# rshbvl

lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: תיהוי כמשיב אבידה
txt:
<span class='five'>תיהוי כמשיב אבידה. </span>שהרי יש לה שטר שלם עליו ואי בעיא הויא אמרה לא קבלתי כלום: 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: פחות פחות משוה פרוטה
txt:
<span class='five'>פחות פחות משוה פרוטה. </span>במנה שהיא מודה עליו שקיבלה עושה עמו חשבון כך נתת לי ביום פלוני וכך ביום פלוני ומצרפתן בחשבון אפילו פחות משוה פרוטה: 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: פוחתת
txt:
<span class='five'>פוחתת. </span>היתה כתובתה אלף זוז כתוב בשטר והוא אומר התקבלת כולה והיא אומרת לא התקבלתי כלום אבל מודה אני שלא התנית עמי לכתובתי אלא מנה: 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: באומרת אמנה היתה ביני לבינו
txt:
<span class='five'>באומרת אמנה היתה ביני לבינו. </span>ששטר נכתב ונחתם כהוגן ובפני העדים קבל עליו אלף זוז אבל הוא האמין בי שלא אתבענו אלא מנה: 


lvr: 32
pgn: 87
dfh: b
trm: אחד מחייבו שבועה
txt:
<span class='five'>אחד מחייבו שבועה. </span>על ממון שאילו היו שנים היה משלם עכשיו ישבע שהעד מכחש:  אי


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: לידי שבועה דאורייתא
txt:
<span class='five'>לידי שבועה דאורייתא. </span>שהיא בשם או בכנוי ואוחז ספר בידו כדאמרינן בשבועות <span class='mareimakom'>(דף לח:)</span> וחמורה היא מאד אבל שבועה דרבנן קללה בעלמא כעין שלנו: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: וסמיך סהדא קמא אסהדא בתרא
txt:
<span class='five'>וסמיך סהדא קמא אסהדא בתרא. </span>יביא את שניהם יחד לב'ד שאם תכפור יעידוה שניהם שנתקבלה כתובתה: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: ומוקי להנך קמאי בהלואה
txt:
<span class='five'>ומוקי להנך קמאי בהלואה. </span>יתבענה פרעון הראשון ויאמר מלוה הן אצלך שהרי התקבלת כתובתיך שנית וכשתכפור ותאמר לא קבלתי אלא הפעם הזאת ועד אחד מעיד על הראשונה איכא שבועה דאורייתא נשבעת ולא משלמת ואין כאן שיעבוד קרקעות שלא מכח כתובה תובעה: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: היכי סמיך כו'
txt:
<span class='five'>היכי סמיך כו'. </span>מה שראה זה לא ראה זה ואם תכפור על שתיהן אין כאן אלא עד אחד ותשבע ותטול שלישית ונמצא מפסיד: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: באפי סהדא קמא וסהדא בתרא
txt:
<span class='five'>באפי סהדא קמא וסהדא בתרא. </span>וה'ה לשני עדים מן השוק אבל עצה טובה היא שיכיר העד הראשון ששתי פעמים פרע ויכול להעיד על פרעון הכתובה עם חבירו ועל הפרעון הראשון: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: יכולה לומר שתי כתובות היו
txt:
<span class='five'>יכולה לומר שתי כתובות היו. </span>שתי שטרות היו לי עליך בפרעון הראשון החזרתי לך אחת ובשניה אחרת והרי העד הראשון מעיד לסייעה שראה שני הפרעונות לשם כתובה ולא לשם מלוה: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: דמודע להו
txt:
<span class='five'>דמודע להו. </span>לסהדא קמא ובתרא לפני פרעון השני דעו שכבר פרעתי לה כתובתה בפני אחד מכם והיא כופרת ואני רוצה לפורעה שנית לשם כתובה שיהיו לי שני עדים בדבר ואתבע את הראשונים ויש לי עליהן עד אחד ותתחייב שבועה דאורייתא וכיון  דשמעינהו ולא מסייע לה האי עד קמא תו לא מצית למימר ב' כתובות הוו דמילתא דלא שכיחא הוא: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: שאמרו יתומים
txt:
<span class='five'>שאמרו יתומים. </span>של לוה לויתי ופרעתי ישבעו אלו שבועה שלא פקדנו ולא אמר לנו אבא ולא מצינו שובר בין שטרותיו ששטר זה פרוע ונוטלין: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: כאומר לא פרעתי דמי
txt:
<span class='five'>כאומר לא פרעתי דמי. </span>דכיון דאמר לא לוה מודה הוא שלא פרע והרי שטר מוכיח עליו שלוה: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: לא שנא למזוני
txt:
<span class='five'>לא שנא למזוני. </span>באה לב'ד ותובעת מזונות מנכסי בעלה למכור קרקע ולזונה נשבעת שלא הניח בידה מעות ליזון מהם: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: תשבע בסוף
txt:
<span class='five'>תשבע בסוף. </span>כשתתאלמן או תתגרש ותתבע כתובה תשבע שלא עיכבה בידה משל בעלה כלום: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: האי יורשין וכו'
txt:
<span class='five'>האי יורשין וכו'. </span>בתמיה [כיון דאנפרעת שלא בפניו קאי מאי לשון יורשין כאן] הרי הוא קיים: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: העתיד לבא
txt:
<span class='five'>העתיד לבא. </span>על שנתעסקה אחר מיתה דלאו מכח נכסי בעלה באה שבועה זו אלא מכח נכסי יתומים ונשבעת כדין אפוטרופוס כדתנן בשבועות <span class='mareimakom'>(דף מה.)</span> אלו נשבעין שלא בטענת ברי השותפין והאריסין והאפוטרופין: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: a
trm: ואתא ר'ש למימר
txt:
<span class='five'>ואתא ר'ש למימר. </span>אם תובעת כתובתה יורשין משביעין אותה שלא עיכבה משלהן לאחר מיתת אביהן כלום כדין הבא ליפרע מנכסי יתומים:  אינה


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: אינה תובעת כתובתה אין היורשין משביעין אותה
txt:
<span class='five'>אינה תובעת כתובתה אין היורשין משביעין אותה. </span>משום שבועת אפוטרופסת דהויא לה אפוטרופוס שמינהו אבי יתומים וס'ל לא ישבע כאבא שאול דאמר חילוף הדברים וטעמייהו מפרש בגיטין בפרק הניזקין רבנן סברי מינוהו בית דין לא ישבע דא'כ מימנע ולא הוי אפוטרופוס הואיל וחשדינן ליה אבל מינהו אבי יתומים לא מימנע דאי לאו דה'ל הנאה מיניה בחייו לא הוה מימני ליה ואבא שאול סבר מינהו אבי יתומים אי ידע דמשבעי ליה מימנע ולא הוי אפוטרופוס אבל מינוהו בית דין אע'ג דידע דמשבעי לי' לא מימנע דחשיבותא הוא לגביה דמהימן להו לבי דינא: ה'ג 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: ר'ש כאבא שאול ורבנן דמתני' כרבנן</span>: <span class='five'>האי כל זמן שתובעת
txt:
<span class='five'>ר'ש כאבא שאול ורבנן דמתני' כרבנן</span>: <span class='five'>האי כל זמן שתובעת. </span>בתמיה הואיל ור'ש לקולא מאי כל זמן: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: אם תובעת מיבעי ליה
txt:
<span class='five'>אם תובעת מיבעי ליה. </span>אבל כל זמן משמע דשמעיה לת'ק דפטר לה משבועה אפי' תובעת כתובתה וא'ל איהו כ'ז שתובעת כתובתה לא תפטרנה: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: אלא אמר אביי
txt:
<span class='five'>אלא אמר אביי. </span>ארישא פליג דאמר כתב לה נדר ושבועה כו' דפטורה מן השבועה אפי' כשנפרעת מן היתומים ואתא ר'ש למימר כל זמן שתובעת כתובתה מהן משביעין אותה כאבא שאול בן אימא מרים דאמר לעיל אבל מה אעשה שהרי אמרו הבא ליפרע מנכסי יתומין לא יפרע אלא בשבועה ופליגי רבנן עליה דאבא שאול ור'ש כאבא שאול ורבנן דמתני' כרבנן: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: הא תינח כל זמן שתובעת
txt:
<span class='five'>הא תינח כל זמן שתובעת. </span>אתא לאפוקי מדרבנן דאמרי אף משבועת היתומים פטורה ונפרעת בלא שבוע' ואתא ר'ש למימר לא תפרע אלא בשבועה: 


