בורסי ואמרו חכמים יכולה היא שתאמר לאחיך הייתי יכולה לקבל ולך איני יכולה לקבל ועוד פסקינן והלכתא כותבין אגרת מרד על ארוסה ואין כותבין אגרת מרד על שומרת יבם מכל הני טעמי כייפינן ליה לחלוץ ושקלה כתובתה וכל הני אין כופין דהכא היכא דניחא להו לתרוייהו עכ'ל ואור'י דמה שהביא ממוכה שחין ומבורסי אינה ראיה דדוקא מוכה שחין ובורסי דהוו מהנך דכופין אותו להוציא ומה שהביא נמי מאין כותבין אגרת מרד על שומרת יבם לאו ראיה היא (א) דהתם אין כותבין אפילו בלא אמתלא משום דמצות חליצה קודמת וא'כ לדבריו אפילו בלא אמתלא הוה לן למימר דכופין ואדרבה יש להוכיח משם דאין כופין דאי בר כפייה הוא למה ליה למימר דאין כותבין אגרת מרד עדיפא מינה ה'ל למימר דכופין אותו לחלוץ ואמרינן נמי בשמעתין תבע לייבם אין נזקקין לו משמע אין נזקקין לו לכתוב אגרת מרד אדרבה נזקקין לה וכייפינן ליה ולהכי נראה לר'י דרב איירי בכל ענין דודאי בכל ענין אין כופין ואף לפי' ר'ת דמפרש דאמר רב אין כופין קאי אמשנה ראשונה דאין כופין לייבם אע'פ שמצות יבום קודמת ונ'מ בזמן הזה היכא שידוע לנו שמתכוונין למצוה כגון אותן שבאין לחלוץ דאותן ודאי אין מתכוונין לא לשום נוי ולא לשום אישות אבל היכא דלא ברור לן שמתכוונין למצוה כופין במילי ומרחיקין אותן מן היבום דקי'ל כאבא שאול כמו שפירשנו ביבמות (דף לט: ד'ה אמר רב)  וגם לפירושו אם תבע לייבם לא כייפינן ליה לחלוץ אלא מטעינן ליה אם אינה חפצה אבל אם (ב) אינו רוצה לא לייבם ולא לחלוץ נראה דכופין:  מיחזי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיחזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיחזי </span>כשכר שבת. </span>וא'ת והא שכר שבת על ידי הבלעה מותר כדאמרינן בפרק הזהב (ב'מ דף נח.) אם היה שכיר שבת שכיר חדש שכיר שנה נותנין לו שכר שבת וי'ל דהכא אסור משום דלא הוי כמו הבלעה דאין מוסיפין לכל שבת יחד אלא מה שעולה בכל יום ויום שאם יתפייס היום או למחר באמצע השבוע אין מצטרפין כל ימי השבוע זה עם זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחצי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחצי </span>חצייה לפסול את הגוייה. </span>הך פסול גוייה אין זה אותה גזרה די'ח דבר דהאוכל אוכל ראשון כו' כמו שפירשנו בפרק כיצד משתתפין (עירובין דף פב: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כרבי חידקא כו'. </span>וא'ת לדידיה נמי לא ניחא ליה למאן דאמר אוכלת עמו לילי שבת אוכלת ממש ושמא היה יכול לומר ולטעמיך ולפי המסקנא אתי שפיר דכל היתרון הוי לארחי ופרחי:  אחרי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחרי </span>אכלה. </span>כמו אחרי אכלה מפיק ה' משמע ואף על פי שלא אכלה כדכתיב ותבכה ולא תאכל מ'מ אית לן למידרש הכי ותקם חנה אחרי שעת אכילתה שהיה לה לאכול ואחרי שתה אלקנה וביתו חוץ ממנה שלא היה לה לשתות ולכך ויחשבה עלי לשכורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתה </span>ולא שתת. </span>מדלא קאמר ואחרי שתותה דומיא דאכילה שתלה בה אי נמי אחרי אכול ואחרי שתה כדכתיב (משלי כג) אכול ושתה יאמר לך ומדשני קרא בדבוריה דריש הכי כדמפרש לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכלה </span>ולא אכל. </span>בתמיה וכי תדרוש כמו כן שאין פוסקים מזונות לאיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכדי </span>בגוה קא עסיק קרא. </span>דהא כתיב חנה בקרא וכתיב נמי אכלה אם כן לכתוב נמי שתותה או לא לכתוב קרא בגוה ולכתוב אכל ושתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רגילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רגילה </span>שאני דאמר ר' חיננא כו'. </span>וא'ת ומאי ראיה צריך על זה דבברייתא גופה קתני רגילה משמע דווקא רגילה ויש לומר דר' אלעזר נמי איירי ברגילה דאי בשאינה רגילה כלל בפני בעלה פשיטא דאין פוסקין דאטו יש לנו ליתן לה שאין בעלה נותן לה כשהיתה עמו לכך צריך לאתויי מדרבי חיננא שיש רגילה שנותנים לה כגון שרגילה שני כוסות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינה </span>רגילה בפני בעלה אלא כוס אחד כו'. </span>וזהו פירוש דברי שמואל רגילה נותנין לה כוס אחד היינו שרגילה בשני כוסות ודקאמר שאינה רגילה נותנין לה שני כוסות היינו שאינה רגילה שהיו נותנין לה שני כוסות אלא כוס אחד אין נותנין לה כלל שלא בפני בעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לציקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לציקי </span>קדרה. </span>אברייתא קאי כלומר מברייתא לא תקשי אבל מילתא דשמואל לא מיפרשא אלא כדשנינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונותנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונותנין </span>לה מטה ומפץ. </span>אע'ג דלגבי סדור אמרינן בהמקבל  (ב'מ דף קיג: ושם) דנותנין לו מטה ומטה ומפץ משום דשמא גבי אשה לא הטריחוהו חכמים כ'כ דאפשר לה שתלך ד' אמות אחר אכילה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפץ </span>ומחצלת למה לה. </span>ר'ת לא גרס מפץ ומחצלת אלא ומחצלת למה דמפץ הוא רך וראוי גם לסמיכה ונהי דלשכיבה אין צריך דהא אית לה מטה לסמיכה מיהא צריכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושקלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושקלת </span>להו לדידי כו'. </span>פירש בקונטרס ושקלת לדידי מפץ שלי ואין להקשות א'כ תסגי לה בשני מפצין דשמא מתוך שהוא מעונג שעד עתה הורגל לשכב על כר יטול שני מפצין לעצמו ורבינו יצחק בן רבי מאיר ז'ל לא גריס ושקלת לדידי ואינה מתרעמת אלא שרוצה לעלות עמו ולשכב על כר אע'פ שלעצמו אין לו עכשיו וכן משמע דלסתור טענה דקא טעין בעלה אליבא דרבנן קא אתי:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר תשמיש. </span>אפילו גמל וספן הואיל ומשרה אותה על ידי שליש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>זן קטני קטנים. </span>וכייפינן ליה והא דקאמר בפ' נערה (לעיל דף מט: ושם) כפו ליה אסיתא היינו יתרים על שש:  הדרן עלך אף על פי </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מציאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מציאת </span>האשה. </span>בקונטרס גרס המדיר אחר אע'פ אגב דתנא באע'פ (לעיל דף סד:) המשרה אשתו על ידי שליש קתני המדיר אשתו שלשים יום יעמיד פרנס שהוא כעין שליש ואחר ששנה המדיר חוזר לענין ראשון אבל בפירוש ר'ח ובירושלמי ובתוספתא וברוב ספרים גרסינן מציאת האשה אחר אע'פ איידי דסליק אם היתה מניקה פוחתין לה ממעשה ידיה ואיידי דתנא בסוף מתניתין המשליש מעות לבתו תנא בתריה המדיר דקתני יעמיד פרנס דהוי כעין שליש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וירושתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וירושתה </span>הוא אוכל פירות בחייה. </span>נראה לר'ת פירוש ראשון שבקונטרס עיקר דפי' ירושתה שנפלו לה נכסים ממקום אחר הוא אוכל פירות בחייה דאי כלשון אחרון שפי' ירושתה שהוא יורשה לאחר מיתה אמאי איצטריך למימר בגמרא בושתה ופגמה איצטריכא ליה הו'ל למימר דקמ'ל שהוא יורשה לאחר מיתה דממתניתין דיתר עליו הבעל לא שמעינן לה דאע'ג דאביה יורשה וקתני יתר עליו הבעל היינו כשאין לה בנים אבל יש לה בנים לא שמעינן מהתם ומיהו איכא למימר דלא מצי למימר דיורשה איצטריכא ליה דהא שמעינן לה ממתניתין דהכותב (לקמן דף פג.) ומפרק יש נוחלין (ב'ב דף קח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>בושתה ופגמה שלה. </span>ור'ת הגיה בספרו שלו ולפי זה הא דבעי בפרק המניח (ב'ק דף לב.) המזיק אשתו בתשמיש המטה מהו מצער קא בעי אבל מבושת ופגם פשיטא דפטור דאפילו חבלו בה אחריני הוי שלו ומיהו אין נראה דא'כ הו'ל למיתני לעיל (דף מו:) דהאב אינו זכאי בבתו בבושת ופגם של חבלה אלא דווקא באונס ומפתה כדאמרינן בהחובל  (שם דף פז: ושם) לא זיכתה תורה לאב אלא שבח נעורים בלבד ולעיל בריש נערה (דף מג.) נמי פריך חבלות דידה נינהו יתר עליו הבעל שהוא זכאי בבושת ופגם אלא ודאי בושתה ופגמה שלה גרסינן ור'ת עצמו חזר בו וכן גריס בירושלמי וכן משמע בגמרא מדקאמר בושתה ופגמה איצטריכא ליה פלוגתא דרבי יהודה בן בתירא ורבנן דלא הוה ליה למימר טפי אלא בושתה ופגמה איצטריכא ליה דאגב דבעי למיתני בושתה ופגמה שהוא שלו תנא נמי מציאתה ומעשה ידיה שהן שלו אבל אי גרסינן שלה אתי שפיר דמשום רבנן לא איצטריך למיתני כלל מציאתה ומעשה ידיה דמה ענין זה אצל זה דהאי הוי שלו והאי הוי שלה ולא איצטריך למיתני אלא משום רבי יהודה בן בתירא דאליביה שייך בהו בעל: 


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: שלה.
txt:
<span class='five'>שלה. </span>למ'ד בהחובל (ב'ק דף פו.) בקוטע יד עבד עברי של חבירו ינתן הכל לעבד וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות אתי שפיר דהכא נמי הכל לאשה וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות אבל למאן דאמר ינתן שבת גדולה לעבד ושבת קטנה לרב צריך לחלק בין עבד לאשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזמן </span>שבסתר. </span>פגם שבסתר במקום שאין בני אדם יכולין לראות שבגלוי שפצעה בפניה במקום שנראה לכל ונפגם הוא עצמו עמה בושת שבסתר שביישה בינו לבינה שבגלוי שביישה בפני כל אדם:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>כי אתא רבין כו'. </span>זאת גרסת הקונטרס וקשה דמאי פריך דכי היכי דהעדפה הויא דבעל ה'נ מציאתה הויא דבעל והא בריש סוגיא משמע דטפי הוי מציאתה לעצמה מהעדפה דקאמר השתא העדפה אמר ר'ע דלעצמה מציאתה לא כל שכן אם כן שפיר אפשר להיות דהעדפה לכולי עלמא הויא דבעל ובמציאתה הויא פלוגתא ועוד קשה לפירוש הקונטרס דאמר רב פפא תירוץ הוא זה לא הוה ליה למימר אלא מציאתה כהעדפה שעל ידי הדחק דמי ולא הוה ליה למימר פלוגתא דרבי עקיבא ורבנן ונראה כגרסת רבינו חננאל דלא גריס והא אלא גרס כי אתא רבין א'ר יוחנן בהעדפה שלא ע'י הדחק כו' ומילתא באפי נפשה היא ולפרושי פלוגתא דרבי עקיבא ורבנן אתא דאיירי במתני' במציאתה ומעשה ידיה ומפרש רבין דבהעדפה דמעשה ידיה שלא על ידי הדחק כולי עלמא לא פליגי דבעל הוי משום מעה כסף כי פליגי בהעדפה דע'י הדחק דהוי כעין מציאה דפליגי נמי בה דעל כרחך מציאה דאמר ר'ע לעצמה מיירי בדלא בטלה ממלאכה דאי בטלה ממלאכה הויא חייבת שכר הפקעתה דקא בטלה בשעת הגבהת מציאה ועלה קאי רב פפא וקאמר מציאתה כהעדפה שעל ידי הדחק דמי כלומר הא לא קא מיבעיא ליה דהא שמעינן מדרבא דקא מדמה לעיל מציאה להעדפה שע'י הדחק ורבין דקאמר דפליגי בהעדפה ע'י הדחק א'כ פליגי נמי במציאתה כגון דמגבהת מציאה עם מעשה ידיה אלא בעי רב פפא עשתה לו שתים בבת אחת מהו למציאתה מדמינן לה והוי לעצמה לר' עקיבא או דלמא הוי של בעל דכל זה הוא מעשה ידיה כיון דהוי בשעת מלאכה והוי במקום מעה כסף והעדפה שעל ידי הדחק דאמר רבי עקיבא דהוי שלה היינו שעושה מלאכה בשעה שבני אדם ישנים תיקו והא דלא קאמר רב פפא פשיטא לי מציאתה כהעדפה משום דלא קאמר מציאה כהעדפה דע'י הדחק דמי מסברא דנפשיה אלא ממילתיה דרבין. ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מציאתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מציאתה </span>כהעדפה שעל ידי הדחק דמי. </span>הכא משמע דמציאתה תחת מזונות כמו מעשה ידיה מדמדמי מציאה להעדפה ואף על גב דאמר בפ'ק דב'מ (דף יב:) דמציאת האשה לבעלה כי היכי דלא תיהוי לה איבה לא קשה מידי דמעשה ידיה נמי משום איבה הן כדאמרינן בפ' אע'פ (לעיל דף נח: ושם) קסבר מזוני עיקר ומעשה ידיה משום איבה ומיהו קשה דאמרינן בהאשה רבה (יבמות דף צ: ושם) גבי לא זה וזה זכאין במציאתה ובמעשה ידיה ומפרש טעמא בגמרא דאין זכאין במציאתה טעמא מאי אמור רבנן מציאת אשה לבעלה משום דלא תיהוי לה איבה הכא תיהוי לה איבה וגבי מעשה ידיה קאמר טעמא מאי אמור רבנן דמעשה ידיה לבעלה משום דקא מיתזנא מינייהו הכא לית לה מזוני ואי מציאה תחת מזונות ה'ל למנקט בתרוייהו חד טעמא או משום איבה או משום דמיתזנא מינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה בייש סוסתו כו'. </span>תימה מאי פריך והלא במתניתין אינו נותן לאשה בושת שלם ולאיש לבד דמי בשתו אלא מחלק האשה נותנין לבעל ואם כן אם לא היתה האשה בת בושת שלא היו נותנין לאשה גם לבעל לא היה נותן כלום ומאי פריך מבייש סוסתו דלאו בת בושת היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עני </span>בן טובים דאית להו זילותא לכל בני משפחה. </span>שעליהם לשומרו מן המכים אותו אבל עשיר בן טובים שאין עליהם לשמור אותו אין מתביישין עליו בני משפחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פחות </span>חומש. </span>בקונטרס פירש שני טעמים חדא משום שפוחתין ואותו טעם משמע מתוך הגמרא (לקמן דף סז.) דקאמר מאי לאו בכלים של כסף דפחתי ובירושלמי נמי אמר שמואל שמו דעתה של אשה שהיא רוצה לכלות כליה וטעם אחר דדרך לשומם יותר חומש לכבוד הכלה ולחבבה על בעלה ונראה דזה הטעם דקדק מדאיצטריך לאשמועינן שומא רבה ושומא זוטא דאם היתה עשירה דמשתמשת בכולן והן פוחתין כך לי רבה כמו זוטא אבל לטעמא ששמין יותר לכבוד הכלה שייך לחלק בין רבה לזוטא כמו שפי' בקונט' בגמ' ולכך נקט בקונטרס בגדים ופרקמטיא בגדים שמשתמשים בהן ופוחתין ופרקמטיא לאו דוקא לסחורה דא'כ הוו כמו כספים והיה מוסיף שליש (אלא לאו דוקא) אלא כלומר שאין משתמשין בהן כגון בגדים שאינן תפורין וכיוצא בהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שום </span>במנה ושוה מנה. </span>פירש בקונטרס שהכניסה לו שום לקבלו עליו בשטר הכתובה במנה והיה שוה מנה בשוק לכל אדם ופירושו מגומגם ונראה כפירוש רבינו חננאל דמיירי כגון שפסקה להכניס לו בזה הלשון דכשאמרה שום במנה שוה מנה רוצה לומר שתכניס לו שום במנה שיכתוב לה בכתובתה ולא ישוה אותו שום אלא מנה אין לו אלא מנה בלבד ואין צריך שישוה שלשים ואחד (א) ודינר אבל שום במנה סתם היא נותנת שלשים ואחד ודינר דהכי קאמרה ליה שתכניס לו שום במנה שיכתוב לה בכתובתה הלכך צריכה להוסיף חומש:  וכשחתן</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכשחתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכשחתן </span>פוסק פוסק פחות חומש. </span>פי' ר'ח כשהחתן מייחד לה כלים ושאר תשמישין תוספת לכתובתה ובא לשומם ולכתוב שוויים בכתובתה פוחת חומש ששמים אותו יותר משויים לכבוד החתן ולטעם דפחתי לפי שהיא משתמשת באותם כלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>שומא רבה ושומא זוטא. </span>שומא רבה ההוא דכנגד השום הוא פוסק דקאי אאלף דינר ושומא זוטא היינו סיפא דכשהחתן פוסק דמשמע פסיקא כל דהו ובדידה נמי תנא שומא רבה ושומא זוטא זוטא היא נותנת שלשים ואחד רבה היא נותנת חמש מאות ולר'י נראה כפירוש ר'ח דלא קאי כנגד השום אאלף דינר אלא כולל מה שאומר אח'כ והא דפריך היינו רישא קאי אשום במנה היא נותנת ל'א סלע ודינר ובד' מאות היא נותנת חמש מאות דתרווייהו אמאי איצטריך למיתני וגריס הכי תנא שומא זוטא וקתני שומא רבה תנא שומא דידה ותנא שומא דידיה וכשחתן פוסק היינו שומא דידיה ולא איצטריך למיתני שומא רבה ושומא זוטא בשומא דידיה דאתרוייהו קאי וכשחתן פוסק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נאמרו דברים הללו אלא בירושלים. </span>והא דאמרינן בפ' טרף בקלפי (יומא דף לט:) שלא היתה כלה צריכה להתבשם בירושלים מפני ריח הקטרת ודאי לריח לא היו צריכות להתבשם אבל צריכות היו לקופה של בשמים לעדן הבשר ולהשיר השער ולפשט הקמטים. ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>תמצא לומר במנה המתקבל. </span>וה'ה דמצי למימר אם תמצא לומר במנה הנישום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליום </span>ראשון או לכל יום ויום. </span>הרבה תמיהות אלו הבעיות דאם יתן לה לעולם כדמסיק לכל שנה ושנה עשר דינר לכל מנה ומנה ליום כמה במהרה יכלה אותו הממון אלא ודאי נראה דעשר דינר יתן לה לכל מנה להתקשט לעולם ומיבעי ליה אם יתן לה בבת אחת והיא תשמרנו להתקשט בו עד שתכלה ומשם ואילך אין קצבה לתכשיטין ויתן לפי כבודה או לא יתן לה בבת אחת אלא כדי קישוטה ליום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שפסקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפסקו </span>לה ד' מאות זהובים לקופה של בשמים. </span>אע'פ שלפי חשבון הכתוב בכתובתה אלף אלפים דינרי זהב היה להם לפסוק יותר לפי חשבון עשר דינר למנה כיון שלא היתה צריכה יותר לא פסקו לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וענו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וענו </span>אחריה אמן. </span>למעלה (דף סה.)  לא ענו אחריה שלא היה בעלה חי אבל כאן שהיה חי ענו אחריה אמן ובעלה הטיל על חכמים שיפסקו לה:  זהב</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זהב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זהב </span>הרי הוא כשוויו. </span>פירש ר'ח דבכלי זהב מיירי כגון נזמים וטבעות וא'ת מאי קאמר לא ככלים של זהב דלא פחתי הא בכלים איירי וי'ל דהכי פירושו מאי לאו ככלים דכסף דפחתי דהא זהב כיון שהיא לובשת תמיד נזמים וטבעות אע'פ שאינם נפחתים אשה רוצה להתקשט בהן ולהיות פוחתת חומש ומשני לא ככלים של זהב דלא פחתי פירוש כגון כוסות וקערות של זהב דאע'ג דכי משתמשי בהן פחתי כשל כסף מיהו אגב יוקרם אין משתמשין בהן תמיד ובהנהו פשיטא שהם כשוויין דלא משתמשין בהם כולי האי דפחתי הכי נמי נזמים וטבעות משום קישוט שלהן אינה רוצה לפחות ככליו מיבעי ליה פי' שעומד בכלותיו ובחשיבותו ואינו פוחת חומש ומסיק בדהבא פריכא פירוש ברייתא בדהבא פריכא איירי פי' זהב שבור והכי קתני זהב שבור הרי הוא ככלים דהיינו ככלים של זהב כמו שאמר רבי יוחנן אע'פ שהוא שבור כיון שאינו פוחת חשוב ככלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממלא.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממלא. </span>זהב הניטל מן הארץ ממוצאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אלא </span>ארישא. </span>מדרבנן פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גמלים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמלים </span>של ערביא אשה גובה פרנא מהם. </span>פי' בקונט' ריוח שליש שהם ככספים שמוסיף הבעל שליש וקשה לר'ת דה'ל למימר הרי הן ככספים כדקאמר רבי ינאי ונראה לו דבכתובה איירי שהאשה גובה כתובתה מהן דאסמכתייהו עלייהו כמו שפי' בקונטרס עצמו גבי ארנקי דמחוזא ומכאן פוסקין דמטלטלי דידן משתעבדי לכתובה דהוו כגמלים דערבי' ואשלי דקמחוניא דאסמכתייהו עלייהו ואין נראה לר'ת דאי כקרקע דמו כהני דשמעתתא א'כ אם מכרם הבעל תוציא אשתו מיד הלקוחות לאחר מותו ואם כן לדבריהם בטלה תקנת השוק אלא מחמת תקנת הגאונים גביא ממטלטלי דיתמי כמו שכתוב בכתב רב שרירא גאון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי חמשים זוזי פשיטי כו'. </span>וא'ת אמאי איצטריך למיפשט ממתני' תפשוט מדרב יהודה אמר רב דאמר בפרק קמא דקדושין (דף יא:) בשל דבריהם כסף מדינה וי'ל דרב יהודה לא נתן סימן אלא אסילעין לחודייהו ולא אזוזי ואמנה דהא אמרינן בהחובל (ב'ק דף צ. ושם)  התוקע לחבירו באזנו נותן לו סלע רבי יוסי הגלילי אומר מנה ואמרינן מאי מנה מנה צורי תנן או מנה מדינה תנן ופשט דמנה צורי תנן ולא פריך מדרב יהודה וכתובה נמי אפילו למאן דאמר כתובה דרבנן הוי מאתים זוז צוריים כמו למאן דאמר דאורייתא דלא פליגי (לקמן קי:) אלא בנשא אשה בארץ ישראל וגירשה בקפוטקיא אם נותן ממעות ארץ ישראל או ממעות קפוטקיא וכן מנה דאלמנה דהוי לכולי עלמא דרבנן הוי מנה צורי כדמשמע בפרק קמא (לעיל יב:) גבי בית דין של כהנים גובים כו' דכתובת אלמנה מחצה כשל תורה:  וחכ'א</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכ'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכ'א </span>יש לו ואינו רוצה להתפרנס אין נזקקין לו. </span>הני חכמים הם ר'ש דלעיל וא'ת והא לית ליה לר' שמעון דברה תורה כלשון בני אדם במסכת ראש השנה (דף ח.) ועוד הא דדרשינן בפרק אלו מציאות (ב'מ דף לא:) הקם תקים השב תשיב אפי' מאה פעמים אטו כולהו דלא כר'ש ואומר ר'י דכל היכא דאיכא למידרש דרשינן ולא אמרינן דברה תורה כלשון בני אדם אלא הכא דלא מסתבר ליה למדרש כרבנן דקרא משמע דבאין לו מיירי כדכתיב די מחסורו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>היא מוצאת. </span>רבינו חננאל גריס מוצת בלא אל'ף לשון ויצת אש בציון (איכה ד) :  בטלי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בטלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בטלי </span>כסף או בטלי זהב. </span>והא דלא עייפינהו ושדרינהו כמו מר עוקבא דלעיל משום דבהנך דברים לא שייך פינוק אלא ודאי עשיר היה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טלי </span>זהב. </span>מפה צבועה בתולעת שני אדומה כזהב דומיא דההיא דהשוכר את האומנין (ב'מ עח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>לאחר שבא לידי גיבוי. </span>פי' בקונט' שנטל לקט שכחה ופאה ונודע שהיה עשיר ובאין בית דין לגבות מה שנטל אף על גב דהוי ממון שאין לו תובעין איכא למימר דמשום קנסא גובין ממנו ואפילו את'ל בעלמא כהאי גוונא בבעל חוב מסדרין ואין מחייבין אותו למכור הכא משום קנסא מחייבין אותו למכור  (ב) ור'ת פי' קודם שיבא לידי גיבוי שאינו נוטל מקופה של צדקה אלא מדברים שהם של הפקר כגון לקט שכחה ופאה וכאן לאחר שבא לידי גיבוי שנוטל מקופה של צדקה מחייבין אותו למכור וקשה קצת דמשנה דאין מחייבין אותו למכור גבי לקט שכחה ופאה ומשמע דברייתא נמי דמחייבת אותו למכור גבי לקט שכחה ופאה מתניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בפרנסת הבעל. </span>קצת קשה לרשב'א דהשתא לא הוי שמין את הנכסים דניזונת ומתפרנסת שוה דלענין פרנסה הוי שמין את הנכסים לתת לה עישור נכסים ולענין ניזונת שמין את הנכסים אם עני הוא ונותנים כמו שמפורש באע'פ (לעיל דף סד:) במשרה אשתו על ידי שליש ואם הנכסים מרובים הכל לפי הכבוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בפרנסת עצמה. </span>שאין שמין אותו באב הואיל ועל כרחו מתחייב בתנאי בית דין אבל פרנסת הבעל אין תלוי אלא בדעתו כדאמרינן לקמן האומר אל יתפרנסו בנותיו מנכסיו שומעין לו ולכך שמין אותה באב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נימא עני עני בנכסים כו'. </span>והשתא אתי שמואל שפיר כרבנן דרבנן נמי סברי דשמין באב והכי קאמר פעמים שאדם עשיר בשעה שנתן לראשונה ועכשיו העני בנכסים ולא היה נותן לזאת כמו שנתן לראשונה ולית לן למימר ינתן לשניה כדרך שנתן לראשונה אלא שמין את הנכסים כלומר ונותנין לפי מה שהיה נותן האב עכשיו מנכסים מועטים הללו והיינו שמין באב ופריך מכלל דת'ק סבר כו' הא לית ליה כלומר לית ליה כמו שהיה לו מתחלה ודאי הוא שלא נותן עכשיו כמו שנתן מתחלה ובהא ודאי לא א'ר יהודה ינתן לשניה כו' אלא לאו עני עני בדעת והשתא אין לפרש שמין את הנכסים שישומו באב:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>חדא וחדא דנפשה שקלה. </span>וא'ת וכי משום דנישאת קודם דנפשה שקלה למה לא נחשוב על פי הבנות הנותרות כאילו היו כולן נישאות בבת אחת וי'ל דעישור נכסים יהבינן משום דסתם בני אדם כך נותנים לבנותיהם ואילו היה האב קיים היה נותן עישור נכסים לראשונה ולא היה פוחת לה בשביל האחרות הנשארות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>נישאו עד שלא בגרו כו'. </span>לית ליה דרב דאמר בסוף נערה (לעיל דף נג: ושם) הויה דאירוסין דאי אית ליה הוה ליה למימר נתארסו עד שלא בגרו דהוי רבותא טפי וליכא למימר דנקט נישאו לאשמועינן דאפ'ה לא איבדו פרנסתן דא'כ לשמעינן דאפילו נישאו ובגרו לא אבדו פרנסתן ודוחק לומר דמשום ר'ש בר' אלעזר דאמר אף איבדו פרנסתן נקט נישאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דמחאי. </span>לא מצי לשנויי הא דמיתזנא מינייהו כדמשני לקמן דאיבדו מזונותיהן משמע דאין רוצין עוד לזונן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>אמר רבא הכי והא איתיביה כו'. </span>קשה לרשב'א אמאי לא פריך מדפסק לעיל רבא כרבי דאמר בת הניזונת מן האחין נוטלת עישור נכסים ניזונת אין שאינה ניזונת לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מעשים בכל יום כו'. </span>וא'ת דלמא הא דמעשים בכל יום היינו משום דרבי אמרה וי'ל שאמרה רב הונא בבית המדרש לשום חידוש משמו של רבי וכה'ג איכא בפ' במה בהמה (שבת דף נב.) אע'ג דרב מספקא ליה ורבי יוחנן נמי פליג לקמן האחין ששעבדו נכסים מהו בימי רב לא איפשיטא אותה הוראה עדיין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאילו </span>פרנסה טרפא ממשעבדי. </span>ששעבדו האחין ולא ששעבד האב ותנאי כתובה לא טרפא ממשעבדי אפי' שעבדו האחין כדתנן אין מוציאין כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>אידי ואידי גביא. </span>וליכא למימר איפכא דפרנסה אינה כמזונות דלרבי מזונות גביא ממטלטלי ולא פרנסה דכיון דמזונות גביא ממטלטלי כל שכן פרנסה דהא רבא פסיק לעיל כר'י דפרנסה שמין באב וגביא ממטלטלי וגבי מזונות פסיק לקמן ממקרקעי ולא ממטלטלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>פרנסה אינה כתנאי כתובה לכדתניא. </span>תימה דאמאי לא קאמר נמי דפרנסה אינה כתנאי כתובה לענין דאם נישאו או בגרו איבדו מזונותיהן ולא איבדו פרנסתן כדאמר רבי גופיה לעיל ולענין דפרנסה שמין באב לרבי אי אמידניה ומזונות אמרינן לעיל דאין אומדין אם היה אב כו' אלא שמין את הנכסים ונותנין להן וי'ל דהנך פשיטא ליה ואיכא למיפרך והא מעשים בכל יום כו' כדפריך לעיל ור'ת תירץ דלענין נישאו או בגרו דאיבדו מזונות ולא פרנסה לא בעי לאוקמא דא'כ תרתי דרב הונא למה לי דהא לעיל קאמר רב נחמן אמר לי הונא הלכה כרבי וליכא למימר דהיינו הך גופא דקאמר לעיל דהא לעיל לא קאמר בהאי לישנא והא דלא מוקי נמי אשמין לפרנסה ולא למזונות איכא למימר דהיינו הא דקאמר לכדתניא האומר אל יתפרנסו כו' דהא בהא תליא כדפרישית לעיל דכיון דאב אינו יכול להפקיע מזונות לא שייך למישם ביה דאין תלוי ברצונו אבל פרנסה דתלוי ברצונו שמין בו:  תלה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלה </span>ליה רב לרבי ביני חטי. </span>פירש ר'ח שאלות הרבה שאלו והיו אגרות תפורות זו לזו ובין אותם תפירות כתב שאלה זו ובקונטרס פי' בין השיטין וכן אמר בירושלמי בהנזקין תלי לי ביני שיטיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>רווח ביתא. </span>יש להסתפק היכא דאיכא עשר בנות דליכא רווח ביתא מהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואישתיק.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואישתיק. </span>מכאן רגיל ר'ת כשהיה יושב בדין ואחד מבעלי דינין מגזם לחברו ואומר כך וכך תתחייב לי בדין רגיל היה ר'ת לומר שקר אתה דובר כי לא יתחייב שאם אין לו לדיין לומר כן מה היה מוכיח רב מניומי מדאשתיק אמימר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מעמלא </span>דביתי. </span>וא'ת היכי דמי אי בשכירות שיבא מן הבתים פשיטא שטורפת דהא מקרקעי אינהו ואי בשכירות שגבו כבר הני מטלטלי ממש הוו ויש לומר דמיירי שהשכירו הבית לשנה ועמד בו השוכר חצי שנה ואע'ג דכבר נתחייב על מה שעמד בבית גובה ולא חשיב מטלטלי דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובשמתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובשמתא </span>להוי מאן דלא לימא ליה. </span>וא'ת אע'פ שא'ל יהא צריך הפרה כדאמרינן באלו הן הגולין (מכות דף יא: ושם) נדוי על תנאי צריך הפרה מנלן מיהודה דכתיב אם לא הביאותיו אליך וגו' אף על פי שקיים התנאי היו עצמותיו מגולגלין בארון וי'ל דה'מ בדבר שהמנודה מסופק בשעת הנדוי אם יתקיים התנאי כי התם דמאריה וגנבי דבידי שמים לא היה יכול לשומרו והוי כאילו אין תנאי כלל אבל הכא שבידו לקיים התנאי אין צריך הפרה. ר'ת:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן ינחם כתיב. </span>ואע'ג דקרינן ינחם מ'מ דרשינן הכי מדלא כתיב מנחם דליכא למיטעי וכתיב ינחם דאיכא למיקרי ינחם אע'ג דלא קרינן הכי איכא למדרש שהמתנחם מושיבין בראש לנחמו ופירוש הקונטרס דחוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא הלכתא כו'. </span>לעיל (דף נא.) פירשנו דבזה'ז כולהו ממטלטלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המשליש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המשליש </span>מעות לבתו. </span>פירש בקונט' והיא אומרת נאמן עלי לאחר שנשאת לא דק דבגמ' מסקינן דליכא בין ר'מ ובין ר' יוסי אלא גדולה מן האירוסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>אינה אלא שדה. </span>ור'מ סבר דאינה יכולה למוכרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>קטנה מן הנשואין איכא בינייהו. </span>פירוש אף קטנה מן הנשואין אבל הא ודאי דגדולה מן האירוסין נמי איכא בינייהו דלר'מ יעשה שליש מה שהושלש בידו ולר' יוסי הרשות בידה כדתנן במתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קטנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטנה </span>דלאו בת זביני היא. </span>וליכא למימר דסיפא איצטריך לקטנה מן הנשואין דאפילו מן הנשואין לא תמכור דאם כן הוה ליה למיתני בהדיא אבל קטנה אפילו מן הנשואין לא תמכור אבל לר'מ דמוקמא למתני' בחסורי מיחסרא אתי שפיר דקאי אבד'א כו' דמדבר בהדיא בנשואין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני ר' מאיר היא דאמר מצוה לקיים דברי המת. </span>אבל לרבי יוסי לית ליה ותימה אי לית ליה למה ליה למימר לא יהא אלא שדה ולמיתלי טעמא בהאי תיפוק ליה משום דלית ליה מצוה לקיים דברי המת ושמא לדבריו דרבי מאיר קאמר:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קיימא לן מצוה לקיים דברי המת. </span>אפי' בבריא קיימא לן הכי כדמוכח שילהי פ'ק דגיטין (דף טו.) דאמרינן רב אסי מוקי לה בבריא והא קיימא לן מצוה לקיים דברי המת יש מקשין כיון דמצוה לקיים דברי המת אם כן מאי אהני הא דדברי שכיב מרע ככתובים וכמסורין דמו ואומר ר'ת דלא אמרי' מצוה לקיים דברי המת אלא כשהושלש מתחלה לכך אי נמי דווקא במת נותן בחיי מקבל אבל דברי שכיב מרע בכל ענין כמסורין דמו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>יש שם אפוטרופוס אין מקחן מקח. </span>פי' ר'ח דוקא מכר אבל מתנתן מתנה דלענין מתנה אין סברא לחלק בין יש שם אפוטרופוס לאין שם:  הדרן עלך מציאת האשה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המדיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המדיר </span>את אשתו מליהנות לו. </span>פירש בקונטרס דאין הנאת תשמישו נאסר עליה דהא משתעבד לה משמע מתוך פירושו שיש בלשון זה איסור הנאת תשמיש וקשה דפריך בגמ' וכיון דמשתעבד לה היכי מצי מדיר לה והתנן קונם שאני עושה לפיך כו' מגופא דמתני' הו'מ למיפרך דלא מצי אסר עליה תשמיש משום דמשועבד לה דאם היה נאסר יוציא ויתן כתובה לב'ש בשתי שבתות ולב'ה שבת אחת ועוד כי מוקי לה בגמרא בהדירה כשהיא ארוסה דאכתי לא משועבד לה אם כן מתשמיש נמי חל הנדר וליתני במתני' יוציא ויתן כתובה בשבת אחת לב'ה או בשתי שבתות לב'ש ומפרש ר'ת דליהנות לו לא משמע אלא הנאת מזונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יוציא </span>ויתן כתובה. </span>נראה לר'י דבכל הנך דקתני במתני' יוציא היינו שכופין אותו דכיון דשלא כדין עביד כופין אותו להוציא כדאשכחן בהחולץ (יבמות דף לט.) דתנן לא רצו חוזרין אצל גדול ומפרש בגמרא חוזרין אצל גדול למיכפייה הואיל ועליה מצוה רמיא ועוד אמרי' לקמן (דף עז.) אמר רב האומר איני זן ואיני מפרנס יוציא ויתן כתובה ומסיק עד שכופין אותו להוציא יכפוהו לזון משמע דלשון יוציא שכופין אותו להוציא וליכא למימר דכפייה דהתם במילי ולא בשוטי חדא דבדברים לא יוסר עבד ועוד מדפריך לעיל למ'ד מורדת ממלאכה והאמר רב האומר איני זן ואיני מפרנס יוציא ויתן כתובה ומאי קושיא דלמא מתניתין דמוסיפין על כתובתה כשלא רצה להוציא אבל אם כופין בשוטי אתי שפיר וא'ת א'כ אמאי לא תני להו בהדי הנך שכופין להוציא (לקמן דף עז.) וי'ל דלא תני במתני' אלא כגון מוכה שחין ובעל פוליפוס דאתיין ממילא אבל הנך דאתיא כפייה דידהו ע'י פשיעת הבעל לא קתני ומקמץ ומצרף ובורסי דקתני אפילו נעשו אחר שנשאו ניחא שאינם מתכוונים להקניט ולצער האשה ועוד יש להביא ראיה דיוציא משמע כפייה מדאמר בסוף הבא על יבמתו (יבמות דף סה: ושם) עובדא הוה בבי כנישתא בקיסרי קמיה דר' יוחנן ואמר יוציא ויתן כתובה ומשמע התם דכייפינן ליה ותימה אמאי לא חשיב לה לההיא דבאה מחמת טענה בהדי הנך שכופין להוציא דהתם אינו פושע בה דמה הוא יכול לעשות שהוא עקר וי'ל משום דקתני סיפא בין שהיו עד שלא נשאו בין משנשאו ולא שייך לומר סבורה הייתי שאני יכולה לקבל ורובייהו מיתרצי בהאי שינויא ורבינו חננאל הביא מירושלמי דכל הנך יוציא דמתניתין אין כופין והכי איתא התם אמר שמואל אין מעשין אלא לפסולות אמר רבי שמואל תנינא המדיר את אשתו מליהנות כו' שמענו שמוציא שמענו שכופין ופסק ר'ח משם ש'מ שאין כופין אלא היכא שמפרש בהדיא כופין אבל היכא דאמור רבנן יוציא אומרים לו כבר חייבוך חכמים להוציא ואם לא תוציא מותר לקרותך עבריינא אבל לכפותו לא ולקמן גבי האומר איני זן ואיני מפרנס לר'ח גרסינן בהדיא כופין אותו ויוציא ויתן כתובה וההיא דהחולץ דחוזרין אצל גדול למיכפייה לכנוס או לפטור היינו לפי שמונע ממנה כל ענייני אישות בין תשמיש המטה בין מזונות אבל משום תשמיש המטה לחודיה או משום מזונות לא וההיא דסוף הבא על יבמתו התם משמע דלכפותו אמר דכשבא מעשה לפניו צוה להם להוציא ויותר נראה דכופין בכל הני כדפירש ר'י אלא דירושלמי קסבר ששייך כפייה במילי אבל לדידן דקיימא לן דבדברים לא יוסר עבד ע'כ איירי בשוטי כיון דלשון יוציא משמע כפייה היכא דעושה לה עולה ומיהו אין לכוף שום אדם לגרש ולעשות מעשה עד שנמצא ראיה ברורה דהא אמרינן דגט מעושה בישראל שלא כדין פסול ואין להתיר אשת איש מספק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי כיון דמשועבד לה כו'. </span>ואם תאמר ולוקי כגון דתלינהו למזונותיה בתשמיש המטה דאמר יאסר (א) תשמישך עלי אם אזונך וי'ל דא'כ (אפי') שמואל דאמר לקמן אפילו בסתם ימתין שמא ימצא פתח לנדרו מ'מ לא הוה ליה למימר יתר מיכן יוציא ויתן כתובה אלא לאחר שלשים תהנה ותאסר לבית הלל שבת אחת ולבית שמאי שתי שבתות וכהאי גוונא פריך לקמן אמאי דמשני כגון דתלינהו לקישוטיה בתשמיש המטה וליכא נמי למימר כגון דאמר יאסר הנאת תשמישך עלי מעכשיו אם תהנה ממני דאז אסורה ליהנות דהא לרב יהודה דאמר בפרק שני דנדרים (דף יד:) קונם עיני בשינה היום אם אישן למחר שלא יישן היום פן יישן למחר הכא נמי אסור לשמש שמא תהנה דבתנאי לא מיזדהר איניש כדמפרש התם ואפילו לרב נחמן דאמר התם מיזדהר הכא מודה דאשה לא מיזדהרא כיון שלא נדרה ובתוספות ה'ר יוסף שפירש לפני רבינו שמואל מנוחתו כבוד פירש דלקמן דווקא מוקי דתלינהו לקישוטיה בתשמיש המטה דקתני המדיר אשתו שלא תתקשט ולא קתני המדיר מקישוט משמע שפיר שמדירה מתשמיש מפני שלא תתקשט אבל הכא דקתני המדיר מליהנות משמע שמהנאה ממש מדירה:  נעשה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>כאומר לה צאי כו'. </span>הכא לא מצי למיפרך והא לא אמר לה הכי כדפריך באע'פ (לעיל דף נח:) דהכא אין אנו משנין נדר מכמו שנדר אלא טעמא בעלמא הוא דלמה הוא מדירה אלא בשביל שרוצה שיהיו מעשה ידיה שלה אבל התם גבי מקדיש ידי אשתו אין הנדר טוב וצריך לתקן דיבורו שרוצה לומר יקדשו ידיה לעושיהן להכי פריך לה התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לא תימא נעשה כו'. </span>לא הוה מצי למימר דמתני' דהכא כר'מ דאמר אין אדם מוציא דבריו לבטלה כדמשני באע'פ (שם)  דלא דמי דודאי משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה יש לנו לתקן דיבורו כמו התם דמקדיש מעשה ידיה ואמרי' דבעי למימר יקדשו ידיך לעושיהן דאינו אלא תיקון מלה בעלמא אבל להוסיף על הדיבור מה שלא אמר כלל אין לנו להוסיף בשביל כך כיון שאין לנו לומר שכך היה דעתו בלא שום דיבור אחר כמו שהיינו סבורין מתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאידנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאידנא </span>דאדרתן לא מצינא לאיגלגולי בהדך. </span>ואדעתא דהכי לא מחלה שידירנה הלכך משועבד לה ומ'מ חל הנדר דבשעת הנדר אכתי לא היה משועבד אי נמי בלא טעם מחילה הנדר חל שכל זמן שהיא עמו יש לה לגלגל עמו דאע'ג דאין יורדת עמו דאין זה חשיב ירידה דמיירי שאין בני משפחתה העשירים כמו בעלה רגילין בכך אלא אביה מתוך עושרו היה מוותר הלכך יש לה לגלגל עמו וכשאינה עמו יש לה להנהיג כמו שהיתה רגילה בבית אביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהגיע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהגיע </span>זמן ולא נשאו. </span>פירש בקונטרס דמדאורייתא לא משתעבד לה לפיכך הנדר חל וקשה דא'כ מן הנשואין נמי יחול הנדר מהאי טעמא דהא קיימא לן דמזונות נשואה דרבנן ועוד קונם שאני עושה לפיך אמאי אין הנדר חל והא מעשה ידיה לבעלה לכ'ע לא הוי אלא מדרבנן ונראה לפרש שהגיע זמן ולא נשאו כלו' הא דקתני יעמיד פרנס אשהגיע זמן ולא נשאו קאי אבל כשנדר עדיין לא הגיע הזמן לפיכך חל הנדר ודוקא הגיע זמן אבל נשאת אין צריך להעמיד פרנס דסברה וקיבלה כדאמר בסמוך ועוד י'ל כשהדירה כבר הגיע הזמן ומיהו חל הנדר דלא אלמוה רבנן לשיעבודא דאשה כל זמן שלא נישאת ומפקיע הקונם אותו שיעבוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טפי </span>לא עביד שליחותיה. </span>הכא לא שייך טעמא דזילותא כיון דלא נישאת וא'ת ויעשה לה תקנה אחרת כגון שיתן לו לחבירו במתנה והלה יתן לה כמו גבי בא בדרך דמייתי לקמן דאין לומר דווקא בא בדרך ואין לו מה יאכל התירו לו דהא גבי מעשה דבית חורון משמע דאי הוה יהיב ליה מתנה גמורה הוה שרי אביו למיכל וי'ל דאין הכי נמי אבל אין רגילות ליתן בכה'ג דכל שעה ירא שיחזיק בהן המקבל וא'ת ויפקיר כדלקמן וי'ל דהא ודאי לא שרינן אלא לבא בדרך הואיל ולא נכנסו המזונות לרשות אחרת משיצאו מיד המדיר דנראה כמו שהן עדיין ברשותו ותקנתא דחנוני הרגיל אצלו איכא למימר נמי דלא שכיח דעבדי טפי משלשים יום הואיל והמדיר אינו אומר לו ליתן לו מעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופרנס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופרנס </span>לאו שליחותיה קעביד. </span>השתא סלקא דעתין דאמר ליה ספק לה מזונות ואני פורע ולא דמי להא דמסקינן בריש פרק בתרא דע'ז (דף סג. ושם) אומר אדם לחנוני הרגיל אצלו תן פירות לחמרי ולפועלי ואינו חושש לא משום שביעית ולא משום יין נסך דהתם לא קאמר ליה דליתיב להו איסורא הלכך לאו שליחותיה עביד אי יהיב להו יין נסך אבל הכא שליחותיה קא עביד כי יהיב לה שום מזונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>כל הזן אינו מפסיד. </span>ולא בעי לשנויי בחנוני הרגיל אצלו אומר רבינו יצחק דיעמיד פרנס משמע דמפרנס לה מזונות אבל בחנוני הרגיל אצלו לא מפרש לה מיהו אומר רבינו שמואל דווקא בכי האי גוונא דאמר בסתם כל הזן אינו מפסיד שרי במודר הנאה אבל למימר ליחיד אם תזון לא תפסיד אסור דמיחזי כשלוחו דגבי בא בדרך לא שרי למימר הכי ובסוף מסקנא נמי דמשני לא מיבעיא כל הזן כו' אי הוה שרי למימר ליחיד הוה ליה למיתני בחנוני הרגיל אצלו אם תזון לא תפסיד והוה משמע לן רבותא טפי:  שלא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>תטעום אחד מכל הפירות. </span>לאו בכל פירות מדיר לה דא'כ לא הוה חייל דאי אפשר לה לקיים כדאמרי' בריש פרק שני דנדרים (דף יד:) דכי אמר קונם עיני בשינה סתם לא חייל נדר למיסר שינה אלא שלא תטעום במין אחד שבפירות כדאמרינן בתוספתא דאפילו לא טעמה מין זה מעולם אבל למאי דסלקא דעתין דאדרה איהו ותלנהו בתשמיש המטה חל אפילו הדירה מכל פירות כיון דאפשר לה לאכול וליאסר בתשמיש המטה כי ההיא דשלהי נדרים (דף פט:) דאמר תיתסר כל הנאות דעלמא עלי כו' ושרקיה טינא שלא יהנה מן העולם אלמא חל הנדר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה היינו ת'ק. </span>בהחולץ  (יבמות דף מח: ושם) פי' ר'י דחדש דקרא שלשים יום כדדרשינן התם ירח שלשים ימים שלשים ובנזיר  (דף ה. ושם) נמי אמרינן ואימא שלשים יום כדכתיב עד חדש ימים אבל בדרבנן לא הוי אלא חסר כדאמרי' בפ' אין נערכין (ערכין דף ט:) ובפ'ק דר'ה (דף יט:) רשב'ג אומר רצו חדש רצו שלשים וקשה דהכא פריך היינו ת'ק ואביי נמי דאמר כהנת אתא לאשמועינן אית ליה דחדש שלשים יום ואומר ר'י דהכא משום דבעי למימר ובכהנת שנים יקיים נקט חדש וג' חדשים דהבחנה וט' חדשים דמעוברת דהוו חדשים דשלשים יום משום דטורח הוא לפרש ולומר צ' יום וע'ר יום נקט חדשים ועוד י'ל דאפי' בלישנא דרבנן הוי חדש שלשים היכא דלא מוכח אבל היכא דמוכח שאני:  (א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי בהא קאמר שמואל דאיכא צערא דתרווייהו. </span>הכי גרסינן לה בכל הספרים אע'ג דכבר אצרכינהו שפיר מצריכותא קמייתא מ'מ כן דרך הש'ס שעושה ב' צריכותות לשני האמוראים כשיש לו ובקונטרס לא גריס ליה ובפ' אע'פ (לעיל דף סא:) לא גריס ליה בשום ספר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>לרב כאן בסתם כו'. </span>וסלקא דעתין [א] בדתלה בתשמיש דאמר יאסר הנאת תשמישך עלי אם תטעום מאותו המין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנדרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנדרה </span>היא וקיים לה הוא. </span>פי' בקונט' ומה יש לו עוד להמתין אי ניחא לה למישקל כתובה ולמיפק לא תבקש עוד פתח לנדרה ותימה לפירושו דמאי פריך לקמן ותתקשט ותיאסר אי לב'ש כו' הואיל וכבר תירצנו דבנדרה היא לא שייך המתנה ונראה לר'י דהשתא לא מיירי בדתלינהו בתשמיש אלא שנדרה הנאה באחד מכל מיני פירות כל זמן שהיא תחתיו דאם נדרה לעולם א'כ מה תרויח במה שיוציא אף ע'ג דבנדר של תשמיש ממתנת בנדר של פירות אינה יכולה לסבול אפי' יום אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>אמר אי אפשי באשה נדרנית תצא בלא כתובה. </span>והא דתנן בפרקין (לקמן עב.) נודרת ואינה מקיימת תצא בלא כתובה אבל מקיימת לא הנ'מ בשאר נדרים אבל נדרים שיש בהן עינוי נפש אפי' מקיימת יוצאה בלא כתובה דיש חילוק בין אותם נדרים לשאר כדאמרינן לקמן גבי כנסה ע'מ שאין עליה נדרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעניות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעניות </span>שלא נתן קצבה. </span>ועל כרחך מתני' לשמואל בנדרה היא וקיים לה הוא דאי בהדירה הוא הא קאמר שמואל ימתין עד שימצא פתח לנדרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>רבי מאיר ורבי אלעזר אומרים היא נתנה אצבע כו'. </span>הקשה ר'ת דהכא אית ליה לר'מ היא נתנה ולהכי יוציא בלא כתובה ולקמן (דף עב.) תניא רבי מאיר אומר כל היודע באשתו שנודרת ואינה מקיימת יקניטנה כדי שתדור לפניו ויפר לה אמרו לו אין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת פירוש ולכך יוציא בלא כתובה משמע דלר' מאיר לא יוציא ואם יוציא יתן כתובה ולקמן מגיה ר'ת בשני ברייתות רבי יהודה דתרווייהו חד תנא קתני להו מדקאמר לקמן מאן דמתני אהא כל שכן אהא ואין נראה דלא הועיל כלום דזאת הסוגיא אליבא דשמואל אבל לרב אין צריך להגיה הברייתא וסברי רבי מאיר ורבי יהודה היא נתנה ונראה לר'י דמודה רבי מאיר דאם יוציא בשביל כך דלא יתן כתובה אלא משום דלתנא דפליג עליה מצוה להוציא דעד כאן לא קא מיבעיא לן בסוטה בפרק ארוסה (דף כה.) בעוברת על דת אם אסור לקיימה או לא אבל פשיטא דמצוה לגרשה וקאמר רבי מאיר אם הוא רוצה יכול לעכבה על ידי תקנה זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר אין אלו נדרי עינוי נפש. </span>משמע הכא דרחיצה וקישוט לא הוי עינוי נפש לרבי יוסי אפילו נדרה לכמה ימים וכן נראה לרשב'א מדקתני סיפא ואלו הן נדרי עינוי נפש ואי רחיצת עולם הוי נדרי עינוי נפש הו'ל למינקט רחיצה וקישוט ולא גריס בריש פרק בתרא דנדרים (דף פ.) ורבי יוסי ניוול דיומא לא שמיה ניוול דמשמע הא רחיצת עולם הוי עינוי ומתוך סוגיא דהתם אי אפשר לגרוס כן ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אלו נדרי עינוי נפש. </span>ולא גריס ואלו הן נדרי עינוי נפש שלא אוכל בשר ושלא אשתה יין דמשנה היא בפ' בתרא דנדרים (דף עט:) והתם גרסי' ואלו הן נדרי עינוי נפש אמרה קונם פירות העולם עלי וליכא למימר דהך דמייתי הכא ברייתא היא ולא משנה דכיון דמצי למפרך ממתניתין לא שביק מתניתין ומייתי ברייתא: 


lvr: 32
pgn: 71
dfh: a
trm: הכי
txt:
<span class='five'>הכי </span>גרסינן רבי יוסי אומר אין אלו נדרי עינוי נפש משום עינוי נפש הוא דאינו מיפר אבל מיפר הוא משום דברים שבינו לבינה  הניחא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דתלינהו לקישוטיה בתשמיש המטה. </span>ואם תאמר ואמאי לא מוקי לה דתלינהו באיסור פירות שבעולם ולא יוכל להקשות ותתקשט ותאסר אי לבית שמאי כו' ונראה לרשב'א משום דאכתי הוה קשה ליה דתתקשט ותיאסר לר' יהודה יום א': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>תתקשט ולא תיאסר. </span>פירוש והיכי מצי מיפר אבל לא פריך אמאי יוציא ויתן כתובה הואיל ויכולה לסבול שלא תתקשט דא'כ לרב נמי תיקשי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותתקשט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותתקשט </span>ותיאסר אי לב'ש כו'. </span>דבשלמא עד השתא דס'ד שיש עינוי בקישוט ולא תלנהו בתשמיש יוציא לאלתר ויתן כתובה שאין לה להמתין כלל ולמנוע מקישוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא דנדרה איהי כו'. </span>וא'ת וימתין שמא ימצא פתח להקמתו דנשאלים על ההקם כדאמרי' בשילהי נערה המאורסה (נדרי' דף עט.)  ואומר ר'י דאין נשאלין על ההקם אלא ביום שמעו שאמר לה קיים ליכי אבל אם עבר יום שמעו שאינו יכול להפר מחמת שהחריש לה אינו יכול לשאול עוד ואפילו אם תמצא לומר שיכול לשאול אתי שפיר דודאי כשהדירה הוא תמתין לבית הלל שבת אחת שאין קשה לה להמתין דסברה דהשתא מירתח רתח ולאחר מיכן יתפייס אבל הכא דסברא מיסנא סני ואינה סבורה שיתפייס עוד לא תקנו חכמים שתמתין הואיל וקשה לה: 


lvr: 32
pgn: 71
dfh: b
trm: גבי
txt:
<span class='five'>גבי </span>חדש ל'ג שלשה דא'כ הוה דייק עלה בגמרא כדדייק גבי רגל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>ברדופה כאן בשאינה רדופה. </span>פירש ר'ח דרגל ראשון היא רגילה לילך ולהגיד שבחה בבית אביה ורגל שני אינה רדופה כל כך אף ע'פ שעדיין לא הגידה שבחה ומתני' דקתני רגל אחד יקיים היינו ברדופה ברגל ראשון שלא הלכה עדיין בשום פעם אחר להגיד שבחה והא דקתני שנים יקיים בשאינה רדופה כלומר ברגל שני או שלישי של חופה שאינה רדופה אע'פ שעדיין לא הגידה שבחה הואיל ואיחרה מללכת רגל ראשון ואתי שפיר הא דגרסינן בכל הספרים דכתיב וגרסינן נמי ואמר רבי יוחנן ולפירוש הקונטרס לא גריס דכתיב ולא גריס נמי ואמר רבי יוחנן אלא אמר רבי יוחנן. רבינו תם:  המדיר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המדיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המדיר </span>את אשתו שלא תשאל כו'. </span>תימה דעל כרחך לא מיירי הכא בנדרה היא וקיים לה הוא דהא קתני סיפא וכן היא שנדרה ואיהו לא מצי לאדורה אא'כ תלה בתשמיש וא'כ לשמואל למה יוציא לאלתר ותשאל ותיאסר לב'ה שבת אחת וי'ל דלעולם שלא תלה בתשמיש אלא כגון שאסר על עצמו הנאת שאילתה ואינה יכולה בשביל זה לשאל ולא תשאיל שאסר הנאת כליו שלא תוכל להשאילם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דידע נפרוש. </span>תימה דלוקמה כגון דידע ופרש אבל היא היתה רוצה להאכילו שלא היתה סבורה שהיה יודע ואומר ר'י דמאכילתו משמע שהאכילתו ומדקדק היאך האכילתו ומיהו קשה דדייק נמי הכי אולא קוצה לה חלה ונראה לרשב'א דמה שרצתה להאכילו אינה יוצאה בלא כתובה דיכולה לומר משחקת הייתי ואם היית בא לאכול הייתי מונעת אותך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פלוני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פלוני </span>כהן תיקן כו'. </span>היה יכול לומר דאיכא עדים שהאכילתו דבר שאינו מעושר אלא לא שכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דלא ידע נסמוך עילוה. </span>הכא לא מצי לאקשויי אי דלא ידע מנא ידע כדפריך לעיל שהרי יכול לדעת שראה בגדיה אחרי כן מלוכלכים בדם להכי פריך נסמוך עילוה שאומרת שנתלכלכו לה ממקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וספרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וספרה </span>לה לעצמה. </span>וא'ת אמאי אין מברכת זבה על ספירתה כמו שמברכין על ספירת העומר דהא כתיב וספרה וי'ל דאין מברכין אלא ביובל שמברכין ב'ד בכל שנה שלעולם יוכל למנות כסדר וכן עומר אבל זבה שאם תראה תסתור אין לה למנות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יחזור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יחזור </span>ויקניטנה כדי שתדור בפניו ויפר לה. </span>ואם לא שיקניטנה לא ידע מתי תדור שיפר ואע'ג דבעיא היא בפ' נערה המאורסה (נדרים דף עב:) אם בעל מיפר בלא שמיעה או לא לא שיוכל להפר נדרים שתדור מכאן ולהבא דאם כן תפשוט מהכא דאין מיפר בלא שמיעה מדמצריך להקניטה אלא מיירי בנדרים שכבר נדרה ולא שמע אבל הכא היכי יפר דשמא עדיין לא נדרה ולאחר מיכן שמא תדור ותעבור מיד קודם שיפר והא דבעי למפשט מדתניא האומר לאשתו כל נדרים שתדור מכאן עד שאבא ממקום פלוני הרי הן מופרין ר'א אומר מופר לא משום דמיבעיא ליה היכא דלא נדרה תדע מדפשיט מדר'א ואדרבה מדרבנן הו'ל למפשט דקתני וחכ'א אינו מופר אלא ה'ק התם מדר'א נשמע לרבנן דע'כ לא פליגי עליה רבנן אלא בהא דאין יכול להפר קודם שיחול הנדר אבל בהא מודו רבנן דאם כבר חל הנדר דמיפר אע'ג דלא שמע:  בטווה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בטווה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בטווה </span>ורד כנגד פניה. </span>ר'ח פי' טווה ורד צמר אדום היא טווה שיפול על פניה מזהרוריתו וזהו עזות מצח ופריצות:  [שייך לעיל] </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלא </span>בחצר. </span>פי' אפי' בלא קלתה נמי אין בה משום פריעת ראש שאל'כ לא הנחת בת לאברהם אבינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יולידיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יולידיו </span>בפני מולידיו. </span>לא מבעיא בפני בעל כדקתני במתני' אלא בפני מולידיו דהיינו בניו של בעל לא תקלל אביו של בעל בפניהם וי'מ יולידיו בפני מולידיו זקנו של בעל בפני הבעל כי היכי דניהוי דווקא בפניו דמתני' ולא היא דהא מפרש רבה דאמרה ניכליה אריא לסבא באפי בריה משמע בריה דבעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מנת שאין עליה נדרים כו'. </span>תימה לר'י מאי איריא על מנת אפי' בסתם נמי דהא בפ' אע'פ (לעיל דף נז:) גזרינן שלא תאכל ארוסה בת ישראל בתרומה גזירה משום סימפון וי'ל דלרב דאמר בגמ' קידשה על תנאי וכנסה סתם צריכה הימנו גט נקט קידשה על תנאי משום סיפא לאשמועינן דאע'ג דקידשה על תנאי בעיא גט ולשמואל נמי נקט ע'מ למימרא דבכל ענין אינה מקודשת אפי' כנסה אח'כ סתם כדאמרינן בגמרא ועי'ל דנהי דשייך בה סימפון אפי' בקידשה סתם ולא תאכל בתרומה מ'מ צריכה גט מדבריהם או מדאורייתא מספק ומיהו כתובה לית לה לכ'ע אפילו קידשה סתם כדתניא לעיל ואם אמר אי אפשי באשה נדרנית תצא שלא בכתובה ואפי' מאן דפליג לא פליג אלא משום דקסבר הוא נתן אצבע בין שיניה הא לאו הכי מודה דאין לה כתובה והא דנקט במתני' וכנסה ה'ה אפי' לא כנסה בעיא גט אלא נקט כנסה דאפ'ה לית לה כתובה ולרב דמוקי לה סיפא בקידשה על תנאי וכנסה סתם ה'ה דאפי' קידשה סתם וכנסה סתם תצא שלא בכתובה אלא נקט קידשה על תנאי לאשמועינן דאפי' הכי כתובה הוא דלא בעיא הא גיטא בעיא וא'ת לפי מאי דפרישית דקידשה סתם צריכה גט מאי שנא דבנמצאת איילונית אינה צריכה גט דתנן בריש יבמות (דף ב: ושם) וכולן שנמצאו אילונית צרותיהם מותרות משמע דאפי' מדרבנן לא בעיא גט דאי בעיא גט אפי' מדרבנן לא היתה צרתה מותרת אלא חולצת ולא מתייבמת מידי דהוה אכל היכולה למאן ולא מיאנה דצרתה חולצת ולא מתייבמת וצריך לחלק בין מום דאילונית לשאר מומין והא דמשמע בהשולח (גיטין דף מו: ושם) דאיילונית צריכה גט דתנן המוציא אשתו משום אילונית לא יחזיר וטעמא משום קלקולא ואם לא היתה צריכה גט מה מועיל מה שאמרו לא יחזיר הא מקולקלת היא אם הוציאה בלא גט התם מיירי בספק איילונית שלא היה להם כח לברר אם הם סימנין גמורים אם לאו הלכך צריכה גט מספק ומ'מ אין לה כתובה דמספיקא לא מפקינן ממונא תדע דאי בודאי אילונית איירי היאך יכול לקלקלה דלעולם לא יהיו לה בנים דודאי אילונית אין לה רפואה דהא יוצאה בלא חליצה ואם היה לה רפואה היתה צריכה חליצה כמו סריס חמה דתנן בהערל (יבמות דף עט: ושם) דחולץ וחולצין לאשתו שכן מתרפאין באלכסנדריא של מצרים והא דתנן לקמן (דף ק:) הממאנת והשניה והאיילונית אין להן לא כתובה כו' ואית לן למידק כתובה הוא דלא בעיא הא גיטא בעיא כדדייק בגמרא אמתני' דהכא איכא למימר דמשום שניה נקט אין לה כתובה לדקדק הא גיטא בעיא דהא ע'כ ממאנת לא בעיא גט ועי'ל דהא דדייק בגמרא כתובה הוא דלא בעיא כו' היינו משום דקתני ברישא אינה מקודשת וסיפא נקט תצא שלא בכתובה ועוד דאמתני' שייך לדקדק דגיטא בעיא מדלא נקט אינה צריכה גט דהוה שמעינן דכ'ש דאין לה כתובה אבל התם קתני לא כתובה ולא פירות ולא בלאות ואי הוה תני אינה צריכה גט לא הוה שמעינן מינה דאין לה לא פירות ולא בלאות להכי ליכא למידק התם הא גיטא בעיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אסיפא. </span>וסבר רב פפא כשמואל דמוקי סיפא בקידשה סתם וכנסה סתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומידי </span>דקפדי אינשי הוי קפידא. </span>נראה דהיינו כשהתנה סתם על מנת שאין עליה נדרים ולא פי' איזה נדר דהתם קאמר רב אשי דלא קפדי אינשי לא הוי קפידיה קפידא אבל אם פירש בהדיא ע'מ שאין עליך נדר זה ודאי יכול להתנות בכל נדרים אפי' לא קפדי בהו אינשי:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תימא טעמא דרב כיון דכנסה סתם אחולי אחליה לתנאיה. </span>פי' בקונטרס ויהא לה כתובה וקשה לרבינו יצחק דא'כ מאי קאמר לא תימא פשיטא דלא מצי למימר הכי דהא תנן בהדיא במתני' כנסה סתם תצא בלא כתובה ונראה דלאו פירכא היא דהוה מצי לאוקומי מתניתין בשלא בעל והכא בבעל קאמר דאחולי אחיל לתנאיה ורבינו יצחק פי' לא תימא טעמא דרב כיון דכנסה אע'ג דלא בעל אחליה לתנאיה ותהא צריכה גט ומיהו כתובה ודאי לית לה כדתנן במתני' אלא טעמא דרב משום דאין אדם בועל בעילתו בעילת זנות ופליגא אעולא אמר רבי אלעזר דאמר לקמן דבבעל מודו כולי עלמא דצריכה גט ולא פליגי רב ושמואל אלא בשלא בעל וא'ת דהכא משמע דלשמואל אדם בועל בעילת זנות ויש תנאי בנשואין וקשה דביבמות בפרק ב'ש (דף קז. ושם) תנן ב'ש אומרים אין ממאנין אלא ארוסות ואמרינן בגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל מאי טעמא דבית שמאי לפי שאין תנאי בנשואין ואי אמרת נשואה תמאן אתי למימר יש תנאי בנשואין אלמא סבר שמואל דאין תנאי בנשואין דבית הלל נמי לא פליגי אלא משום דסברי דליכא למיגזר דמידע ידעי דנשואי קטנה דרבנן נינהו אבל הא מודו דאין תנאי בנשואין וריב'ן מגיה התם אמר רב יהודה אמר רב ואומר ר'י שלא הועיל כלום לרבה דאמר לקמן דבטעות אשה אחת דברי הכל אינה צריכה גט אלמא לרב נמי יש תנאי בנשואין ועוד דהתם פריך נכנסה לחופה ולא נבעלה מאי איכא למימר ומשני לפי שאין תנאי בחופה ותירץ רבינו יצחק דאביי לא הוה מפרש טעמא דב'ה משום דמידע ידעי כו' אלא משום דיש תנאי בנשואין וסוגיא דהתם כעולא אמר ר'א דאמר לקמן המקדש על תנאי ובעל דברי הכל צריכה הימנו גט דאין תנאי בנשואין ונראה דצריך להגיה אמר רב כריב'ן דאי גרסינן אמר שמואל תקשי ליה מנכנסה לחופה ולא נבעלה דלעולא אמר ר'א בלא בעל סבר שמואל דיש תנאי והא דאמר בשילהי האשה רבה  (שם צה:) גבי פלוגתא דרב ושמואל דיבמה הרי היא כאשת איש דקאמר אביי לחד לישנא דשמואל אדרבי יצחק נפחא קאי דמפרש מילתיה דר' יוסי משום דאין תנאי בנשואין לא משום דלא מהני תנאה קאמר אלא משום דאין רגילות שיהיו נשואין מתבטלין מחמת תנאי שהיה בקדושין דרגילות הוא או שידע וימנע מלישא או גמרי ומחלי ולא הדרי בשעת נשואין וכן צריך לפרש על כרחין הא דקאמר שמואל התם אינה כאשת איש דבקדושין איירי ובקדושין דכולי עלמא מודו דיש תנאי והרב רבינו חיים מפרש גם ההיא דב'ש בענין זה והכי פירש לפי שאין תנאי בנשואין פירוש אין רגילות שיתבטלו נשואין מחמת שום תנאי ואי אמרת נשואה תמאן אתי למימר יש תנאי בנשואין בתמיה פירוש וכי יעלה על לב אדם לומר שמחמת תנאי נתבטלו הא אין רגילות ומחמת קידושי קטנות נמי לא ידעי אלא יאמרו דאשת איש יוצאה בלא גט ואם תאמר והיכי סלקא דעתין למימר דכנסה בלא בעל דאחולי אחליה לתנאיה וצריכה גט כיון דקידשה על תנאי שאין עליה נדרים והיו עליה נדרים אם כן אינה מקודשת ומה מועיל אפילו ימחול התנאי אח'כ אם לא יחזור ויקדשנה ומיהו אי חופה קונה ניחא ואפילו את'ל דחופה אינה קונה מצינו למימר דבשעת קידושין היה דעתו לכך שאם יכניסנה לבסוף יהא מחול התנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>טעמא דרב משום דאין אדם כו'. </span>צריך לפרש שמחמת כך נתכוין לקדש בבעילה דאם נפרש דאין אדם בועל בעילתו בעילת זנות ולפיכך מחל התנאי וחלו קדושי כסף א'כ מאי פריך והא איפליגו בה חדא זימנא דהתם מקודשת לפי שבעל לשם קידושין והכא מקודשת מחמת קדושין הראשונים ונראה דלרב אפילו קדשה על תנאי וכנסה על תנאי הואיל ובעל צריכה גט מדמקשה לרבה לקמן מההיא דהריני בועליך על מנת כו' משמע דאי הוו פליגי בטעות אשה אחת הוה ניחא ליה דפליגי בפלוגתא דרב ושמואל אע'פ שהתנה בשעת בעילה ולא עביד תנאי לסתור הקידושין אלא משום כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איפליגו בה חדא זימנא. </span>תימה והא תרווייהו צריכי דאי איתמר קמייתא הוה אמינא דהא דאמר רב צריכה גט היינו מספק דלא ידענא אי בעל לשם קידושין ואם קידשה אחר דלמא משני נמי הוה צריכה גט ואי איתמר בתרייתא הוה אמינא הא דקאמר שמואל צריכה גט משני היינו מספק ומראשון נמי צריכה גט מדאורייתא דשמא לשם קידושין בעל ואומר ר'י דהכי פריך והא איפליגו בה חדא זימנא ואמאי איפליגו בה בשני מקומות דבחד מהנך הו'מ לאשמועינן והכי הו'ל למימר קידשה על תנאי ובעל רב אמר צריכה גט מראשון ולא משני ושמואל אמר אינה צריכה גט מראשון אלא משני או בהך בתרייתא לימא והגדילה ועמדה ונישאת רב אמר אינה צריכה גט משני וצריכה גט מראשון ושמואל אמר צריכה גט משני ואינה צריכה גט מראשון מן התורה אבל מדרבנן צריכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר צריכה גט משני. </span>והא דתנן ביבמות בפרק ב'ש (קט.) גבי מת בעלה של גדולה אמר רבן גמליאל אם מיאנה מיאנה ואם לאו תמתין עד שתגדיל ותצא (א) משום אחות אשה ומפרש בגמרא דטעמא דרבן גמליאל דהוי ליה כמקדש אחות יבמה דנפטרה יבמה והלכה לה והוי זו שגדלה אצלו ובעל כמו שקדשה ולשמואל בסתמא אינו בועל לשם קידושין צ'ל דהתם מפרש בהדיא שבעל לשם קידושין ועוד אומר ר'י דהתם כיון דיבמתו ואשתו שתיהן לפניו אפילו בסתמא בועל לשם קידושין כדי לדחות יבמתו ממנו דבאשתו ניחא ליה מיבמתו ואיסורא לא עביד דר'ג סבר אין זיקה ומיהו קשה דתקשי לשמואל מדרבנן דר'א (ב) כשהחזירה כשהיא קטנה וגדלה אצלו דבסתמא בועל לשם קידושין וליכא לאוקמא כשפירש שבועל לשם קידושין דא'כ לא הוי פריך מינה מידי לקמן לרבה אלא על כרחין כשבועל סתם דלא מצינו לאוקמי כשפירש דאם כן היינו החזירה כשהיא גדולה ואומר ר'י דשמואל סבר ליה כר'ש בן יהודה דאמר לקמן אם בעלו לא קנו אי נמי כרבי ישמעאל דאמר לקמן (דף עד.) שמואל משום ר' ישמעאל והיא לא נתפשה כו'.  [וע' תוס' יבמות קי. ד'ה קסבר] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בההיא </span>קאמר רב דליכא תנאה. </span>ביבמות בפרק ב'ש (דף קי. ושם) מצריך להו איפכא והכי איתא התם דאי איתמר בהא בההיא קאמר רב משום דאיכא תנאה וכיון דבעל אחולי אחליה לתנאיה פירוש משום דאין אדם בועל בעילתו בעילת זנות אית לן למימר דאחליה לתנאיה והיה בדעתו שיחולו קידושי כסף אבל בהא דליכא בעילת זנות שהרי יש שם קידושין דרבנן אימא מודה לשמואל ואין לתמוה על מה שלשם סברא הפוכה דאליבא דר'א דאמר לקמן (דף עד:) המקדש על תנאי ובעל דברי הכל צריכה הימנו גט אית לן למימר סברא דהתם דאע'ג דמודה שמואל דאין אדם בועל כו' והוי קידושין דרבנן אפילו הכי פליג אדרב בקטנה שלא מיאנה והיינו משום דלא שייך התם בעילת זנות הואיל ואיכא קידושין דרבנן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותיובתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיובתא </span>דשמואל. </span>ואף על גב דכרבי ישמעאל רביה סבירא ליה מכל מקום אין לו להניח סתם דמתניתין משום ר' ישמעאל:  אדם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדם </span>יודע שאין קידושין כו'. </span>הך צריכותא הו'מ למימר לעיל כי פריך והא איפליגו בה חדא זימנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא דכטעות אשה אחת דמי כו'. </span>תימה לר'י כיון דמדמי קידושי קטנה לטעות א'כ תקשי ליה נמי ברייתא דלעיל דוכן קטן שקידש דפליגי אע'ג דהוי בטעות אשה אחת וי'ל דקטן שקידש ניחא ליה כיון דאין קידושי קטן כלום אפי' מדרבנן בועל לשם קדושין אבל קידושי קטנה דרבנן דמי טפי לקידושין בתנאי אבל תימה לפי מאי שאינו יודע עתה שום חילוק בין קידש על תנאי לקידושי קטנה תקשי ליה דרב אדרב דאמר לעיל גבי קטנה שלא מיאנה דבעל לשם קידושין אף על גב דהוי כטעות אשה אחת ושמא לא שמיע ליה ההוא פלוגתא דקטנה שלא מיאנה:  אלמא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>כיון דעבד מעשה אחולי אחליה כו'. </span>תימה לר'י דמאי קס'ד דהאי מקשה וכי ס'ד שלא יועיל שום תנאי לבטל שום מכר וקנין וי'ל דס'ד שצריך להזכיר תנאי בשעת גמר הקנין או המכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנאי </span>דאפשר לקיומיה ע'י שליח כו'. </span>וא'ת ומה סברא יש כאן דלא גמרינן מהתם אלא לענין מה שהוא סברא דהא לא ילפינן מהתם דלא מהני תנאי אלא בנתינת קרקע וי'ל דהיינו טעמא דהואיל והמעשה כל כך בידו שיכול לקיימו ע'י שליח סברא הוא שיהא כמו כן בידו לשוויי ביה תנאה אבל חליצה שאין בידו לקיימה ע'י שליח לא הוי בידו נמי למירמי ביה תנאה ואפילו לא יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים ומשום הך סברא מודו כ'ע דבעינן שאפשר לקיימו ע'י שליח דומיא דבני גד ובני ראובן אבל לענין תנאי כפול ולעניין תנאי ומעשה בב' דברים משמע במי שאחזו (גיטין עה.)  דדוקא רבי מאיר אית ליה ולא רבנן דלענין זה אין סברא כל כך ללמוד משם להכי פליגי עליה והשתא משמע דאין תנאי בחליצה לכולי עלמא וכן בפרק מצות חליצה (יבמות קו.) וקשה דבפרק רבן גמליאל (שם נג. ושם) מסיק רבינא לכ'ע יש תנאי בחליצה וזהו תימה דפליג רבינא אכולה תלמודא דפשיטא לן דאין תנאי בחליצה ואומר רבינו תם ורבינו יצחק דהא דמסיק רבינא התם דלכ'ע יש תנאי בחליצה לאו לומר שלא תהא מותרת לשוק בהך חליצה דודאי מותרת לשוק לכ'ע אלא לומר דלהכי אהני תנאה דאכתי איכא עלה זיקת יבמין לענין דכי אמר לה התקדשי לי בזיקת יבמין דצריכה גט מדרבנן דלא אתי חליצה כיון דהויא על תנאי ומפקע לזיקה לגמרי וכן צריך לחלק לרב אשי דאמר התם דכ'ע חליצה פסולה אינה פוטרת ובמתני' דהתם קתני בהדיא דפוטרת דקתני דנתן גט וחלץ אין אחר חליצה כלום אלא מתני' איירי לענין להתירה לשוק ורב אשי מיירי לענין זיקת יבמין כדפרישית ועוד אי להתירה לשוק איירי נמי התם אדמיפלגי רבי ורבנן בהחולץ ליבמתו וקידשה לשם יבמות אי צריכה גט ליפלגו בלהתירה לשוק הואיל ותלי נמי בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המקדש </span>במלוה. </span>פי' בקונט' שמחל לה המלוה שהיתה חייבת לו ולפירושו צריך לחלק בין מקדש במחילת מלוה למקדש בהנאת מחילת מלוה דמקודשת כדאמרינן בפ'ק דקדושין (דף ו:)  ולרבינו יצחק אין נראה דשמא אין לחלק והכא יש לפרש דמיירי כגון דאמר לה התקדשי לי במעות מלוה שאת חייבת לי דהתם ודאי אינה מקודשת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברי </span>הכל צריכה הימנו גט. </span>ולא פליגי רב ושמואל אלא בכנסה ולא בעל ופליג אדאביי אע'ג דגבי קטנה שלא מיאנה קאמר שמואל דאינה צריכה גט ממנו התם ליכא בעילת זנות אפילו לא יבעל לשם קידושין דהא איכא קידושין דרבנן ואם תאמר והא פליגי תנאי לעיל בבעל אי קנו אי לא קנו בפחות משוה פרוטה א'כ היכי קאמר רבי אלעזר דברי הכל צריכה גט דדברי הכל משמע דליכא מאן דפליג דכי האי גוונא פריך לעיל הש'ס ארבה ויש לומר דלעיל ודאי פריך משום דידע אביי דמסברת עצמו היה רבה אומר כן ולא מקבלה אבל הכא רבי אלעזר אומר כן מקבלה דבבעל מודה שמואל וסבירא להו לרב ושמואל כמאן דאמר קנו ואם תאמר לרב תיקשי למאן דאמר לא קנו ואפילו למאן דאמר קנו שמא לא סבר כרב ודוקא בבעלו קנו משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ויש לומר דאפילו מאן דאמר לא קנו מצי סבר כרב בקידש על תנאי משום דאחולי אחליה לתנאיה וחיילי קידושי כסף אבל הכא לא מצי למיהוי קידושין על ידי מחילה וקדשה בטעות היינו טעות דפחות משוה פרוטה ובהא לא אמרינן דבעל לשם קדושין ובהך סברא מצריך הש'ס לפלוגתייהו דרב ושמואל בפרק בית שמאי (יבמות קי. ושם) ואין להקשות לרבי אלעזר דאמר דבבעל מודה שמואל היכי מותבינן לעיל ממתניתין לשמואל דאותבוה משום דמתניתין משמע כנסה סתם בלא בעל:  ממאנת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממאנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאנת </span>והולכת לה. </span>תימה דבריש יבמות (דף ב: ושם) תנן ואי אתה מוצא בחמותו ואם חמותו כו' או שמיאנו ואמאי והא משכחת לה בקידשה על תנאי ולא בעל דאפי' רב מודה לאביי דאינה צריכה גט וי'ל דאפילו מיאון אינה צריכה אבל קשה דמשכחת לה בקידש על תנאי ובעל לשמואל דאמר משום ר' ישמעאל דאמר הכא דממאנת ויש לומר דלשמואל ולרבי ישמעאל נמי צרתה מותרת אפילו אם לא מיאנה זאת שהיא ערוה כשלא נודע לה הטעות והא דקאמר ממאנת והולכת לה היינו שאם נודע לה הטעות יש לה למאן דאם לא מיאנה ועמדה אצלו מחלה התנאי אי נמי ממאנת לאו דוקא אלא אפילו בלא מיאון אינה כלל אשתו ואפי' נודע לה הטעות וריב'ן תירץ ביבמות דרבי ישמעאל איירי בקידושי טעות אבל בקידושי קטנות מודה דאינה ממאנת ומתני' דיבמות לא מיירי אלא בקדושי קטנות וקשה דבפרק בא סימן (נדה נב. ושם) משמע בהדיא דבקידושי קטנות נמי איירי רבי ישמעאל דאמר חברוהי דרב כהנא סבור למיעבד עובדא כרבי יהודה ואף ע'ג דנבעלה דאמר עד שירבה השחור על הלבן אמר להם רב כהנא לא כך היה מעשה בבתו של רבי ישמעאל שבאת למאן בבית המדרש ובנה מורכב על כתיפה ואותו היום הוזכרו דבריו של רבי ישמעאל בבית המדרש ורבתה בכייה בבית המדרש ואמרו דבר שאמר אותו צדיק יכשל בו זרעו וליכא למימר דלאו דוקא דבר שאמר אותו צדיק אלא כעין אותו דבר שאמר אותו צדיק דהא מסיק התם נמנו וגמרו עד מתי הבת ממאנת עד שתביא שתי שערות ומאי נמנו וגמרו שייך כאן כיון דרבי ישמעאל מודה בקידושי קטנות שאין יכולה למאן ופשיטא שבתו לא היתה יכולה למאן ועל מה היו עומדין למנין דאפילו רבי יהודה דאמר עד שירבה השחור מודה דכשבנה מורכב על כתיפה דאין יכולה למאן דהא אמרינן התם דמודה רבי יהודה כשנבעלה ומיהו יש לומר דמתני' בפרק קמא דיבמות (דף ב:) דלא כרבי ישמעאל אף על גב דאמרינן התם דבפלוגתא לא קמיירי היינו אמנינא דט'ו נשים ושמואל לא סבר כר' ישמעאל אלא בקידושי טעות דוקא ולהכי לא פריך ליה ממתני' דיבמות ולא מסתם מתניתי' דנדה דתנן עד מתי הבת ממאנת עד שתביא שתי שערות ובהדיא אית ליה לשמואל במי שמת (ב'ב קנו. ושם) דבודקין למיאונין לאפוקי מדרבי יהודה דאמר עד שירבה השחור ובשילהי פרק נושאין על האנוסה (יבמות ק: ושם) דאמרינן משכחת לה בקידושי טעות כדרב יהודה אמר שמואל משום רבי ישמעאל והיא לא נתפשה כו' אין להוכיח דרבי ישמעאל איירי דוקא בקידושי טעות מדשביק קידושי קטנות דאיירי בהן התם מעיקרא ונקט קידושי טעות דר' ישמעאל איירי נמי בקידושי קטנות כדמוכח בנדה (נב. ושם) אלא משום דההיא סוגיא קאי אמילתיה דשמואל דאמר התם לעיל עשרה כהנים עומדים ופירש כו' ושמואל לא סבר כר' ישמעאל אלא בקידושי טעות דוקא כדפרישית לכך נקט קידושי טעות ואם תאמר ולרבי אלעזר דאמר לעיל דברי הכל צריכה הימנו גט ואפי' בקידושי טעות לא סבר כרבי ישמעאל אם כן תיקשי לשמואל סתם מתניתין דהתם דלא מצי לאוקמי מתני' דהתם לא בקידושי קטנות ולא בקידושי טעות לרבי אלעזר ולעיל דוחקין לאוקמי סתם מתניתין כוותיה ויש לומר בדוחק דהוה מוקי לה כגון שפירש בהדיא שאינו בועל לשם קידושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חכם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חכם </span>עוקר הנדר מעיקרו כו'. </span>אין לפרש דבלשון תליא מילתא שהרי קדשה על מנת שאין בה מומין והיו בה מומין דא'כ הלך הוא אצל הרופא וריפאו אמאי אמר לקמן דמקודשת אלא בקפידת המומין תלוי הטעם שאף עתה לאחר שנתרפאת היא נמאסת בעיניו כשזוכר שהיו בה מומין אבל נדרים ליכא קפידא הואיל ועוקרו למפרע אבל אי לא הוה עקר להו אלא מכאן ולהבא הוי נמי קפידת עונש משעת הנדר עד שעת התרה ודוקא הלכה אצל חכם והתירה קודם ידיעת הבעל אבל לאחר ידיעת הבעל לא מהני להו היתר כדקתני במתניתין נמצאו עליה נדרים אינה מקודשת ולא מפליג בין בני היתר ללאו בני היתר וטעמא שעל מנת כן מקדשה שאם לא ירצה לבטל הקדושין מחמת הנדרים שיהיו קדושין קיימין והיכא דידע קודם שהותרו הרי מיד רוצה שיהיו מבוטלין דשמא לא יהיה להם היתר אבל היכא דהותרו קודם ידיעתו הא לא רצה לבטלם מפני הנדרים שאין עתה שום קפידא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>שם רע לא יחזיר. </span>אומר ר'י דמאן דמפרש בהשולח (גיטין מו.) טעמא משום קלקולא בשביל אותו קלקול לא יהא גט בטל ובניה ממזרים שהרי לא עשה תנאי בגט כיון שלא התנה ולא כפל ותדע דליכא תנאי דאי עשה תנאי מאי טעמא דמאן דלא חייש לקלקולא ועוד דאם עשה תנאי מה מועיל מה שאמרו דלא יחזיר בכך לא יבטל התנאי אלא ודאי לא עשה לה תנאי גמור אלא שאמר לה משום שם רע אני מוציאך כדאמרינן התם וליכא אלא לעז בעלמא ולפי זה אין צריך טעם שבקונטרס דכיון דאמר לא יחזיר לא חיישינן תו לקלקולא כיון דלא חשש לבדוק בכל ענין מגרש לה אלא כיון דחשש ממזרות ליכא משום לעז נמי ליכא למיחש דודאי אם היה יכול להחזירה היה לן לחוש פן יוציא לעז כדי להחזירה אפילו ניסת כבר דסבור דמותרת לחזור לו דשוגגת היא אבל עתה שאינו יכול להחזירה למה יוציא לעז וליכא למימר דהכא כיון דאמר משום שם רע אני מוציאך גלי אדעתיה שאינו רוצה שיהא גט אם אינו שם רע כמו בזבין ולא איצטריכו ליה זוזי (לקמן צז.) וההוא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לארץ ישראל (קידושין מט:) דסגי בגלוי דעת דע'כ הכא בעינן תנאי מדמשני התם הא מני רבי מאיר היא דאמר בעינן תנאי כפול והכא בדלא כפליה לתנאיה ומה שייך הכא תנאי כפול אי סגי בגלוי דעת אלא ודאי בעינן תנאי ולרבי מאיר דבעינן תנאי כפול אפילו לעז ליכא כיון דלא התנה ולא כפל:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי סיפא דקתני אבל הוא שהלך כו'. </span>דבשלמא אי טעמא משום דאין אדם רוצה שתתבזה אשתו בב'ד בבעל לא שייך זילותא לילך שרגיל ללכת בב'ד כל שעה לצרכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>בזיעה עוברת. </span>שיכול להעבירה ע'י רחיצת מים דאכתי לא ידע דאפשר לעבורי בקיוהא דחמרא דההיא לא פסלה בכהנים שהעבודה לפי שעה הוא אפשר שמרחיצה ועוברת ואין לפרש עוברת שעשויה להתרפאות דהיכי נוקי מתני' בשאינה עוברת הא בין קבועין בין עוברין קתני ועי'ל דזיעה עוברת שעשויה להתרפאות ואפילו לא העבירה כשר לעבודה דלא מאיסה כולי האי ומזוהם הוי דווקא זיעה שאינה עוברת והא דקתני בין קבועין בין עוברין אכל מומין דקתני התם קאי וה'פ בין קבועין ששנויין באותה משנה בין עוברין ששנויין שם כגון חוורור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים בד'א במומין שבסתר כו'. </span>נראה לרבינו יצחק דר'מ לא פליג אמומין שבגלוי דמודה דאין יכול לטעון דראה וניפייס הוא כדאמר סתמא דהש'ס בגמרא ועוד דאי פליג אמומין שבגלוי אם כן משכחת לה סימפון בעבדים במומין שבגלוי לר' מאיר ולא פליג אלא ביש מרחץ:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>במומין שבגלוי אין יכול לטעון. </span>תימה לרב דמוקי כולה מתני' כנסה ונמצאו עליה נדרים בקידשה על תנאי מה שייך לחלק בין מומין שבסתר למומין שבגלוי הואיל והתנה על מנת שאין בה מומין ונראה לרשב'א דכשהתנה לא על מומין שבגלוי נתכוין דאותן ראה ונתפייס אלא על מומין שלא ראה נתכוין וכשיש נמי מרחץ באותה העיר אית לן למימר שלא התנה אלא על מומין שאין נבדקין על ידי מרחץ כגון ריח הפה ונכפה הקבוע לו זמן וקאי בין ארשות האב בין ארשות הבעל וה'ק אינו יכול לטעון אפי' הביא הבעל ראיה אינו מועיל לו כלום: 


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: תברא.
txt:
<span class='five'>תברא. </span>פירש  רבינו חננאל שבועה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>ששנה זו לא שנה זו. </span> קשה דא'כ אמאי נקט ברישא עודה ברשות האב וסיפא נכנסה לרשות הבעל איפכא הוה ליה למיתני דהוה רישא רבותא טפי וסיפא רבותא טפי ואומר רשב'א דדוקא נקט הכי דכי היכי דפליגי רישא וסיפא בפלוגתא דר'ג ורבי יהושע ה'נ פליגי בהכי דתנא דרישא סבר דדוקא עודה בבית אביה צריך להביא ראיה אבל נכנסה לרשות הבעל אין צריך להביא ראיה דאפילו יביא הבעל עדים דעד שלא נתארסה היו בה מומין הללו כיון שנשאה חזקה אין אדם שותה בכוס אא'כ בודקו והאי ראה וניפייס הוא ותנא דסיפא סבר אע'ג דנכנסה לרשות הבעל ואיכא למימר חזקה אין אדם שותה בכוס כו' כשהביא הבעל ראיה הוי מקחו מקח טעות דאין אדם מתפייס במומין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>היכא דליכא חזקה דממונא אזיל בתר חזקה דגופא. </span>פירוש אע'ג דאיכא חזקה אחרת כנגד חזקת הגוף כי הכא דבלאו חזקת ממון יש חזקה אחרת דהעמידנה בחזקת פנויה דדוקא כי איכא חזקת ממון לא אלימא ליה חזקת הגוף כנגד חזקת ממון אבל היכא דליכא חזקת ממון אלימא ליה חזקת הגוף משאר חזקות דאי ליכא שום חזקה אחרת כנגדה מאי אתא לאשמועינן פשיטא דאזיל בתר חזקת הגוף כיון דאין דבר מכחישה וההיא נמי דמייתי איכא חזקה אחרת כנגדה כמו שאפרש ומיהו תימה לר'י דהיכי מצי למימר דאי לאו חזקת ממון דהכא הוה אזיל ר' יהושע בתר חזקת הגוף והא הוי חדא במקום תרתי דאית לן למימר העמידנה בחזקת פנויה וכי תימא אדרבה העמד אותה בחזקת שלימה והשתא הוא דנעשה מום הרי מום לפניך דכי האי גוונא חשבינן תרתי לריעותא גבי מקוה שנמדד ונמצא חסר דאמרי' כל טהרות שנעשו על גביו למפרע בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים טמאות משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימור לא טבל וכי תימא העמד מקוה על חזקתו ואימור לא חסר הרי חסר לפניך ונראה לרשב'א דחזקת פנויה לא חשיבא כלל חזקה לגבי חזקת הגוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספק </span>טמא. </span>הקשה רבינו תם מ'ט דרבנן דאמרי טמא אמאי לא אזלינן בתר חזקה דהא אמרינן בפ'ק דחולין (דף י:) מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא בתר חזקה ומייתי לה מקרא אומר ר'ת דהכא מיירי כשנזקק לטומאה שהיה בו נגע אחד שחין או מכוה קודם והיה מוחלט ממנו וקודם שנטהר נולד בו ספק ואחר שנטהר מן הראשון לא נשאר בו אלא ספק זה וכן משמע בשלהי נזיר (דף סה: ושם) דבנזקק לטומאה איירי והשתא מייתי שפיר דאזיל ר' יהושע בתר חזקה דגופא דהעמידנו בחזקת שלא היה בו נגע אע'ג דאיכא חזקה דהעמידנו בחזקת טומאה כנגדה וה'נ הוה אמרי' לעיל אי לאו חזקה דממונא וא'ת והיכי יליף מהתם דשאני התם דכתיב קרא כדיליף בסוף נזיר מלטהרו או לטמאו דפתח בו הכתוב לטהרה תחילה וי'ל דמהתם גמרינן והא דלא אזיל רבי יהושע בתר חזקה דגופא בראוה מדברת ומעוברת בפרק קמא (לעיל יג.) משום דמעלה עשו ביוחסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שער
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שער </span>לבן קודם לבהרת טהור. </span>דריש מדכתיב שער לבן בבהרת משמע שהבהרת קדמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה קיהה וטיהר. </span>רבינו תם גריס רבא מההיא דהשוכר את הפועלים (ב'מ פו.) בעובדא דרבה בר נחמני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>כאן נמצאו כאן היו. </span>ולא מצי למימר השתא העמד רשות האב על חזקתו דהא איתרע ליה שנמצאו ברשותו הילכך אזלינן בתר חזקת ממון והיא אומרת משארסתני נאנסתי התם נמצאת ריעותא ברשות הבעל שנשאה ולא מצא לה בתולים ולכך נאמנת לרבן גמליאל דלא איתרע חזקת רשות האב ואיירי בענין שיכול להיות שנאנסה תחת בעלה דאי בענין שודאי לא נאנסה משנשאת אף על גב שנכנסה לרשות הבעל איתרע לה חזקת רשות האב הואיל דודאי ברשות אביה נאנסה:  וחדא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחדא </span>במקום תרתי לאו כלום הוא. </span>וא'ת והא גבי בעל איכא נמי תרתי חדא דאין אדם מתפייס במומין וחדא דאית לן למימר כאן נמצאו כאן היו והני תרי חזקי דבעל עדיפי טפי מהני תרי חזקי דאשה דכאן נמצאו כאן היו עדיף מחזקת הגוף דהא עודה בבית אביה על האב להביא ראיה ולא מהני ליה חזקת הגוף משום דנולד ספק ברשותו ואמרינן כאן נמצאו כאן היו וכשנכנסה לרשות הבעל והביא הבעל ראיה שעד שלא נתארסה היו בה מומין אלו פטור מכתובתה דעדיף טעמא דאין אדם מתפייס במומין מההיא דאין אדם שותה בכוס אלא אם כן בודקו א'כ השתא נמי דמייתי ראיה דמשנתארסה היו בה המומין אמאי לא מיפטר מהני תרי טעמי ומאי שנא דכאן נמצאו כאן היו גרידא עדיפא מחזקת הגוף וחזקה דאין אדם מתפייס במומין עדיף מחזקה דאין אדם שותה בכוס כו' וכי הוו תרוייהו בהדי הדדי עדיפי טעמי האשה מנייהו ויש לומר דודאי טעמי האשה עדיפי וכאן נמצאו כאן היו גרידא דעדיפא מחזקת הגוף היינו משום דמסייע ליה חזקת ממון וכן חזקה דאין אדם מתפייס במומין מסייע ליה חזקת ממון ולחד מינייהו יש כח לחזקת ממון לסייע אבל לתרוייהו בהדי הדדי לא מסייע ועוד יש לפרש דמשום הכי כי הוו תרוייהו בהדי הדדי עדיפי טעמי האשה משום דאפילו לא יהיה אלא אחד מהן אמת או חזקת הגוף או אין אדם שותה בכוס יש לה כתובה אבל בעל לא מיפטר אלא עד שיהו כל הטעמים שלו אמת שאם אחד מהם שקר מפסיד הבעל הילכך גריעי טעמי הבעל מטעמי האשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>מנה לאבא בידך. </span>לכאורה היה נראה לרבינו יצחק לפרש דטעמא משום דברי שלה לא מהני לאב דהוי כמנה לאחר בידך דאמרינן ביש נוחלין (ב'ב קלה: ושם) דאינו נאמן גבי האומר זה אחי אינו נאמן דבעי לאוכוחי מהתם דברי ושמא לאו ברי עדיף ומשני שאני התם דכמנה לאחר בידך הוי ואע'ג דהכא איכא נמי חזקת הגוף מ'מ לא מהני ליה דלא אמר רבן גמליאל דנאמנת אלא בברי ושמא כדאמרינן לעיל בריש פ'ב (דף טז.) וברי שלה לא מהני ליה כדפרישית ומיירי כגון שהאב טוען שמא דאי טוען ברי לא הוה צריך להביא ראיה סיפא מנה לי בידך ולגבי דידה מהני ברי דידה ואע'ג דקי'ל דברי ושמא לאו ברי עדיף הכא איכא ברי וחזקה וחזר בו רבינו יצחק דהא משמע מדקאמר על האב להביא ראיה שאינו נוטל בלא ראיה אפילו טוען ברי מדלא קאמר או שיאמר ברי לי ועוד דמשמע מההיא דשמואל בסמוך דנכנסה לרשות הבעל דעל הבעל להביא ראיה אפי' טוען האב והבת שמא ואינו מטעם ברי ושמא אלא משום דנולד הספק ברשותו מדמייתי ופריך עלה מההיא דמחט שנמצאת כו' דההיא שמא ושמא הוא ואי משום ברי ושמא הוא לא הוה פריך מידי דמסתמא רב אשי לא פליג אדשמואל דקיימא לן כוותיה ונראה לו פירוש הקונטרס עיקר דרישא מנה לאבא בידך ולא מהניא חזקת האשה לגבי האב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>ר'מ לחכמים במומין הבאין כו'. </span>להאי גירסא קשה דהשתא משמע דחכמים מייפין כח הבעל טפי מר'מ מדקאמר מודה ר'מ לחכמים דהכא יפה כח הבעל מכח האב אע'ג דבעלמא לא מייפה ר'מ כח הבעל כמו חכמים ובמתני' לא משמע הכי אלא ר'מ מייפה כח הבעל טפי מחכמים דאפי' מומין הנבדקים יכול לטעון וחכמים פליגי עליה על כן נראה כפירוש רבינו חננאל דגריס ומודים חכמים לר'מ ומיהו גם זה אינו מיושב דלא שייך מודה הואיל ולא פליגי בכה'ג ובקונטרס גריס ומודה ר' מאיר ותו לא וקשה מודה למאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>מנה לי בידך הוא. </span>תימה אמאי אקשי לרב אשי טפי מלכל הני אמוראי דלעיל דלמ'ד תברא הוה מצי לאקשויי מה חילוק יש בין בית אביה ולבין בית בעלה ולמ'ד נמי כאן נמצאו כאן היו אמאי על האב להביא ראיה הא הוי חדא במקום תרתי ולא מצי למימר דס'ד דמקשן דראוין לבא עמה משמע שהם ישנים וניכר שמומין אלו באו מזמן ארוך מקודם אירוסין ואיתרע חזקת הגוף לפיכך על האב להביא ראיה דא'כ מאי פריך לרב אשי הא רב אשי לא אמר שיהא נאמן אלא משום חזקה ומיהו יש לומר דלעולם ס'ל כאן נמצאו כאן היו ומיירי באותן מומין שאין הבעל יכול לידע אותם אפי' ע'י בדיקה כגון נכפה הקבוע לו זמן וריח הפה שיכולה לשמור עצמה שלא יכירו בה בני אדם שאע'פ שנכנסה לרשות הבעל על האב להביא ראיה דהשתא לא הוי חדא במקום תרתי דחזקה שאין שותה בכוס אא'כ בודקו וראה ונתפייס ליכא למימר כיון דאין יכול לידע מומין אלו ע'י בדיקת קרובותיו ומיהו לא יתכן לפרש כן למאי דגרסינן בתוספתא במומין הראויין להוולד עמה בבית אביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>בעל החמור להביא ראיה. </span>אע'פ שהוא מוחזק וחזקת הגוף נמי מסייע ליה והוה לן לאוקמי החמור בחזקת שהיה קיים אלא טעמא דשמואל דמוקמינן לפרה בחזקת מרה קמא והא דפריך הש'ס בהשואל (ב'מ ק. ושם) גבי המחליף פרה בחמור וילדה דיחלוקו וליחזי ברשותא דמאן קיימא וליהוי אידך המוציא מחבירו עליו הראיה אלמא לא מוקמינן אחזקת מרה קמא היכא דתפיס אידך התם פריך לפי המסקנא דהכא דלא קאי הכי ומיהו תימה למאי דסלקא דעתין השתא אמאי על בעל החמור להביא ראיה כיון שהוא מוחזק וגם איכא לאוקמי החמור בחזקת שהיה קיים והא שמואל גופיה אית ליה בריש המוכר פירות (ב'ב צב.) המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דאין המעות חוזרין ולא מוקמינן להו בחזקת מרה קמא אלא אזלינן בתר חזקה דהשתא אע'ג דרובא מזבני לרידיא מסייע למרה קמא כ'ש הכא דאית לן למיזל בתר חזקה דהשתא דמסייע ליה חזקת הגוף וליכא למימר דהתם היינו טעמא דמדלא דק אם הוא נגחן אית לן למימר דלשחיטה זבניה דא'כ מה צריך למימר התם לשמואל כי אזלינן בתר רובא באיסורא בממונא לא אזלינן והא טעמא לא משום רובא הוא אלא משום דלא דק ועוד בפ' בית כור (שם קה. ושם) אמר שמואל כור בשלשים סאה בסלע אני מוכר לך ראשון ראשון קנה משום דמספקא ליה אי תפיס לשון ראשון או לשון אחרון ולוקמא בחזקת מרה קמא על כן נראה דטעמא דשמואל לאו משום חזקת מרה קמא אלא אית לן למימר כיון דאשתכח החמור דמת כי היכי דעכשיו הוא מת כן יש לנו להחזיקו שהיה מת גם קודם ודמיא להא דאמר בנדה (דף ד.) דכל הטומאות כשעת מציאתן ודוקא גבי מיתת חמור וגבי מום וגבי מחט שנמצאת בעובי בית הכוסות אית לן למימר הכי והא דכלה בבית חמיה על הבעל להביא ראיה משום דכי אמרינן נמי כמו שאנו מוצאין  מום</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלה </span>בבית אביה ולקדושין. </span>מה שפ'ה דס'ל כמ'ד תברא מי ששנה זו לא שנה זו לא נהירא דהיכי מוקי לה כלה בבית אביה ולקדושין דהיינו כרבי יהושע אימור דא'ר יהושע לא מהניא חזקת הגוף ה'מ לאפוקי ממונא לאוקמי ממונא מי אמר ועוד מקשה ר'ת דלעיל מוכחינן דאזיל ר' יהושע בתר חזקת גופא היכא דליכא חזקת ממונא וכל שכן הכא דחזקת ממונא מסייע לחזקת הגוף דאזיל ר' יהושע בתרה ועוד דהא שמואל גופיה פסיק בפ'ק (דף יב:) הלכה כר'ג ועוד מאי פריך מההיא דמחט שנמצאת בעובי בית הכוסות לימא דההיא כר'ג ואיהו כר' יהושע ונראה לפרש דשמואל כרב אשי ויליף השתא מכלה בבית אביה ולקדושין דכי היכי דהתם אע'ג דאב מוחזק צריך להביא ראיה דחזקת הגוף דידה לא מהני לאב ה'נ הכא על בעל החמור להביא ראיה אע'פ שהוא מוחזק דחזקת החמור לא מהני לגבי דידיה והשתא לא מפליג מידי בין שנולד ספק ברשותו ללא נולד ברשותו אבל כרבא דאמר כאן נמצאו כאן היו ליכא לאוקמא דשאני התם דאיתרע חזקת רשות האב אבל הכא לא איתרע חזקת רשות בעל החמור אלא אדרבה איתרע רשות בעל הפרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שנולד ספק ברשותו עליו להביא ראיה. </span>ואוקי לכלה דמתני' כרבא ואפילו הוא מוחזק אותו שנולד ברשותו עליו להביא ראיה כדפריך מההיא דמחט דלייתי טבח ראיה אע'ג דלא יהיב דמי והוא מוחזק וא'ת מהא דפריך בהשואל (ב'מ דף ק.) גבי מחליף פרה בחמור וילדה וניחזי ברשותא דמאן קיימא וניהוי אידך המע'ה משמע דאי הוי ברשות בעל החמור על בעל הפרה להביא ראיה ואמאי והלא (א) נולד ספק ברשותו ואחר שמשך בעל הפרה את החמור נודע שילדה הפרה וצריך לחלק בין ספק שנולד לטיבותא כי התם לספק שנולד לגריעותא כי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>תונא כלה. </span>היינו כלה בבית חמיה דכי היכי דמוקמינן לה בחזקת שלימה והשתא הוא דאתא מום אע'פ שמוחזק הכא נמי אוקי החמור בחזקת שהיא קיימת והשתא היא מתה:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>במומין גדולים כופין אותו להוציא. </span>גבי איש ליכא למימר דנסתחפה שדה של אשה דאיש אינו שדה של אשתו כדפרישי' בריש מכילתין (דף ב: ד'ה מציא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כופין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופין </span>אותו להוציא. </span>נראה לר'י דיוציא ויתן כתובה אע'פ שמגרשה בעל כרחו כמו בבאה מחמת טענה דמשמע בסוף הבא על יבמתו (יבמות סה:) דנותן כתובה אע'פ שמגרשה בעל כרחו ובתוספתא קתני בהדיא אמומין דהכא יוציא ויתן כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סבורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סבורה </span>הייתי שאני יכולה לקבל. </span>קצת תימה דאם כן כל אשה תערים ותשאנו כדי שיתן לה כתובה שתאמר איני יכולה לקבל ויגרשנה ושמא במקום שיש חשש ערמה אין לה כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לרב יהודה קשיא. </span>תימה דאמאי לא משני דהא דאמר רב יהודה (אמר שמואל) המקמץ צואת כלבים היינו בורסי קטן דבפרק מי שמתו (ברכות כה.)  