lvr: 32
pgn: 88
dfh: b
trm: אלא אמר רב פפא לאפוקי מדר'א ומחלוקתו
txt:
<span class='five'>אלא אמר רב פפא לאפוקי מדר'א ומחלוקתו. </span>כלומר לא תימא ר'ש אכתב לה נדר ושבועה לחוד פליג אלא אכולי מלתא דר'א ובני מחלוקתו פליג ארישא וסיפא שמעינהו דקאמרי ר'א ורבנן משביעה כ'ז שירצה שבועת אפוטרופיא היכא דלא פטרה מן הנדר ומן השבועה ואפילו שלא בשעת תביעת כתובתה ואם פטרה מן השבועה אפילו יורשין אין משביעין אותה כשנפרעת מהם כדקתני נדר ושבועה אין לי ליורשי כו' ואתא ר'ש למימר כל זמן שתובעת כתובתה יורשין משביעין אותה ואפילו כתב לה נדר ושבועה אין ליורשי עליך כאבא שאול אינה תובעת כתובתה אין היורשין משביעין על אפוטרופיא שבחיי בעלה ואפי' לא פטרה מן השבועה דלית ליה דר'א ומחלוקתו דאמרי משביעה כל זמן שירצה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: גובה כתובתה
txt:
<span class='five'>גובה כתובתה. </span>ואינו יכול לטעון פרעתיך והחזרת לי שטר כתובתיך וקרעתיו משום דתנאי כתובה מעשה ב'ד הוא ומהכא נפקא לן בב'מ הטוען אחר מעשה ב'ד לא אמר כלום מ'ט כל מעשה ב'ד כמאן דנקיט שטרא דמי: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: אבד גטי
txt:
<span class='five'>אבד גטי. </span>שלא הוצאתיו עליו לגבות כתובתי על ידו כדתנן גובה כתובתה ולא קרעוהו ב'ד אלא אבד ממני: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: והוא אומר אבד שוברי
txt:
<span class='five'>והוא אומר אבד שוברי. </span>כבר הוצאתו בב'ד ואמרת אבד שטר כתובתי וגבו ב'ד הכתובה על פי הגט וקרעוהו ולי נכתב שובר על הכתובה שאם תוציאי עוד על יורשי שטר הכתובה ותבואי לגבות מכח אלמנות לומר לא נתגרשתי ולא נפרעתי יהיה השובר לעד ואבד הימני: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: וכן ב'ח שהוציא שטר חוב
txt:
<span class='five'>וכן ב'ח שהוציא שטר חוב. </span>אחר שביעית ואין עמו פרוזבול זה אומר השמיטתו שביעית וזה אומר פרוזבול היה לי שלא תשמיטנו שביעית ואבד: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: מן הסכנה
txt:
<span class='five'>מן הסכנה. </span>שגזרו עובדי כוכבים על המצות והיו יראים לשמור גיטיהן ומשקיבלתו שורפתו וכן פרוזבוליהן: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: פרוזבול
txt:
<span class='five'>פרוזבול. </span>במסכת גיטין מפרש בפרק השולח גט <span class='mareimakom'>(דף לד:)</span> הלל התקין פרוזבול כדי שלא תשמט שביעית שמוסר שטרותיו לב'ד שיגבו מן הלוה חובו כל זמן שיתבענו דהשתא לא קרינן ביה לא יגוש שאינו תובעו כלום אלא הב'ד תובעו שהפקירם היה הפקר והם יורדין לנכסיו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: ש'מ
txt:
<span class='five'>ש'מ. </span>מדקתני גובה כתובתה בהוצאת גט ולא חייש לאיערומי מערמא והדרא ומפקא כתובתה בבי דינא אחרינא ותגבה לאחר מיתתו בתורת אלמנה לומר לא נתגרשתי ולא נפרעתי דהא ודאי בתורת גרושה לא הדרא גביא דהא קרעינן לגיטא וכי הדרא מפקא לכתובתה בלא גט תנן מתני' הרי אלו לא יפרעו ומיהו הוה לן למיחש (שלא) תמתין עד שימות ותגבה בתורת אלמנה ומדלא חייש ש'מ כותבין שובר על כרחו של לוה ואינו יכול להשמיט עצמו לומר לא אפרע עד שתחזיר לי שטרי שמא תחזור ותוציאנו אלא אומרים לו פרע והוא יכתוב לך שובר ופלוגתא היא בבבא בתרא <span class='mareimakom'>(דף קעא:)</span> וקיימא לן כמאן דאמר אין כותבין לפי שנמצא זה צריך לשמור שוברו מן העכברים: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: לדידי מיפרשא לי
txt:
<span class='five'>לדידי מיפרשא לי. </span>דלעולם אין כותבין שובר והיינו טעמא דגובה כתובתה דאי מקום שאין כותבין הוא והוא אומר כתבתי וירא אני שמא תחזור ותוציאנה עליו להביא ראיה ואי מייתי ראיה עדים שכתב לא גביא ואי לא מייתי ראיה קתני מתניתין גובה כתובתה ואינו נאמן לומר שניתי מנהג העיר ואי מקום שכותבין הוא והיא אמרה לא כתב לי עליה להביא ראיה וכי קתני מתניתין גובה כתובתה שהביאה ראיה שלא כתב לה: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: הדר ביה
txt:
<span class='five'>הדר ביה. </span>ואוקי מתני' בטעמא אחרינא ואמר בין במקום שכותבין ובין במקום שאין כותבין כי מפקא גט בלא כתובה גובה עיקר כתובתה דהיינו מנה ומאתים וגובה דקתני מתני' עיקר קאמר ולא תוספת וכי מפקא כתובה בלא גט גובה תוספת ולא עיקר חיישינן שמא גבאתו על פי הגט: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: במקום שאין כותבין
txt:
<span class='five'>במקום שאין כותבין. </span>ומשום הכי מהימן במאי דאמר פרעתי ע'פ הגט דאמר כשתבעתני על פי הגט אמרתי בבית דין כתבתי לה כתובה וירא אני שלא תחזור ותוציאנה ואמרו לי הבא ראיה ולא מצאתי ראיה ואמרו לי פרע ובקשתי מהן שיכתבו לי שובר הואיל ועל כרחי אני זקוק לפרוע טוב לי שיהיה לי שובר וכתבוהו לי ואבד: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: a
trm: אלא לרב
txt:
<span class='five'>אלא לרב. </span>דאמר אין נפרעין על פי הגט אלא עיקר אמאי לא יפרעו נהי דעיקר לא גביא כו':  ואי


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: אלמנה במאי גביא
txt:
<span class='five'>אלמנה במאי גביא. </span>כתובה שלה על כרחך בעדי מיתה שמת בעלה ומחזרת שטר כתובה ליורשי' וקורעין אותו: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: ביושבת תחת בעלה
txt:
<span class='five'>ביושבת תחת בעלה. </span>אין אלמנה גובה כתובתה אא'כ מכירין אותה שבשעת מיתתו היתה יושבת תחתיו: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: אלא במקום דלא אפשר כו'
txt:
<span class='five'>אלא במקום דלא אפשר כו'. </span>אלא לא תימא ביושבת תחת בעלה דאפילו הלך למדינת הים נמי ושמעו בו שמת גובה כתובתה ולא חיישינן לדלמא גירשה והדרא מפקא לגיטה דאמרינן להו תכתוב לכם שובר דבמקום שאין לומר הערמה ואי אפשר לה לגבות אם באת לחוש לכל אלה כגון זו וכגון נשרפה כתובתה בעדים לא נמנענה מלהגבות כתובתה ותכתוב שובר: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: עדי מיתה גופייהו
txt:
<span class='five'>עדי מיתה גופייהו. </span>במקום שאין כותבין כתובה ואין היורשין יכולין לומר לה החזירי לנו שטר כתובתך ניחוש כו': 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: מר קשישא ומר ינוקא
txt:
<span class='five'>מר קשישא ומר ינוקא. </span>שני בנים היו לרב חסדא ושם שניהם שוין אלא שהגדול קורין לו מר קשישא ולצעיר קורין לו מר ינוקא : 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: מנלן
txt:
<span class='five'>מנלן. </span>דקאמר לעיל עדי מיתה גופייהו ליחוש דלמא מפקא והדרא ומפקא ע'כ חדא מינייהו גביא בלא שטרא שהרי בפרעון ראשון החזירה השטר אם כתב לה וקא חייש להדרא ומפקא אלמא יש לה כתובה בתנאי ב'ד בלא שום כתובה מנלן: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: אלא אי אמרת בשלא כתב לה
txt:
<span class='five'>אלא אי אמרת בשלא כתב לה. </span>ובתנאי ב'ד הוא דגביא לאלמנה מנה ומאתים לבתולה הוא דאית לה שהרי אין כאן תוספת: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: ולא מטמאה לו
txt:
<span class='five'>ולא מטמאה לו. </span>אינה חייבת להתעסק בו וליטמא בו בין כהנת בין ישראלית אע'פ שמצוה ליטמא למתים האמורים בפרשה כדכתיב <span class='mareimakom'>(ויקרא כא)</span> לה יטמא זו אינה חייבת ולאו משום כהנת נקט לה שלא הוזהרו כהנות מליטמא למתים: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: אינו יורשה
txt:
<span class='five'>אינו יורשה. </span>דגבי ירושת הבעל שארו כתיב לשארו הקרוב אליו ממשפחתו וירש אותה מכאן שהבעל יורש את אשתו: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: מתה אינו יורשה איצטריכא ליה
txt:
<span class='five'>מתה אינו יורשה איצטריכא ליה. </span>משום מתה אינו יורשה איצטריך ליה למיתני מת הוא גובה כתובתה לאשמעינן דבדכתב לה כתובה עסקינן ואע'ג דאיקרבו לאחתוני כולי האי אינו יורשה: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: בעינא לאינסובי ביה
txt:
<span class='five'>בעינא לאינסובי ביה. </span>שיהיה בידי לראיה שנתגרשתי שלא יאמרו עלי אשת איש היא: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: שני גיטין ושתי כתובות
txt:
<span class='five'>שני גיטין ושתי כתובות. </span>זמן ראשונה קודם לזמן גט ראשון וזמן כתובה שניה קודם לגט שני: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: גובה שתי כתובות
txt:
<span class='five'>גובה שתי כתובות. </span>שהרי גירשה והחזירה וכתב לה כתובה שניה אבל קדמו שתי הכתובות לגט הראשון לא שהרי כשהחזירה לא כתב לה כתובה ותנן בסיפא שתי כתובות וגט אינה גובה אלא אחת [למדנו שהכותב לאשתו שתי כתובות אינה גובה אלא אחת ואי משום דאיגרשא והדרה הא תנן כתובה ושני גיטין אין לה אלא אחת] שע'מ כתובה הראשונה החזירה: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: כתובה ושני גיטין
txt:
<span class='five'>כתובה ושני גיטין. </span>כתובה בנשואין הראשונים וגירשה והחזירה ולא כתב לה כתובה וחזר וגירשה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: אי בעיא בהאי גביא
txt:
<span class='five'>אי בעיא בהאי גביא. </span>בתמיה ואשתי כתובות וגט קאי דקתני אין לה אלא כתובה אחת ולא קתני אין לה אלא כתובה אחרונה אלמא אי ניחא לה למיטרף לקוחות מזמן ראשון טרפה: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: ביטל שני את הראשון
txt:
<span class='five'>ביטל שני את הראשון. </span>ואינו טורף אלא מזמן שני דכיון דכתב לשטרא בתרא אחליה לשיעבוד קמא: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: לתוספת כתביה
txt:
<span class='five'>לתוספת כתביה. </span>ולא אחליה לשיעבוד לבטל זמן שטר ראשון ותרוייהו מיהא לא גביא מדלא כתב לה צביתי ואוסיפית לה הך אקמייתא אלא שטר כתובה יתירא כתב לה ולא הזכיר בה את הראשונה הכי קאמר אם תתרצי למחול שיעבוד של ראשונה גבי כתובה זו המרובה ואם לאו גבי הראשונה המועטת הלכך הי מינייהו דבעיא גביא והכי פרשינן בפירקין קמאי וכי אמר רב נחמן ביטל שני את הראשון בדלא אוסיף ביה מידי דאי לאו לבטולי קמא אתא למאי כתביה: 


lvr: 32
pgn: 89
dfh: b
trm: ומיתה
txt:
<span class='five'>ומיתה. </span>ועדי מיתה ובאה לגבות שתי כתובות אחת בתורת גרושין ואחת בתורת אלמנות:  אם


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: מתני'</span> <span class='five'>כתובתה קיימת
txt:
<span class='five'>מתני'</span> <span class='five'>כתובתה קיימת. </span>שכתב לה כשהוא קטן ולגבי גר כתובה שכתב לה בהיותו עובד כוכבים: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: אכולה מילתא
txt:
<span class='five'>אכולה מילתא. </span>על כל הכתוב בשטר כתובה:  הדרן עלך הכותב <span class='shastitle7'>מי שהיה נשוי: יורשי הראשונה. </span>אם מתו נשיו אחריו עד שלא הספיקו לגבות: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: נשא ראשונה ומתה
txt:
<span class='five'>נשא ראשונה ומתה. </span>בחייו נשא שניה ומת הוא ויורשי הראשונה באין ותובעין כתובת בנין דכרין כמו ששנינו <span class='mareimakom'>(לעיל דף נב:)</span> בנין דכרין דיהויין ליכי מינאי כו' או רוצים לחלוק ירושת אביהם: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: שניה ויורשיה קודמין
txt:
<span class='five'>שניה ויורשיה קודמין. </span>שהיא בעלת חוב אבל ראשונים באין לירש את אביהן דהא אינון ירתון תנן לפיכך פורעין את החוב תחילה והשאר ירושה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: מדקתני
txt:
<span class='five'>מדקתני. </span>לישנא דקודמת ולא קתני כו'. ועל כרחך כשאין שם אלא כדי כתובה אחת קאמר דאי לא מאי נפקא מינה דקודמת: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: a
trm: איידי
txt:
<span class='five'>איידי. </span>דבעי למיתני סיפא שניה ויורשיה לישנא דקודמין ולא שייך למיתני בה אם קדמו ותפסו אין מוציאין מידם דהא ודאי מוציאין אם תפסו והחזיקו בקרקע דהא נכסי אישתעבוד לשטר דבעל חוב:  תנא