משמע דאיכא צואת כלבים בעיבוד עורות דתניא התם לא יקרא אדם קריאת שמע לא כנגד צואת כלבים ולא כנגד צואת אדם כו' בזמן שנתן לתוכן עורות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליתני </span>נשא אשה ושהה עמה עשר שנים. </span>וא'ת דתקשי ליה ברייתא דשלהי הבא על יבמתו  (יבמות סד.) דתניא נשא אשה ושהה עמה עשר שנים ולא ילדה אינו רשאי לבטל ויוציא ויתן כתובה ונראה לפרש דלשון יוציא לא משמע כפייה אלא בדבר שמתנהג עם האשה שלא כדין אבל התם דקתני יוציא משום ביטול פריה ורביה לא משמע דכופין:  הדרן עלך המדיר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האשה </span>שנפלו עד שלא תתארס. </span>פי' בקונטרס ונתארסה אבל נישאת לא והביא ראיה מדתנן עד שלא נישאת ונישאת ר'ג אומר אם מכרה ונתנה קיים אבל לכתחילה משמע דלא תמכור ומשמע לרש'י דעד שלא נישאת משמע אפי' קודם אירוסין וקשה לר'י דאמרינן בגמ' רב ושמואל דאמרי תרוייהו בין נפלו לה נכסים עד שלא תתארס בין משתתארס ונישאת הבעל מוציא מיד הלקוחות ופריך כמאן דלא כר' חנינא בן עקביא ולא כר'י ואמאי והא הוי כר' חנינא בן עקביא דבעי למימר דהבעל מוציא מיד הלקוחת אפי' בנפלו לה עד שלא נתארסה ונישאת דהא אעד שלא נישאת ונישאת קיימי אלא ודאי משמע ליה להש'ס דעד שלא נישאת לא מיירי בנפלו לה קודם אירוסין והיינו טעמא דעד שלא נישאת משמע שנפלו לפני נישואין דאין דבר מפסיק בין נפילת נכסים לנישואין ואע'פ דהשתא אין ראיה משם לפירוש הקונטרס מ'מ יכול רש'י לפרש כן בלא ראיה ואין להקשות לפירושו משם לדקדק דוקא עד שלא נישאת דהיינו משנתארסה כדפירש הא נפלו קודם אירוסין וניסת מוכרת לכתחילה דאיכא למימר דה'ה אפילו נפלו לה קודם אירוסין דלא תמכור אלא הא דנקט עד שלא ניסת דמשמע משנתארסה לאשמועינן דאפ'ה אם מכרה ונתנה קיים. רשב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפלו </span>לה משנתארסה ב'ש אומרים תמכור. </span>במסכת פאה דירושלמי בפרק ב'ש בעי ר' תנחום קמי ר' יוסף אמאי לא תני לה גבי דברים שהם מקולי ב'ש ומחומרי ב'ה א'ל לא תני אלא דבר שהוא חומר משני צדדין וקל משני צדדין והכא קל לאשה וחומר לבעל והתניא בית שמאי אומרים הפקר לעניים הפקר והרי קל לעניים וחומר לבעל הבית א'ל אינו חומר לבעל הבית שמדעתו הוא מפקיר וקשה לר'י והא קתני התם ב'ש אומרים ב' שבתות דהוי קל לאיש וחומר לאשה שאינה נוטלת כתובתה בהדרת שבת אחת כב'ה וי'ל שאין זה קולא אלא חומרא שמוזהר לגרשה בהדרת שבת אחת אע'פ שרצונה בכך לאחר מיכן שמא תחזור בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>אימר בזכותו נפלו כו'. </span>תימה א'כ לב'ה נמי תמכור לכתחילה דכיון שהיא מוחזקת הוי ספק שלה ודאי ואין ספק מוציא מידי ודאי כדאשכחן גבי שומרת יבם שנפלו לה נכסים דתנן התם  מודים ב'ש וב'ה שמוכרת ונותנת וקיים א] ומפרש בגמרא דנפלו לה כשהיא ארוסה וזיקת ארוסה עושה ספק ארוסה והואיל והיא מוחזקת הויא איהי ודאי ויבם ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי וי'ל דהכא בודאי לינשא קיימא דכל המארס דעתו לישא הילכך לכתחילה לא תמכור אע'פ שהיא ודאי אבל התם כך עומדת לחליצה כמו לייבום והואיל והיא ודאי אמרו חכמים דתמכור לכתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעיא </span>להו ר'י לכתחילה קאמר או דיעבד. </span>בפירוש רש'י מכתיבת ידו כתב שני לשונות בלשון אחד פי' דקאי ארישא דקתני עד שלא תתארס מודים ב'ש וב'ה שמוכרת ונותנת וקיים וקא מבעיא ליה השתא הנך אמרו לו אי בעו למימר דלכתחילה לא תמכור אבל בדיעבד מודו דמכרה קיים או דיעבד דאפי' בדיעבד בעו למימר דמכרה בטל ולפ'ז הדין עמו דגריס בההיא ברייתא דמייתי מה זו מכרה בטל אף זו מכרה בטל אמר להם על החדשים אנו בושים כו' ולא גריס מה שכתוב בסיפא בתר אף זו מכרה בטל אמר להן אף זו לא תמכור ואם מכרה ונתנה קיים אמרו לו הואיל וזכה באשה לא יזכה בנכסים אמר להם על החדשים כו' דודאי לא גרסינן ליה דהיכי קאמר אף זו לא תמכור והא תנן בהדיא דמודים ב'ש וב'ה שמוכרת לכתחילה ובתוספתא נמי לא גרסינן ליה ולשון אחר פירש לכתחילה אב'ש או דיעבד אב'ה ולפ'ז בחנם מחקו רש'י אלא לפי שאינו כתוב בתוספתא ואין נראה לר'ת פירוש זה דהא היכי בעי אי אמרו לפניו דר'ג שקלו וטרו אליבא דב'ש והא פריך בכולי הש'ס אטו טעמא דב'ש אתא לאשמועינן ונראה לר'ת דהכי פירושו לכתחילה וקאי ארישא דנפלו לה עד שלא תתארס דמוכרת לכתחילה וקאמרי אינהו הואיל וזכה באשה לא יזכה בנכסים ולא תמכור לכתחילה כמו בנפלו לה משתתארס וקא מהדר להו על החדשים אנו בושים כלומר נפלו לה משתתארס שהם חדשים שנפלו לה מיד אנו בושים למה לא תמכור אפי' לכתחילה ואתם מגלגלין עלינו את הישנים שנפלו לה קודם אירוסין שלא תמכור לכתחילה או דלמא דיעבד אסיפא דנפלו לה באירוסין קאי דאמרי ב'ה מכרה קיים וקאמרי אינהו מכרה בטל כמו נפלו לה משניסת והשיב להם על החדשים אנו בושים על אותם שנפלו משנשאת שהם חדשים למה מכרה בטל ואתם מגלגלין את הישנים פי' לא שהן ישנים בשעת מכירה דהא בנפלו לה משנתארסה ומכרה באירוסין איירי דחדשים הם אלא כלומר שהם ישנים כשניסת והא דלא נקט הבעיא ארישא קאי או אסיפא אלא לכתחילה או דיעבד אומר ר'ת שכן דרך הש'ס דבעי בלשון שפושט לבסוף דפשיט ש'מ דיעבד ולא הוה שייך למימר ש'מ אסיפא שאין נזכר בברייתא לא רישא ולא סיפא ת'ש דתניא כו' אמר להם אף זו לא תמכור כלומר בזה אני מודה שהיא כאשתו לענין שלא תמכור לכתחילה והשתא פשיט שפיר דמדקאמר אף זו מכרה בטל ש'מ דאסיפא קאי דארישא לא הוו אמרי מכרה בטל ועוד מדקמהדר להם אף זו לא תמכור לכתחילה ש'מ דאסיפא קאי ועוד יש ליישב אף לפי' הקונטרס קמא גרסי' שפיר אמר להם אף זו לא תמכור כמ'ש בספרים דה'ק הואיל וזו אשתו פירוש נפלו לה משנתארסה ונישאת וזו אשתו נפלו לה עד שלא נתארסה ונתארסה מה זו מכרה בטל דמדנקט אלו ואלו מודים שאם מכרה ונתנה קיים במכרה באירוסין משמע דמודים שאם מכרה משנשאת דמכרה בטל אע'פ שנפלו לה משנתארסה אף זו מכרה בטל עד שלא תתארס ונתארסה אמר להם אף זו לא תמכור פירוש אף זו שנפלו לה משנתארסה ונשאת דוקא לכתחילה לא תמכור אבל בדיעבד מכרה קיים אבל קשה קצת לרשב'א דה'ל נמי לר'ג להדורי להו אמאי עד שלא תתארס מוכרת לכתחילה:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>כך השיב ר'ג לחכמים. </span>פירוש על הארוסה ששאלו לא הוצרך להשיבם כדאמרינן דתשובה מעולה ונצחת השיבם על הארוסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>מוכרת ונותנת וקיים. </span>זו היא גירסת הקונטרס ופירש תני במתני' וקשה לרבינו יצחק בן רבינו מאיר דאדרבה היה לו להגיה הברייתא מקמי מתני' ועוד דאם היה מגיה הברייתא הוי ר'ג שפיר כב'ה והשתא דמגיה מתני' הוי ר'ג כב'ש דלב'ה אפי' באירוסין לא תמכור לכתחילה ועוד כי היכי דפריך בסמוך לרב פפא ור' חנינא בן עקביא כב'ש טפי ה'ל למיפרך לרב זביד דלדידיה ליכא לשנויי לא נחלקו ב'ש וב'ה בדבר זה דאם ר' חנינא בן עקביא ור'י שניהם לא שנו פלוגתא דב'ש וב'ה אם כן מי שנאה ונראה דגרסינן תני אם מכרה ונתנה קיים ומגיה הברייתא ורבינו חננאל גריס במתני' מוכרת ונותנת ובברייתא אם מכרה ונתנה ומשני רב זביד תני אם מכרה כו' ומגיה מתניתין מקמי ברייתא כדי שלא להעמיד ר'ג כב'ש ובתר הכי פריך לרב פפא דלא מגיה מתניתין ור'י כב'ש ולא גרסינן רבי חנינא בן עקביא כב'ש ולגירסא זו לא גרסינן בברייתא דלעיל אף זו לא תמכור דהא מתני' קתני מוכרת לכתחילה ולרב פפא דלא מגיה מתני' תיקשי ומיהו קשה קצת דהיכי משני דלר'י לא נחלקו ב'ש וב'ה בדבר זה הא משמע מתני' דר'י שנה פלוגתא דב'ש וב'ה דעלייהו קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>כר'י ולא כר' חנינא בן עקביא. </span>פי' לא כאמרו לפניו דר'י ולא כאמרו לפניו דרבי חנינא דתרוייהו מודו בעד שלא נתארסה וניסת דמכרה קיים ולא פליגי אלא כשנתארסה וניסת והא דמשמע לקמן בהכותב (דף פג.) דעד שלא ניסת וניסת מכרה בטל דתנן א'כ למה כתב לה דין ודברים שאם מכרה ונתנה קיים ומוקי לה בגמרא בכותב לה ועודה ארוסה א'כ אותם נכסים נפלו לה עד שלא ניסת ובניסת איירי דהא משמע דאם לא כתב לה דין ודברים כו' מכרה בטל היינו כאמרו לפני ר'ג דלר'ג מכרה קיים ואין סברא לומר דאתיא כרבותינו דחזרו ונמנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תנינא לתקנת אושא. </span>תימה לרבינו יצחק והא תקנת אושא הואי אפי' בנפלו לה מן האירוסין או קודם כדמשמע בהחובל (ב'ק פט: ושם) דקאמר התם תני חדא עבדי מלוג יוצאים בשן ועין לאשה אבל לא לאיש ותניא אידך לא לאיש ולא לאשה מאי לאו מר אית ליה תקנת אושא ומר לית ליה לא דכ'ע אית להו תקנת אושא כאן קודם תקנה כו' ואמאי לא אמר כאן שנפלו לה באירוסין כאן שנפלו לה אחר נישואין אלא שמע מינה דאפי' נפלו לה באירוסין איתא לתקנת אושא ויש לומר דבלאו הכי משני לה שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתבתינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתבתינהו </span>לברתה. </span>פי' בקונטרס והודיעה לעדים שלהבריח מתכוונת ואין נראה לרבינו יצחק דא'כ אמאי פליגי רב ענן ורבא אדרב נחמן פשיטא דלא קנתה ונראה לרבינו יצחק דלא אמרה מידי אלא גילוי מילתא בעלמא איכא ולא הוי דברים שבלב שאינם דברים דהכא ודאי הדבר ניכר שלא נתכוונה אלא להבריח דנפשה עדיפא לה כדאמרינן בסמוך (וע' תוס' לקמן צז. ד'ה זבין) :  עשאום</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשאום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשאום </span>כנכסים שאינם ידועים ואליבא דר'ש. </span>פסק ר'ח כר'ש בנכסים שאינם ידועין וכן נראה מדקאמר ואליבא דר'ש משמע דכל הני דסבירא להו שטר מברחת לא קנה סבירא להו כר'ש דאי בעי למימר דתקינו רבנן משום תקנת מברחת כמו שאומר ר'ש בנכסים שאינן ידועין ואפי' רבנן דר'ש מודו בה ולעולם לית הילכתא כוותיה א'כ הל'ל עשאום כנכסים שאין ידועים לבעל אליבא דר'ש בלא וי'ו דהוה משמע דכי היכי דנכסים שאינם ידועים לא משתעבדי לבעל אליבא דר'ש ה'נ מברחת לכ'ע ומדקאמר ואליבא דר'ש משמע דוקא לר'ש משום דע'י הברחה הוו נכסים שאינם ידועים וכבר בא מעשה שטר מבריח נכסיו לפני ר'ת שרצה ללוות ורצה שלא ישתעבדו נכסיו לבעל חוב וגם שטר מבריח נכסיו שלא ישתעבדו נכסיו לכתובת אשתו ואמר ר'ת שהשטר קיים ומגבינן ביה דדוקא הכא דהוי מברחת דלא קני להו בעל  דהוו נכסים שאין ידועים אמרינן דודאי להבריח נתכוון אבל במעשים אלו דאי לא הוי קני לוקח הויא קני להו ב'ח והאשה וכיון דבהכי לא הוי מוברח אית לן למימר דלמתנה גמורה איכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקלי </span>ואילני דקלי. </span>היינו כפי' ר'ת בהמוכר את הספינה (ב'ב דף פב. ושם:) דדקלים מתקיימין הרבה ולא כרשב'ם דפי' התם דאין מתקיימין יותר מד' וה' שנים גבי הא דאמר רב זביד דקל אין לו גזע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילני </span>וגופני אילני. </span>משמע דגופני גריעי מאילני וכ'ש מדקלי דעדיפי מאילני וקשה דאמרינן בהחובל (ב'ק דף צב. ושם)  אריסיה דשמואל אייתי ליה תמרי טעמינהו טעמא דחמרא אמר קא מכחשי בגופנא כולי האי (א) א'ל למחר אייתי לי מקורייהו משמע דגופני עדיפי מדקלי וי'ל דדקלי עדיפי בזה שאין צריך להוציא עליהם כלום כדי לתקנן אבל גפנים צריכין יציאה מרובה לזמר ולתקן הכרם דאם לא כן מתקלקל ומי שיכול לטרוח לעובדם ולשומרם כראוי יש בהן ריוח גדול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כללא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כללא </span>דמלתא. </span>ר'ח גריס גזעו מחליף קרנא אין גזעו מחליף פירא פי' דבר שאוכל הפירות והקרן מתקיים זהו קרנא ואין מוכרין אותו ליקח ממנו קרקע ודבר שהוא כלה שאין גזעו מחליף הוי כאילו נפלו לה פירות וילקח בהן קרקע ולפ'ז אמרי לה פירא הוא דקאמרי להאי כללא דהא אבא זרדתא ופירא דכוורי אין גזען מחליף כדפי' בקונטרס וקשה לרשב'א דמשמע דאמרי לה קרנא קאמרי להאי כללא מדלא נקט אמרי לה פירא לבסוף ועוד דאמר רב נחמן לקמן עיילא ליה גלימא פירא הוי מיכסי ביה כו' הל'ל קרנא הוי ועוד דא'כ הא דקתני פיר גפרית ומחפורת של צריף ר'מ אומר קרן הוי נמי פירות דחשיב כקרן המתקיים והבעל אוכל פירות וא'כ קשיא דר'מ אדר'מ דהא קתני במתניתין דלר'מ פירות מחוברין שמין אותם כמה הן יפין וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות וגפרית וצריף לא גריעי מפירות מחוברין ועוד דהשתא הוי ר'נ כר'מ ונראה כפי' הקונט' ור'ת גרס כר'ח ומפרש דלאו בנפלו לה פליגי אם ימכרם אם לאו דהא קאי אהא דקאמר פשיטא ארעא ובתי ארעא דאיירי בנפלו לה כספים ואהא קאי פלוגתייהו ומפרש דאם נפלו לה כספים ורוצה הבעל לקנות בהם אבא זרדתא ופירא דכוורי וכן משמע מתוך פירוש ר'ח דמפרש גזעו מחליף קרנא כו' הלכך היכא  דקתני</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>לא כרבנן כו'. </span>השתא משמע דסבר ר' ינאי דוולד בהמת מלוג לאשה וא'ת א'כ לימא ולד בהמת מלוג לאשה וי'ל לרבותא נקט דאפילו כפילא הויא דאשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פירא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פירא </span>דפירא לא תקינו ליה רבנן. </span>דוקא במידי דאתי מעלמא כגון כפל ולד בהמת מלוג אבל פשיטא דפירי דפירא נמי תקינו ליה רבנן כדתנן בהכותב (לקמן פג.) לעולם הוא אוכל פירי פירות עד שיכתוב כו' והא דקאמר משלם תשלומי כפל לאשה היינו כפל לחודיה אבל קרן לבעל תימה דגונב בהמת מלוג עצמה שהיא של אשה הוי הכפל לבעל דהא לא הוי פירא דפירא וגונב ולד בהמת מלוג דהויא דבעל הוי הכפל לאשה וריב'ן פירש דכ'ש בהמת מלוג עצמה דהוי הכפל לאשה והכי פי' פירא כיון דלא הוי מעלמא תקינו ליה רבנן והוא הדין פירא דפירא הא פירא דפירא דאתי מעלמא לא תקינו ליה וכל שכן פירא דאתי מעלמא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם דאיכא עורה. </span>קצת תימה לרשב'א דחשיב עורה שיור הא אם היה רוצה לשוחטה אינו יכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרי </span>עבדים ושפחות כו'. </span>משמע דזיתים וגפנים זקנים עושים קצת פירות מדפריך עלה מעבדים ושפחות ובעבדים ושפחות מיירי שעושים קצת מלאכה דאם אינם יכולים כלום מה מכירה שייך בהם ועוד דמסיק דפליגי דנפלו לה בשדה שאינה שלה ואי מיירי בזיתים וגפנים שנתייבשו לגמרי מ'ט דמ'ד לא תמכור והא ליכא שבח בית אביה דכיון דנתייבשו לגמרי לא יניח בעל השדה להשהותם אלא ודאי מיירי כשעושין קצת פירות וקשה לר'י מהא דאמר בפ' המקבל (ב'מ דף קט:) דההוא גברא דמשכן פרדסא לחבריה לעשר שנים וקש לה' שנים דפריך למ'ד התם פירא הוי מהא דתנן הכא נפלו לה זיתים וגפנים זקנים ימכרו וילקח בהן קרקע כו' אלמא קרנא הוי דאי פירא הוי יאכל הבעל עצים ומאי פריך הא מיירי שעושין פירות ולהכי חשיב גוף האילן קרנא ולא פירא וה'ה בההוא דמשכן פרדסא דהיכא דלא קש ועושין פירות שלא יקח ב'ח עצים דחשיבי קרנא כל זמן שעושין פירות אחריני ויש לומר דהכי פריך כיון דאמרי רבנן ילקח בהן קרקע לטובת הבעל מדפליג רבי יהודה ואמר שאינה צריכה למכור משום שבח בית אביה א'כ כי יבשו לגמרי נמי קרנא הוי וילקח בהן קרקע דאי פירא הוי אמאי אמרי רבנן ימכרו אדרבה טוב לו לבעל שיאכל פירות מה שהוא וימתין מעט עד שיתייבשו לגמרי ויהיו הכל שלו אלא ודאי קרנא הוי:  שיגרא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיגרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיגרא </span>דתמרי. </span>הקשה בקונטרס מאי אפילו והא תמרים עדיפי מגרוגרות כדאמרי' אכל גרוגרות ושילם תמרים תבא עליו ברכה ותירץ ר'ת דהא לא קאמר אפילו תמרי אלא שיגרא קבוצים הרבה יחד דאינן טובות כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכלה </span>ערלה. </span>והא דאמר רב יהודה בחזקת הבתים (ב'ב דף לו.)  אכלה (ג) שביעית וכלאים אינה חזקה פירש שם רשב'א כגון שאכל פירות דאיסורא ולכך לא הוי חזקה שלא אכל כדרך האוכלים ומיהו מדלא מקשה להו אהדדי נראה דהתם נמי גרסינן הרי זו חזקה וכן גריס ר'ח וכן נמצא בספר של רבינו גרשום וא'ת דהכא משמע דעצי כלאים מותרים ומ'ש מקשין של כלאי הכרם דאמר בפרק כל שעה (פסחים דף כו:) תנור שהסיקו בקליפי ערלה או בקשין של כלאי הכרם חדש יותץ ישן יוצן אלמא אסורין וי'ל דהתם בזרוע מעיקרא דאז הכל נאסר אבל הכא איירי בזרוע ובא והוסיפו הפירות מאתים ולא בעצים דאמרינן בפר' כל שעה (שם דף כה. ושם)  ובפרק כל הבשר (חולין דף קטז. ושם)  זרוע ובא הוסיף מאתים אין לא הוסיף מאתים לא ואין זה דוחק שהפירות הוסיפו מאתים ולא העצים דאורחא דמילתא הוי הכי דזמורות כבר הוי גדולות לפני זריעת כלאים:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישבע </span>כמה הוציא ויטול. </span>בפי' רבינו חננאל מקשין אמאי לא תנא האי נשבע ונוטל בהדי נשבעים ונוטלים דשבועות (דף מד:)  ומשני דלא חשיב אלא מידי שמכחישין את הנשבע כגון שכיר וחשוד וחנווני על פנקסו אע'ג דאין הבעל הבית מכחישו מ'מ חנווני ופועלים מכחישין זה את זה אבל הכא ליכא שום הכחשה ומהאי טעמא נמי לא חשיב הבא ליפרע מנכסי יתומים ומיהו ההוא אפי' ביתומים מכחישים נוטל בשבועה ונראה דהתם לא חשיב אלא אותם שצריך להשמיענו דנוטלין דאי לאו דאשמעינן ה'א דאפילו בשבועה אין נוטלין ואע'פ דשכיר למאי דחשיב ליה טרוד בפועליו מן הדין היה לו ליטול בלא שבועה דהוי ליה כאומר הלויתני ואיני יודע אם החזרתי לך דחייב ואינו נשבע אלא להפיס דעתו של בעל הבית מ'מ אי לאו דאשמועינן לא הוה ידעינן דחשיב כאיני יודע ואפילו בשבועה לא היה נוטל אבל הנהו דחשיב בהדי הבא ליפרע מנכסי יתומים אי לאו דאשמועינן הוה אמינא דנוטלין בלא שבועה מחמת השטר לא חשיב להו התם והלשון מוכיח כן דהתם קתני נשבעין ונוטלין משמע דאתא לאשמועינן דנוטלין והכא קתני לא יפרעו אלא בשבועה משמע דאי לאו דאשמועינן הוה אמינא דנוטלין בלא שבועה ואע'ג דתנא דברייתא בהכותב (לקמן דף פז:) חשיב פוגם שטרו בהדי הנהו דנשבעין ונוטלין ההוא תנא לא מחלק אי נמי איכא למימר טעמא כמו שאפרש לקמן בעזרת השם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איסתלק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסתלק </span>ליה בעל אסתלקו להו. </span>אע'ג דאמרינן (ב'מ דף עו.)  השוכר את הפועל לעשות בשלו והראהו בשל חבירו נותן לו שכרו משלם יש לומר דהכא האריסין יודעין שהקרקע של אשה היא ועל מנת כן נכנסו שאם תתגרש ויפסיד הבעל הכל אין להם עליו כלום דזה הם יודעים שהבעל לא יניח מלגרש אשתו בשבילם ודעתם להפסיד עמו כיון שלא התנו:  נכסים</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נכסים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נכסים </span>בחזקתן. </span>פ'ה דכי היכי דפליגי אמוראי בפרק מי שמת  (ב'ב דף קנח: ושם) בנפל הבית עליו ועל אשתו דקתני נמי התם נכסים בחזקתן ואיכא למ'ד בחזקת יורשי הבעל לפי שהיו באחריותו ואיכא למ'ד בחזקת יורשי האב לפי ששלה היו ואיכא למאן דאמר שהיו בחזקת שניהם ויחלוקו הכי נמי פליגי הכא ואין נראה לרבינו תם אלא הכא מודו כולי עלמא שהם בחזקת יורשי הבעל דהיבם כבר היה מוחזק בנכסים קודם מיתתה משעת מיתת אחיו שהוא יורש דאין לה ליקח כתובה כלל עד שתחלוץ ובית שמאי נמי מודו לבית הלל בהא כדאמר בהחולץ (יבמות דף לח. ושם) אבל בנפל הבית עליו ועל אשתו מוחזקין יורשי אב בנכסים כמו יורשי הבעל דהללו באין לירש והללו באין לירש שעדיין לא הוחזק בנכסים לא זה ולא זה ולהכי פליגי התם בחזקת מי ולבית שמאי יחלוקו בכל הנכסים אף בנכסי צאן ברזל דהתם קתני יחלוקו סתמא ולא קתני יורשי הבעל עם יורשי האב כדקתני הכא דמשמע דווקא בנכסי מלוג שבהן יורשי האב עיקר כמו שמדקדק בהחולץ ועוד דאי פליגי נמי הכא אם כן למאן דאמר בחזקת יורשי האשה תיקשי דאם כן בית שמאי מוקמי נכסי צאן ברזל בחזקת יורשי האשה טפי מנכסי מלוג דבנכסי מלוג קאמרי דיחלוקו ובנכסי צאן ברזל מודו לבית הלל דהוו בחזקת יורשי האשה למאן דאמר וזה אינו דבפרק אלמנה ביבמות (דף סו.) משמע דנכסי צאן ברזל בחזקת הבעל קיימי טפי כדקתני התם דעבדי צאן ברזל יאכלו בתרומה ולא עבדי מלוג וכן בכמה דוכתי ועוד למ'ד התם נמי בחזקת יורשי הבעל הוי טפי בחזקת הבעל מנכסי מלוג דבנכסי מלוג קאמרי דהוו בחזקת יורשי האב והא דלא עריב ותני נכסים עם הכתובה כדי ליתן טעם לדבר כלומר בחזקת מי שהיו עד עתה דהיינו הבעל אבל על הכתובה לא הוצרך טעם שדבר פשוט הוא דהוי בחזקת הבעל טפי מנכסי צאן ברזל וטעם זה אנו צריכין כמו כן לומר התם למ'ד בחזקת יורשי הבעל ובהחולץ הארכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יורשי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יורשי </span>הבעל קברי לה דקא ירתי כתובתה. </span>וא'ת לפירוש הקונטרס דאין ליורשי הבעל אלא מנה ומאתים ולא נדוניא והא אמרי' בפרק נערה (לעיל דף מז:) דקבורתה תחת נדונייתה מדאינו חייב לקבור ארוסתו וי'ל דשומרת יבם היתה ראויה ליטול קצת מנה ומאתים כדמסקינן דיבם כאחר דמי והוי כאילו הכניסה לו נדוניא שהיתה כתובתה על נכסי בעלה ואותו השעבוד היא מכנסת לו והרי היא כאילו נטלה והחזירה לו ולא דמיא לשאר ארוסה דלא מכנסה ליה מידי ולפי זה אפילו ביבמה מן האירוסין מיבעיא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא יורשי האב קברי לה דקא ירתי נכסים הנכנסים והיוצאין עמה. </span>לפי' הקונטרס למאן דאמר בחזקת יורשי האשה הוה ליה למימר דקא ירתי נמי נדונייתה אלא ניחא ליה לאסוקי אפי' למאן דאמר בחזקת יורשי הבעל וא'ת מאי קא מבעיא ליה והתניא לעיל קבורתה תחת כתובתה דהיינו נדונייתא ולא נכסי מלוג וי'ל דלאו דוקא נקט התם כתובתה דה'ה נכסי מלוג אלא דרגילות הוא טפי שמכנסת האשה לבעלה נכסי צאן ברזל מנכסי מלוג ולפירוש הקונטרס נמי מנה ומאתים דהכא כנדוניא דמי כדפירשנו:  איזוהי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איזוהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איזוהי </span>אלמנה שיש לה שני יורשין כו'. </span>מיתורא דמתני' דייק אבל עיקר מתני' לא מיירי בשומרת יבם אלא בסתם אלמנה דהא קתני מנכסי יתומין ושומרת יבם לית לה יתומין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>אח אני יורש כו'. </span>לפ'ה פריך שפיר אח אני יורש דאיני יורש מנכסיה כלום אלא מנה ומאתים של אחי הלכך אשתו אין אני קובר אבל לפי' ר'ת דנדוניא לכ'ע בחזקתו אינו מיושב כל כך שהרי הנכסים של אשה היו וכן גם לפירוש הקונטרס למ'ד בחזקת יורשי הבעל צריך ליישב וצריך לפרש דהכי פריך ולימא אח אני יורש כלומר זכותו של אחי אני יורש כמו שהיה עושה הוא אם היה קיים אבל חובתו לא אירש כדאמר באלו נערות (לעיל דף לד:)  הניח להן אביהן פרה שאולה משתמשים בה כל ימי שאילתה מתה אין חייבים באונסיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דבאין עליו משני צדדין אם אחיו יורש יקבור את אשתו. </span>כלומר אם באת לומר שאינו יורש כלום ממנה אלא מאחיו אם כן בעי למימר דהרי הוא כאילו אחיו קיים ולהכי לא באתה לידי גיבוי יקבור את אשתו כלומר יחשוב לגמרי כאילו הוא חי ויקבור אשתו כמו שהיה הוא קוברה ולפי זה דווקא בנפלה מן הנשואין ואם אינו קובר דלא חשיב כאילו הבעל חי א'כ באתה לידי גיבוי ויתן לה כתובתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>שמעת ליה דאית ליה מדרש כתובה ב'ש. </span>ולב'ה דלית להו מדרש כתובה ניתנה כתובה לגבות מחיים אע'ג דאינה גובה כתובתה קודם חליצה לענין זה ניתנה לגבות שיהיה לה קבורה תחת כתובה וא'ת והא ב'ה נמי אית להו מדרש כתובה דחזרו להורות כב'ש כדאמר בפ' האשה שלום (יבמות קיז. ושם) ולעיל סוף פ' נערה (דף נג. ושם ד'ה שאין) פירשתי ולפי מסקנא