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: שמע מינה אחת בחייו ואחת במותו יש להן
txt:
<span class='five'>שמע מינה אחת בחייו ואחת במותו יש להן. </span>לראשונים כתובת בנין דכרין ולא אמרינן כי תקון בנין דכרין היכא דמתו שתיהן בחייו וכתובת האחת מרובה משל חברתה אלו נוטלין כתובת אמן ואלו נוטלין כתובת אמן והשאר חולקין בשוה דהשתא אתו תרוייהו בתורת בנין דכרין שהוא ירושת האב ולא אתי לאינצויי אבל אחת בחייו ואחת במותו דיורשי שניה באין על כתובת אמן בתורת ירושת חוב אמן ולא מאביהם באה להם ובני ראשונה באין ליטול חלק יתר מכח ירושת האב דהא ירתון תנן לא שקלי דלמא אתו לאינצויי ולומר לא תטלו בירושת אבינו יותר ממנו הא לא אמרינן: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: כתובה נעשית מותר לחברתה
txt:
<span class='five'>כתובה נעשית מותר לחברתה. </span>דאע'ג דלא תקון כתובת בנין דכרין אא'כ יש מותר על שתי הכתובות דינר דלא מיעקרא נחלה דאורייתא כדתנן בפרקין ופרשינן טעמא בפרק נערה שנתפתתה <span class='mareimakom'>(לעיל דף נב:)</span> הני מילי כי מתו שתיהן בחייו דתרוייהו אתו בתורת בנין דכרין אבל אחת בחייו ואחת במותו שהשניה נגבית בתורת חוב אין לך ירושה גדולה מזו ולא מיעקרא נחלה דאורייתא שכשמת נפלו נכסים לפני יורשין וכשיצא שטר חוב על אביהן אלו ואלו עושין מצוה לפרוע חובת אביהן והיא היא ירושתן לפיכך כתובה זו נעשית כמותר לירושה וגובין בני הראשונה כתובת בנין דכרין: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: [לא טרפי ממשעבדי
txt:
<span class='five'>[לא טרפי ממשעבדי. </span>דלא תימא יתבון תנן ובעל חוב הוו ושעבודם קודם ויטרפו מבני השניה שהן בעלי חובות מאוחרין אלא יורשין הן וירתון תנן ולא גבו ממשעבדי]: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: קודמין לנחלה
txt:
<span class='five'>קודמין לנחלה. </span>לא שיטלו הראשונים אחריהם כתובת אמן אלא יטלו אחריהם חלקם במותר כדרך חולקי ירושה: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: יורשי הראשונה למה לי
txt:
<span class='five'>יורשי הראשונה למה לי. </span>דקרו להו יורשי ראשונה הלא לא מכחה ולא מתקנתה הן באין לירש ואמאי קתני סיפא ליורשי הראשונה: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: הכי גרסי' איידי דתנא שניה ויורשיה תנא נמי ליורשי הראשונה
txt:
<span class='five'>הכי גרסי' איידי דתנא שניה ויורשיה תנא נמי ליורשי הראשונה. </span>איידי דקרי להו לבני שניה יורשי האם דאינהו מינה קא ירתי קרינהו לבני ראשונה נמי על שם יורשיה ולאו משום דמדידה קא ירתי אלא שמא בעלמא כלומר לבני הראשונה: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: והכא בדאיכא מותר דינר
txt:
<span class='five'>והכא בדאיכא מותר דינר. </span>קאמר אי האי קודמין ליורשי הראשונה קודמין לכתובת בנין דכרין הוא איכא לאוקומה בדאיכא מותר דינר ואע'ג דלא תני אם יש שם מותר דינר הא קתני לה לקמן היה שם מותר דינר כו' ותרתי זימני לא איצטריך למיתני: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: אתם בני בעלת חוב אתם טלו כתובת אמכם וצאו
txt:
<span class='five'>אתם בני בעלת חוב אתם טלו כתובת אמכם וצאו. </span>ע'כ בדליכא מותר דינר קמיירי מדקתני וצאו ואי דאיכא נחלה יותר על שתי כתובות מאי וצאו דקא אמרי להו נהי נמי דשקלי בני ראשונה כתובת בנין דכרין שארא מיהא פלגי אלא בדליכא והכי קאמרי להו אתם בני בעלת חוב אתם וכתובת אמכם הואיל וחוב היא ואינכם באין בתורת בנין דכרין לא בעינן מותר דינר דאין לך נחלה דאורייתא יפה מזו שאנו ואתם פורעים חובת אבינו הלכך טלו אותה וצאו ואנו נטול השאר בכתובת בנין דכרין: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: רבי עקיבא אומר כבר קפצה נחלה כו'
txt:
<span class='five'>רבי עקיבא אומר כבר קפצה נחלה כו'. </span>משעה שמת הבעל בחייה של שניה קפצה נחלת בנין דכרין מלפני בני הראשונה: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: ונפלה
txt:
<span class='five'>ונפלה. </span>להיות נחלה כשאר ירושה אף לבני השניה ואפילו הוי הכא מותר דינר לא הוו שקלי בני הראשונה כתובת בנין דכרין דבאחת בחייו ואחת במותו לא איתקן: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: דכו'ע יש להן
txt:
<span class='five'>דכו'ע יש להן. </span>וטעמא דרבי עקיבא הכא משום דליכא מותר דינר הוא וקסבר אין כתובה נעשית מותר לחברתה ואפי' השניה חוב וה'ה לבע'ח היכא דמתו שתיהן בחייו דתרוייהו אתו בתורת בנין דכרין ויש שם מותר דינר והוא משועבד לבעל חוב לא הוי מותר: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: בבעל חוב כולי עלמא לא פליגי דהוי מותר
txt:
<span class='five'>בבעל חוב כולי עלמא לא פליגי דהוי מותר. </span>הואיל והשטר יוצא על כולם נמצאו כולם פורעין והיא נחלה שלהן שעשו בהן מצות פריעת חוב אביהם: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: כי פליגי בכתובה
txt:
<span class='five'>כי פליגי בכתובה. </span>באחת בחייו ואחת במותו שהשניה חוב היא פליגי בן ננס סבר הרי זו כשאר חוב והוי מותר ור' עקיבא סבר לאו כשאר חוב דמי כיון דאינהו גופייהו קא שקלי והלכך הנך בני שניה מקבלין ולא פורעין נמצא שאין כאן נחלה דאורייתא ולא איתקן ירושת בנין דכרין דרבנן למיעקר נחלה דאורייתא: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דבהא לחודא הוא דפליג רבי עקיבא משום דליכא מותר ואי הוה מותר לא פליג מאי כבר קפצה נחלה דמשמע אין כאן תורת בנין דכרין כלל הכי אבעי ליה למימר אם יש שם מותר נוטלין ואם לאו אין נוטלין: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: אלא אמר רב יוסף כו'
txt:
<span class='five'>אלא אמר רב יוסף כו'. </span>כדפרישית ברישא דאפי' הוה בה מותר אתא ר' עקיבא למימר דהואיל ואחת במותו ליכא כתובת בנין דכרין לבני ראשונה וכל שכן כי ליכא: 


lvr: 32
pgn: 90
dfh: b
trm: באים בניה של זו
txt:
<span class='five'>באים בניה של זו. </span>קא סלקא דעתך אבני שניה קאי והכי קאמר באים בני השניה שהיא בעלת חוב ונוטלין כתובת אמם אבל לבני ראשונה אין כאן כתובה דקסבר אחת בחייו ואחת במותו אין להם: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: בדינר מקרקעי קמיפלגי
txt:
<span class='five'>בדינר מקרקעי קמיפלגי. </span>אי בעינן ההוא מותר שיהא שם שתי כתובות ודינר מקרקעות והכא בדליכא מותר דינר אלא מטלטלי מש'ה אמר ת'ק דאין בני ראשונה נוטלין ואתא ר'ש למימר הואיל ויש מותר דינר כל דהו שקלי: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: אי הכי ר'ש אומר אם יש מותר דינר
txt:
<span class='five'>אי הכי ר'ש אומר אם יש מותר דינר. </span>ואברייתא קאי הואיל ובדאיכא מותר מוקמת לה אלא שמשועבד ור'ש לקולא קאמר הכי איבעי ליה למימר הואיל ויש שם מותר דינר אלו נוטלין כו': 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: וכ'ת איפוך
txt:
<span class='five'>וכ'ת איפוך. </span>פירושא דפרשי' בפלוגתייהו איפוך ואימא באין בניה של זו דקאמר ת'ק אבני ראשונה קאי וקאמר דשקלי כתובת בנין דכרין ואתא ר'ש למימר אם יש שם מותר דינר כולם נוטלין ואם לאו אלא פחות מדינר יש חולקים בשוה: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: והא ת'ק דמתני'
txt:
<span class='five'>והא ת'ק דמתני'. </span>דקאמר ר'ש עלייהו אפי' יש שם נכסים שאין להם אחריות אינם כלום: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: ואיפוך
txt:
<span class='five'>ואיפוך. </span>תריצותא וה'ק ת'ק באין בניה של ראשונה גם הם ונוטלין כתובת אמן משום תנאי בנין דכרין ואע'ג דליכא אלא מותר דינר מטלטלי או משעבדי ואתא ר'ש למימר אם יש מותר דינר מקרקעי ובני חרי אלו נוטלין כו' והשתא דר'ש לחומרא ולא שייך לאותובי הואיל ויש שם מבעי ליה: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: ואנא ידענא כו'
txt:
<span class='five'>ואנא ידענא כו'. </span>דאי בשתיהן בחייו דתרוייהו בתורת בנין דכרין אתו לא מצי למימר כתובה נעשית מותר לחברתה דהא לאו פריעת חוב הוא ואי הכא לא בעינן מותר היכא איתקן: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: דלאו בת ירושה
txt:
<span class='five'>דלאו בת ירושה. </span>וליכא למיחש לאינצויי דהא לית לה בנכסים כח אלא כתובת אמה ובני שתים הראשונות שהם זכרים ובאים לירש יש בהם שכתובת אמן גדולה משל חברתה ואומרים טלו כתובת אמכם כבנין דכרין ואנו נטול כתובת אמנו ואי משום דליכא מותר דינר הרי פרענו בין שנינו הכתובה השלישית והיא נעשית מותר לשתים שבחייו ומריבה אין כאן דאלו ואלו בתורת בנין דכרין נוטלין הכתובות וזו שנטלה משום חוב אין לה לריב שהרי אינה יורשת שתוכל לומר אתם יורשים הכתובות יתר על החלוקה: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: ליחוש לאנצויי
txt:
<span class='five'>ליחוש לאנצויי. </span>שיכול לומר בנה של זו בעלת חוב אתם למה תירשו את אבא יותר ממני שאתם באים ליטול כתובת אמכם יתר על החלוקה אם נטלתי אני כתובת אמי לא מאבי ירשתי אלא מאמי: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: ויתומים מבקשים כתובת אמן
txt:
<span class='five'>ויתומים מבקשים כתובת אמן. </span>שכתובת אמם מרובה משל חברתה ואומרים בניה כתובת בנין דכרין נטול וכן אתם והשאר נחלוק: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: הרי אנו מעלין על נכסי אבינו
txt:
<span class='five'>הרי אנו מעלין על נכסי אבינו. </span>מעלין דמיהן לקבלם עלינו ביוקר כדי דינר יתר על שוויין כדי שיהיה שם מותר דינר ויטלו כתובת אמם: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: היו שם נכסים בראוי
txt:
<span class='five'>היו שם נכסים בראוי. </span>שראויה ליפול להם ירושה מאבי אביהם אחר מות אביהם ולכשתפול יהיה שם מותר דינר בשתי הירושות: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: אינן כבמוחזק
txt:
<span class='five'>אינן כבמוחזק. </span>אינן נחשבין עכשיו להיות כאילו הן מוחזקין בהן כבר ויש כאן מותר דינר: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: a
trm: כבר זכו בהם
txt:
<span class='five'>כבר זכו בהם. </span>יורשי כתובה הגדולה לזכות בכתובת אמם משעת מיתה שהיה שם מותר דינר: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: זכו בהן
txt:
<span class='five'>זכו בהן. </span>יורשי כתובה הקטנה לחלוק הכל בשוה הואיל ובשעת מיתה לא הוה בהו מותר: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: היינו מתני'
txt:
<span class='five'>היינו מתני'. </span>ממתני' מצינן למיגמר האי דינא דלא מצי טעין ליה האי לוקח הכי שהיה מעלה על דמיה: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: וטירפא בכמה כתבינן
txt:
<span class='five'>וטירפא בכמה כתבינן. </span>הרי לוקח זה מכרה לנושה באלף זוז לפצותו מחובו וחוזר לב'ד לכתוב לו שטר טירפא על זה שמכרה לו באחריות והרי טרפוה ממנו בדמי אלף זוז שהיה מחויב בכמה כתבינן ליה טירפא באלפא כשיעור החוב או בה' מאה שהרי כך קנאה ממנו: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהן
txt:
<span class='five'>מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהן. </span>משום כבוד אביהן אלא שאין לבית דין לכופן על כך דלאו מצות עשה מפורשת היא כסוכה וכלולב אלא מצוה בעלמא דרבנן: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: בטובת הנאה
txt:
<span class='five'>בטובת הנאה. </span>בדבר מועט מפני שהוא ספק שמא תמות וירשנה בעלה או אפילו ימות בעלה בחייה שמא ימות הבן בחייה ולא תבא הזכות לידו ואין ללוקח בה כלום דלא היה זה שלוחו: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: א'ל אי אתיא אימא וקא מערערא לא מפצינא לך
txt:
<span class='five'>א'ל אי אתיא אימא וקא מערערא לא מפצינא לך. </span>והמעות לא אחזיר לך דשלא באחריות אני מוכר לך: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: אתא איהו וקא מערער
txt:
<span class='five'>אתא איהו וקא מערער. </span>לומר אני תחת אמי עומד ואטלנו ואף המעות לא אחזיר דשלא באחריות סבירת וקבילת: 