דשמעתין מצי דרשי ב'ה מדרש כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמעי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמעי' </span>להו לב'ש דאמרי שטר העומד לגבות כגבוי דמי. </span>אף ע'ג דלאביי לית ליה דכגבוי דמי כדמשמע בהחולץ (יבמות לח:) דפריך לרבא מההיא דנפל הבית עליו ועל אביו בכתובה מודה דכגבוי דמי משום חינא כדאמר התם א'נ בתר דשמעה מרבא סברה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שותות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שותות </span>והביא האיש כו'. </span>משמע דבסדר המשנה גרסינן או שותות ולא כמו שהיה כתוב שם בספרים לא שותות ותימה דהתם עיקר מילתיה ולא פריך לה כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בעינן לכשתנשאי לאחר כו'. </span>מצינו למימר דפריך לבית שמאי דנהי דאית להו לבית שמאי שטר העומד לגבות כגבוי דמי מיהו לענין זה מהני מדרש כתובה לכשתנשאי לאחר דלא יהיב לה קבורה מידי דהוי ארוסה דאע'ג דכגבוי דמי אין לה כתובה ומשני יבם נמי כאחר דמי ואי הוה גרסינן אלא הוה אתי שפיר דהדר ביה משינויא דלעיל ואתי האי טעמא נמי לבית הלל ומצו דרשי שפיר מדרש כתובה דכיון דכאחר דמי חשיב כאילו גבתה והחזירה לו הואיל והיא קצת בת גבייה אי נמי מצי למימר דלבית הלל פריך דלית להו כגבוי דמי אע'ג דס'ד דלית להו מדרש כתובה מ'מ פריך שפיר דהשתא ומה התם ביבמות לא בעו ב'ה למדרש כתובה כדי לגבות אלא מפסדי לה כתובה כ'ש הכא שיש לה להפסיד כתובה ע'י מדרש שיאמרו בית הלל שתפסיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יבם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יבם </span>נמי כאחר דמי. </span>ואע'ג דבפ'ק דקדושין (דף יג:) אמר גבי ואיש אחר יקחנה דיבם לא מקרי אחר הני מילי בלשון תורה אבל בלשון חכמים איקרי אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרוצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרוצה </span>שימכור בנכסי אחיו. </span>לפי שאינו יכול למכור ומכרו בטל לאלתר אפי' קודם שתבא לידי גבייה דהחמירו חכמים ביבמה לפי שלא כתב לה כל נכסי אחראין לכתובתיך ולכך תיקנו שאינו יכול למכור כלל שלא תצטרך לחזור ולטרוח ולטרוף מן הלקוחות ואפי' ישאיר לה כנגד כתובתה אינו רשאי למכור השאר דחיישינן שמא יאבדו או ישתדפו השדות שישאיר וא'ת מ'מ מה מפסדת והא אמר לקמן דאי לית לה מראשון תקינו לה משני וי'ל דמפסדת שצריכה לחזור ולטרוף הלקוחות דאפי' אי לית לה מנכסי הראשון אלא משעבדי לא תקינו לה רבנן משני דאי לאו הכי מאי אהני ליה מה שכתובתה על נכסי בעלה הראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מגרשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגרשה </span>בגט. </span>וא'ת והואיל וטעמא משום דלא כתב לה דקנאי יכתוב לה ולא יצטרך לגרשה וי'ל שאין האשה חפיצה דניחא לה שיהו על נכסי בעלה הראשון הואיל והם כל שעה בעין שאין רשאי למוכרם ואין לנו לכופה למחול דינה ופי' בקונט' והא דתנן בהניזקין (גיטין נה:) לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל הא אוקימנא באותן ג' שדות והקשה ה'ר שמואל דכ'ש בשאר נכסים כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף נ. ושם) למעוטי מאי אילימא למעוטי שאר נכסים  כל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>איתא נייחד לה שיעור כתובה כו'. </span>הואיל וחשבת לה כאילו גבתה והחזירה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולטעמיך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולטעמיך. </span>פירוש דלא אסקת אדעתך טעמא דאיבה לותבה ממתני' דמשמע הכי לא יאמר לה הרי כתובתיך מונחת על השלחן כדי למכור השאר אלא כל נכסיו אחראין לכתובתה ואינו יכול למכור שום דבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אלא </span>עצה טובה קמשמע לן. </span>פי' בקונטרס שמא יאבדו המטלטלין ונמצאת שלא בכתובה וצריך לכתוב כתובה אחרת וזה אינו אלא לר' מאיר דאמר אסור לאדם להשהות את אשתו שעה אחת בלא כתובה ונראה לר'י עצה טובה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה ולרשב'א נראה דגבי אשתו הויא עצה טובה שאם ייחד לה מטלטלין לא יוכל להוציאה לכך טוב לו שיהיו כל נכסיו אחראין לכתובה ויוציא הכל ולבסוף דמסיק טעמא דרבי אבא משום איבה הויא טעמא דמתניתין נמי משום איבה בין ביבמתו בין באשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יאמר הואיל ואני יורש החזקתי. </span>וא'ת ולמחול לנפשיה דהא אמרי' המוכר שטר חוב לחברו וחזר ומחלו מחול ואפי' יורש מוחל וי'ל דשאני הכא דאינו יורש אלא מכחה אי נמי כר' מאיר דדאין דינא דגרמי ומגבי ביה דמי שטרא מעליא כדאמרי' לקמן (דף פו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>דטבא ליה עבדו ליה. </span>פירש בקונטרס שתהא הקרן קיימת ויאכל פירות וקשה דלא סגי דלא אשמועינן אלא בנכסי אחיו ונראה דטבא ליה עבדו ליה דהיינו דהוי שלום בית טפי [שתהא בטוחה] יותר לפי שלא כתב לה דקנאי ודקנינא אי נמי דלא זילי נכסי כל כך כשיש לה הרבה מנכסי בעלה הראשון שתטול כתובתה מהן ולא יהיו יראין הלקוחות שתטרוף מהם ואם תאמר ונימא נמי שלא יהיה מכר מהאי טעמא משום דטבא ליה עבדו ליה וי'ל דמשום טובתו לא נפסיד ללקוחות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>מאיר היא דאמר מטלטלי משתעבדי לכתובה. </span>אומר ר'ת דלא אמר ר'מ לגבות מיתמי אלא דוקא מיניה ויבם במקום אחיו קאי והוי כמו מיניה וכן משמע בכמה דוכתין דבמיניה פליגי וליכא למימר דלר'מ [מטלטלי] דיתמי נמי משתעבדי לכתובה וכמקרקעי דמי דא'כ אפי' לית לן דרבי נתן דין הוא שתגבה ממנו כאילו הוו מקרקעי ועוד דהשתא מלוה דעדיפא דמודו רבנן דגבי מיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה מודה ר'מ דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי ליה כתובה דגריעא דלרבנן אפילו מטלטלי דידיה לא משתעבדי כ'ש דלר'מ לא משתעבדי לה מטלטלי דיתמי וא'ת דבפרק נושאין על האנוסה (יבמות דף צט. ושם) תניא יש מוכר את אביו להגבות לאמו כתובה כיצד כו' וקאמר הא מני ר'מ היא דאמר מטלטלי משתעבדי לכתובה והשתא הא אפילו ממטלטלי דיתמי לא גביא כדפרישית (א) כ'ש ממטלטלי דמקבל מתנה דאלים טפי כדמשמע ביש נוחלין (ב'ב דף קלג.) דדייק השתא בירושה דאורייתא אלמנתו ניזונת מתנת שכיב מרע דרבנן לא כל שכן משמע אבל מתנת בריא דהויא דאורייתא אינה ניזונת אלמא גריעא ירושה ממתנת בריא וי'ל דההיא דיבמות איירי במתנת שכיב מרע דגריעא מירושה:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אשכחן תנא דמחמיר תרי חומרי בכתובה. </span>ואם תאמר והא דתנן בהכותב (לקמן דף פד. ושם) מי שמת והניח אשה ובעל חוב ויורשין והיה לו פקדון או מלוה ביד אחרים ר' טרפון אומר ינתנו לכושל שבהם ומפרש בגמרא לכתובת אשה משום חינא ולמאן דאמר נמי לכושל שבראיה אם היתה כתובת אשה כושל היה מודה או אם לא היה בעל חוב כלל היו נותנין לאשה ואי הוה מפרשינן דהתם לא מן הדין אלא מצוה ליתן לכושל שבהם הוה ניחא ואפי' אי דינא הכי יש לומר דשאני התם דאין היורשין מוחזקין מן הפקדון והמלוה לכך אין צריך לדרבי נתן תדע דלא חשיבי מוחזקין דהא אי הוו חשיבי מוחזקין לא הוו מטלטלי דידהו משתעבדי לכתובה או לב'ח אבל הכא הרי היבם מוחזק מאותה מלוה שהרי הוא החייב ואפי' היו אחרים חייבין הוה חשיב יבם מוחזק דבמקום אחיו קאי לכך צריך דר' נתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פומבדיתאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פומבדיתאה </span>רמאה. </span>ואם תאמר ומה רמאות עשה הא אמר רב יוסף לא הוי זביניה זבינא ועוד דמה תיקן בכך דאמר איפלוג מהשתא ואומר רבינו יצחק דלעיל חזר בו הפומבדיתאה ולא רצה ליתן אחר שיבם והא דקאמר רב יוסף כו' לא משום שהיה צריך לאותו מעשה אלא לפי ששייך עליו אותו הדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>בידו הכא לאו בידו. </span>פירש בקונטרס הלכך כי אמר ליה נמי לכשאכנוס זכה מעכשיו לאו מידי הוא דקיימא לן כרב יוסף דפסקינן לקמן הלכתא כוותיה ואפי' אית לן יבם ואח'כ חילק מה שעשה עשוי השתא מיהא לאו בידו הוא וקשה לרשב'א דמאי שנא מדאמר רב בפ'ק דבבא מציעא (דף טז: )  שדה זו לכשאקחנה ממך קנויה לך מעכשיו קנה אע'ג דלאו בידו וי'ל דרב סבר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ולא קיימא לן הכי דפסקינן בפרק אף על פי (לעיל דף נט.) כרבי יוחנן הסנדלר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דאמר מעכשיו והא דלא אמר מעכשיו. </span>לא דמי לאומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שלשים ולא בא אחר וקידשה בתוך שלשים יום דמקודשת אע'פ שנתאכלו המעות אע'פ שלא אמר מעכשיו כדאמרינן בפרק האומר בקידושין (דף נט.) דבכסף ודאי לא בעינן מעכשיו שאם לא תתקדש לו חייבת לשלם והוי כאילו הכסף בעין לאחר שלשים אבל הכא גבי משיכה אם לא אמר מעכשיו לא קנה לאחר שלשים יום דבשעת קנייה כבר פסקה המשיכה ורב נמי דאמר בפרק קמא דבבא מציעא (דף טז:) שדה זו לכשאקחנה ממך קנויה לך מעכשיו קנה היינו (מעכשיו) משום דסתם קניית שדה הויא בשטר ולכך צריך מעכשיו שמא יאבד השטר או יקרע ולא יהיה בעולם בשעת קנייה ואע'ג דרב מספקא ליה באומר מעכשיו ולאחר ל' אי תנאה הוי אי חזרה הוי במעכשיו לכשאקחנה קנה דהא דקאמר לכשאקחנה היינו משום דאינה שלו עתה ואינו יכול להקנותה אלא לכשיקחנה ועוד כיון דקאמר מעכשיו לבסוף ליכא לספוקי במידי ואם תאמר ור' יוחנן דהכא מאי קסבר אי חזרה הוי אמאי קנה דכיון דחזר בו הא בטל מעכשיו ואי תנאה הוי אמאי בעינן שתהא עומדת באגם דהכי משמע בהכותב (לקמן דף פו: ושם) דדוקא בעומדת באגם קנה דאפילו עומדת ברשות מקנה נמי דהא קנה מעכשיו כיון דתנאה הוי ולא חזר בו עד לאחר שלשים וי'ל דר' יוחנן לטעמיה דלית ליה תנאה הוי ולא חזרה הוי אלא מעכשיו מתחיל הקנין ואינו נגמר עד לאחר שלשים וכן אית ליה בהאומר בקידושין (דף ס.) ולהכי צריך שתהא בסוף שלשים באגם שהוא מקום הראוי למשיכה ובהאשה רבה (יבמות צג. ד'ה קנויה) הארכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתלושין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתלושין </span>כל הקודם זכה. </span>ואם תאמר בשלמא קדם הוא זכה דקסבר דמטלטלין לא משתעבדי לכתובה כדפירש בקונטרס אלא קדמה איהי אמאי זכתה לר' עקיבא דאמר לקמן (דף פד.) דאין מרחמין בדין אלא ינתנו ליורשין ואית ליה דאפילו קדמה היא לא זכתה כדמוכח התם בגמרא וי'ל דהתם דלגבות אפילו קדמה איהי לא זכתה אבל הכא שאין לה אלא שיעבוד בעלמא לא חשו ולקמן הארכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויבמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויבמה </span>אמר רחמנא. </span>וליכא למימר ואימא הכי נמי דאיצטריך ויבמה לכמה דברים:  מהו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא מצוה דרמא רחמנא עליה עבדה כו'. </span>הא פשיטא דכשיבמה מותר לבא עליה ביאות הרבה כמו שירצה ולית לן למימר מצוה דרמא רחמנא עליה עבדה בביאה ראשונה דסברא הוא דלא אמר רחמנא ויבמה כדי לגרשה לאלתר אבל בנישואי אחריני אימא תיקום באיסור אשת אח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>הוא דלא כתב לה דקנאי כו'. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע דבאשתו כיון שכתב לה אם יאבדו חייב לשלם והוה אמינא דיכול לייחד קא משמע לן דאפילו הכי אינו יכול לייחד דכיון דסבורה דלית לה לא סמכה דעתה אע'ג דאית לה הויא בעילתו בעילת זנות כדמוכח באע'פ  (לעיל דף נו: ושם) וקשה לרשב'א דמשמע בריש אע'פ (שם דף נה.)  דבאשתו כשמייחד לה מטלטלין סתמא אין אחריותן עליו אע'ג דכתב לה דקנאי גבי אין עושין כתובת אשה מטלטלין בשלא קיבל עליו אחריות ועוד הקשה דמה מפסדת יבמתו כשמייחד לה דכי היכי דבאשתו קאמר כשייחד לה סתם ונאבדו חייב לשלם יבמתו נמי כשייחד לה סתם ונאבדו חוזרת על נכסי בעלה הראשון דאחריות כתובתה עליהם ורבינו יצחק פירש התם הוא דלא כתב לה כלומר אי לא תנא אלא רישא הוה אמינא דטעמא כדבעינן למימר לקמן דלא ייחד לה ליבמה כדי למכור שאר נכסים דאינו יכול למכרם כיון דלא כתב לה דקנאי אבל באשתו לא שייך לומר שלא יוכל למכור מהאי טעמא דהא כתב לה דקנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קא </span>משמע לן כרבי אבא. </span>שאינו יכול למכור בנכסי אחיו כלל וא'ת והא מרישא שמעינן לה דתנן הניח אחיו מעות ילקח בהן קרקע כו' וכיון דצריך לקנות אם כן אי אפשר לו למכור וי'ל דאי מרישא ה'א דוקא כנגד כתובתה אבל כל הנכסים לא קמ'ל ממשנה יתירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>יבמתו דלא איהו כתב לה כו'. </span>תימה וליתני ההיא דהכא ולא ליתני ההיא דלקמן דאשתו שמעי' מק'ו דיבמתו וי'ל דשמא הוה אמינא סברא איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתחלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתחלה </span>היו כותבין לבתולה מאתים כו'. </span>פירוש היו מיחדים לה כתובה ולא היה אחריות הכתובה על כל הנכסים אם יאבדו אלו המעות והיו מזקינין ולא היו נושאין נשים שלא היו רוצות לינשא שהיו יראות שמא יצניעו היורשין אותם מעות שיחדו לה לכתובתה התקינו שיהו מניחין אותה בבית אביה שאין היורשין יכולין להצניען ומה שלא תיקנו מתחלה ליתן לידה אותן מעות כמו שתיקנו בסמוך כשהיו עושין מהן קלתות היינו משום דאין דרך ליתן לה מעות לשמור אבל כלים רגילה היא לשמור א'נ לא ממש היה נותן מעות ומיהו אין כל כך המעות ברשותה כמו הקלתות שנותנת בהם חפציה והם כל שעה אצלה ולא היו היורשין יכולין להצניעם כמו המעות ואפילו היו יכולין להצניען כמו המעות אינן רשאין דכשרואין אותן ניכר לכל שהוא שלה וכן פירש ר'ח שהיו נותנים לה ועדיין כשהיה כועס עליה אומר לה לכי אצל כתובתיך שבתחילה לא היה אומר לה שפעמים כשהיה דחוק למעות היה מפייסה ומלוה לו והוא משלם לה אבל עכשיו אינם ברשותה ולא היה נהנה מהם כלל התקינו שיהו מניחין אותם בבית חמיה והיתה עושה מהן קלתות וכשהיה דחוק למעות ביותר היתה משאלת לו למשכנם ועדיין כיון שלא היה אלא ריוח מועט כשכועס הרבה אומר לה טלי כתובתיך וצאי עד שבא שמעון בן שטח ותיקן שיהיו כל נכסיו אחראין ולא היה מייחד לה כלום וסומכת על כל נכסים שעתה היה קשה עליו להוציא מעות וליתן לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עביט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עביט </span>של נחושת גרסינן. </span>שנותנין בו ענבים ומוליכן למעצרתא ודוגמתו בפרק איזהו נשך  (ב'מ דף עב:) ועל העביט של ענבים כן נראה לרבינו תם:  הדרן עלך האשה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכותב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכותב </span>לאשתו דין ודברים אין לי בנכסיך הרי זה אוכל פירות כו'. </span>והא דתנן בחזקת הבתים (ב'ב מב. ושם) ולא לאיש חזקה בנכסי אשתו ופריך בגמרא פשיטא כיון דמשתעבדא ליה לפירא פירא הוא דקא אכיל לא צריכא דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך לאו דוקא דא'כ אכתי משעבדי ליה לפירא אלא לא חש להאריך ואיירי דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן בחייך ובמותך. </span>ברוב ספרים גרסי' ובפירי פירותיהן וצ'ל דסתם לן כרבי יהודה וא'ת תפשוט מהכא בגמרא דעד עולם לאו דוקא מדלא תנא ליה ושמא לא חש להאריך אלא לסתום כר' יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>לי עסק בה. </span>וא'ת דאמרינן בהשולח (גיטין מג: ושם) גבי המוכר עבדו לעובד כוכבים יצא בן חורין וצריך גט שחרור ואם כתב לו אונו זהו שחרורו מאי אונו אמר רב ששת דכתב ליה לכשתברח ממנו אין לי עסק בך משמע דאין לי עסק בך הוי לשון טוב ונראה לרשב'א דאין לי עסק בך הוי כמו שאומר לו הרי את לעצמך הילכך גבי עבד שיכול לזכות בעצמו קני אבל שדה איך יזכה בעצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדרב </span>כהנא כו'. </span>ואם תאמר היכי מייתי ראיה דמהני לשון דין ודברים שהוא לשון גרוע דלמא כל הנהו דמייתי מיירי בלשון טוב ואי אפשי בה דמייתי הוי לשון טוב כדמוכח בפרק בתרא דכריתות (דף כד.) ויש לומר דמדקאמר נחלה הבאה לו לאדם דווקא ולא שבאת לו כבר משמע דבלשון גרוע מיירי דבלשון טוב אפילו באת לו כבר יכול להתנות עליה ולר'י נראה דאלשון דין ודברים אין צריך להביא ראיה דמהני דמסתברא הוא דמהני היכא דלא באה לידו כמו בעלמא לישנא מעליא אלא מייתי ראיה דלא תיקשי למאי דאוקמה בכתב לה ועודה ארוסה היכי מצי מקני לה והא קיימא לן דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ואף על גב דרבי ינאי דמוקי לה בכותב לה ועודה ארוסה סבר בהאשה רבה (יבמות צג. ושם) דאדם מקנה מכל מקום מייתי ראיה לדידן דקי'ל דאין אדם מקנה מדרב כהנא שיכול להקנות בכה'ג ולבסוף מייתי ראיה דרבא ליתן טעם דיכול להתנות אף על פי שלא בא לעולם דכיון דלטובתו תיקנוה יכול לומר אי אפשי באותה טובה ובמילתיה דרבא לחודא לא סגי בלא מילתיה דרב כהנא דממילתיה דרבא לא שמעי' שיכול להתנות בדבר שלא בא לעולם אע'ג דקאי על מילתיה דרב הונא דאיירי במזונות שלא באו לעולם התם אינו חידוש במה שאין לה מזונות דאטו יש לה ליטול מזונות בעל כרחה וכשרוצה חוזרת בה ולא קא משמע לן רב הונא אלא שיכולה להפקיע מעשה ידיה מבעלה וא'ת בלא רב כהנא נמי למה לא יוכל להסתלק בכותב לה ועודה ארוסה מידי דהוה אשאר כסות ועונה (לעיל דף נו.) דלרבי יהודה בדבר שבממון תנאו קיים ורבי מאיר נמי לא פליג אלא משום דקסבר מתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ויש לומר דהכא מיירי באומר לה שלא דרך תנאי אלא אומר לה דין ודברים אין לי בנכסיך ועוד דלאשה איבעי לה לאתנויי ומתני הבעל והוה ליה פטומי מילי בעלמא והשתא מייתי מדרב כהנא דנהי דמכח תנאי לא מהני מכח סילוק בעלמא מועיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנו </span>מידו מהו. </span>פירש בקונטרס דאברייתא קאי וקשה לר'י דמה יש להועיל שם קנין שהרי למי מקנה אותה והלא לכ'ע מפקר לה ונראה לר'י דאנשואה קאי דאמרינן דידו כידה אי מהני לה שום קנין או לא:  בוצינא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בוצינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בוצינא </span>טב מקרא. </span>לא כפי' הקונטרס דפירש דשניהן מין דלעת הן דהא קישואין מתרגמינן בוצינא וקרא היינו דלעת כדמוכח בפ' הנודר מן המבושל (נדרים נא.) וקישואין ודילועין שני מינין הן כדתנן במס' כלאים (פ'ג מ'ה) נוטע אדם קישות ודלעת בתוך גומא אחת ובלבד שיהא נוטה שער שורה זו לכאן ושער שורה זו לכאן ודלעת גדולה וחשובה יותר מקישואין אלא שמאחרת להתבשל והקישות ממהרת לבשל ומשל הדיוט כך הוא שאדם אוהב הקישות יותר שיהנה בה מהרה ממה שהוא אוהב דלעת ולהמתינה אע'פ שהיא טובה יותר. ר'ת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתה </span>שכיחא. </span>שמא משום דרוב פעמים מסתכנת בלידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכירה </span>לא שכיחא. </span>שקשה לה למכור משום שבח בית אביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר בנכסייך ולא בפירותיהן. </span> (א) למאי דלית ליה לרב אשי יד בעל השטר על התחתונה תימה אמאי קתני שאם מכרה ונתנה קיים בדיעבד לכתחילה נמי תמכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פירי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פירי </span>פירות דוקא. </span>ואפי' לא כתב עד עולם נסתלק כאילו כתב עד עולם אבל אין לפרש דאי פירי פירות דווקא עד עולם לא מהני דהא מסיק אם תמצא לומר פירי פירות דווקא עד עולם למה לי הא קמ'ל דכיון דכתב לה פירי פירות כמאן דכתב לה עד עולם דמי משמע דעד עולם פשיטא ליה טפי דמהני אפילו כשנאמר פירי פירות דווקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא עד עולם אפירות. </span>פי' בקונטרס דהוי עד עולם לא בשנה ראשונה ולא בשניה וקשה לר'י דמה לי ראשונה ומה לי שניה ועוד דאפי' רבי יהודה מודה דפירות גופייהו לא אכיל לעולם ואפילו לא כתב לה עד עולם אלא דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהן מדלא פליג אלא בפירי פירות אלא הכי פירושא הוה אמינא עד עולם אפירות שבחייה ובמותה לא יאכל פירות להכי איצטריך פירי פירות לומר דלא יאכל לעולם לא פירות ולא פירי פירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקסבר </span>ירושת הבעל דרבנן ועשו חיזוק. </span>וא'ת בפירות אמאי תנאו קיים לכ'ע וי'ל דבפירות דלא שכיחי לא עבדו רבנן חיזוק כדאמרי' בריש אע'פ (לעיל נו: ושם) אבל ירושת הבעל שכיחא דנכסי צאן ברזל שכיחא טפי מנכסי מלוג דאפילו ליתומה עניה אין פוחתין מחמשים זוז:  וסבר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסבר </span>רב תנאו קיים והא איתמר כו'. </span>ואע'ג דבפרק הזהב (ב'מ דף נא: ושם) מוקי רב נפשיה אפי' כר' יהודה דאמר בדבר שבממון תנאו קיים דעד כאן לא קאמר ר' יהודה התם אלא דידעה וקמחלה הכא מי ידע דמחיל הכא ליכא לשנויי הכי דה'נ לא ידע דמחיל שהרי אינו ברור לו שהיא תמות בחייו שמא הוא ימות בחייה לכך פריך שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>סבר דאפי' בדרבנן תנאו בטל. </span>פירש בקונטרס דהיינו בפירות וקשה לר'י דא'כ רב דלא כחד דהא במתניתין אפילו לר' יהודה מהני תנאה בפירות והיינו משום דלא שכיחי כדאמרי' בריש פרק אע'פ  (לעיל דף נו:) ונראה לפרש בדרבנן היינו בעלמא בשום דבר דהוי מדרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>פגם משפחה לישקול דמי וליהדר. </span>תימה לרשב'א דא'כ מאי איריא ביובל אפי' בלא יובל נמי דע'כ ביובל איירי דאי בלא יובל קאמר דמחזיר א'כ אמאי איצטריך ליה לרב למימר דסבירא ליה דירושת הבעל דאורייתא הו'ל למימר דרבנן ועוד דאיובל מיתנייא וצריך לומר דליכא פגם משפחה עד היובל שאז כל  הירושות חוזרות וזו אינה חוזרת וניכר שהם קבורים בשל אחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכתובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכתובת </span>אשה. </span>תימה דהא תנן בבכורות בפרק יש בכור (נב. ושם) דאין אשה נוטלת בראוי ומלוה חשבי ליה רבנן ראוי בפרק יש נוחלין (ב'ב דף קכה: ושם)  וצריך לחלק דדוקא גבי בכור חשיבה מלוה ראוי ולא לכתובת אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכתובת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכתובת </span>אשה משום חינא. </span>פירש ר'ח שימצאו הנשים חן בעיני האנשים ויהיה להן קופצים יותר וכן משמע בערוך ובירושלמי וכן משמע לקמן בפ' אלמנה  (דף צז:) דפריך למ'ד משום חינא יורשים מאי חן איכא ומשני שירשתה בתה או אחותה פי' שאף היא צריכה שיקפצו עליה בני אדם ולפי' הקונטרס נמי יש לפרש דכיון שרואות בתה ואחותה שכך בקל באה להם כתובה נשאות יותר ברצון לאנשים ואל תתמה דהכא יפה כח האשה מכח בעל חוב משום חינא ולענין זיבורית תנן בהניזקין  (גיטין מט: ושם) דבעל חוב בבינונית וכתובת אשה בזיבורית וגירעו כחה מכח בע'ח משום דיותר ממה שהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא ולא חשו משום חינא לעשות דינה בבינונית כבעל חוב דאין לדמות תקנת חכמים זו לזו כענין שמצינו משקי בי מטבחיא דכן שהקילו שלא להרבות טומאה במקדש ולענין כמה דברים החמירו יותר כדאמרינן בפסחים (דף טז. ) :  ולרבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>עקיבא תפיסה לא מהניא כלל. </span>פי' ר'ת דקשיא ליה דתנן בפרקין לעיל (דף פ:) גבי שומרת יבם קדמה היא זכתה כו' אע'ג דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה מ'מ מהניא תפיסה אטו מי נימא דמתני' דלא כרבי עקיבא אמר רבא אמר רב נחמן והוא שתפס מחיים פירוש דמהניא תפיסה מחיים דבעל אפי' לר'ע דההיא שעתא לא שייכא שבועה ולא קרינא ביה הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה וכיון דאין צריכין שבועה זכו במה שבידם ומתניתין דלעיל גבי יבם כאילו תפסה בחיי הבעל דבמקום אחיו קאי הלכך קדמה היא זכתה ומיהו משמע בריש אלמנה לקמן (דף צו. ושם) דלא מהניא תפיסה לכתובה אפילו מחיים דבעל כמו שאפרש בסמוך ומ'מ יש ליישב פירוש ר'ת דנהי דלא מהניא תפיסה מחיים דבעל משום דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים מ'מ כיון דתפיס מחיים מהניא לבעל חוב ואפי' לר'ע בחיי היבם נמי מהניא תפיסה ובקונט' פי' דלשון שאלה היא וממתני' דלעיל לא מצי למיפרך כדפירשתי התם (א) (ד' פב. ד'ה לא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שתפס מחיים. </span>נראה לפרש דבבעל חוב איירי דבכתובה לא מהניא תפיסה לרבא דהכא אפי' מחיים כדמסיק רב יעקב משמיה דרבא כרבינא דהתם (לקמן דף צו.) דאמר לא אמרו דמהניא תפיסה במטלטלין אלא למזונות אבל לכתובה מפקינן ובתפיסה מחיים איירי דאי בתפיסה דלאחר מיתה היכי בעי התם מר בר רב אשי למימר דאפי' בכתובה לא מפקינן וכן משמע בהלכות גדולות דמחיים איירי דפירשו התם דהיינו טעמא דלא מהניא תפיסה בכתובה כמו בבעל חוב משום דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים ומיהו למזונות תקנו רבנן כמו שתקנו שמוכרת שלא בב'ד לצורך מזונות ור'ח פי' לקמן דהא דא'ל רב יעקב לרבינא הכי אמרינן משמיה דרבא כוותך אינו דהא אמר רבא גופיה התם לקמן (דף צח.) זילו והבו לה לההיא דתפסה כסא דכספא לכתובתה ואומר ר'י דלאו ראיה היא דאיכא למימר דההיא תפיסה דכסא דכספא הויא ברשות יתומים ושמא סבורין היו להפסידה מזונות ע'י תפיסה זו לכך נראה דהכא בבעל חוב איירי ורבינו חננאל פסק לקמן דכמר בר רב אשי קיי'ל דאמר בין לכתובה בין למזונות מה שתפסה תפסה דבכולי הש'ס קיי'ל כמר בר רב אשי בר ממיפך שבועה (שבועות מא.) וחיורי (חולין דף עו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שפיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפיר </span>תפסתוה. </span>תימה לפי מה דתרצינן לעיל מר סבר מטין איתמר משמע דלכתחילה עבדינן כר'ע והיכי קאמר להו הכא שפיר תפסתוה ושמא זה חשיב כמו דיעבד כיון דכבר תפסוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אית </span>לך סהדי דתפסיה. </span>לא גרסי' דלאחר מיתה אלא כיון דאית ליה סהדי דתפסיה מיניה ובעל כרחו גזלה תו לא מצי למיטען לקוח הוא בידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויתיב </span>רבי אבא גבייהו. </span>משמע הכא דסבר רבי אבא דעבדא כמטלטלי דמי ואע'ג דבפ' יש נוחלין (ב'ב דף קכח.)  שלח ר' אבא הלכה גובין מן העבדים הא אמרינן התם במסקנא דאין גובין איתמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את </span>תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים. </span>כאן משמע דאע'ג דעשאו שליח דאמר ליה זיל תפסה אפ'ה לא קנה ולא כמו שפירש בקונטרס בפ'ק דב'מ (דף י. ושם) דדוקא בשלא עשאו שליח לא קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבי יוחנן כו' לא קנה. </span>וא'ת דאמרינן בפ'ק דב'מ ר'נ ורב חסדא דאמרי תרוייהו המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו מ'ט דהוי תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים והתופס כו' לא קנה וא'כ ר' יוחנן דאמר התם המגביה מציאה לחברו קנה חברו סבר דהתופס לבעל חוב קנה וי'ל דשאני גבי מציאה דאיכא למימר מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה משא'כ הכא:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיגו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיגו </span>דיכלי למימר לא היו דברים מעולם יכלי למימר כו'. </span> אחר שנתקנה שבועת היסת איירי דשליח נוגע בעדות והוי מיגו טוב אבל קודם שנתקנה שבועת היסת דשליח אינו נוגע בעדות דמיגו דמצי אמר הדרתינהו ללוה מצי נמי אמר פרעתינהו למלוה כדאמרינן בריש פ'ב דקידושין (דף מג:) לא הוי מיגו דלא חציפי להכחיש את העד כיון שאינו נוגע בדבר כדמוכח גבי נסכא דר' אבא בפ' חזקת הבתים  (ב'ב דף לד. ושם) דלא מהימן למימר דידי חטפי במיגו דאי בעי אמר לא חטפתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לתקוני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לתקוני </span>שדרתיך ולא לעוותי. </span>דוקא משום דהזכיר לו ליקח שטר או בתחילה או בסוף דאית ליה לאסוקי אדעתיה וליקח מהם השטר קודם אבל אם לא הזכיר לו לקיחת השטר ולא אמר לו טפי אלא הב זוזי פטור דמצי אמר את מהימנת להו ולא אמרת לי שקול שטרא כדאמרינן גבי חנווני על פנקסו בריש ב'מ (דף ג.) דחנווני אומר לבעל הבית אנא שליחותך עבדי מה אית לי גבי שכיר אף על גב דמשתבע לי לא מהימן את מהימנת ליה דלא אמרת לי הב ליה בסהדי:  אית</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אית </span>לך סהדי דתבעתינהו מחיים. </span>וא'ת ואמאי צריכה סהדי ניהמני לדידה במיגו דאי בעיא אמרה לקוחין הן בידי דאע'ג דקיי'ל דאין אותיות נקנות במסירה וצריכה מסירה ושטר לקיחה ה'מ לקנות החוב אבל לקנות הנייר קני בלא שטר הואיל והיא מוחזקת בו והך איתתא לא היתה חוששת אלא לקנות מלוגא דשטרי בלא החוב מדקאמרה מחיים תפיסנא ותפיסה מחיים לא מהניא לגבות החוב דלא עדיפא ממסירה אלא דע'י כך היתה יכולה לדחוק היורשים שיפרעו היורשין מה שהיה חייב לה במה שלא תחזיר מלוגא דשטרי והוי כמו משכון ואומר ר'י דלא חשיב מיגו הואיל ועכשיו אינה יכולה לטעון לקוח הוא בידי שכבר אמרה מחיים תפיסנא ומשום דאי בעיא אמרה לקוחין הן בידי בשעה שאמרה מחיים תפיסנא לא מהימנא השתא דבאותה שעה שאמרה מחיים תפיסנא סבורה היתה שהיא טענה מעולה ולא היתה יודעת שהיא צריכה לטעון דתבעינהו מינה מחיים מדלא טענה מעצמה וראיה מסוף פרק זה בורר  (סנהדרין דף לא.) גבי ההיא איתתא דנפק שטרא מתותי ידה ואמרה ידענא בהאי שטרא דפרוע הוא ולא הימנה ר'נ משום כיון דאתחזק בבי דינא פי' שראינו השטר בידה אי בעיא קלתיה לא אמרי' אע'פ שאם אמרה פרוע הוא קודם שראינו השטר בידה היתה נאמנת במיגו דאי בעיא קלתיה השתא שראינוהו בידה אין נאמנת עוד דהשתא לית לה מיגו ועוד ראיה מדתנן בפרק שבועת הדיינין (שבועות דף לח:) מנה לי בידך ואמר לו הן למחר אמר לו נתתיו לך פטור ופריך בגמרא (דף מא.) מינה למ'ד המלוה חברו בעדים צריך לפורעו בעדים והא הכא כיון דתבעי' בעדים כמאן דאוזפיה בעדים דמי וקתני פטור ומאי קושיא שאני הכא דמהימן במיגו דאי בעי אמר אתמול להד'מ אלא ודאי מיגו למפרע לא אמרינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מרענא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרענא </span>לשטרא אפומיה. </span>פי' ר'ח בפ' שבועת הדיינין (שם דף מב. ושם ד'ה איתרע) דכל מרענא דבהש'ס לגבי שטר היינו שצריך בעל השטר לישבע קודם שיגבה והלשון משמע כן מדלא מסיק לא מיקרע קרעינן ולא מיגבא מגבינן ביה כדאמרינן באלו נערות (לעיל דף לו:) האי שטרא ריעא לא מגבינן ביה (ולא מיקרע קרעי' ליה) וא'ת למאי הלכתא אמר רב פפא דמרעינן ליה אי לשבועה כדפירשנו אפי' לא מהימן כבי תרי יתחייב שבועה הבא ליפרע כדתנן במתני' (לקמן פז.) עד א' מעידה שהיא פרועה לא תפרע אלא בשבועה וי'ל דרב פפא קאמר אפילו יהא קרוב שאינו בר עדות כמו בת רב חסדא שלא היתה בת עדות ודקא א'ל נמי לרב פפא איכא איניש אחרינא בהדי מר צ'ל שהיה רב פפא קרובו של בעל השטר או של נתבע להכי ליכא להימניה אפילו לשבועה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>מיחזי כשיקרא. </span>והתם נמי מיחזי כשיקרא שכתבו לה פלונית נשבעה ונפטרה מפלוני ונתנוהו ביד שליש שיתן לה לאחר שבועה ומה שלא כתבו לה אם תשבע פלונית תפטר דלא הוה מיחזי כשיקרא היינו משום שלא להצריכה עדים היום או למחר:  חדא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>דידענא ביה בר' מיאשא דלא אמיד. </span>אע'ג דאילו הוה ר' מיאשא קיים והוה טעין שלי הוא היה מהימן אע'ג דלא אמיד דאימור מציאה אשכח או מתנה נתנו לו מ'מ לא טענינן ליתמי דמילתא דלא שכיחא היא כי היכי דלא טענינן להו נאנסו בסוף פרק המוכר את הבית (ב'ב דף ע: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>הא קא יהיב סימנא. </span>אין לפרש ועוד אפי' אמיד דאי אמיד מה מועיל הסימן דלמא זבנה מיניה אף על גב דהאי סימן דציירי בסדיניה אין רגילות לידע אם לא שהפקיד אצלו מ'מ בכסא דכספא ומטכסא דבסמוך ליכא סימן אלא בגופם וההוא לא הוי סימן שהפקיד דאיכא למימר דזבנה מיניה אלא יש לפרש דהנך תרי טעמי אין מועילין זה בלא זה דבעינן דלא אמיד וסימן וא'ת בסוף פ'ק דלעיל (דף יג:) גבי ארוס וארוסתו דקאמר חדא דהא קא מודה ועוד האמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר'ג א'ל אביי ובהא כי לא מודה מי מכשיר ר'ג כו' ומאי קשיא ליה דלמא רב יוסף שני הטעמים מצריך כדאשכחן הכא י'ל דהתם אתי שפיר דאי טעמא דמודה לא מהני לחודיה ההוא טעמא נמי דהלכה כר' גמליאל לא מהני ליה מידי דלא מכשיר ר'ג אלא ברוב כשרים אצלה והכא רוב פסולין אצלה וליכא אלא חד טעמא דמודה בלבד וה'ק ובהא כי לא מודה פי' אי טעמא דמודה לחודיה לא מהני מי מכשיר כו' והא דאמרינן בהאשה שהלכה (יבמות דף קטו: ושם) ההוא דאפקיד שומשמי גבי חבריה א'ל הב לי שומשמאי א'ל שקילתינהו א'ל והא כך וכך הוו ובחביתא רמיין אמר ליה שקלתינהו והני אחריני נינהו ומשמע התם דאי הוה יהיב סימנים מובהקים הוה מהימן ולא מהימן אידך במיגו דלקוחים הם בידי וכן בפרק איזהו נשך (ב'מ דף ע.) הני זוזי דיתמי היכי עבדינן להו חזינן איניש דאית ליה דהבא פריכא כו' אבל כלים לא דלמא פקדון נינהו ואתי איניש מעלמא ויהיב בהו סימנא ושקיל להו התם מיירי כשיש עדים שהפקיד אצלו דתו לא מהימן למימר לקוח הוא בידי כיון שבא לידו בתורת פקדון אבל דהבא פריכא אין בו סימן והא ליכא למיחש שמא יכירו בטביעת עין דהא לא שכיח ורשב'א נראה לו לפרש חדא דלא אמיד וליכא למיחש דלמא דר' מיאשא נינהו ועוד לדלמא דאיניש אחרינא הוו נמי ליכא למיחש דהא קא יהיב סימנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קיהיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קיהיב </span>סימנא. </span>פי' בקונטרס דציירי בסדינא ושבעה הוו ובהאשה שהלכה (יבמות דף קטו:) לא הוי סימן כי האי גוונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שודא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שודא </span>דדייני. </span>לא כפי' הקונט' שפי' שיאמדו הדיינים דעתו של נותן למי רצונו ליתן יותר אלא אומר ר'ת שהדיין יתן למי שירצה ומביא ראיה מסוף פ'ק דגיטין (דף יד: ושם) גבי הולך מנה לפלוני ומת משלח מה שירצה שליח יעשה וקרי ליה התם שודא ועוד בפ' בתרא דקידושין (דף עד. ושם) אמרינן דנאמן דיין לומר לזה זכיתי כו' אבל אין בעלי דינים עומדים לפניו אין נאמן ופריך וניהדר ונידייניה ומשני בשודא דדייני ואי כפי' הקונט' שהדיינין אומדין דעתו של נותן אכתי ניהדר ויעשה שודא וכן בירושלמי למי שירצו הדיינים להחליט מחליטין ואם תאמר אם כן יתן הדיין למי שיתן לו יותר שכר וי'ל דכל דיין דמקבל אגרא לאו דיינא הוא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המוכר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוכר </span>שטר חוב לחבירו כו'. </span>תימה לר'י היאך יכול למכור החוב דבשלמא כשיש ללוה קרקעות מוכר לו אותו שיעבוד שיש לו על הקרקעות אבל כשאין לו כלום מה מוכר לו ונראה לו דלא הוי מכר מדאורייתא דאי הוי מכר אמאי מחול וכן נראה לר'ת דלא הוי מכר אלא מדרבנן ומייתי ראיה מדאמר בפ' מי שמת (ב'ב דף קמז: ושם) אמר רבא אמר ר'נ מתנת שכ'מ מדברי סופרים ופריך והאמר ר'נ אע'ג דאמר שמואל המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול ואפילו יורש מוחל מודה שמואל שאם נתנו במתנת שכ'מ שאינו יכול למחול אי אמרת בשלמא דאורייתא היינו דאינו יכול למחול כו' משמע דמידי דאורייתא אינו יכול למחול ויש לדחות דלעולם אפי' הוי מכר שטר דאורייתא יכול למחול והתם ה'פ א'א בשלמא דאורייתא מש'ה אינו יכול למחול היורש לפי שהוא אינו יורש אלא המקבל מתנה הוא היורש דאם הוא מדאורייתא אם כן נפקא לן מוהיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה רשות לאב להנחיל לכל מי שירצה אלא אי אמרת דרבנן אמאי אין יכול למחול הלא אפי' מידי דאורייתא יכול למחול כ'ש מתנת שכ'מ דרבנן וא'ת אמאי איצטריך למעוטי שטרות מאונאה אם מכר שטר חוב לא הוי דאורייתא וי'ל דנהי דהחוב אינו מכור מ'מ שייך בו אונאה שהוא שוה הרבה לקונה שימכרנו בדמים יקרים ללוה א'נ כגון שהיה חייב לו מלוה על פה ומעלה לו דמים שיכתוב לו השטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שידו כידה. </span>תימה לר'י דבסוף שנים אוחזין (ב'מ דף יט: ושם) גבי מצא שובר בזמן שהאשה מודה יחזיר לבעל ופריך וליחוש דלמא כתבה ליתן בניסן כו' ומשני שמע מינה איתא לדשמואל דאמר המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול והשתא אכתי ניחוש דלמא כתבה ליתן בניסן ולא נתנה עד תשרי ואזלה והכניסתה לכתובתה לבעלה שאינה יכולה למחול כדאמרי' הכא וצ'ל דמיירי התם בדידעי דלית לה בעל:  תיזיל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תיזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיזיל </span>ותיחלה לכתובתה דאמה לגבי אביה. </span>קשה לרבינו יצחק דמה הרויחה הא אמרינן בסמוך מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא ורב נחמן גופיה דאין דינא דגרמי בהגוזל בתרא (ב'ק קטז:) גבי ההוא גברא דאחווי אכריא דחיטי ויש מפרשים דקטנה היתה כמו הפעוטות מתנתן מתנה ולא מחייבא מדיני דגרמי ולרבינו יצחק נראה מתוך כך דלא מיחייבא מדינא דגרמי אלא דמים שנתנו לה על כתובתה ולא כל הכתובה ונמצא שמרווחת הרבה ומיהו לא נתיישב לרשב'א לשון מגבי ביה דמי שטרא מעליא דמשמע דחייב לשלם כל הכתוב בשטר ומביא ראיה מהא דאמרינן בפ'ב דקידושין (דף מז:) התקדשי לי בשטר חוב או שהיה לו מלוה ביד אחרים והרשה עליהם ר'מ אומר מקודשת וחכ'א אינה מקודשת ומסיק דבדשמואל קא מיפלגי דאמר המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול מר אית ליה ולהכי אינה מקודשת דלא סמכה דעתה הואיל ויכול למחול ואם היה חייב לשלם כל הכתוב בשטר אמאי לא סמכה דעתה הא אינו רשאי למחול שיצטרך לשלם לה [והשתא לא תיקשה היאך השיאה רב נחמן עצה להפסיד ממון אחרים בשביל קורבה שהרי לא היה מפסידן לגמרי שהיו מחזירין להם מעות שנתנו מ'מ קצת יש לגמגם]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לבעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לבעל </span>חוב מסלקינן ליה בזוזי. </span>אומר רבינו תם דג' דינין חלוקים למלוה ולניזק ולשכיר לבעל חוב אית ליה זוזי לא מצי לסלוקי בארעא כדאמרינן הכא וניזק אפילו אית ליה זוזי מסלק ליה בארעא ובשכיר אפי' לית ליה זוזי אמרי' ליה זיל טרח וזבין ואייתי זוזי דתנן בפרק הבית והעליה (ב'מ קיח.) היה עושה עמו בתבן ובקש ואמר טול מה שעשית בשכרך אין שומעין לו ומשמע התם אפילו דלית ליה זוזי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאשה </span>לא יהבינן לה מ'ט יותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא. </span>וא'ת דאמרינן לעיל (דף פד.) לכתובת אשה משום חינא ואפי' ר' בנימין לא פליג אלא כשהבע'ח הוא כושל אבל שניהם שוין מודה דיהבינן לכתובת אשה ותירץ רבינו תם דהכא יהבינן לבע'ח משום דאיכא טעמא דנעילת דלת ובאשה לא שייך נעילת דלת כדאמרינן יותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא אבל לעיל דלאחר מיתה ליכא נעילת דלת דמיתה לא שכיחא כדאמרינן בהנזקין (גיטין נ.) דלא מסיק אדעתיה דמלוה דמית לוה ונפלי נכסי קמי יתמי עדיפא כתובת אשה משום חינא ומורי ה'ר יחיאל השיב למורי הרב בשם ר'י דאפילו לאחר מיתה יהבינן לבעל חוב קרקע או אפילו מטלטלין אחר תקנת גאונים שתקנו דאשה ובעל חוב גובין מטלטלין ולעיל דיהבינן לכתובת אשה היינו משום דכיון דאין דינו של בעל חוב לגבות ואי הוה יהיב להו נפקד ליתומים לא מצי נקיט להו בדינא עדיפא כתובת אשה משום חינא ואפילו קדים זמן הכתובה לזמן השטר כיון שלא תיקנו שתטרוף מן הלקוחות ולא חל שיעבוד כתובה עלייהו כלל והוי כאילו זמנן שוה והכי אמר בפרק מי שמת (ב'ב דף קנז.)  דאיקני קנה ומכר את'ל לא משתעבד הא לא משתעבד ואת'ל משתעבד לוה ולוה ואחר כך קנה ומכר מהו לקמא משתעבד או לבתרא  [משמע דאי לא משתעבד ליכא לספוקי כלל הי גביא ברישא כיון דלא משתעבד לגבות מלקוחות וכתב וכן עמא דבר כר'י וכן רב אלפס ורמב'ם. ורבי יצחק בר אברהם נראה לו כר'ת. ואמת כי נראה דברי ר'ת]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>תולה מעותיו בעובד כוכבים הוה. </span>אין לפרש כשאמר לו זיל את זבין הוה תולה מעותיו בעובד כוכבים דא'כ כהוגן עשו לו אלא תחילה כשתבעו היה הולך ותולה מעותיו ובשעת הגבייה כבר לא היה לו ואפ'ה הזקיקו למכור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>לא ניחא לי למיעבד מצוה מאי. </span>הא פשיטא ליה דכופין דהא עיקר מילתיה בערכין  (דף כב. ושם) אהא דאין נזקקין לנכסי יתומין קטנים וקאמר משום דפריעת בע'ח מצוה והני לאו בני מיעבד מצוה נינהו מכלל דלנכסי יתומים גדולים נזקקין אלא ה'ק לא ניחא ליה למעבד מצוה מאי והלא פשיטא דכופין ומה שייך לקרותו מצוה אמר ליה תניתוה דהיכא דאיכא מצוה כופין אי נמי י'ל דבעא מיניה אם כופין אם לאו אע'ג דפשיטא דלנכסי יתומין גדולים נזקקין הנ'מ היכא דלא אמרו לא ניחא לן למעבד מצוה אבל היכא דאמרו מאי אמר ליה תניתוה כו' וי'מ דאתולה מעותיו בעובד כוכבים קאי דבשלמא לרב הונא בריה דרב יהושע דאמר טעמא דאין נזקקין משום צררי אבל חיובא איכא אנכסי והואיל והדין שיתן מעות השיעבוד נמי הוי על המעות אע'ג דאיכא קרקעות וכ'ש כי ליכא אלא לדידך דאמרת מצוה ואע'ג דאית להו נכסי ליתמי לא נחתינן עלייהו דלא רמיא עלייהו שיעבודא אלא במקום דאיכא מצוה אמרת נמי שהשיעבוד לא יהא על המעות ולא דמי לגזלן שהשיעבוד על כל נכסיו דהתם באיסורא אתא לידיה ובדין אישתעבד לגמרי אבל הכא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פריעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פריעת </span>בע'ח מצוה. </span>בדאיכא אחריות נכסים איירי דעלה איתמר מילתיה דרב פפא בערכין (ג'ז שם) ואפ'ה אין נפרעין מנכסי יתומים קטנים דלאו בני מיעבד מצוה נינהו אבל מנכסי יתומין גדולים נפרעין אבל בדליכא אחריות נכסים מצוה על היתומין ואין כופין כדמוכח בפ' מי שהיה נשוי (לקמן צא:) גבי ההוא דשבק קטינא דארעא וטעמא משום דהוי מצות כיבוד מצוה שמתן שכרה בצידה דאין ב'ד שלמטה מוזהרין עליה והא דאמר בהגוזל עצים (ב'ק צד:) הניח להן אביהן פרה וטלית וכל דבר המסויים חייבין להחזיר מפני כבוד אביהן התם אם לא יהיו מחזירין איכא קלון אביהן הלכך חייבין לשלם אבל משום כבוד לחודיה לא ובקונט' פי' לקמן גבי קטינא דהואיל וליכא מצוה אלא מדרבנן לא כייפינן להו ואין נראה דאשכחן דכופין במצות דרבנן כגון מצוה לקיים דברי המת דאמרי' בהשולח (גיטין מ.) דכופין את היורשים:  אינה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינה </span>מגורשת מדרב ושמואל. </span>הרבה יש לתמוה היכי פשיט מדרב ושמואל דבעי למימר דצידי רה'ר כרה'ר והא רמי בר חמא גופיה מיבעי ליה בצידי רה'ר מכלל דבהניחתו ברה'ר פשיטא ליה דאינה מגורשת וי'ל דדייק מסיפא דמילתיה דמדקאמר דבסימטא לא מהני תפיסה מכלל דבצידי רה'ר מהניא מיהו לאיכא דאמרי מדמה צידי רה'ר לסימטא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וצידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצידי </span>רה'ר כרה'ר דמו. </span>תימה דבריש אלו נערות  (לעיל דף לא:) אמר דלענין מיקנא קני בצידי רה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדרבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדרבה </span>מגורשת מדרב נחמן כו'. </span>מדלא קאמר אדרבה מגורשת מדרב ושמואל גופייהו דאמרי בסימטא לא מהני תפיסה מכלל דפשיטא ליה דסימטא עדיפא לענין קנין טפי מצידי רה'ר אבל אגם וצידי רה'ר בעי לדמויי אהדדי אלמא לענין קנין סימטא עדיף מאגם וקשה לרשב'א דלעיל בשילהי האשה שנפלו (דף פב.)  אמר רבי יוחנן האומר לחבירו משוך פרה זו ולא תיקני עד לאחר שלשים קנה אפילו עומדת באגם וא'כ כל שכן אם היא עומדת בסימטא והיכי אמר ר' יוחנן לעיל דתפיסה מהני בסימטא דר' יוחנן ור' שמעון בן לקיש דאמרי תרוייהו אפילו בסימטא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האומר </span>לחבירו משוך פרה זו כו'. </span>בדאמר לו מעכשיו מיירי כדאוקי לעיל בסוף האשה שנפלו  (דף פב.) וגבי גט נמי דבעי רמי בר חמא איירי נמי בדאמר מעכשיו דאי לא אמר מעכשיו כיון דאין הגירושין אלא לאחר שלשים היה צריך שיהיה אז בחצירה וקשה דהיכי פשיט מדרב ושמואל דהתם מאי מעכשיו איכא ונראה דהכי פשיט כי היכי דהתם אע'ג דמן הדין דמשעת מיתת האב הנכסים בחזקת יתומים בכל מקום שהם אפ'ה אם הם ברשות הרבים לא קנו יתמי ה'נ היכא דאמר לה הרי זה גיטיך מעכשיו ולא תתגרשי בו עד לאחר שלשים דמן הדין יש לה לזכות בגט מיד לאחר ל' יום בכל מקום שהוא אפילו הכי ברה'ר אינה מגורשת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר על ידי גלגול. </span>לא כפירוש שפירש הקונטרס דת'ק סבר דאין מגלגלין בשבועה דרבנן דהא בפ' כל הנשבעין (שבועות דף מח:) מסקינן דמגלגלין בדרבנן וליכא מאן דפליג אלא טעמא דת'ק דאמרה ליה כיון דדייקת כולי האי לא מצינא דאידור בהדך ירושלמי מאי טעמא דרבנן אם אתה אומר כן אין שלום בבית לעולם שברה כלים מאי את עביד לה כשומרת חנם או כשומרת שכר מסתברא אפילו כשומרת חנם אינה אם אין את אומר כן אין שלום בבית לעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נדר </span>ושבועה אין לי עליך ועל יורשיך. </span>בירושלמי מפרש כגון שנתן לה רשות לעשות יורשיה אפוטרופין ואת הבאים ברשותך צריך לפרש שאר בני אדם נכרים שעשאתן אפוטרופין מחמת שנתן לה רשות תימה אמאי נקט נדר דנדר לא שייך אלא באלמנה כדמוכח בהשולח (גיטין לד:)  דתיקן ר'ג שתהא נודרת כו' ועליך לא שייך אלא בגרושה ויש לומר דאיידי דנקט בסמוך נדר גבי יורשין נקט נמי ברישא ומיהו בגמ' לא שייך לשנויי הכי דקתני בברייתא נדר ושבועה והתם לא מיירי ביורשים כלל:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למ'ד כו' איהי מי הות ידעה דמותיב לה אפוטרופיא. </span>ואין להקשות דלדידיה איכא לאוקמי מתניתין כשהיא כבר אפוטרופיא ולכך היא תובעת מן הבעל לפוטרה דמאי דוחקין לאוקמא מתני' בשבועת אפוטרופיא ולומר דלא מיירי מתני' בכל ענין אפילו לא נעשית עדיין אפוטרופיא דסתמא דמילתא שכתב לה בשעה שכונסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכרגא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכרגא </span>ולמזוני. </span>פי' בקונטרס לכרגא של יתומים וקשה דמשמע הא לשאר צרכי היתומין מכריזין והא ליתא מדפריך בריש פרק שום היתומין (ערכין כב. ושם) למ'ד אין נזקקין לנכסי יתומין אלא לשטר שיש בו ריבית מן המשנה דשום היתומין ל' יום ומכריזין כו' דלמא ההיא הכרזה לא לפרוע לבעל חוב אלא כשמוכרים לשאר צרכי יתומין לכך נראה לפרש לכרגא של אשה לפרוע כסף גולגולת שלה כמו שהיה הבעל עושה דבכלל מזוני הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>[אפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>[אפי' </span>בין מיתה לקבורה. </span>מה שפי' בקונטרס שלא זלזלה אין נראה דמ'מ תשבע שלא עיכבה משלהם בידה אלא כמו שמפרש בירושלמי שלא תניח מת מוטל ותלך לבית אביה והשתא נמי שפיר דמייתי לכרגא ולמזוני ולקבורה דמזבנינן בלא אכרזתא משום כבוד המת]: 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: a
trm: ולקבורה.
txt:
<span class='five'>ולקבורה. </span>הא לא אצטריך למימר שלא יניח אביהן מוטל בבזיון עד שישומו ויכריזו אלא אם לוו לצורך קבורה מזבנינן לצורך זה החוב בלא הכרזה שלא תהא מכשילו לעתיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנכסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנכסי </span>יתומים לא תפרע אלא בשבועה. </span>תימה אמאי לא הקשה מהך משנה למ'ד בריש פרק שום היתומים (ערכין כב. ושם) אין נזקקין לנכסי יתומים אא'כ ריבית אוכלת בהן דהך לא הוה מצי לאוקמה כגון שיש ריבית כדמשני אההיא דאין נפרעין מנכסי יתומים אלא מן הזיבורית ואטובא דמייתי התם וליכא למימר דהך דהכא איכא לאוקמה ביתומים גדולים דא'כ ההיא דאין נפרעין אלא מן הזיבורית אמאי לא מוקי לה דוקא בגדולים אלא ודאי ס'ל להש'ס דבכל ענין איירי ואומר ר'י דודאי דהך דהכא הוה מוקי לה בגדולים דוקא אבל ההיא דאין נפרעין אלא מן הזיבורית לא ניחא לי' לאוקמה בגדולי' דלא נפשוט הא דבעי עלה בהנזקין  (גיטין נ.) יתומים שאמרו דאין נפרעין אלא מן הזיבורית קטנים או אפילו גדולים: 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: a
trm: מקשים
txt:
<span class='five'>מקשים </span>הא דתנן בהשולח  (גיטין דף לד: ושם) אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה ופריך מאי איריא אלמנה כו' ומשני דאלמנה אצטריך ליה משום חינא והשתא אמאי אצטריך למיתני הא תנינא לה הכא ולעיל (דף פד.) נמי גבי היה עליו כתובת אשה ובע'ח תנן שכולן צריכין שבועה וי'ל דאצטריך למיתני התם דלא תוקמה מתניתין דהכא בגרושה אבל באלמנה לא תבעי שבועה משום חינא ואע'ג דגרושה בעיא נמי חן כדאמר לקמן בפרק אלמנה (דף צז:) מ'מ לא בעיא חן כמו אלמנה והא לא תקשי מתניתין דהכא אמאי אצטריך למתני דהכא תנא לה בהדי הנך דאין נפרעין אלא בשבועה: אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא שתי תשובות בדבר. </span>תימה לרשב'א אכתי איכא שלישית דמפני מה אמרה תורה דמודה מקצת הטענה ישבע משום דאישתמוטי קא מישתמיט ואמר רחמנא רמי שבועה עליה כי היכי דלודי (לעיל דף יח.) והאי טעמא לא שייך הכא כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמיפרע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמיפרע </span>לא דייק. </span>ודוקא בפוגם הוא דאיכא למימר הואיל ופרע במקצת יכול להיות שפרע הכל אבל בלא פוגם לא אמרינן דלא דייק ולא שייך כאן מיגו הואיל וטעמא משום דלא דייק הוא דהוא סבור שידקדק ולא דקדק כמו שמצינו בהאשה שהלכה (יבמות דף קיד: ושם) מת בעלי במלחמה אינה נאמנת אף על גב דאיכא מיגו דאי בעיא אמרה מת על מטתו והיינו משום דאמרה בדדמי דזימנין דמחו ליה בגירא או ברומחא וסברה דמת ומיהו קשה לר'י דבריש פרק כל הנשבעין  (שבועות מה: ושם) גבי שכיר בזמנו נשבע ונוטל אמרינן לא שנו אלא ששכרו בעדים אבל שכרו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לא שכרתיך מעולם יכול לומר שכרתיך ונתתי לך שכרך ואמאי מהימן במיגו והא טעמא דשכיר נשבע ונוטל בשכרו בעדים משום דבעה'ב טרוד בפועליו וסבור שפרעו כדאמר התם דאפילו שבועה לא היה צריך השכיר אלא כדי להפיס דעתו של בעל הבית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלו </span>נשבעין ונוטלין השכיר כו'. </span>תימה אמאי לא תני כל הני דמתניתין בשלמא לתנא דמתניתין דשבועות (דף מד:) איכא למימר דלא תני אלא הנהו דס'ד למימר דאין נוטלין אפילו בשבועה דלהכי קאמר האי לישנא נשבעין ונוטלין ולא קאמר אין נפרעין אלא בשבועה כמו במתני' אבל האי תנא דברייתא כיון דחשיב פוגם שטרו אמאי לא תני נמי כל הני דמתני' וי'ל דהאי תנא לא חשיב פוגם שטרו בא מכח השטר כי הני אחריני דמתני' כיון דהוא עצמו מודה שאינו חייב לו כל הכתוב בשטר אלא מודה שפרע מקצת ואיצטריך שפיר לאשמועינן דנוטלין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שלא בעדים אימא תהוי כמשיב אבידה. </span>ואף על גב דטעמא משום דמיפרע לא דייק וא'כ אפילו שלא בעדים נמי אלא משום דסלקא דעתין שלא בעדים שהוא זכור מקצת הפריעה א'כ ודאי דקדק קמ'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא פוגמת מודיא במקצת. </span>פירוש ואיכא למימר לאו דוקא ומדנפרעה מקצת נפרעה כולה אבל הא דלא מודיא דנפרעה כלל לא שייך האי טעמא אבל תימה לי א'כ כל שעה אתיא לאיערומי לפחות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>שטרא חספא בעלמא הוא. </span>ואין לאשה להוציא מן הבעל כתובה הואיל והוא מוחזק וכדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף לב: ושם) היכא דקיימי זוזי ליקום גבי ההוא דא'ל לחבריה מאי בעית בהאי ארעא א'ל מינך זבנתה והא שטרא א'ל האי שטרא חספא בעלמא הוא גחין לחיש ליה (ב) לרבא א'ל אין שטרא חספא בעלמא דזיופי הוא כו' אמר רבא מה לי לשקר אי בעי אמר שטרא מעליא הוא כו' ומסקינן היכא דקיימא ארעא תיקום והיכא דקיימי זוזי ליקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>אין נשבעין על כפירת שיעבוד קרקעות. </span>מקשין הא בפרק הזהב (ב'מ דף נז:) דילפינן דאין נשבעין על כפירת שיעבוד קרקעות היינו מהנהו קראי דאיירי בשבועה שע'י הודאת עצמו באה אבל בשבועה שע'י עד אחד לא אשכחן ואין לומר דמסתמא שוים דהא אשכחן בהם חילוק למילתא אחריתי בשבועת הדיינין (שבועות דף מ. ושם) דאמרינן אמר ר'נ אמר שמואל לא שנו דהטענה  שתי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מייתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מייתי </span>לה לידי שבועה דאורייתא. </span>פירש בקונטרס דנפקא לן מינה בין שבועה דאורייתא לשבועה דרבנן דבדאורייתא מנקט חפצא ובדרבנן לא נקיט והוא עצמו סותר דבריו דאמרי' בהשולח (גיטין לה. ושם)  א'ל רב לרב ירמיה מדפתי אדרה בב'ד ואשבעה חוץ לב'ד ופי' בקונט' התם דה'ק ליה דלא לאשבעה בב'ד דחמירה באנקוטי חפצא ולרבינו נראה דנפקא מינה אליבא דר' אבא דהלכתא כוותיה דאמר (שבועות דף מז.)  