lvr: 32
pgn: 91
dfh: b
trm: אחריות דנפשיה
txt:
<span class='five'>אחריות דנפשיה. </span>אם יבא הוא ויערער דין הוא שיחזיר לו מעותיו ונהי נמי דחוזר במכירת הקרקע דאין אדם מקנה דבר שלא זכה בו כדתני' <span class='mareimakom'>(ב'מ דף טז.)</span> מה שאירש מאבא מכור לך לא אמר כלום והא לא דמיא לגוזל שדה ומכרה וחזר ולקחה מבעלים הראשונים דקי'ל בה <span class='mareimakom'>(שם טו:)</span> מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו דהתם לקחה דוקא דטרח אבתרה וזבנה כי היכי דליקום בהימנותיה עם לוקח אבל נפלה זו בירושה אמרינן התם ירושה ממילא הוה ולא טרח למיקם בהימנותיה וחוזר במכירתו ומחזיר המעות לשון אחר דזבנה לכתובתה דאימיה בטובת הנאה שדה שייחד אביו לאמו לכתובתה ומת ונפלו נכסים לפני זה וכל זמן שלא עמדה בדין אם מכרה זה המכר קיים ואינו יכול לחזור שהרי יורש הוא וכל הנכסים לפניו אלא שחייב לתת כתובה לאמו כשתתבענו ועל שדה זו שעבודה מוטל והיא יכולה לטורפה מיד הלוקח ומשום דא'ל האי אי אתיא אמי ומערערא לא מפצינא לך ותפסיד מעותיך לא מכרה אלא בדבר מועט: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: ואתא בעל חוב דראובן
txt:
<span class='five'>ואתא בעל חוב דראובן. </span>שהיה שטרו קודם למכירה ראשונה שמכרה ראובן לשמעון ואילו בא ומצאה ביד שמעון הכי נמי הוה טריף לה: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: דינא הוא דאזיל שמעון ומפצי ליה
txt:
<span class='five'>דינא הוא דאזיל שמעון ומפצי ליה. </span>כשם שאילו מכרה שמעון זה לאיש אחר באחריות ובא בעל חוב דראובן וטורפה היה שמעון מפצהו ועל ראובן לא יוכל לחזור שהרי שלא באחריות לקחה הימנו כך כשמכרה לראובן עצמו יפצה לו: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: כבעל חוב דעלמא דמי
txt:
<span class='five'>כבעל חוב דעלמא דמי. </span>המעורר עליה שלא מחמת ראובן אלא מחמת מי שמכר לו לראובן תחלה וכשם שאם לקחה ראובן מלוי ומכרה לשמעון שאינו אחיו שלא באחריות וחזר שמעון ומכרה לראובן באחריות ובא בעל חוב דלוי הקודם לשטר מכירה ראשונה וטורפה מראובן צריך שמעון לפצותו שהרי באחריות מכרה והוא לקחה שלא באחריות אף כשירשה ראובן מיעקב ומכרה ובא בעל חוב דיעקב יפצנו שמעון ולא אמרי' דראובן כרעיה דאבוה הוא ואחריות דראובן לא קיבל עליה שמעון: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: ופייסיה בזוזי
txt:
<span class='five'>ופייסיה בזוזי. </span>במעות דמי השדה שהיה חייב ליתמי פייס את הנושה בשביל ראובן שבאחריות מכרה לו: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: מטלטלי שביק אבון גבך
txt:
<span class='five'>מטלטלי שביק אבון גבך. </span>והיה בעל חוב של אבינו מסולק ממנו שאין לנו קרקע והמעות לא היה לך ליתן דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב ועתה גם אתה אין לך לחזור עלינו על האחריות לפי שאין לנו קרקע מאבינו: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: מגבי להו ארעא
txt:
<span class='five'>מגבי להו ארעא. </span>כשתבעוהו היתומים יפרע להן קרקע בדמי המעות והדר גבי מנייהו בשביל אחריות אביהם ולא מצו למימר לא ירשנו קרקע זה מאבינו אלא לקחנוהו במעות דאמר להו ע'י שעבוד חוב אביכם באה לכם והרי היא לכם כירושת קרקע שלקח אביכם בחייו: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: כל שדותיו
txt:
<span class='five'>כל שדותיו. </span>בשטר אחד דבשני שטרות אין גובין מלוי אלא א'כ לקח משמעון אותה שלקח מראובן באחרונה דמצי א'ל הניח לך שמעון מקום לגבות הימנו כשלקח את זו ואין זו בשעבודך דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: a
trm: רצה מזה גובה רצה מזה גובה
txt:
<span class='five'>רצה מזה גובה רצה מזה גובה. </span>וכדמסיים ואזיל דזבן לוי משמעון בינונית ששעבוד בעל חוב עליה ולא שבק בינונית משל ראובן אצל שמעון הלכך רצה לגבות משמעות עידית גובה דאמר ליה אתה לקחת כל השדות ונכנסת תחת ראובן להשתעבד לחובי וכל זמן שאמצא משל ראובן אצלך כלום לא אטריח את לוי שהניח לי מקום לגבות רצה מלוי גובה כגון אם לא ימצא אצל שמעון משל ראובן אלא זיבורית גובה בינונית מלוי דא'ל לקחת את שעבודי בינונית שדיני מוטל עליה ואע'ג דאילו לקחה לוי לבינונית זו מראובן והניח אצלו זיבורית לא היה יכול בעל חוב דראובן לחזור על לוי כדתנן אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין ואפי' הן זיבורית התם הוא דראובן בעל חובו הוא ואמור רבנן מפני תקון העולם כל זמן שיש אצל בעל חובו כדי חובו לא יטרוף לקוחות אבל כאן שמעון לאו בעל חובו הוא ואף עליו מכח טירפא הוא בא:  דינא


lvr: 32
pgn: 92
dfh: b
trm: דינא הוא דאזיל ראובן ומפצי ליה
txt:
<span class='five'>דינא הוא דאזיל ראובן ומפצי ליה. </span>אם יש לו עליו שום גלגול דברים לחשוב חוב כנגד חוב או אישתבע לי דלא פרעתיך: 


lvr: 32
pgn: 92
dfh: b
trm: ואיכא דאמרי אפילו שלא באחריות נמי
txt:
<span class='five'>ואיכא דאמרי אפילו שלא באחריות נמי. </span>מכרה ראובן לשמעון לא מצי אמר ליה בעל חוב לראובן לאו בעל דברים דידי את:  עסיקין