חזרה למחויב לה והיכא דאינו יכול לישבע משלם והאי דינא בדאורייתא אבל בדרבנן אפילו הויא חשודה על השבועה לא יניח (ג) לפרוע לה בשביל כך היכא דנשבעת ונוטלת כדהכא דהכי מוכח התם בשבועת הדיינים (שבועות דף מא.) בהדיא א'נ למאן דאית ליה דבדאורייתא לא מפכינן ובדרבנן מפכינן נפקא מינה נמי היכא דאי שבועה דרבנן היא מצי למימר השבע וטול ואי דאורייתא לא מציא למימר לבעל השבע והפטר כמו שאינו יכול לומר השבע וטול מ'ר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכי </span>סמיך סהדא קמא אסהדא בתרא כו'. </span>תימה מאי קשיא ליה הא פלוגתא היא בפ' זה בורר (סנהדרין דף ל:) הלואה אחר הלואה אי מצטרפי דאיכא מ'ד לא בעינן ראיה כאחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבא </span>אמר רב נחמן אפילו בע'ח. </span>ופסק ר'ח דמעשים בכל יום שאין מוכרים שלא בפניו לבע'ח ולית דחש להא דר'נ דאמר אפילו בבעל חוב ואע'ג דמקשי מינה בערכין פרק שום היתומים (דף כב.) ואי חיישת לשובר התם נמי לגבי הא דאמר ר'נ לחוש לשובר ומשני התם טעמא שלא יהא כל אחד ואחד נוטל כו' נראה דסתם הש'ס קיי'ל הכי מכל מקום כיון דמעשים בכל יום סמכו למה דדחינן בירושלמי דמתמה וכי נפרעין לאדם שלא בפניו אמר רבי ירמיה כשריבית אוכלת כו' ואיכא נמי בירושלמי דמודו בין אמוראי דבבל בין אמוראי דארץ ישראל דמשלחין בתריה ג' איגרי אי אתי הא טבאות ואי לא מחליטינן לנכסיה. פירוש ר'ח:  בית</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>דין משביעין אותה מיבעי ליה. </span>תימה אמאי לא משני סבר לה כדשמואל דאמר בפ' בתרא (לקמן קז.) אין פוסקין מזונות לאשת איש ומוקי לה לפלוגתא דחנן ובני כהנים גדולים כששמעו בו שמת ושפיר קתני ויורשין משביעין אותה וצ'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקמיפלגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמיפלגי </span>בפלוגתא דאבא שאול ורבנן. </span>ומתני' (א) כגון שמינה בעלה לאחר מיתה דבצווי ב'ד ליכא לאוקומא דאין מעמידין נשים אפוטרופסות כדאיתא בהנזקין (גיטין דף נב. ושם) ובממנה מעצמה ליכא לאוקומא דא'כ לכ'ע היורשין משביעין אותה דלא שייך ביה טעמא דמינהו אבי יתומים דאמרינן דאי משתבע ממנע ולא הוי אפוטרופוס והכא אנו רואין דמן הדין אין מעמידין אשה אפוטרופיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>מדר'א ומחלוקתו. </span>והשתא אית לן למימר דהאי דנקט אין היורשין משביעין אותה לאו דוקא דהוא הדין הוא עצמו דהואיל ובאפוטרופסות דחיי בעלה מיירי מה חילוק איכא ואיידי דנקט ברישא דמילתא תובעת כתובת' יורשין משביעין אותה דהתם יורשים דוקא תנא נמי סיפא יורשין ומעשה בא לפני ר'ת באשה שהושיבה בעלה חנוונית ומינה אפוטרופיא והיתה נושאת ונותנת הרבה מעות בבית ואומרת לבעלה שאינן שלה ולא השביעה בחיי בעלה דכיון דאוקמינן כל זמן שתובעת כתובתה דקאמר ר'ש כאבא שאול בן אימא מרים ובהא פסקינן לעיל (דף פז.) הלכה כאבא שאול  ואם כן הלכתא נמי בכולה מילתא כר'ש דקמסיים אינה תובעת כתובתה אין היורשין משביעין אותה אפילו הושיבה חנוונית או מינה אפוטרופסית דלית לן למימר דהלכתא כוותיה בחדא ובאידך לא אלא היכא דמפרש לן הש'ס בהדיא וא'ת לעיל דפסקינן כאבא שאול א'כ לפסוק כר'ש דשמעי' מיניה תרתי וי'ל משום דלא קים לן בהדיא ר'ש כאבא שאול דאיכא לפרושי כאינך אמוראי דלעיל ור'ח פסק כר'ש וז'ל וקי'ל כר'ש הלכך התובעת כתובתה יורשין משביעין אותה על כל דבר שהיה בידה אפי' בחיי בעלה משביעין אותה ואם אינה תובעת כתובתה אין משביעין אותה אלא ע'י טענת ברי והני כולהו דבעי לאוקמי ר'ש כוותיה כגון אבא שאול בן אימא מרים ואבא שאול וחנן הלכתא כותייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוציאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוציאה </span>גט ואין עמו כתובה. </span>בפ'ק דב'מ (דף יז. ושם) אמר ר' יוחנן הטוען אחר מעשה בית דין לא אמר כלום פי' בין במנה ומאתים בין במזון האשה והבנות ואפילו במקום שכותבין כתובה ולא נקיטא כתובה אינו נאמן לומר פרעתי ורבי יוחנן לטעמיה דאית ליה בפרק גט פשוט (ב'ב דף קעא:) דכותבין שובר אבל למ'ד אין כותבין שובר אפי' אית ליה דלא אמר כלום מ'מ במקום שכותבין כתובה אין חייב לפרוע עד שתחזיר לו הכתובה דכיון דבמה שנשאר שטר כתובה בידה יכול לבא לידי הפסד שתתבע כתובתה בב'ד אחר ואילו לא ישאר שטר כתובתה בידה נהי דאינו נאמן לומר פרעתי הכל דהא לא אמר כלום מ'מ יהא נאמן לומר פרעתי מנה מיגו דאי בעי אמר אלמנה נשאתיך אם אין לה עדי הינומא אבל עתה שכתובתה בידה יפסיד [והא דבעי רבי יוחנן לקמן בפ' אלמנה (דף צו.) יתומים אומרים נתננו והיא אומרת לא נטלתי על מי להביא ראיה היינו במזונות שעברו אבל בלהבא פשיטא דעל יתומים להביא ראיה דהטוען אחר מעשה ב'ד לא אמר כלום] אבל אין לומר דנפקא מינה נמי במה שתחזיר לו הכתובה שאם יבא עמה למקום שאין מכירין שהיא אשתו יהא נאמן לומר פרעתי הכל במיגו דאי בעי אמר אין את אשתי דהא אפי' ישאר שטר כתובה בידה יהא נאמן שם לומר פרעתי הכל במיגו דאי בעי אמר לא גרשתיך דהא אין שם עדי גרושין כיון דאין מכירין כלל אם היא אשתו והכי מפרשינן מתני' אליבא דרבי יוחנן הוציאה גט ואין עמו כתובה לאו דוקא גט אלא כלומר עדי גט גובה כתובתה דהא אינו נאמן לומר פרעתי וגם אינו יכול לומר לא אפרע עד שתחזיר הכתובה אע'פ שיכול לבא לידי הפסד דהא סבר דכותבין שובר כתובה ואין עמה גט פירוש עדי הגט היא אומרת אבד גטי שהלכו להם העדים והוא אומר שכבר פרע והיה לו שובר שלא תגבה פעם אחרת ונפסד נאמן במיגו דאי בעי אמר לא גרשתיך ומיגו טוב הוא כמו שנפרש בגמרא וכן בע'ח שטוען פרוזבול היה לי ואבד וזה מודה שכך הוא אלא שפרעו נאמן במיגו דאי בעי אמר לא היה לך פרוזבול והשמיטה שביעית רשב'ג אומר מן הסכנה ואילך אשה גובה שלא בגט פי' שלא בגט שלא בעדי הגט הואיל ואי אפשר לה להביא עדי גירושין וא'ת ותיקשי לרבי יוחנן במאי גביא כיון דליכא עדי גרושין ליהמניה במיגו דאי בעי אמר לא גירשתיך כדפריך בגמ' לרב אי דליכא עדי גירושין במאי גביא וי'ל דלר'י דאמר דאלמוה רבנן לכח האשה דאף קודם סכנה אין נאמן לומר פרעתי אין תימא דאלמוה לאחר הסכנה כיון דמודה דאין נאמן לומר פרעתי אע'ג דאית ליה מיגו אבל לרב דלא אלמוה פריך שפיר ולשמואל דאית ליה אין כותבין שובר ומוקי מתני' במקום שאין כותבין כתובה או במקום שכותבין והביאה ראיה שלא כתב לה הכי פירושא דמתני' הוציאה גט היינו גט ממש אבל בעדי הגט גרידא  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>כותבין שובר. </span>פי' בקונטרס ואנן קי'ל דאין כותבין בבבא בתרא (דף קעא:) ואין נראה לר'י דאדרבה התם משמע דקיימא לן דכותבין דקאמר האידנא דכתבינן תברא כו' ומדמסיק הכי סתמא דהש'ס משמע דהכי הלכתא ונראה לר'י דה'פ ש'מ כותבין שובר ותיקשי למ'ד התם דאין כותבין ומדסיפא דקתני וזה אומר אבד שוברי לא הוה מצי למידק כ'כ דדלמא לא הזקיקוהו לפרוע ע'י שובר אלא ההוא לפנים משורת הדין עבד א'נ כל כמה דמצי למידק מרישא מדקדק וא'ת השתא דס'ד דאיירי במקום שכותבין כתובה היכי יפרש מתני' דאמאי גובה כתובתה בגט ולא בכתובה וי'ל דיפרש כר' יוחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקום </span>שכותבין ואמרה לא כתב לי עליה להביא ראיה. </span>ומתני' כשהביאה ראיה שלא כתב לה וא'ת כיון דבמקום שכותבין הוא ניחוש שמא אח'כ כתב דהא בריש פ'ב לעיל (דף טז:) חיישי' להכי דמוקמינן הא דקתני בברייתא איבדה כתובתה נשרפה כתובתה כגון דאמרי עדים שנשרפה כתובתה ובמקום שאין כותבין משמע דבמקום שכותבין לא גביא דחיישינן שמא כתב לה אחרת וי'ל דהתם שכבר כתב לה בשעת נשואין ונשרפה חיישינן ודאי שמא כתב לה אחרת אבל הכא שהביאה ראיה שלא כתב לה בשעת נשואין תו ליכא למיחש שמא כתב לה אח'כ אפי' במקום שכותבין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גט </span>גובה עיקר כתובה גובה תוספת. </span>ומיירי מתני' בין במקום שכותבין בין במקום שאין כותבין קשה לרשב'א כיון דאית ליה לרב בפ' גט פשוט (ב'ב קעא:) דאין כותבין שובר א'כ הוציאה גט ואין עמו כתובה לא תגבה אפי' מנה ומאתים עד שתחזיר לו הכתובה דיכול לבא לידי הפסד במה שנשאר שטר כתובה בידה דכשתתאלמן תגבה שנית מנה ומאתים בעידי מיתה הואיל ושטר כתובה בידה דכי קאמר רב כתובה אינה גובה עיקר הנ'מ בגרושה דאית לה גט אבל אלמנה במאי תגבה עיקר אם לא בכתובה והם לא ידעו שהיתה גרושה דשנויא דמשנינן לקמן ביושבת תחת בעלה לא קאי ומיהו אי אמרינן לרב דאפי' אין כתובה בידה גובה עיקר אפי' בעידי מיתה אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיגו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיגו </span>דיכול לומר לא גרשתיך. </span>ורבי יוחנן נמי מפרש הכי כדפרישית לעיל ואם תאמר והאמר רב  המנונא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>לומר גירשתיה ונתתי כו'. </span>ואם תאמר ומאי מיגו הוא זה דאם יאמר לא גירשתיך יתחייב בשאר וכסות ועכשיו דאמר פרעתי פוטר עצמו ויש לומר דכשאמר לא גירשתיך נמי פטור גם משאר וכסות דדמו לטענו חטין והודה לו בשעורים דקי'ל דפטור (שבועות דף לח:) וא'ת בפ' בתרא (לקמן קז:) דאמרי' האשה שהלכה היא ובעלה למדינת הים ובאה ואמרה כו' גירשני בעלי מתפרנסת והולכת עד כדי כתובתה ואמאי ניחוש שמא בעלה היה אומר לא גירשתיך והוי טענו חטין והודה לו בשעורין ופטור ויש לחלק דשמא אם היה בא בעלה היה מודה לדבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדידך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדידך </span>דאמרת גט גובה עיקר. </span>לשמואל נמי הוה מצי לאקשויי ובמקום שאין כותבין כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתה </span>אינו יורשה איצטריכא ליה. </span>ואם תאמר והא מת הוא גובה כתובתה נמי איצטריכא ליה דמינה דייקינן בפרק נערה (לעיל נג.)  דארוסה לא קבר לה ויש לומר דהוי מצי למיתני מתה אינו קוברה ולשון גובה כתובתה לא איצטריכא ליה:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא מנה ומאתים כו'. </span>וא'ת א'כ מאי קמ'ל מתני' שעל מנת כן קיימה אפי' לא כתב לה מעולם יש לה כתובה וליכא למימר דאשמועינן דטרפא ממשעבדי אע'ג דלית ליה קלא להאי שטרא והא על כרחך לא גביא ממשעבדי דמוקדם הוא ואתי לטרוף לקוחות מה שמכר קודם שנתגיירה ואפוטרופוס קודם שהגדיל וי'ל דאשמועינן היכא דנשאה בתולה אע'ג דכשגדלה או נתגיירה כבר היא בעולה אפי' הכי יש לה כתובה מאתים שעל מנת כן קיימה שיהא עכשיו כתחלת נישואיה:  הדרן עלך הכותב  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי שהיה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי שהיה. </span>מדקתני הראשונה קודמת מכלל דאי קדמה שניה ותפסה לא מפקינן מינה. </span>אע'ג דבסיפא קתני קודמין ליורשי ראשונה והתם אפי' קדמו יורשי ראשונ' ותפסו מפקינן מנייהו כדמשמע בסמוך דפשיטא ליה להש'ס דמוציאין מידה ההוא ניחא דאיכא למימר דאיידי דתני רישא קודמין תנא נמי בסיפא קודמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה. </span>תימה מה סברא היא זו דלא יהא בעל חוב אלא כלוקח דמלוקח גופיה קטריף בעל חוב ראשון ותירץ רשב'ם דבעל חוב מאוחר עדיף מלוקח שלא תנעול דלת בפני לווין וכן לכתובת אשה משום חינא וכי תימא אי מה שגבה גבה איכא נעילת דלת מבע'ח הראשון לא היא הואיל ויכול לקדום לא ימנע מלהלוות אבל אי מה שגבה לא גבה איכא נעילת דלת שמפסיד בע'ח מאוחר לגמרי אע'ג דבריש פרק שני דערכין (דף ז:) אמרינן היו בידו ה' סלעים ואמר ערכי עלי וחזר ואמר ערכי עלי ונתן ד' לשניה ואחת לראשונה יצא ידי שתיהן מאי טעמא בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה פי' דכשנתן ד' לשניה היינו כפי אשר תשיג ידו שלא היה יכול ליתן החמישית לערך שניה לפי שהיה משועבד לראשונה וכשנתן אחת לראשונה נמי יצא משום דהיינו נמי כפי אשר תשיג ידו שלא היה לו יותר שכבר נתן לשניה ומה שגבה גבה וה'ה אחת לשניה וארבע לראשונה ומ'מ חזינן התם דאמרי' בע'ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה אע'ג דלא שייך התם נעילת דלת ולקמן פריך לה ר'ח אהא דמסקי' בשילהי פירקין דמה שגבה לא גבה לכו'ע והתם אמרינן מה שגבה גבה ותירץ דגבי הקדש ודאי מה שגבה גבה דאין לחוש הואיל והכל הקדש עוד תירץ דהתם במטלטלין לפיכך מה שגבה גבה אבל במקרקעי מה שגבה לא גבה והא דאמר בשילהי המניח את הכד (ב'ק דף לג: ושם) קדמו בעלי חובות והגביהו בין חב עד שלא הזיק בין הזיק עד שלא חב לא עשו ולא כלום ופריך בשלמא הזיק עד שלא חב ניזקין קדמו אלא חב עד שלא הזיק בעל חוב קדם ואפי' הזיק עד שלא חב נמי בעל חוב קדים וגבה ש'מ בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה אע'ג דהתם במטלטלי מיירי לא קשיא מידי דשור תם שמזיק כמקרקעי דמי כדאמר התם דאית ליה קלא כיון דנגח תורא נגחנא קרו ליה וכענין זה היה רגיל רבינו תם לפרש שמע מינה מה שגבה גבה ממטלטלי דלכל הפחות במטלטלי אית לן לאוקמא ומוקמינן מתניתין כר'מ דאמר מטלטלי משתעבדי לכתובה והא דמתמה עלה הש'ס דמסיק נמי שמע מינה מה שגבה לא גבה היינו נמי בכתובה דוקא ובבעל חוב דאדעתא דהני לא נחית לקנות שעבודא אבל במטלטלין דלוקח דאדעתא דהני מטלטלי נחת דינא הוא דאמרינן דאין יכול להוציא מידם והא דבעו לאסוקי נמי לקמן פלוגתא דבן ננס ורבנן בבעל חוב מאוחר שקדם וגבה הוי נמי במטלטלי אבל במקרקעי לא לימא שום תנא מה שגבה גבה וצריכא למימר השתא דהא דאמר לקמן לכולי עלמא מה שגבה לא גבה ובערכין מסיק מה שגבה גבה הקדש שאני דלא מצי לשנויי משום דבערכין מטלטלין משום דלקמן נמי במטלטלי איירי כדפירשנו ועוד יש לומר דבערכין מלוה על פה הלכך מה שגבה גבה וקסבר מלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה בשטר דמיא וחזר רבינו תם מתירוץ זה דלרבי מאיר גופיה מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לכתובה כמו שהוכחתי בשילהי האשה שנפלו (לעיל פא: ד'ה ר'מ) ומפרש ר'ת הך סוגיא במקרקעי וה'ק ש'מ מה שגבה גבה ואתי הך סתמא כבן ננס דמסיק שמואל לקמן דפלוגתייהו בבעל חוב מאוחר שגבה ואע'ג דטריף מן הלקוחות בעל חוב שאני כדפירשנו לעיל כדי שלא תנעול דלת ולי נראה כתירוצו הראשון דבמטלטלי איירי הכא ואתיא כרבי טרפון דאמר לעיל (דף פד.) מי שמת והניח מלוה או פקדון ביד אחרים ר' טרפון אומר ינתן לכושל שבהן מיהו ק'ק לאיכא דאמרי דמסיק שמע מינה מה שגבה לא גבה היכי שמע מינה דלמא מתני' במקרקעי דלכולי עלמא לא גבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדלא </span>קתני אם קדמה שניה ותפסה אין מוציאין מידה מכלל כו'. </span>תימה לי אדרבה אימא איפכא מדלא קתני קדמה שניה ותפסה מוציאין מידה מכלל דאי קדמה שניה ותפסה אין מוציאין מידה ואומר רבי דטפי הו'ל למיתני אין מוציאין כדי שלא נטעה לפרש קודמת לגמרי דומיא דסיפא:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>איכא שקלי. </span>מדקתני לשון קודמין דהוה ליה למימר שניה ויורשיה נוטלין ולא יורשי הראשונה ואע'ג דתנן בן קודם לבת הכא דאיכא למטעי הוה ליה למידק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדלא </span>קתני אם יש שם מותר דינר. </span>אף על גב דלא הוה קאי אלא אדיוקא שפיר הוה ליה למיתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והכא </span>הוא דאיכא מותר דינר. </span>לא הוה צריך להאי דמטעמא קמא אדחי כולהו הואיל ואוקימנא קודמין לנחלה:  ומר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>סבר אפי' מטלטלי. </span>פי' ר'ש וקשה לי אם יש שם מותר דינר כיון שיש שם מותר דינר מיבעי ליה כדפריך בסמוך וי'ל דעדיפא מינה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הכא בפחות מדינר קמיפלגי. </span>והשתא בעי למימר דלר'ש ודאי סגי בפחות מדינר ותימה א'כ הדרא קשיא לדוכתיה אם יש שם כיון שיש שם מיבעי ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא איפוך. </span>פ'ה ובניה של זו דקאמר ת'ק אבני ראשונה קאי משמע מתוך פירושו דל'ג לעיל באים בניה של זו לאחר מיתת אמן דמשמע בהדיא דאבני שניה קאי אלא גרס בניה של זו לאחר מיתה וקשה דבכל הספרים גרסינן ליה ועוד אי אבני ראשונה קאי מה לו להזכיר לאחר מיתה פשיטא דבאין דקאמר לאחר מיתה דהא מתה קתני ועוד קשה לי דהואיל ובעי למימר איפוך הוה ליה לאסוקי פלוגתייהו בכתובה נעשית מותר לחברתה ועוד גרסינן בפירוש ר'ח בהדיא באין בניה של שניה לאחר מיתה על כן פי' ר'ת אבני שניה קאי לעולם ואיפוך סברתייהו דת'ק דאמר באין בני שניה ולוקחין כתובת אמן והראשונים אין להם כשאין להם מותר כלל אבל אם היה שם מותר אפילו בפחות מדינר יש להן כתובת בנין דכרין ואתא ר'ש למימר דוקא אם יש שם מותר דינר ומדרבי שמעון נשמע לת'ק דמדקאמ' אם יש שם משמע לדקדק דברי ת'ק כשאין שם מותר כלל קאמר דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>הנך תרי לישני קמאי ואיפוך. </span>וכדפרישית דת'ק אמר בני שניה גובין ולא בני ראשונה כשאין שם מותר כלל אבל ממטלטלי או ממשעבדי נוטלין ואתא ר'ש למימר דוקא דינר מקרקעי ובני חרי:  כך</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>מועטין ונתרבו זכו בהן יורשין. </span>פי' בקונטרס וחולקין בשוה וכן פי' ר'ח ואע'ג דבריש מי שמת (ב'ב דף קלט: ושם) גבי נכסים מועטים דהבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים אמרינן דבין מועטין ונתרבו בין מרובין ונתמעטו יד הבנים על העליונה והבנים ירשו והבנות יזונו ולא אמרינן מועטים ונתרבו כבר זכו בהן הבנות כדאמר הכא דזכו בני כתובה הקטנה לחלוק בשוה היינו משום דבכל דוכתא אזלינן טפי בתר נחלה דאורייתא ועוד מפרש רבי כשם שמרובין ונתמעטו זכו בהן יורשין פי' בני כתובה גדולה כך מועטין ונתרבו זכו בהן יורשין בני כתובה גדולה ואע'ג דאזלינן הכא בתר תקנתא דרבנן טפי מהתם משום דאע'ג דאזלינן בתר תקנתא דרבנן הכא לא מיעקר נחלה דאורייתא אבל התם אי אזלת בתר תקנתא דרבנן מיעקר לגמרי נחלה דאורייתא ולא ירשו הבנים כלל . מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>פסידא אית ליה אלפא יהיב אלפא קא שקיל. </span>מכאן רגילין לומר דהא דמסקינן בהמקבל (ב'מ קי: ושם) הניחא למ'ד אי אית ליה זוזי ללוקח לא מצי לסלוקי בזוזי אלא למ'ד מצי לסלק כו' היינו פלוגתא דרמי בר חמא ורבא דהכא רמי בר חמא ס'ל לא מצי לסלוקי לוקח ורבא סבר מצי לסלוקי מיהו לרמי בר חמא ניחא אבל לרבא מנא לן דלמא הא דהוה הכא מצי לסלוקי משום שלא היה רוצה ליקח האפדנא אלא בה' מאות והלוקח רוצה לתת אלפא ולכך סילקו אבל היכא דרוצה הבעל חוב ליקח הקרקע באותם דמים שרוצה הלוקח לסלקו מצי למימר דמודה רבא דלא מצי לסלק וי'ל דמ'מ כל שעה יסלקנו שישום לו הקרקע כפלים על שוויו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>בחמש מאה. </span>דלא חשבינן כמו שבח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דזבנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דזבנה </span>לכתובתה דאימיה בטובת הנאה. </span>מכאן נראה לר'ת דהא דאמר ביש נוחלין ובפ'ק דב'מ  (דף טז. ושם) מה שאירש מאבא מכור לך לא אמר כלום הנ'מ כשאמר מה שאירש מאבא סתם אבל אם אמר שדה זו שאירש קנה ואפי' למ'ד אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם דאי לאו הכי היאך מכר כל עיקר כתובת אמו דהיינו מה שאירש מאימא ללשון ראשון שפי' רש'י שהיתה אמו נשואה לבעל ולכך קאמר בטובת הנאה דמשמע שאם תמות יירשנה בעל או אפי' ימות בעלה בחייה שמא ימות גם הבן בחייה ואין ללוקח בה כלום הלכך ודאי במקום שהוא מכיר את המכר הוי מקח קיים דאין סברא לומר דהא אתי כמ'ד אדם מקנה דשלב'ל דהא קי'ל דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ומיהו ללשון אחר שפירש רש'י אין ראיה מכאן כלום דפירש דזבנה לכתובתה דאימא שדה שייחד אביו לאמו לכתובתה ומת ונפלו נכסים לפני זה וכל זמן שלא עמדה בדין אם מכרה זה המכר קיים ואינו יכול לחזור שהרי יורש הוא וכל הנכסים לפניו אלא שחייב לתת כתובה לאמו כשתתבענו ועל שדה זו שעבודה מוטל והיא יכולה לטורפה מיד הלוקח ומשום דא'ל האי אי אתיא אימא ומערערא לא מפצינא לך ותפסיד מעותיך לא מכרה אלא בדבר מועט ולפי לשון ראשון נמי לאו ראיה כמו שפירש רש'י עוד מייתי ראיה מדאמר בשילהי מי שמת (ב'ב קנט. ושם) בן שמכר בנכסי אביו בחיי אביו ומת בנו מוציא מיד הלקוחות ומ'ט משום דמכח אבוה דאבא קאתינא והשתא בלאו האי טעמא נמי הא אין המכר קיים כלל אלא התם ודאי בשדה זו שאירש מאבא איירי שבירר המכר (וע'ע תוס' יבמות סו: ד'ה הבעל) :  שייך לדף צב </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ראובן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראובן </span>שמכר שדה לשמעון באחריות וזקפו עליו במלוה כו'. </span>מקשינן אמאי נקט באחריות דכל מידי דאתא לאשמועינן השתא דא'ל בני ראובן לשמעון אנן מטלטלי שביק אבינו גבך כו' והא שייך אפי' שלא באחריות נמי ואומר רבי זקפו עליו במלוה דווקא דאי לא  זקפו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופייסיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופייסיה </span>בזוזי. </span>אומר רבי דרבותא הוא לא מבעיא היכא דלא פייסיה דאינו יכול לעכב המעות אלא אפי' פייסיה דסד'א הרי פרע חוב שלהם וסילק בעל חוב זה מעליהן קא משמע לן דאפ'ה אמרי ליה אנן מטלטלין כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>פיקח אידך מגבי להו ניהלייהו וכו'. </span>מכאן יש להוכיח דאע'ג דאמרי' לעיל בפרק הכותב  (דף פו.) דדינו דבעל חוב בזוזי היכא דאית ליה זוזי מ'מ אם הפסיד הלוה בכך לא יתן לו זוזי כגון הכא דמצי מגבי להו קרקע ואינו עושה שלא כדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ראובן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראובן </span>שמכר כל שדותיו לשמעון. </span>פי' בקונטרס בשטר אחד דבשני שטרות לא אמרי' רצה מזה גובה רצה מזה גובה משום דאינו יכול לגבות מלוי אא'כ לקח משמעון אותה שקנה באחרונה מראובן דאי לקח אחת מאותן שלפני האחרונה לא גבי בעל חוב מלוי דא'ל הניח לך שמעון מקום לגבות הימנו כשקנה את שלי מראובן ומשעה שקנאה שמעון נסתלק שיעבודך ונשאר שיעבודך על הנותרות ולא נהירא לרבי דמצי שמעון למימר ליה מ'ט אמור רבנן אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש שם בני חורין ואפי' הן זיבורית משום תקנה דלוקח ראשון אנא בהך תקנתא לא ניחא לי כדרבא בפ'ק דב'ק (דף ח:) הלכך מצי לפרש בשני שטרות וביותר. מ'ר. ולי נראה כפירוש הקונטרס דדוקא בשטר א' אבל בשני שטרות ולקח שמעון זיבורית באחרונה ולוי לקח משמעון אותה שלפני אחרונה אינו יכול לגבות מלוי דא'ל להכי טרחי וזבני ארעא דלא חזיא למיקם קמך דודאי אם היו כולם ביד שמעון האחרונה שהיא זיבורית היה מגבה לו וכן אם לקח שמעון עידית באחרונה ולקח לוי אותה עידית אינו יכול לגבות מלוי אותה עידית מהאי טעמא דלהכי טרחי וזבני ארעא דלא חזיא לך דודאי אם היו כולם ביד שמעון הבינונית והזיבורית שלקח לפני האחרונה שהיא עידית היה מגבה לו והיה הרשות בידו כדמפרש טעמא בב'ק (שם) וכן אם זבן לוי בינונית ושבק בינונית יכול לומר הנחתי לך מקום לגבות ממנו אע'פ שלקח שמעון בשני שטרות ומיהו יתכן להיות רצה מזה גובה רצה מזה גובה אפי' בשני שטרות ואע'פ שלקח לוי משמעון אותה שלפני האחרונה בענין שהאחרונה עידית והראשונה שלקח לוי בינונית ולא שבק בינונית דכוותה ולא מצי למימר השתא טרחי וזבני ארעא דלא חזיא לך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רצה </span>מזה גובה רצה מזה גובה. </span>ואע'ג דאמרינן אין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין ואפי' הן זיבורית הכא שאני דליכא בני חורין כלל וכולהו משועבדים נינהו שהרי זה הב'ח בא מכח ראובן:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שבק בינונית דכוותה מצי א'ל הנחתי לך מקום לגבות ממנו. </span>לאו דווקא קאמר האי לישנא דלא שייך לומר הכי אלא לגבי בעלים ולא לגבי לוקח ראשון ועיקר טעמא לא הוי אלא משום מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו והוא היה יכול לדחותו אצל בינונית אחרת דכוותה אבל לא שביק בינונית דכוותה לא מצי לדחותו אצל זיבורית דראשון נמי לא היה יכול לדחותו אצל זיבורית דאי משום אי שתקת שתקת ואי לאו מהדרנא שטרא דזיבורית למריה כדאמרינן בפ'ק דב'ק (דף ח. ושם) גבי מכר לאחד או לשלשה כאחד נכנסו תחת הבעלים הא אוקימנא התם ביתמי והך דהכא מייתי בתר הכי ומסתמא מיירי נמי ביתמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דינא </span>הוא דאזיל ראובן ומפצי ליה. </span>וקא משתעי דינא בהדיה ומקשים מאי נפקא מינה שיטעון עמו ראובן ולא שמעון מה ירויח שמעון בכך הלא כל מה שיטעון ראובן יטעון שמעון וכ'ת נ'מ כגון שיש עדים קרובים לשמעון ואינם קרובים לראובן ורוצים לחייב בעל חוב הרי לשמעון אינם יכולים להעיד אבל לראובן יכולים להעיד לא היא דכיון דסוף סוף יש ריוח לשמעון שיעמידו בידו הקרקע פסולין להעיד אפי' לראובן כדמוכח בסוף פ'ק דמכות (דף ז.) דאמר אילעא וטוביה קריבי דערבא הוו סבר רב פפא למימר גבי לוה ומלוה רחיקי הוו אמר ליה רב הונא בריה דרב יהושע לרב פפא אי ליתיה ללוה לאו בתר ערבא אזיל ואין לומר דנפקא מינה כגון שהעדים המקיימין את השטר של בעל חוב קרובים לראובן ואין קרובים לשמעון ואי לא היה ראובן בעל דברים יכולים לקיימו הא נמי לאו מלתא היא מטעם דפרישית דאפי' משתעי דינא בהדי שמעון לא מצו מקיימי ליה כיון דאי טריף ליה מיניה בתר ראובן אזיל ועוד דמסיק איכא דאמרי אפי' שלא באחריות נמי כו' הא אפי' איהו גופיה אמרינן בב'ב (דף מג. ושם) המוכר שדה שלא באחריות מעיד לו עליה אי אית ליה ארעא אחריתי דליכא למימר להעמידה לפני בעל חוב עביד ולא הוי פסול משום תרעומת כ'ש קרובים שלא יהיו פסולים משום תרעומת וליכא למימר דנפקא מיניה לענין שבועה דראובן יודע אם פרע לו אם לאו ויכול לומר לו אישתבע לי דלא פרעתיך כדפי' הקונטרס אבל שמעון אינו יודע ואינו רוצה לטעון שקר דהא בלאו הכי צריך שבועה כדין הבא ליפרע מנכסים משועבדים דלא יפרע אלא בשבועה ומיהו י'ל דנ'מ דיכול לומר אישתבע לי דלא פרעתיך כדפירש בקונטרס וכגון שמחל לו שמעון שבועה הבא ליפרע מנכסים משועבדים ורבי היה מדקדק דאי ב'ח אינו יכול למצוא עדים לקיים שטרו ואמרי' דראובן יכול לטעון מזויף הוא לפי שהוא יודע בבירור אם הוא מזוייף אבל שמעון מספק אינו יכול לטעון מזויף הוא אז נ'מ טובא וכן היורשים מספק אינן יכולין לטעון מזויף הוא על שטר שהוציאו על אביהן אע'פ שאין ב'ח יכול לקיימו ואל תתמה א'כ לא שבקת חיי לכל בריה שהרי מן התורה אין צריך שום שטר קיום דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב'ד ואפי' גזלן מוחזק שהוציא שטר אין נ'ל שצריך קיום דלא אמרינן החתים עדים שאינן מעצמו דאע'פ שהוא חשוד על הממון מירתת לכתוב שטר מזויף פן יכירו ב'ד זיופו הלכך כי תקינו רבנן קיום כנגד טענת שטר מזויף ה'מ כי אמר לוה דקים ליה בגויה אבל יתמי ולקוחות כנגד טענת של זיוף לא הצריכו חכמים עדי קיום הואיל ולא קים ליה בגויה אם הוא מזויף אם לאו ומייתי רבי ראיה מהא דתנן בפ'ק דב'מ (דף יב:) מצא שטרי חוב אם יש בהן אחריות נכסים לא יחזיר לא לזה ולא לזה מפני שב'ד נפרעין מהם אין בהן אחריות נכסים יחזיר למלוה מפני שאין ב'ד נפרעין מהם דברי ר'מ ומוקי לה שמואל (שם יג.) שאין חייב מודה ואין בהן אחריות יחזיר דאומר היה ר'מ שטר שאין בו אחריות אפי' מבני חרי לא גבי ויחזיר למלוה ויצור על פי צלוחיתו ופריך וניהדר ליה ללוה לצור ע'פ צלוחיתו של לוה לוה הא קאמר לא היו דברים מעולם והשתא את'ל דטענינן ליתמי ולקוחות מזויף הוא יש בו אחריות נכסים אמאי לא יחזיר אי כשיכול לקיימו ויש לו למלוה עדי קיום א'כ יחזיר דקושטא קאמר ובדין יגבה דלפריעה ליכא למיחש דהא קאמר לא היו דברים מעולם וכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי ואם לא יוכל לקיים מה נוכל להפסיד בחזרתו והלא לא יוכל להוציא על ידו כלום מלוה כי יטעון מזויף וגם מן הלקוחות ויתומים לא יוכל להוציא כי נטעון בשבילם אלא ודאי לא טענינן להו טענת זיוף אע'ג דשאר טענות טוענין ליורש וטוענין ללוקח הכא מוקמינן ליה אדאורייתא כל זמן שאין הלוה עצמו פוסלו לכך לא יחזיר שלא יגבה מן היתומים ומן הלקוחות ומיהו קשה דאכתי אמאי לא יחזיר הא לא יוכל לעולם לגבות על ידו לא מיתומים ולא מלקוחות דנהי דמזויף לא טענינן להו מיהו פרוע הוא טענינן להו דאביהם היה נאמן לטעון פרוע מיגו דאי בעי אמר מזויף הוא כענין שמצינו בהמוכר את הבית בסופו (ב'ב ע. ושם) גבי המפקיד אצל חבירו בשטר דקסבר רב חסדא דכי אמר החזרתיו לך דאע'ג דאיכא למימר שטרך בידי מאי בעי נאמן מיגו דאי בעי אמר נאנסו ומסיק לימא בפלוגתא שטר כיס היוצא על היתומים דייני גולה אמרי נשבע וגובה כולו ודייני א'י אמרי נשבע וגובה מחצה ומפרש דמ'ד נשבע וגובה מחצה סבר לא מצי א'ל שטרך בידי מאי בעי אית ליה דרב חסדא פי' דטענינן ליתמי החזרתי לך הפלגא פקדון הואיל ואביהן היה נאמן בכך מיגו דאי בעי אמר נאנסו ואע'ג דליתמי לא טענינן נאנסו דהא למ'ד נשבע וגובה כולו דמצי א'ל שטרך בידי מאי בעי ולית ליה דרב חסדא מ'מ לפטרו דנימא נאנסו אלא לא טענינן להו נאנסו והיינו טעמא משום דלא שכיחא ואפ'ה טענינן להו למ'ד נשבע וגובה