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: אין יכול לחזור בו
txt:
<span class='five'>אין יכול לחזור בו. </span>שהקרקע נקנה בחזקה כי א'ל חזק וקני ויש שמחזיקין מיד ונותנין מעות לאחר זמן ומשהחזיק בה נתחייב המעות: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: אפי' באחריות נמי
txt:
<span class='five'>אפי' באחריות נמי. </span>מכרה לו אינו יכול לחזור בו מחמת עסיקין ולא אמרינן סוף סוף עליה הדר ואטרוחי דייני למה לן: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: דא'ל אחוי טירפך
txt:
<span class='five'>דא'ל אחוי טירפך. </span>שטר טירפא מב'ד שכתבו לך שיצאה השדה מידך בדין ותחזור עלי לטרוף: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: ואשלם לך
txt:
<span class='five'>ואשלם לך. </span>וכל זמן שלא יצתה מידך לא אשלם שהרבה עוררין שאין זוכין בדין: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: של זו מנה ושל זו מאתים כו'
txt:
<span class='five'>של זו מנה ושל זו מאתים כו'. </span>ושלשתן נחתמו ביום אחד דאי בתלתא יומי הקודמת בשטר קודמת בגיבוי: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: היו שם מאתים
txt:
<span class='five'>היו שם מאתים. </span>אין לבעלת מנה שעבוד אלא במנה ראשון אבל במנה שני אין שעבוד לשטרה של מנה: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: שלש של זהב
txt:
<span class='five'>שלש של זהב. </span>שלשה דינרי זהב וכל דינר זהב עשרים וחמשה דינרי כסף כדאמר בהזהב <span class='mareimakom'>(ב'מ דף מה:)</span> ושל מאתים כחה שוה במאתים לבעלת שלש מאות שהרי מאתים משועבדים לשטרה: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: היו שם שלש מאות
txt:
<span class='five'>היו שם שלש מאות. </span>מנה ראשון משועבד לכולן והשני לבעלת מאתים ולבעלת שלש מאות והשלישי לבעלת שלש מאות לבדה: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: כך הן חולקין
txt:
<span class='five'>כך הן חולקין. </span>כל אחד ואחד נוטל בשכר וההפסד לפי מעותיו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: תלתין ותלתא ותילתא הוא דאית לה
txt:
<span class='five'>תלתין ותלתא ותילתא הוא דאית לה. </span>דהיינו שליש של מנה שהרי אין לה חלק במנה שני: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: דין ודברים אין לי עמך במנה
txt:
<span class='five'>דין ודברים אין לי עמך במנה. </span>כשתבואי לדין לא אריב עמך במנה המשועבד לך ולא יתמעט חלקך בשבילי הלכך היא ובעלת שלש מאות חולקות אותו: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: תימא לה
txt:
<span class='five'>תימא לה. </span>בעלת שלש מאות לבעלת מאתים הא סליקת נפשיך ממנה ואין לך לחלק אלא במנה שני: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: מדין ודברים סליקת נפשאי
txt:
<span class='five'>מדין ודברים סליקת נפשאי. </span>לא נתתי חלקי במתנה ומה שגבתה לא בשליחותי גבתה שתאמר לי נטלה זו חלקך אני סילקתי עצמי מלריב עמה ומלמעט חלקה במנה וגבר ידה לגבות חצי המנה בשעבוד שטרה עכשיו אני באה לחלוק עמך בנותר שלא סילקתי עצמי מלריב עמך ושעבודי ושעבודך שוים: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: ע'ה הוא דאית לה
txt:
<span class='five'>ע'ה הוא דאית לה. </span>דהא כיון דאוקימנא בכותבת בעלת מאתים כו' אין לה לחלוק מעתה אלא במאה וחמשים אבל במנה שלישי אין לה כלום: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: אמר שמואל
txt:
<span class='five'>אמר שמואל. </span>סיפא בכותבת בעלת שלש מאות כו' ובעלת מאתים לא כתבה כלום הלכך מנה ראשון חולקות בעלת מאתים ובעלת מנה ומנה שני חולקות בעלת מאתים ובעלת שלש מאות ומנה שלישי כולה לבעלת שלש מאות: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: רבינא אמר
txt:
<span class='five'>רבינא אמר. </span>לא תוקמה בכותבת אלא בשתי תפיסות שתפסו מטלטלין לכתובתן ולא נמצאו להן מאתים בפעם אחת אלא בשתי פעמים: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: דנפלו להן ע'ה בחד זימנא
txt:
<span class='five'>דנפלו להן ע'ה בחד זימנא. </span>ובאו לדון עליהם אמרינן להו חולקות בשוה שהרי שעבוד שלשתן על מנה: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: ומאה ועשרים וחמשה בחד זימנא
txt:
<span class='five'>ומאה ועשרים וחמשה בחד זימנא. </span>בעלת מנה כבר גבתה כ'ה ובאת לריב על ע'ה הלכך ע'ה משועבדים לכולנה וחולקין אותן הרי ביד כל אחת חמשים והמותר אין לבעלת מנה חלק בו היינו דקאמר של מאתים ושל שלש מאות שלשה שלשה של זהב: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: סיפא בשתי תפיסות כו' ומאתים ועשרים וחמשה בחד זימנא
txt:
<span class='five'>סיפא בשתי תפיסות כו' ומאתים ועשרים וחמשה בחד זימנא. </span>ע'ה מינייהו יד כולן שוין בו ובעלת מאתים שלא גבתה בתפיסה ראשונה אלא עשרים וחמשה באה לריב על שניה על קע'ה ופלגי ע'ה בין שלשתן ונמצא ביד כל אחת חמשים ומאה בין בעלת מאתים ובעלת שלש מאות וחצי מאה שנשאר כולה לבעלת שלש מאות נמצאת של מנה נוטלת חמשים ושל מאתים מנה ושל שלש מאות ק'נ שהן ששה דינרי זהב: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: a
trm: אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו
txt:
<span class='five'>אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו. </span>שאין זה דומה לשלשה שהטילו לכיס דהתם שבח מעות שהשביחו מעותיהן שקלי הלכך כל אחד יטול לפי מעותיו אבל הכא טעמא משום שיעבודא הוא וכל נכסיו אחראין לכתובתה הלכך שלש המנים משועבדין לבעלת מנה כשאר חברותיה עד שתגבה כל כתובתה לפיכך חולקות בשוה:  השכר


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: שור לחרישה
txt:
<span class='five'>שור לחרישה. </span>שלקחו בהן שור לחרוש וחורשין בו ואין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה כלום הלכך חולקין בשוה אבל שור לחרישה והשביח בבשר ושחטוהו: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: זה נוטל לפי מעותיו כו'
txt:
<span class='five'>זה נוטל לפי מעותיו כו'. </span>שהרי מתחלק לאבריו והא דנקט ראשית מקחן לחרישה רבותא אשמועינן דאע'ג דמעיקרא אדעתא דלמיפלג בשוה נחות לשותפות השתא דשבח בבשר ושחטוהו והוא מתחלק לאבריו יטול איש לפי מעותיו: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: ליפלוג בדידיה
txt:
<span class='five'>ליפלוג בדידיה. </span>אף כשהטילו לכיס מעות ולקחו בהמה אחת יחלוקו ולימא זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו כו': 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: זוזי חדתי
txt:
<span class='five'>זוזי חדתי. </span>שמטילין זוזים ישנים ונתנו ונשאו בהם עד שנעשו חדשים ויוצאין הם בהוצאה הלכך חולקים לפי המעות דכל חד מאי דיהיב שקיל אבל אם הותירו יותר על החשבון השכר לאמצע: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: איסתרי דצוניתא
txt:
<span class='five'>איסתרי דצוניתא. </span>שנפסלה המטבע ואין יוצאת בהוצאה ומי שיש לו מכה בפיסת רגלו מתחת קושר מהם שם דמעליא ליה חלודה דידהו וצורתא דידהו כדאמרינן במסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף סה.)</span> יוצאין בסלע שעל הצינית ומפרש מאי צינית בת ארעא דכיון דישנו בעין נוטל כל אחד כחשבון שהטיל אבל אם פחתו מאה או חמשים זוז זה מפסיד מחצה וזה מחצה שהשכר וההפסד לאמצע: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: הראשונה נשבעת לשניה
txt:
<span class='five'>הראשונה נשבעת לשניה. </span>אם שניה טוענת הואיל ואת באת ליטול תחלה השבעי לי שלא גבית משל בעלי כלום דלמא לא משתייר לי נכסים כשיעור כתובתי ואף שלישית תאמר כן לשניה ורביעית לשלישית אבל הרביעית נפרעת שלא בשבועה וכגון שהיתומים גדולים וקסבר האי תנא כי אמרו רבנן הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה ביתומים קטנים אמרו ולא בגדולים: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: היו כולן יוצאות ביום אחד
txt:
<span class='five'>היו כולן יוצאות ביום אחד. </span>כלומר יוצאות לפנינו ומלמדות שכולן נכתבו ביום אחד: 


lvr: 32
pgn: 93
dfh: b
trm: זכתה
txt:
<span class='five'>זכתה. </span>אם השעות מפורשות בתוכן כגון באחת כתוב ביום פלוני בשעה שלישית ובשניה בשעה רביעית וכן בכולן: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  כגון


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: שדה שאינה שלו
txt:
<span class='five'>שדה שאינה שלו. </span>שנודע שגזלה וסוף שיבואו בעלים ויטלוה ממנה וכשבאה רביעית לגבות כתובתה משדה רביעית באה זו ועומדת לאמר למחר יבא הנגזל ויטול שדהו מידי ונמצאתי קרחת רצוני שתשבעי שלא גבית כתובתיך בחיי הבעל: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: ובבעל חוב מאוחר שקדם וגבה קמיפלגי ת'ק סבר מה שגבה לא גבה
txt:
<span class='five'>ובבעל חוב מאוחר שקדם וגבה קמיפלגי ת'ק סבר מה שגבה לא גבה. </span>הלכך למה תשבע אם יבא הנגזל ויטרוף מזו תחזור היא על הרביעית ותטול ממנה מה שגבתה דהויא לה רביעית בעל חוב מאוחר: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: דכולי עלמא מה שגבה לא גבה
txt:
<span class='five'>דכולי עלמא מה שגבה לא גבה. </span>ושבועה דבן ננס טעמא מאי דקסבר חיישינן שמא תכסיף הרביעית הזאת את השדה שהיא גובה דכי חזיא דלא משבעינן לה ידעא דהדרא שלישית עילוה כשיטלו מה שבידה ולא חיישא הך רביעית לאשבוחי לארעא אלא שמטה ואכלה ות'ק לא חייש לשמא תכסיף: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: דאביי קשישא איכא בינייהו
txt:
<span class='five'>דאביי קשישא איכא בינייהו. </span>והיתומים באים להשביעה ולא בנמצאת שדה שאינה שלו מיירי: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: שודא
txt:
<span class='five'>שודא. </span>לשון השלכה כמו ירה בים דמתרגם שדי בימא <span class='mareimakom'>(שמות טו)</span> : 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: a
trm: כרבי מאיר דאמר
txt:
<span class='five'>כרבי מאיר דאמר. </span>לענין גט עדי חתימה עיקר כריתות וכן לענין השטרות ואלו שניהם נחתמו ביום אחד ובמקום שאין כותבין שעות גלו דעתייהו דאין מקפידין על הקודם לחבירו ואפילו זה שחרית וזה במנחה אין זה גובה יותר מזה הלכך מאי שודא דדייני איכא למימר אין אדם יכול ליפות כחו של זה משל זה:  ושמואל


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: ושמואל דאמר כרבי אלעזר דאמר
txt:
<span class='five'>ושמואל דאמר כרבי אלעזר דאמר. </span> אע'פ שאין עליו עדים אלא שנתנו בפני עדים גובה מנכסים משועבדים שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם שמא ימותו עדי מסירה או ילכו למדינת הים אלמא עדי מסירה עיקר והכא יש לומר שמא האחד היה חביב עליו יותר וקדם ומסרו לו ואת השני הטעה וכי לא ידעינן נימא שודא דדייני לפי מה שהם רואים מי מהם היה רגיל אצלו יותר דשודא עדיפא מחלוקה: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: דכולי עלמא כר' אלעזר
txt:
<span class='five'>דכולי עלמא כר' אלעזר. </span>דקיימא לן כוותיה בגטין ואיכא למימר שודא ואיכא למימר חלוקה ובהא פליגי: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: ואי ר'מ כו'
txt:
<span class='five'>ואי ר'מ כו'. </span>אלא לאו רבי אלעזר ואיכא למימר שודא ואיכא למימר חלוקה וקתני חולקין אלמא חלוקה עדיפא: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: וחכ'א כו'
txt:
<span class='five'>וחכ'א כו'. </span>בשלהי פ'ק דגטין הולך מנה לפלוני והלך וביקשו ולא מצאו שמת יחזרו למשלח מת המשלח יחזרו ליורשים כו' עד וחכ'א יחלוקו יורשי משלח ויורשי מי שנשתלחו לו וכאן אמרו מה שירצה שליש יעשה דהיינו שליח יעשה אלמא שודא עדיפא: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: אטו בירושלים יתבינן כו'
txt:
<span class='five'>אטו בירושלים יתבינן כו'. </span>וכיון דלא הקפידו בני מקום לכתוב שעות גילו מנהגם שאין הולכים אחר הקודם לבו ביום ושניהם שוים: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: שודא דדייני
txt:
<span class='five'>שודא דדייני. </span>כרבי אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי ולי נראה שזה היה חביב לה יותר וקדמה ומסרה לו תחלה: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: א'ל אנא נמי
txt:
<span class='five'>א'ל אנא נמי. </span>תיהוי דידי שודא דדייני וכיון שפסקתי אני הדין שוב אין לך כח להוציא מידו שהרי יצא מב'ד זכאי בשודא דדייני: 


lvr: 32
pgn: 94
dfh: b
trm: לאו בתורת הכי אתית לה
txt:
<span class='five'>לאו בתורת הכי אתית לה. </span>לא אמרת טעם שלך משום שודא דדייני אלא משום דקדים בחתימה כרבי מאיר ובזו טעית דהא לאו בירושלים יתבינן: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: נכתבו הרשאה להדדי
txt:
<span class='five'>נכתבו הרשאה להדדי. </span>יבקש מאת חברו בר חמשה בניסן וימסור לו שטרו ויכתוב לו הרשאה עליו לטרוף לקוחות ואם יאמרו לו בר חד בניסן את אומר להם אני בא לטרוף בשביל מעות של חמשה בניסן שהרי לשנינו מכרה באחריות ואני בא בהרשאה עליכם מכחו ואם יאמרו לו הוא קדם ואת בר כ'ט בניסן היית אומר להם אני בא מחמת עצמי: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: וכן בעל חוב וכן אשה בעלת חוב
txt:
<span class='five'>וכן בעל חוב וכן אשה בעלת חוב. </span>מפרש בגמ': <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: מקחו בטל
txt:
<span class='five'>מקחו בטל. </span>משמע לגמרי ואפי' בחיי הבעל ובבבא בתרא מוקמינן לה באחת מאותן שלש שדות או ייחדה לה לכתובתה או כתב לה בתוך הכתובה או שהכניסה לו שום משלה: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: ולא חתמה לו
txt:
<span class='five'>ולא חתמה לו. </span>לא הודית באותו מכר וכתב שטר אחר ללוקח שני על שדה אחרת וחתמה לו: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: אבדה כתובתה
txt:
<span class='five'>אבדה כתובתה. </span>אם אין שם בני חורין שהרי הראשון אומר הנחתי ליך מקום לגבות הימנו: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: ורבי
txt:
<span class='five'>ורבי. </span>דסתמינהו למשניות הכא בכתובות סתם לן כר'מ ובמס' גיטין סתם לן מקחו בטל כר' יהודה: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: רב אשי אמר
txt:
<span class='five'>רב אשי אמר. </span>אפי' ביושבת תחתיו ותרוייהו סתמי כר'מ ומתני' דגיטין דלקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה להכי מקחו בטל דעד כאן לא קאמר ר'מ בבריית' איבדה כתובתה אלא בשני לקוחות והא חזינן דבראשון לא עשתה נחת רוח לבעלה הלכך לא מצית למימר כי חתמה לשני נחת רוח עשיתי לבעלי: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: מראשון מיהא תגבי
txt:
<span class='five'>מראשון מיהא תגבי. </span>שהרי נתקלקל זכותה במקום שהניח לה לגבות והוה ליה כאישתדוף: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: a
trm: התם איהו דאפסיד אנפשיה
txt:
<span class='five'>התם איהו דאפסיד אנפשיה. </span>וכולה רבא קאמר לה לא תימא מאי איבדה כתובתה משני דאף מראשון איבדה אפ'ה לא נפשוט מינה אישתדוף בני חרי לא טריף ממשעבדי דהתם היא דאבדה כתובתה והא דקתני אין לו על לוקח ראשון כלום חד טעמא הוא האי דלא הדר גבי מהראשון משום דאפסיד נפשיה בידים שכתב לשני דין ודברים אין לי עמך ולא דמי לאישתדוף:  והא


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: לעשר שנים
txt:
<span class='five'>לעשר שנים. </span>שיאכלנה עשר שנים ותחזור לבעלים בלא מעות דכתב ליה במשלם שניא אילין תיפוק ארעא דין בלא כסף: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: איהו אפסיד אנפשיה
txt:
<span class='five'>איהו אפסיד אנפשיה. </span>לוקח שלקח שדה מיד זה שמשכן כרם זה באחריות לאוכלו י' שנים: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: הבעל מוציא מיד הלוקח
txt:
<span class='five'>הבעל מוציא מיד הלוקח. </span>אם בא לדון עמו יכול הוא לזכות בדין שהוא לוקח ראשון: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: ואחריך
txt:
<span class='five'>ואחריך. </span>יכול להוציא מיד הבעל דכי אמר אביי אין לאחריך במקום הבעל כלום שנתן לה כשהיא פנויה וניסת אבל באומר לנשואה ה'ק לה אחריך ליקני בעל לא ליקני: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: ומוקמינן לה בידא דלוקח
txt:
<span class='five'>ומוקמינן לה בידא דלוקח. </span>אין ב'ד נזקקין [בפעם הזאת אם בא להוציאן מיד הלוקח שאין הפעם הזאת דומה לראשונה מתחלה שנכנס להם לוקח זה מכח מכירת האשה ומיד האשה יכול הבעל לטעון אני לקחתי ראשון אבל בזו שהוציאן מיד אחריך שאין הבעל זוכה אצלו בדין אין בית דין נזקקין] לבעל כדקאמר טעמיה לקמיה: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: וכן בעל חוב ושני לקוחות
txt:
<span class='five'>וכן בעל חוב ושני לקוחות. </span>ראובן נושה בשמעון מנה ולו שתי שדות ומכרן לשנים זו בחמשים וזו בחמשים וכתב ב'ח ללוקח שני דין ודברים אין לי עמך ב'ח נוטל מיד הראשון וכאן אין לומר הנחתי מקום שתגבה הימנו שהרי חובו כנגד שתיהן ולוקח ראשון מוציא מיד השני וב'ח חוזר ומוציא אף זו מן הראשון ולוקח שני מב'ח וחוזרין חלילה עד שיעשו פשרה: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: וכן אשה בעלת חוב
txt:
<span class='five'>וכן אשה בעלת חוב. </span>שהיה לה חוב כתובתה על בעלה ומכר שתי שדותיו לשנים ואין בשניהם אלא כדי כתובתה וכתבה לשני דין ודברים אין לי עמך האשה מוציאה מיד לוקח ראשון והוא מן השני והאשה מן הראשון והשני מן האשה ולוקח ראשון מיד השני וחוזרין חלילה:  הדרן עלך מי שהיה נשוי 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: אלמנה <span class='five'>ניזונת. אין חייבין בקבורתה
txt:
<span class='five'>אלמנה <span class='five'>ניזונת. אין חייבין בקבורתה. </span>אם מתה שהרי יורשיה גובין כתובתה מיורשי הבעל ועליהן לקוברה שהרי בעלה תחת כתובתה חייב בקבורתה עכשיו שאינו יורשה היא תקבור עצמה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: אנשי גליל
txt:
<span class='five'>אנשי גליל. </span>היו כותבין את תהא יתבת בביתי ומיתזנא מנכסי כל ימי מיגר ארמלותיך בביתי: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: כאנשי יהודה
txt:
<span class='five'>כאנשי יהודה. </span>היו כותבין עד שירצו היורשין ליתן ליך כתובתיך לפיכך אם רצו היורשין נותנין לה כתובתה ופוטרין אותה: 


lvr: 32
pgn: 95
dfh: b
trm: הניזונת תנן
txt:
<span class='five'>הניזונת תנן. </span>והכי קתני אלמנה הניזונת מנכסי יתומים מעשה ידיה שלהם כל זמן שהם רוצים לזונה:  אי                     </span>


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: אלא אי אמרת ניזונת תנן
txt:
<span class='five'>אלא אי אמרת ניזונת תנן. </span>וסתם לן כאנשי גליל וליכא אלמנה שאינה ניזונת אמאי מציאתה לעצמה: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: תיהוי להו איבה
txt:
<span class='five'>תיהוי להו איבה. </span>דעל כרחם זנים אותה אבל מעשה ידיה שתקנו לבעלה תחת מזונות הוי ליורשים: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: כל מלאכות
txt:
<span class='five'>כל מלאכות. </span>השנויות בפרק אע'פ <span class='mareimakom'>(לעיל נט:)</span> טוחנת ואופה כו': 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: חוץ ממזיגת הכוס כו'
txt:
<span class='five'>חוץ ממזיגת הכוס כו'. </span>שהן מלאכות המקרבות חיבה והרגל דבר כדאמרי' נמי בהא מסכתא <span class='mareimakom'>(דף ד:)</span> שאין נדה עושה אותן לבעלה: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: למס מרעהו חסד
txt:
<span class='five'>למס מרעהו חסד. </span>הממיס עצמו מרעהו ממיס ממנו חסדים ואית דמפקא לה מדכתיב לעיל מיניה ותושיה נדחה ממני וסמיך ליה למס מרעהו חסד: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: מה שתפסה תפסה
txt:
<span class='five'>מה שתפסה תפסה. </span>ולא מפקינן מינה ואע'ג דפסקינן הלכתא בפרק מציאת האשה <span class='mareimakom'>(לעיל סט:)</span> ממקרקעי ולא ממטלטלי הואיל ותפסה תפסה: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: a
trm: עשירה
txt:
<span class='five'>עשירה. </span>היכולת בידה להמתין הלכך אי נמי לא תבעה לאו מחילה היא עד שלש שנים אבל ענייה מדלא תבעתן מחלתן: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: בחזקת יתמי
txt:
<span class='five'>בחזקת יתמי. </span>והיא המוציאה מהם ועליה להביא עדים שהודו יתומים בפניהם שלא קבלה וכל זמן שלא תביא עדים לא תגבה: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: וכותבת אלו למזונות
txt:
<span class='five'>וכותבת אלו למזונות. </span>בשטרות המכירה שהיא כותבת ללקוחות כותבת את המכור למזונות וכשהיא מוכרת לגבוי כתובה תפרש בתוך השטר לכתובה מכרתי: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: מאי לאו בהא פליגי דר' יהודה דאמר הפירוש יפה לה סבר נכסי בחזקת יתמי קיימי
txt:
<span class='five'>מאי לאו בהא פליגי דר' יהודה דאמר הפירוש יפה לה סבר נכסי בחזקת יתמי קיימי. </span>ואי לא פירשה מה לכתובה ומה למזונות סוף כשתבא לתבוע יאמרו לה מה שמכרת לכתובה מכרת וקבלת כתובתך ואם תאמר להם א'כ תנו לי מזונות שאכלתי הם יאמרו נתננו ליך מטלטלין תמיד במזונותיך והם נאמנים: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: ורבי יוסי סבר נכסי בחזקת אלמנה קיימי
txt:
<span class='five'>ורבי יוסי סבר נכסי בחזקת אלמנה קיימי. </span>והיא תחזיק בהם לצורך מזונותיה וכתובתה ועליהם להביא ראיה לפיכך הסתם יפה לה מפני לקוחות שלקחו שדות מבעלה שאם יכלו כל נכסי היתומים תחשוב כל מה שמכרה למזונות ועל הלקוחות שלקחו מבעלה תחזור על כתובתה שאם תפרש לכתובה מכרתי לא תוכל שוב לנתקן למזונות ועל הלקוחות לא תחזור על מזונותיה דתנן <span class='mareimakom'>(גיטין דף מח:)</span> אין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים משעובדים: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: דלא ליקרו לה רעבתנותא
txt:
<span class='five'>דלא ליקרו לה רעבתנותא. </span>הרואה שמוכרת כל קרקעות אלו סבור שמוכרתן למזונות מוציא עליה שם רעבתנותא ושוב אין אדם נושאה: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: הא דבעי ר' יוחנן
txt:
<span class='five'>הא דבעי ר' יוחנן. </span>על מי להביא ראיה נהי דמתניתא דפלוגתא דר'י ורבי יוסי לא שמיע ליה מתני' מיהא שמיע ליה שהמשנה נשנית תמיד בבית המדרש: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: תפשוט ליה ממתניתין
txt:
<span class='five'>תפשוט ליה ממתניתין. </span>דעל אלמנה להביא ראיה דמתניתין נמי מצרכה לה לפרושי כר' יהודה: 


lvr: 32
pgn: 96
dfh: b
trm: אי נמי דכולי עלמא
txt:
<span class='five'>אי נמי דכולי עלמא. </span>היכא דאמרו יתומים נתננו על אלמנה להביא ראיה ואפי' הכי לר' יוסי הסתם יפה לה לטריפת לקוחות שבחיי בעלה לכתובה כמו שפירשתי וכדתני אביי קשישא:  אם