מחצה החזרתיו לך אע'פ שאביהן לא היה נאמן אלא מחמת מיגו דאי בעי אמר נאנסו וה'נ טענינן להו פרוע הוא אע'ג דאביהן לא היה נאמן אלא מיגו דאי בעי אמר מזויף הוא ומיהו הא לא קשיא מידי אי ס'ל לשמואל מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו שלא היה אביהן נאמן לומר פרוע הוא מיגו דאי בעי אמר מזויף אבל בהדיא ס'ל לשמואל במי שמת (שם קנד:) אליבא דר'מ דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ועוד קשה הדבר אם לא חשו להפסיד יתומים ולקוחות שיוכל כל אדם להוציא מידם ע'י זיוף ועל כן נראה לומר שטוענין להם מזויף הוא וההיא דהתם איכא לשנויי עלה דחיישי' שמא יוציא אפי' מלוה גופיה ע'י שימצא קיום וכיון דפסיל ליה ואיתרע ליה בנפילה איכא למיחש ביה אפי' אם יבאו ויכירו החתימות כי שמא דימה וזייף עד שדימה את החתימה לחתימת עדים לגמרי וטעו הדיינים בקיום השטר כי ההיא דגט פשוט (שם קסז.) דאנח ידיה אזרנוקא וכדחיישינן לעיל באלו נערות  (דף לו:) גבי שטר ריעא דלא מגבינן ביה אע'ג דאית ליה עידי קיום מכיון דקא מהדר אזיופא אימר זיופי זייף וכתב ואם תאמר אם כן המוצא שטר שכתוב בו הנפק אמאי יחזיר ניחוש שמא זייף ודימה החתימות לגמרי הא לא קשיא שהרי יש לנו לחלק בין היכא דטעין לוה מזויף הוא להיכא דלא טעין דהיכא דלא טעין לית לן למיחש משום ריעותא דנפילה ואיכא לאוקמא ההיא דשטר שכתוב בו הנפק בדליתא ללוה דלא טעין מידי אבל אי הוה טעין זיוף חיישינן דהא אפי' תוקמא לההיא דלא יחזיר דחיישינן לזיוף דווקא בלא עדי קיום השטר משום הפסד יתומים ולקוחות הוא דחיישינן דלא טענינן להו מזויף מ'מ תיקשי מדאמר שמואל התם המוצא שטר הקנאה בשוק יחזיר לבעלים ואמאי ניחוש להפסידא דיתמי כיון דלא מקויים אלא אית לן למימר כגון דליתיה ללוה דלא טעין מזויף ולהכי לא חיישינן לזיוף והואיל וכן כי מפרשין נמי דטעמא משום דחיישינן שמא יוציא אפי' מלוה עצמו ע'י קיום והוא אינו ראוי להכשירו משום ריעותא דנפילה וטענת לוה לא קשיא נמי ההיא דשטר שכתוב בו הנפק דהא איכא נמי לאוקמא בדליתיה ללוה ולא טעין מידי אבל אי טעין לוה מזויף הוא לא יחזיר כיון דנפל איתרע ליה אי נמי כיון דמקויים דקדקו ביה בית דין ולא אתרע בנפילה ואפילו פסיל ליה לוה ואמר מזויף הוא יחזיר וההיא דמצא שטר חוב כשאינו מקויים וכולי האי לא חיישינן שזייף חתימת העדים וחתימת הדיינים. מ'ר. ויש להביא ראיה דטענינן שפיר ליתמי מזויף מהא דאמרינן בסוף פרק גט פשוט (ב'ב קעד:) דאמר רב הונא שכיב מרע שהקדיש כל נכסיו ואמר מנה לפלוני בידי נאמן חזקה אין אדם עושה קנוניא על ההקדש ופריך וכי אדם עושה קנוניא על בניו דרב ושמואל דאמרי תרוייהו שכיב מרע שאמר מנה לפלוני בידי אמר תנו נותנין לא אמר תנו אין נותנין ומסיק דרב הונא מיירי בדנקיט שטר מקויים ורב ושמואל בדנקיט שטר שאינו מקויים אמר תנו קיימיה לשטריה לא אמר תנו לא קיימיה לשטריה פירוש דשמא שלא להשביע את בניו אמר כן ואם תמצא לומר דלא טענינן מזויף מ'מ יגבה דהא נקיט שטרא ולא מצי אמרי מזויף הוא ואין נראה לדחות דמיירי בדלא מת דהא נותנין קאמר משמע דאיתמי קאמר:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שלא החזיק בה יכול לחזור בו. </span>אומר ר'ת ואפי' נתן מעות וכגון דלא קנו בכספא שכותבין את השטר דלא קנו עד שיכתוב את השטר וקמשמע לן דיכול ומותר לחזור בו דהואיל ומפסיד שסבור שיגזלוה ממנו קא הדר ביה דאפי' מי שפרע ליכא כדמוכח בהזהב (ב'מ דף מט:) גבי ההוא גברא דזבן חמרא מחבריה שמע דבעי למינסביה בי פרזק רופילא אתא לקמיה דרב חסדא א'ל כדרך שתקנו משיכה בשומרים כך תקנו משיכה בלקוחות ולא קאמר ליה איבעי ליה לקבולי מי שפרע כדאמר התם אעובדא אחרינא משום דלא תיקנו מי שפרע אלא איוקרא וזולא והאי יכול מותר כדקתני נמי גבי מתנה התם ובדין הוא דהוה ליה למיתני מותר אלא אגב דקתני סיפא אין יכול תנא נמי רישא יכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משהחזיק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משהחזיק </span>בה אין יכול לחזור בו. </span>ואפילו למ'ד בחזקת הבתים (ב'ב מד:) נמצאת שאינה שלו חוזר עליו הכא כל זמן שלא טרפוה ממנו מודה שאין יכול לחזור בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומאימת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאימת </span>הוי חזקה. </span>תימה מאי קא מיבעיא ליה וכי אכתי לא אשמועינן דיני חזקה הא מתני' היא  (ב'ב דף מב.) נעל גדר ופרץ כל שהוא הרי זו חזקה וי'ל דהכי בעי ומאימת הוי חזקה היכא דיהיב כבר זוזי מאימת מהניא חזקה מכי דייש אמצרי אע'ג דגריעא מנעל וגדר הויא חזקה הואיל ואיכא כסף כדפי' וריב'ם מפרש שראובן מכר שדה לשמעון וקנה ממנו קנין גמור עד שלא החזיק בה אותה חזקה שתהא גילוי דעת שלא יחזור יכול לחזור דכי היכי דתקנו רבנן שיהא אדם יכול לחזור בו כל זמן שעסוקין באותו ענין מפני שלדעת כן הוא קונה ומקנה שיחזור כל זמן שירצה כל זמן שעסוקין באותו ענין ה'נ דעתו לחזור בו אם יצאו עליה עסיקין קודם חזקה בגילוי דעתו משהחזיק בה אינו יכול לחזור בו ומאימת הויא חזקה פי' מאימת הויא ההיא חזקה דאמרי' גלי דעתיה שקיבלה בכל ענין מכי דייש אמצרי לידע מה היא צריכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>דאמרי אפילו באחריות. </span>ללישנא קמא באחריות לא דהואיל ובאחריות זבין אית לן למימר שאין בדעתו לקנות אלא נכסים משופין מכל ערעור ואע'פ שהיה מחזיר לו לבסוף כשגזלה כדפרישית גבי שלא באחריות דלא ניחא ליה דליקו בדינא ודיינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תימא </span>הא סליקת נפשך וכו'. </span>לא ידעתי אמאי לא משני כגון שכתבו בעלת שלש מאות ובעלת מאתים לבעלת מנה דין ודברים אין לנו עמך בעשרים וחמשה : (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>שלשה שהטילו לכיס. </span>לא הוי ממש דומיא דרישא דהכא כל אחד נוטל לפי מעותיו ורבינו חננאל פי' דאבבא בתרייתא קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמרה </span>לה מדין ודברים הוא דסליקי כו'. </span>לא איתפרש שפיר טעמא דהא מילתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכותבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכותבת </span>בעלת שלש מאות. </span>לא ידע רבי מאי קמ'ל מתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אומר אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו אלא חולקות בשוה. </span>פי' ר'ח קי'ל בהא הלכתא כרבי ואי אפשר להעמיד דבריו בזמן שיש שם שלש מאות חולקות בשוה בעלת מאה מאה ובעלת מאתים מאה ובעלת שלש מאות מאה לפי שמדת הדין לוקה בזה אלא העמידנו דברי רבי שאמר שחולקות בשוה כל מנה ומנה נוטלות בשוה הלכך חולקין כל עזבון המת בששה חלקים של מנה נוטלת חלק אחד ושל מאתים שני חלקים ושל שלש מאות ג' חלקים כל  אחת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה איירי. </span>מכח קושיא אדתני סיפא דייק הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו פחתו ממש. </span>וקסבר דבשור לחרישה ועומד לטביחה איירי דלטביחה ועומד לטביחה מאי קמ'ל אלא בכי האי גוונא מיירי ותיובתא דרב המנונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הותירו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הותירו </span>זוזי חדתי. </span>שלדעת כן נשתתפו יחד שאם לא ירויחו אלא חילוף המעות שבשביל ריוח מועט כזה לא יקפידו אלא כל אחד ואחד יקח חשבון מעותיו והאי חדתי לאו לאפוקי עתיקי דבהזהב (ב'מ דף מה:) מוכיח בכמה דוכתי דישנים יוצאין בהוצאה יותר מחדשים אלא לאפוקי אסתירי דצוניתא שהם ישנים יותר מדאי. מ'ר. הא דאמרי' בפ'ק דבבא בתרא (דף יג. ושם) א'ל רב יהודה לרב הונא לדידך דאמרת לית לך דינא דגוד או אגוד בכור ופשוט שהניח להן אביהן עבד ובהמה טמאה כיצד הן עושין א'ל שאני אומר עובד לזה יום אחד ולזה שני ימים ומקשה ר'ת זצ'ל אמאי קשיא ליה מבכור ופשוט ליקשי ליה משניהם פשוטים ואומר ר'ת שניהם פשוטים ניחא ליה שיעבוד לזה יום אחד ולזה יום אחד אבל בבכור ופשוט קשיא ליה שאם יעבוד הפשוט יום אחד והבכור שני ימים הרי הבכור נוטל יותר מפי שנים שאם יש עיר רחוקה ממהלך יום אחד ומשתכרים בה הרבה בסחורה שיש שם סחורה בזול פשוט שאין לו שהות אלא יום אחד לא יוכל לילך שם והבכור שיש לו שהות שני ימים הולך שם ומשתכר כמה וכמה יותר מן הפשוט ור' מפרש דלהכי קשיא ליה בכור ופשוט משום שור לחרישה ועומד לחרישה לכולי עלמא השכר לאמצע משום הכי פריך כיצד יעשו דבזה אין נוטל הבכור פי שנים ומשני עובד לזה יום א' ולזה שני ימים ולא דמי לשור לחרישה ועומד לחרישה דמשום הכי הוי התם השכר לאמצע דמעיקרא אדעתא דהכי נשתתפו אבל גבי בכור דלא שייך האי טעמא כל אחד נוטל לפי חלקו. מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שהיה נשוי ד' נשים. </span>לא הוה מצי למנקט ב' נשים אע'ג דשייכא בהו שפיר פלוגתא דתנא קמא ובן ננס מ'מ לא הוה שמעינן מיניה שבועה לאחד שבועה למאה אבל השתא שמעי' ליה דהא אין נשבעת ראשונה לשלישית משום שכבר נשבעה לשניה כדמפ' בגמ' מיהו תימה אמאי תנא ארבע בשלש סגי דבשלש נמי שמעי' שבועה לאחד שבועה למאה ואיכא למימר דהוה אמינא דהתם הוא דאין נשבעת ראשונה לשלישית שהיא אחרונה דלא חיישי' כולי האי כיון שכבר נשבעה לשניה ושלישית שמא כבר נתקבלה כתובתה שאין נשבעת לא אחמור בה רבנן כולי האי אבל אם היתה נשבעת אותה שלישית כגון שיש רביעית דהשתא ידעינן שלא נתקבלה כתובתה הוה אמינא דנחמיר טפי ותשבע לה הראשונה להכי תנא ארבע נשים. מ'ר:  שנמצאת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנמצאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנמצאת </span>אחת מהן שדה שאינה שלו. </span>פי' הקונט' שנודע כבר שהיא גזולה הלכך כשבאה רביעית לגבות משביעין לה והדר יהבינן לה לבן ננס דהואיל מה שגבתה גבתה צריכה שבועה שהרי נפסדת אותה שיש לה שדה שאינה שלו וקשה לרבי דמסתמא כשמשביעין הרביעית משמע שעדיין לא גבתה מדקתני גבי רביעית נפרעת לא תפרע והואיל וכן הקודמת לה למה אינה לוקחת אותה שדה דבבירור שלו ואין סברא לומר שנמצאת אחת מהן שדה שאינה שלו ואינו ידוע איזו ועוד קשה לי מאי קאמר בן ננס וכי מפני שהיא אחרונה נשכרת אטו מי קאמר ת'ק נשכרה נפסדה קאמר שאינה נשבעת לפי שאין גבייתה כלום שהקודמת לה נוטלת אותה שדה והיכא שהאחרונה נפרעת כגון שלא נמצאת אחת מהן שאינה שלו התם מודה נמי בן ננס דנפרעת שלא בשבועה על כן נראה כפי' ר'ח דאפילו לא נמצאת פליגי דקאמר בן ננס שנשבעת הרביעית משום חשש שמא תמצא אחת מהן שדה שאינה שלו ולא יוכלו אחרי כן לחזור עליה דמה שגבתה גבתה וה'ק במאי פליגי כלומר במאי תלוי עיקר טעמא שמחמת אותו טעם משביעה בן ננס לעולם כגון שנמצאת כו' ומשום הכי נשבעת אפילו לא נמצאת והכא בחיישינן שמא תכסיף קמיפלגי לפי שיראה שמא תמצא אחת מהן שדה שאינה שלו ויחזרו עליה ואינה חוששת להשביח השדה ומפסידתו ואומר ר'ת דמשביעין אותה כדי שתפרוש אם התפיסה צררי וא'ת א'כ נשביע כל ב'ח דניחוש שמא יכסיף לפי שמא יש בעל חוב קדום שיטרוף ממנו ונשביענו כדי שיפרוש אם התפיסו צררי לאו מלתא היא דאטו יש לנו לעשות תקנה לבעל חוב דליתיה קמן ושמא אינו בעולם אבל הכא אנו עושין תקנה בשביל הנשים הקודמות וא'ת ומה יועיל מה שיפרוש גם היתומים שיפול השדה בידם יכסיפוה מחמת יראה זו שמא תמצא אחת מהן שדה שאינה שלו ואומר רבי דלא יכסיפוה בשביל כך שחביבה בעיניהם עוד אומר ר' הם למה יכסיפוה אם אותה שדה ישביחו יהא ריוח שלהן שיכולין לסלקו בזוזי דאין להן בשדה אלא כנכרים בעלמא אבל אחרונה תכסיף דהואיל ומה שגבתה לא גבתה אינה יכולה לסלקה בזוזי וא'ת לרבנן נמי תהא האחרונה נמי צריכה שבועה כדין כל הבא ליפרע מנכסי יתומים ופ'ה דביתומים גדולים איירי ודלא כאביי קשישא ור' מפרש אפי' לאביי קשישא כגון שפטרה מן השבועה וא'ת למאן דלית ליה דאביי קשישא היכי מפרש הנפרעת מנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה  (לעיל פז.) והא דתנן (גיטין לד:) אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה דביתומים גדולים אינה צריכה שבועה וביתומים קטנים נמי ליכא לאוקמא דאין נזקקין לנכסי יתומים קטנים אא'כ רבית אוכלת בהן ואומר רבי דס'ל כמ'ד בערכין פרק שום היתומים (דף כב.) אף לכתובה משום מזוני וקשה מ'מ תיקשי מההיא דהנפרעת מנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה דהא לעיל בהכותב (דף פז. ד'ה מקשים)  פי' ר'י דמיירי בגרושה דלית לה מזוני כי היכי דלא תיקשי אמאי איצטריך למיתני בגיטין אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה ואמר לי רבי דמ'מ איצטריך אלמנה בגיטין שלא נטעה לומר בגרושה ונימא דנזקקין בכל ענין דאילו באלמנה ה'א דליכא לאוקומא דאקילו בה רבנן משום חינא כדמפרש בערכין וא'ת אמאי לא אקשי מברייתא דאביי קשישא למ'ד אין נזקקין אלא אם כן רבית אוכלת בהן דהא קאמר אביי קשישא שגובין מיתומים קטנים בשבועה וי'ל דהוה מוקי לה בב'ח עובד כוכבים דשייכא ביה שבועה כמו שרגיל ר'ת לפרש שמותר לקבל שבועה מעובד כוכבים ואפי' לרבינו שמואל שאסר לקבל ממנו שבועה איכא לאוקמא בגר תושב שקבל עליו שלא לעבוד עבודת כוכבים שנשבע בשם ומיהו קשה לי מדקאמר אביי קשישא יתומים שאמרו משמע דאמתני' דגיטין או דהכותב קאי דמיירי בכתובת אשה ע'כ צ'ל ודאי דהוה מוקי פלוגתא דבן ננס ורבנן כאביי קשישא וס'ל כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>שטרות היוצאים ביום א'. </span>פי' של מכר או של מתנה שמואל אמר שודא דדייני דלא דמי להא דתנן היו כולן יוצאות בשעה אחת ואין שם אלא מנה חולקות בשוה דהתם בשעבוד איירי דאין השעבוד חל אלא מאותה שעה שמוכיח מתוך השטר כשהתחיל השעבוד דהיינו ממחרת יום שנכתב בו דביום שנכתב אין מוכיח מתוך השטר מתי התחיל או בבקר או בערב אבל מתנה או מכר כל הקודם באותו יום עצמו זכה. מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>רב דאמר כר' מאיר דאמר עדי חתימה כרתי. </span>וכיון דעיקר הוא השטר ומתוך עדים החתומים בשטר אין ניכר שקדם קנינו של זה לקנינו של זה הלכך קונין שניהם בבת אחת אפי' נכתב ונחתם ונמסר לאחד תחלה ואח'כ נכתב ונמסר לשני אע'פ שמתוך עדי מסירה ניכר דלא חשיב להו עדי מסירה עיקר והכי מוכח בגטין דתנן בפ' כל הגט (דף כד:) כתב לגרש את הגדולה לא יגרש בו את הקטנה ודייק בגמ' הא גדולה מצי מגרש אמר רבה זאת אומרת שני יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת מוציאין שט'ח על אחרים א'ל אביי אלא מעתה רישא דקתני פסול לגרש בו ה'נ שני הוא דלא מגרש ביה הא ראשון מצי מגרש ביה והא אמרת אין אחר יכול להוציא שטר חוב עליהם אלא מאי אית לך למימר בעדי מסירה ור' אלעזר משמע אבל לר'מ אפי' ראשון לא מצי מגרש אע'פ שניכר מתוך עדי מסירה הואיל ומתוך עדי חתימה אין ניכר. מ'ר. ונראה לרבי דמיירי הכא במתנה או במכר במקום שכותבין את השטר דבמקום שאין כותבין שהקרקע נקנה בכסף ובחזקה ובחליפין והשטר אינו עומד אלא לראיה התם כולי עלמא מודו דאמרינן שודא דאין צריך התם שיהא ניכר מתוך עדי חתימה איזה קנה תחלה הואיל ואינו אלא לראיה בעלמא ור'ת מפרש הא מילתא בענין אחר וז'ל שני שטרות היוצאין ביום אחד מכר שדה אחת לשני בני אדם האחד עיקר אבל שני שטרות של שני בעלי חובין חולקין לכ'ע כדתנן במתניתין חולקות בשוה ובעל כרחך כשכולן יוצאין ביום אחד וטעמא דשניהם אמת ושעה אחת בירושלים כיום אחד בעלמא דמי לימא רב דאמר כר'מ דאמר עדי חתימה כרתי ואפשר דנחתם בבת אחת דהנך סהדי חתום אהאי והנך סהדי אהאי בהדי הדדי ומסתמא כיון שהחתימה עיקר המסירה היתה לדעת חתימה אע'פ שהיתה זו אחר זו והוי כנמסר בבת א' דהיכא דכתבי שעות  תלינן</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>לאחד ומסר לאחר לזה שמסר לו קנה. </span>אע'פ שקדמה הכתיבה למסירה ה'נ ס'ל לשמואל דהא אית ליה שודא והיינו אליבא דרבי אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי ותימה הא משמע בפ'ק דב'מ (דף יג. ושם) דשמואל ס'ל כאביי דאמר עדיו בחתומיו זכין לו דדחיק התם שמואל דאמר לא חיישינן לפרעון ולקנוניא מתני' דקתני מצא שטרי חוב בזמן שיש בהן אחריות נכסים לא יחזיר אי ס'ל כאביי אמאי לא יחזיר ומסיק שמואל מוקי לה בשאין חייב מודה ופריך אין בהם אחריות נכסים אמאי יחזיר ומסיק אמר שמואל אומר היה ר'מ שטר שאין בו אחריות נכסים אינו גובה כו' מדדחיק שמואל לומר הך סברא לר'מ ש'מ כאביי ס'ל דלרב אסי הוה מצי לאוקמא בשאין בו הקנאה ואליבא דאביי משמע כתב לאחד ומסר לאחר את שכתב לו קנה דאמתני' דקתני כותבין שטר ללוה אע'פ שאין מלוה עמו פריך התם וליחוש דלמא כתב ללוות בניסן ולא לוה עד תשרי ואתי למיטרף לקוחות שלא כדין דמניסן ועד תשרי ומשני אמר אביי עדיו בחתומיו זכין לו אלמא אע'ג דמסר ללקוחות קודם למלוה לזה שמסר לו לא קנה ובסוף הפרק  (שם כ. ושם) משני אביי בכהאי גוונא גבי מצא שובר בזמן שהאשה מודה יחזיר לבעל דלא חיישינן דלמא כתבה בניסן ולא נתנה עד תשרי כו' וא'כ קשיא שמואל אדשמואל ובלא שמואל איכא לאקשויי מאביי גופיה דמשמע בפרק זה בורר (סנהדרין דף כח: ושם) דס'ל כרבי אלעזר דמסקינן התם אההיא מתנתא דהוו חתימי עלה תרי גיסי כו' א'ל רב יוסף זיל קנייה בעדי מסירה ומסיק א'ל אביי והא מודה רבי אלעזר במזוייף מתוכו שהוא פסול משמע דאי לא הוה מזוייף מתוכו היה מכשר כרבי אלעזר וזהו דוחק לומר דאביי לדבריו דרב יוסף קאמר וליה לא ס'ל ובלאו אביי גופיה הוה קשה שם הא דפסיק ר'ת הלכה כאביי מדמהדר הש'ס לאוקומא מילתיה דשמואל כוותיה ועוד דאביי בתראה הוה וקיי'ל כר' אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי ואמרינן כתב לאחד ומסר לאחר את שמסר לו קנה ותירץ רבי דכי אמרינן עדיו בחתומיו זכין לו ה'מ בשני ימים שניכר מתוך השטר שקדם זכותו של זה לזכותו של זה אבל הכא מיירי שנכתבו ביום אחד הלכך אע'פ שנכתב זה קודם הקודם במסירה זכה דלא אמרינן עדיו בחתומיו זכין לו הואיל ואין ניכר שקדם זכותו מתוך השטר וקשיא לי גבי מצא שובר בזמן שהאשה מודה יחזיר לבעל דפריך ניחוש דלמא כתבה ליתן בניסן ולא נתנה עד תשרי ואזלא זבינתה לכתובתה בטובת הנאה ומפיק ליה לשובר דכתוב בניסן ואתי למיטרף לקוחות שלא כדין מאי קא משני אביי עדיו בחתומיו זכין לו אכתי ניחוש באותו יום שנכתב השובר מכרה כתובתה קודם מסירת השובר דלא אמרינן התם עדיו בחתומיו זכין לו הואיל ואין ניכר מתוך השובר שנכתב קודם המסירה ואמר לי רבי דכולי האי לא חיישינן דבאותו יום עצמו מכרה כתובתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמיה </span>דרמי בר חמא כו'. </span>אין זה ההוא עובדא דמי שמת (ב'ב קנא.) . פי' ר'ח  דקבלה בידינו דשודא דדייני דוקא במקרקעי ודוקא דיין מומחה כרב נחמן בדורו דהא רב ששת גברא רבה הוה ואמר ליה רב נחמן אינך דיין לעשות שודא דדייני ולי נראה שודא נמי במטלטלי דגבי שליח מייתי לה בפרק קמא דגטין (דף יד:) : [וע'ע תוס' ב'ב לה. ד'ה שודא] :  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>כתבה ליה מאי הוי. </span>תימה מאי קא פריך והלא לא בא עדיין לידה והוי כמו כותב לה ועודה ארוסה ואומר אני דשפיר פריך דהכא הוי כמו כותב לה והיא נשואה ולא דמי לארוסה כלל דארוסה אם מכרה ונתנה קיים אבל הכא אינו יכול למכור שלא תטרוף כל שעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן בשקנו מידה. </span>אע'ג דגבי נשואה אמר רב יוסף בריש הכותב (לעיל פג.)  מדין ודברים קנו מידו נשואה הוי טפי ידו כידה מהכא גבי לוקח ידה כידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תימא </span>נחת רוח עשיתי לבעלי מי לא תנן כו'. </span>ליכא לשנויי כשלקח מהאשה תחלה דאז הוי קיים כדקתני בסיפא לקח מן האשה וחזר ולקח מן האיש מקחו קיים דבמתני' משמע דאחר מכירת השדה כתבה ללוקח דהכי קתני ומכר שדהו וכתבה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר'מ הא רבי יהודה דתניא כו'. </span>והא דקתני דלא אמרינן נחת רוח עשיתי לבעלי ר'מ היא ופי' לנו רבי דצריכינן למימר דהשתא הא דנקט בברייתא כתבה לראשון ולא חתמה לו רבותא נקט דאע'ג דאיכא למימר הך אתתא כי חתמה נמי לשני לאו שהודית באותו מכר אלא לנחת רוח מכוונת דהא כבר ראינוה שלא חתמה לראשון אפ'ה אמרי' איבדה כתובתה וכ'ש סתמא וקשיא לי א'כ לבסוף דמסיק רב אשי כולה ר'מ היא ועד כאן לא קאמר ר'מ אלא בשני לקוחות כו' אמאי הדר ביה מאותה סברא ראשונה דס'ד דיותר יש לנו לומר אבדה כתובתה בחד לוקח מבשני לקוחות הל'ל כולה ר' יהודה היא ובשני לקוחות דוקא א'ר יהודה יכולה שתאמר נחת רוח עשיתי לבעלי אבל בחד לוקח לא על כן נ'ל לס'ד השתא נמי שייך יותר נחת רוח בלוקח אחד מבשני לקוחות אבל לא משמע ליה שיחלוק ר'מ ונקט שני לקוחות משום רבותא דר' יהודה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתבה </span>לראשון ולא חתמה לו כו'. </span>יש מקשין והא בהנזקין (גיטין נח. ושם) אמתני' דלקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל אמר רב לא שנו אלא דא'ל לך חזק וקני אבל בשטר קנה ותירץ רבי דהתם כשכתבה לו שטר בפני עצמה דהואיל ויכול להוציא שטר שלה בלא שטר של בעל לא אמרי' נחת רוח אבל הכא מיירי שחתמה לו בשטר של בעל דהואיל ואינו יכול להוציא שטר שלה שלא יראו שטר של בעל עמו יכולה היא ודאי שתאמר נחת רוח עשיתי לבעלי ועוד אמר לן רבי דאפי' בשטר עצמו של בעל איירי אלא שכתבה שהיא עצמה מכרה ללקוחות אבל חתמה לו דשמעתין היינו שמוחלת שיעבוד שיש לה על הקרקע וכן משמע לשון חתמה כלומר שנתרצית במקח ולא מחתה בו עוד תירץ רבי דהתם ה'ק לא שנו אלא דא'ל לך חזק וקני אבל בשטר קנה בהדי לך חזק וקני ולא נתיישב לי תירוץ זה דפריך התם לרב מהא דתניא לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל עד שתכתוב לו אחריות נכסים דקאמר נימא תהוי תיובתא דרב ומאי תיובתא נמי האי דקתני דשטר אינו מועיל עד שתכתוב אחריות נכסים בדלא אמר לך חזק וקני וכי קאמר רב בדאמר לך חזק וקני בהדי שטר ולתירוץ ראשון לא קשה כולי האי. (וע'ע תוס' ב'ב מז: ד'ה אבל בשטר) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>איתא גירסא ישנה מתני' דכתבה לאחר וזה לאחר שני הוא מכלל דמכר הבעל לראשון (שדה אחרת) ולא חתמה לו ולישנא דהך משנה דקמשני נקט דאי האי אחר ראשון הוא וגרסינן וכתב דזבין ליה לאחר הו'ל למימר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>התם </span>איהו דאפסיד נפשיה. </span>מה שפירש בקו' וכולה רבא קאמר לה לא נהירא לר'ת דא'כ הל'ל אלא התם הוא דאפסיד אנפשיה אלא הש'ס הוא דמתרץ התם הוא בבעל חוב דאפסיד נפשיה בידים דידע דדיניה עלויה לפרוע אבל אשה ליכא למימר כל כך איהי היא דאפסידה נפשה דהא בעת שכתבה לו לא היתה ראויה עדיין לגבות בברור שהרי לא נתנה כתובה לגבות מחיים וכן פי' רבינו חננאל ובכמה מקומות בש'ס דלא חייש לשנויי אלא קושיא אחרונה ועוד דאינה פירכא כל כך מקמייתא דלר'נ בר יצחק לא משמע ליה לגמרי אלא משני:  ומוקמינן</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומוקמינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומוקמינן </span>לכולהו בידא דלוקח. </span>תימה מעיקרא נמי נוקמיה ביד הלוקח אפוכי מטרתא למה לי דאמר הבעל מוציא מיד הלוקח ואחריך מיד הבעל ולוקח מיד אחריך ואמר ר' דנפקא מינה כשיוציא הבעל מיד הלוקח תחלה אם יעשה פשרה בינו לאחריך יפסיד הלוקח ואין נראה לי דא'כ הא דפריך מאי שנא מהא דתנן ומשני התם אית להו פסידא לכולהו הכא לוקח הוא דאית ליה פסידא מה הועילו חכמים בתקנתם כיון דמצי למיעבד פשרה בעל ואחריך ויפסיד הלוקח אלא נראה לי דלאו דוקא קאמר שיוציא הבעל מיד הלקוחות אלא מתוך שאם היה מוציא הבעל מיד הלוקח היה אחריך מוציא מיד הבעל ולוקח מיד אחריך מעיקרא נמי מוקמינן ליה בידא דלוקח משום דאית ליה פסידא ולא יוכל בעל להוציא מידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>בעל חוב ושני לקוחות וכן אשה. </span>יש לתמוה אמאי איצטריך למיתני כל הנך גוונא וי'ל דצריכי דאי מקמייתא הוה אמינא הראשונה מוציאה מיד השניה כיון  (א) דאין לשניה כל כך פסידא שתוכל לגבות מבעלה ושיעבודא של ראשונה קודם ובדין הוציאה אבל בעל חוב מלוקח לא ואי אשמעינן בעל חוב מלוקח כדי שלא תנעול דלת בפני לווין אבל אשה בעלת חוב מלוקח לא להכי צריכי כולהו:  הדרן עלך מי שהיה נשוי </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>ניזונת מנכסי יתומים מעשה ידיה שלהן. </span>גרסי' בלא וי'ו דאי גרסי' ומעשה ידיה שלהן בוי'ו היכי מבעיא ליה בגמ' אי ניזונת תנן אי הניזונת תנן על כרחך ניזונת תנן מדקתני ומעשה ידיה שלהן. מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>חייבין בקבורתה. </span>וא'ת פשיטא דהא בעל גופיה לא מיחייב בקבורתה היכא דלא ירית כתובתה דקי'ל קבורתה תחת כתובתה וי'ל דהיא גופה קמ'ל מתני' דקבורתה תחת כתובתה דאכתי לא שמעי' ליה בשום מקום במשנה מיהו תימה הא דלא קתני ואין חייבין בפרקונה ואי משום דבעי למיתני יורשי כתובתה חייבין בקבורתה הא נמי פשיטא אלא מי יקברנה וכי תימא ביבמה אתא לאשמועינן דיורשי כתובתה חייבין בקבורתה ולא יורשי נכסי מלוג א'כ מאי איצטריך למידק לעיל מדקתני יורשיה יורשי כתובתה איזוהי אלמנה שיש לה שני יורשין תיפוק ליה מדאיצטריך למיתני הך בבא כלל וי'ל דאיצטריך לאשמועינן אפי' היכא דלא שקלה אלמנה כתובה כגון דליכא אלא מטלטלי אינן חייבים בקבורתה ואע'ג דהשתא הוו כיורשי כתובתה כיון שאינה גובה אותה מהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ניזונת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניזונת </span>תנן וכאנשי גליל כו'. </span>הא לא מבעיא ליה היכי סתם תנא דמתני' ולענין הלכתא כמאן דהא אשכחן פלוגתא דרב ושמואל בהא לעיל שילהי נערה (דף נד. ושם) ועוד היכי פשיט בתר הכי מדשמואל הא שמואל פסק לעיל כאנשי גליל אלא נראה לי הכי פירושו ניזונת תנן וכאנשי גליל שהיא ניזונת על כרחן של יתומין והלכך מעשה ידיה שלהן אבל לאנשי יהודה שמדעתם ניזונת ויכולין לסלקה אין מעשה ידיה שלהן או הניזונת תנן וכאנשי יהודה דאפילו לאנשי יהודה דאי בעו לא יהבי לה אפ'ה מעשה ידיה שלהן. מ'ר:  תא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע דאמר ר' זירא אמר שמואל אלמנה מציאתה לעצמה אי אמרת בשלמא הניזונת תנן שפיר. </span>קאמר שמואל מציאתה לעצמה אפי' בשעה שהיא ניזונית הואיל והן יכולין לסלקה לא הוו כבעל אע'ג דמעשה ידיה שלהן אלא אי אמרת ניזונת תנן וכאנשי גליל אבל לאנשי יהודה מעשה ידיה לעצמה א'כ הא דקאמר שמואל אלמנה מציאתה לעצמה על כרחך לאנשי גליל הוא דאיצטריך ליה לאשמועינן דלאנשי יהודה לאשמועינן מעשה ידיה לעצמה וכ'ש מציאתה וכיון דלאנשי גליל קאמר אמאי מציאתה לעצמה והא לדידהו הוי דהא אינהו כבעל ולא סגי דלא יהבי לה ואומר רבינו תם דאלמנה דקאמר שמואל קאי אמתני' ולאו משום דבלאו הכי לא פשיט שפיר דהניזונת תנן כמו שהוכחתי דעל כרחך אליבא דאנשי יהודה קאמר שמואל ודוקא מציאתה אבל מעשה ידיה ליתומים אלא כי היכי דלא תקשי דשמואל אדשמואל דאיהו סבירא ליה כאנשי גליל לעיל (ד' נד.) ומה שפירש הקונטר' אי אמרת בשלמא הניזונת תנן שפיר דמוקמינן מילתא דשמואל בשאינה ניזונת קשה דאי בשאינה ניזונת פשיטא ועוד לימא מעשה ידיה לעצמה וכל שכן מציאתה דהויא כהעדפה שעל ידי הדחק כדאמרינן לעיל בריש מציאת האשה (דף סו. ושם) ועוד דכי היכי דאי תנן הניזונת מוקמינן למילתיה דשמואל בשאינה ניזונת כגון שנתנו לה היורשים כתובתה הכי נמי אי תנן ניזונת וכאנשי גליל מצינו למימר דמילתיה דשמואל מיירי באותה שתבעה כתובתה בב'ד או מכרה שאינה ניזונת שאותה מציאתה לעצמה אפי' לאנשי גליל. מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