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: אם נטלן במתנה לא כך כחו יפה
txt:
<span class='five'>אם נטלן במתנה לא כך כחו יפה. </span>שיוכל לטרוף לקוחות על החוב ולא יוכל לטרוף על המתנה אף זו על המזונות לא תוכל לטרוף לקוחות ועל הכתובה תטרוף אותם ואם מפני היתומים שלא יאמרו הכל לכתובה מכרת ונתקבלת כתובתיך יכולה היא להעמיד עדים שיראו את הנמכר למזונות ואם תצטרך לכך יבאו ויעידו ואת הנמכר לכתובה לא תודיע מפני הלקוחות: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: והלוקח
txt:
<span class='five'>והלוקח. </span>לא ימסור לה כל המעות אלא דמי מזונות של חדש בחדש שאם תינשא יחזיר מה שבידו ליורשים: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: זבין ולא איצטריכו ליה זוזי
txt:
<span class='five'>זבין ולא איצטריכו ליה זוזי. </span>מכר שדהו ואנו יודעים שהיה חפץ לקנות שדה פלוני או פרגמטיא פלונית באותן מעות: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: דארבי בעקולי הוו קיימי
txt:
<span class='five'>דארבי בעקולי הוו קיימי. </span>שעל ידי שגדל הנהר הוצרכו הספינות ללכת עקלקלות ואילו ידעו המוכרים כן לא היו מוכרים בתיהם ומשעת מכירה הוה ליה טעות אבל היכא דמכירה לאו בטעות הואי כגון חזרו בהן מוכרי החיטין לאחר שמכרו אלו בתיהם או שבאו חיטין ממקום אחר שעדיין לא נעקרו ממקומם לא הדרי: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: אי הכי היינו ודאי דאמר ליה כו' נמצאת מכשילן
txt:
<span class='five'>אי הכי היינו ודאי דאמר ליה כו' נמצאת מכשילן. </span>דאי בעי לזבוני קרקע לא ימצאו קונים: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: ואמר לי' אין בצורתא בנהרדעא משכח שכיח
txt:
<span class='five'>ואמר לי' אין בצורתא בנהרדעא משכח שכיח. </span>וחיישינן לדלמא אתו ארבי דקיימי בעקולי והדרי זבינייהו שמע מינה טעמא משום מקח טעות הוי דאי בדאתו חטין ממקום קרוב או שבאו לאלו לבדם דטעמא משום זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הוה מידי דלא שכיח הוא וליכא מכשול: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: a
trm: מוכרת שלא בבית דין
txt:
<span class='five'>מוכרת שלא בבית דין. </span>שאי אפשר לה להיות יושבת ומתענה עד שיזדקקו לה בית דין אבל מן האירוסין שאין מכירתה אלא לכתובה לא תמכור אלא בבית דין: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  אלא


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: אלא מן האירוסין מאי טעמא
txt:
<span class='five'>אלא מן האירוסין מאי טעמא. </span>לא אטרחוה רבנן [לבא] לבית דין ככל שאר מוציאי שטר חוב: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: גרושה נמי בעיא חן
txt:
<span class='five'>גרושה נמי בעיא חן. </span>תקנתא דמשום חינא שהרי תקנת חכמים היא ולא מאהבת האיש הלכך מה לי אהובה מה לי שנואה: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: ר'ש היא
txt:
<span class='five'>ר'ש היא. </span>דלית ליה חינא דגבי אלמנה מן האירוסין נמי משום דלכתובה קא מזבנה אמר לא תמכור אלא בב'ד: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: דלא נפיש חן דידה
txt:
<span class='five'>דלא נפיש חן דידה. </span>שלא היתה לה חיבת ביאה ולא ירע בעיני הנשים אם הוטרחה זו: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: לאו לאתויי גרושה
txt:
<span class='five'>לאו לאתויי גרושה. </span>מן הנשואין דאי מן האירוסין הא אשמעינן אלמנה וכ'ש גרושה: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: מגורשת ואינה מגורשת
txt:
<span class='five'>מגורשת ואינה מגורשת. </span>ומן האירוסין ולא לאשמעינן דלא תמכור לכתובתה אלא בב'ד דהא  מאלמנה שמעינן לה אלא אגב אורחיה אשמעינן דמגורשת ואינה מגורשת כגון זרק לה גיטה ספק קרוב לה ספק קרוב לו ברה'ר אין לה מזונות מן היתומים אם מת: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: כדרבי זירא
txt:
<span class='five'>כדרבי זירא. </span>דאמר בעלה חייב במזונותיה בחייו [ואשמעינן מתני' דדוקא בחייו] משום דמעוכבת בשבילו להנשא אבל לאחר מיתה לא דדלמא גרושין הוו ואין לה מזונות דמספיקא לא מפקי' ממונא: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: שירשתה בתה או אחותה
txt:
<span class='five'>שירשתה בתה או אחותה. </span>דמשום דידה בעינן תקנתא שלא תמשך מלהנשא: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: לא תמכור את השאר כו'
txt:
<span class='five'>לא תמכור את השאר כו'. </span>ר'ש קאמר לה דאמר אין מוכרת שלא בב'ד אלא למזונות וזו מכיון שגבתה מקצתה אין לה מזונות והכי מוקי לה בגמרא כרבי שמעון: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: וחכמים אומרים מוכרת היא
txt:
<span class='five'>וחכמים אומרים מוכרת היא. </span>לכתובתה אפילו לפרקים ואף על פי כן מוכרת בינתיים למזונות שלא בב'ד: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: אלא בב'ד
txt:
<span class='five'>אלא בב'ד. </span>למ'ד טעמא משום אינו רוצה שתתבזה כו' הא לא איכפת ליה ודברי הכל היא ולמאן דאוקי טעמא משום חינא הא ר'ש היא: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: לא אמרינן מקצת כסף
txt:
<span class='five'>לא אמרינן מקצת כסף. </span>מוהר הבתולות שיש לה עדיין עליהם הרי הוא ככולו ויתן לה מזונות: 


lvr: 32
pgn: 97
dfh: b
trm: בבתוליה
txt:
<span class='five'>בבתוליה. </span>במקום בתולים הקפיד הכתוב אבל נבעלה שלא כדרכה והיא נערה כשרה לכה'ג:  בתוליה


lvr: 32
pgn: 98
dfh: a
trm: לא עשתה ולא כלום
txt:
<span class='five'>לא עשתה ולא כלום. </span>ואם רצו היתומים להגבותה מעות לאחר זמן חוזרין ונוטלין אותה: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: a
trm: מאן שם ליך
txt:
<span class='five'>מאן שם ליך. </span>ממי קבלת מכירה זו לא מבית דין ולא מיתומין לפיכך לא יצא הקרקע מרשות היתומין אבל היכא דשמת לאחריני נפק מרשות היורשין שהרי נתנו לה חכמים רשות למכור: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: a
trm: כיסתא
txt:
<span class='five'>כיסתא. </span>מספוא לשון אחר כסיתא גרס עצי אלמוגים שקורין קורא'ל: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: a
trm: מכרה בטל
txt:
<span class='five'>מכרה בטל. </span>שאותו דינר אין לה רשות למכור נמצא שכל המכר טעות שהרי בבת אחת היה: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: a
trm: עד שיהא
txt:
<span class='five'>עד שיהא. </span>באונאה כדי שאילו לא היתה האונאה היה משתייר בשדה בת תשעה קבין או האונאה עצמה תשעה קבין והוא הדין אם נשאר ליתומים שם לבד האונאה ט' קבין דכיון דיש ליתומים קרקע שם כשיעור שדה יאמרו לה אין רצוננו למכור קרקע הראוי לנו אבל אם אין האונאה ראויה להצטרף לכדי שדה לא הפסידתן כלום: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: a
trm: וכדברי ר' עקיבא
txt:
<span class='five'>וכדברי ר' עקיבא. </span>ששמענו ממנו במקום אחר בבית רובע הוא שיעור גנה: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  כאן


lvr: 32
pgn: 98
dfh: b
trm: הכל לבעל המעות
txt:
<span class='five'>הכל לבעל המעות. </span>השולח שלוחו לשוק לסחורה ולקח בזול הכל לבעל המעות ולא מצי למימר אנא ארווחי: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: b
trm: כדתניא
txt:
<span class='five'>כדתניא. </span>דאיכא פלוגתא דתנאי בהא מילתא ומסקנא שמעינן דבדבר שאין לו קצבה אית ליה לר' יוסי הכל לבעל המעות וסתם לן רבי במתני' דהכא כר' יוסי דמתניתין נמי דבר שאין לו קצבה הוא דכל קרקע נמכר באומד זה בפחות וזה ביוקר: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: b
trm: שיש לו קצבה
txt:
<span class='five'>שיש לו קצבה. </span>כגון קטנית הנמכר בחנות במדה מלא כלי בפרוטה אם הוסיפו אחת יתירה חולקין דמתנה הואי יש לומר לשליח נתנה ויש לומר לבעל מעות נתנה: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: b
trm: דבר שאין לו קצבה
txt:
<span class='five'>דבר שאין לו קצבה. </span>כגון טלית וחלוק וירק הנמכרים באומד פעמים מוותר למכור בזול ופעמים בצמצום הכל לבעל מעות שאין כאן מתנה אלא מכר: 


lvr: 32
pgn: 98
dfh: b
trm: כולן מעלו
txt:
<span class='five'>כולן מעלו. </span>בעל הבית מעל שהאחת היתה מדעתו והשליח מעל בשניה והאורחין בשלישית: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: אבל בדידה
txt:
<span class='five'>אבל בדידה. </span>כגון שטעתה אצל אחד מן הראשונים שהיה הטעות עליה שהרי יש לה עוד לגבות ולמכור מהן מכרה קיים דאין אונאה בקרקעות וכ'ש שאין כאן שתות שיעור אונאה: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: התם הוא דאיסתלקא לה
txt:
<span class='five'>התם הוא דאיסתלקא לה. </span>במכירה ראשונה מהאי ביתא לגמרי וליכא למיגזר מידי אבל הכא דבמכירה ראשונה לא איסתלקא לה אימא אם טעתה במנה ראשון נמי יהא מכרה בטל: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: אטו מנה אחרון
txt:
<span class='five'>אטו מנה אחרון. </span>דלא ניתי למימר מכרה קיים קא משמע לן דאפ'ה דוקא דטעתה במנה אחרון אבל במנה ראשון מכרה קיים: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: דינר של זהב
txt:
<span class='five'>דינר של זהב. </span>שוה כ'ה דינרין כסף כדאמרי' בהזהב <span class='mareimakom'>(ב'מ מד:)</span> והם ששה סלעים: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: והביא לו בשלש סלעים חלוק
txt:
<span class='five'>והביא לו בשלש סלעים חלוק. </span>דהוי דומיא דזבין לי כורא וזבין ליתכא שהרי צוהו למכור כל הדינר בחלוק: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: אמאי מעל
txt:
<span class='five'>אמאי מעל. </span>אע'ג דליכא למימר הכא טעמא דאפושי שטרי מיהו אי בעלמא מעביר על דבריו הוי על כרחין לא עשה שליחותו: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: דא'ל אי אייתית לי בשית כל שכן
txt:
<span class='five'>דא'ל אי אייתית לי בשית כל שכן. </span>דמרווחנא טפי דהוי שוה תרתי סרי סלעים גדולים שהלוקח הרבה ביחד מוזלי גביה טפי: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: a
trm: דיקא נמי
txt:
<span class='five'>דיקא נמי. </span>דרע דקאמר ר' יהודה רע בדמים קאמר ובדאייתי ליה שוה שש וטעמא כדאמרן מדקתני מודה בקטנית דהתם לא מצי למימר כל שכן דאי מייתית בדינר זהב היה שוה יותר מכפלים דהוו מוזלי גבך טפי:  שהקטנית


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: כנא כנא בפרוטה
txt:
<span class='five'>כנא כנא בפרוטה. </span>אם אתה חפץ יותר שלח עוד וקח ואם רישא חלוק רע ממש קאמר שאינה שוה אלא שלש ודכוותה גבי קטנית דא'ל הבא לי בסלע פולין והביא לו בחצי סלע כשוה חצי סלע ובחצי סלע אחר הביא לו מין אחר אמאי מעל בעל הבית לימא ליה לשוה סלע הייתי צריך פולין: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: של כולן מכרן קיים
txt:
<span class='five'>של כולן מכרן קיים. </span>והא הכא דלזבוני בארבע מאה שדרוה ומכרה לראשון במנה דהיינו זבין לי כורא וזבין ליה ליתכא: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: בקטיני
txt:
<span class='five'>בקטיני. </span>לא היו שדות הללו יחד ואין ראוין לאדם אחד דמעיקרא אדעתא דהכי נעשית שליח: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: האמר לאחד ולא לשנים
txt:
<span class='five'>האמר לאחד ולא לשנים. </span>ואפילו אם תמצא לומר זבין לי כורא וזבין ליה ליתכא מכרו קיים הכא בטל דגלי דעתיה דקפיד באפושי שטרי: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: לאחד ואפי' לשנים
txt:
<span class='five'>לאחד ואפי' לשנים. </span>דלאו אורחייהו דאינשי דקפדי והאי נמי לא קפיד אלא אורחא לאישתעויי הכי ואי הוה קפיד הוה מפרש ליה ולא לשנים: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: תורם כדעת בעל הבית
txt:
<span class='five'>תורם כדעת בעל הבית. </span>כפי מה שהוא מכיר בו אם עין יפה אחד מארבעים ואם עין רעה אחד מששים: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: ואילו גבי בעל הבית תניא כו'
txt:
<span class='five'>ואילו גבי בעל הבית תניא כו'. </span>והכא תניא פיחת עשרה תרומתו תרומה אבל טפי לא: 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: ת'ש היתה כתובתה כו'
txt:
<span class='five'>ת'ש היתה כתובתה כו'. </span>ואי אפושי שטרי קפידא היא נהי נמי דיתומין לא גלו דעתייהו אנן מיהא דיד יתומין בעינן למיהוי אית לן למימר מכרן בטל: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: אגרת בקורת
txt:
<span class='five'>אגרת בקורת. </span>הכרזה ולשון בקורת שמבקרין אותה בני אדם ע'י הכרזה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 99
dfh: b
trm: שליח כמאן
txt:
<span class='five'>שליח כמאן. </span>שליח דטעה כמאן דיינינן ליה כאלמנה דיינינן ליה שבטעות כל דהו בטל כדתנן שוה מנה ודינר במנה מכרה בטל או כדיינין הוא ועד דטעה בשתות:  לאו


lvr: 32
pgn: 100
dfh: a
trm: והחזיר רבי את המעשה
txt:
<span class='five'>והחזיר רבי את המעשה. </span>דנראה בעיניו טעם הגון מה ששנינו במשנתנו א'כ מה כח ב'ד יפה: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: a
trm: לימא בהא פליגי
txt:
<span class='five'>לימא בהא פליגי. </span>רב דימי ורב ספרא רב דימי סבר דיין הטועה בדבר המשנה שלא עשה כמשנה חוזר ולא אמרי' מה שעשה עשוי וישלם מביתו אלא בטועה בשיקול הדעת כמו שמפורש בסנהדרין והאי נמי דבר משנה הוא שאע'פ שנחלקו חכמים על רבן שמעון הרי נתן טעם לדבריו ורב ספרא שאינו שונה עשה והחזיר סבר אם עשה לא היה יכול לחזור: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: a
trm: אחריותא איתמי
txt:
<span class='five'>אחריותא איתמי. </span>אם נמצאת השדה גזולה או משועבדת לאחר וטרפה מן הלוקח בחובו חוזר הלוקח על היתומים שהאלמנה שליח של יתומים היתה: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: כל דזבין מבי דינא אדעתא דנפיק ליה קלא זבין
txt:
<span class='five'>כל דזבין מבי דינא אדעתא דנפיק ליה קלא זבין. </span>לפי שהן מוכרים בהכרזה ובטוח הלוקח שאילו היו עליה עסיקין היו יוצאין ומערערין הלכך שלא באחריות הוא לוקח קמ'ל: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: בשעה שמכריזין
txt:
<span class='five'>בשעה שמכריזין. </span>כדמפרש שיש שעה שאין פנאי להמתין משך ימי הכרזה כגון לכרגא ולמזוני ולקבורה: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: משום דקרו להו כו'
txt:
<span class='five'>משום דקרו להו כו'. </span>גנאי וחרפה היא להם כשקונים נכסים שבית דין מוכרין לפי שמחמת דוחק שהנושה לוחץ את היתומים או את הלוה לוקחים הלקוחות בזול ומבזין אותן וקורין להן אוכלי שדות הכרזה: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: זוזא חריפא
txt:
<span class='five'>זוזא חריפא. </span>ממהר לבא לפי שהכל צריכין לכך ומביאין מעות ואין מקיפין להן באשראי: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: מהו לאמטויי
txt:
<span class='five'>מהו לאמטויי. </span>שיש לחוש שלא תטבע הספינה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: השניה
txt:
<span class='five'>השניה. </span>שניה לעריות שהן מדברי סופרים המפורש ביבמות בפ' ב' <span class='mareimakom'>(דף כא.)</span>: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: אין להן כתובה
txt:
<span class='five'>אין להן כתובה. </span>ממאנת משום דמעצמה יוצאה שניה קנסא דרבנן הוא כדאמרינן ביבמות בפרק יש מותרות <span class='mareimakom'>(דף פה:)</span> מפני שהיא מרגילתו לנושאה שאינה מפסדת כלום בנשואין שאינה נפסלת בהן וולדה כשר איילונית משום דמקח טעות הוא: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: ולא פירות
txt:
<span class='five'>ולא פירות. </span>דין פירות והוא פירקונה שתקנו חכמים תחת פירות נכסי מלוג שהוא אוכל אין לה ואם נשבית אינו חייב לפדותה דתנאי כתובה ככתובה וכיון דאין לה כתובה אין לה תנאי כתובה [ואית דאמרי כלומר אף לא פירות אם אכלן אין משלם לה פירות נכסי מלוג שאכל ואע'ג דקיימא לן בפרקין דלעיל <span class='mareimakom'>(דף מז:)</span> תקנו פירקונה תחת פירות נכסי מלוג שהוא אוכל כדתנן לא כתב לה אם תשתבאי אפרקינך חייב לפדותה והאי לא קרינן בה ואותבינך לי לאינתו אפי' הכי לא ישלם פירות דתנאי כתובה ככתובה כי היכי דקנסוה רבנן דלא גביא נכסי צאן ברזל שהכניסה לו משלה בתורת כתובה קנסוה נמי דלא תגבה מיניה פירות שאכל בתנאי כתובה של פירי שהוא תנאי בית דין שאינו כתוב בשטר הכתובה ואף דין פירות] וכן מזונות נמי תנאי כתובה נינהו ולקמן בפרק בתרא <span class='mareimakom'>(דף קז:)</span> אמרינן כיצד אמרו ממאנת אין לה מזונות אי אתה יכול לומר ביושבת תחתיו שהרי בעלה חייב במזונותיה אלא שאם הלך למדינת הים ולוותה ואכלה ועמדה ומיאנה אינו משלם: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: אלמנה לכהן גדול
txt:
<span class='five'>אלמנה לכהן גדול. </span>יש לה כתובה מפני שהיא פסולה וולדה פסול על ידי נשואין לפיכך אינה מרגילתו אלא הוא מרגילה ומשדלה לינשא לו לפיכך קנסו אותו ליתן כתובה: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: רב תני קטנה היוצאה בגט אין לה כתובה
txt:
<span class='five'>רב תני קטנה היוצאה בגט אין לה כתובה. </span>קסבר אין נישואי קטנה אלא כמפותה בעלמא: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: לא פסלה מן האחין
txt:
<span class='five'>לא פסלה מן האחין. </span>שמותרת לקרוביו כאנוסה וכמפותה דתנן <span class='mareimakom'>(יבמות דף צז.)</span> נושא אדם אנוסת אביו כו': 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: ולא פסלה מן הכהונה
txt:
<span class='five'>ולא פסלה מן הכהונה. </span>משום גרושה שאין אלו גירושין אלא עקירת נשואים הראשונים דאמרה אי אפשי בקדושי אמי: 


lvr: 32
pgn: 100
dfh: b
trm: ממאנת אינה צריכה להמתין שלשה חדשים
txt:
<span class='five'>ממאנת אינה צריכה להמתין שלשה חדשים. </span>לאחר מיאונה דעקרתינהו לנשואין ואינה בכלל שאר תקנות שגזרו חכמים לכל שאר הנשואות שצריכות להמתין אחר יציאתן מבעליהן שלשה חדשים:  יוצאה


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: יוצאה בגט צריכה להמתין
txt:
<span class='five'>יוצאה בגט צריכה להמתין. </span>ואע'ג דליכא לספוקי קטנה במעוברת לא חילקו חכמים בתקנתן בנשואות: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: אליבא דר'א כ'ע לא פליגי
txt:
<span class='five'>אליבא דר'א כ'ע לא פליגי. </span>כלומר הא דאמרת שמואל דאמר כר' יהושע ולא כרבי אליעזר שפיר קאמרת דמודה שמואל דלרבי אליעזר אין כתובה לשום קטנה דהשתא ירושתה ומציאתה דמדידה לדידיה קאמר דלא מיתוקמא בה תקנתא דרבנן כ'ש כתובתה דמדידיה לדידה שהרי כשתקנו חכמים נשואין ליתומה ע'י אמה ואחיה להנאתה ולטובתה תקנו כדאמרינן ביבמות בפ' חרש שנשא את הפקחת כדי שלא יהו נוהגים בה הפקר שאין קטנה יודעת לשמור עצמה מלהתפתות: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: כי פליגי אליבא דרבי יהושע
txt:
<span class='five'>כי פליגי אליבא דרבי יהושע. </span>כלומר הא דאמרת דרב כר'א ולא כרבי יהושע ליתא דרב אפילו לר' יהושע אמרה: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: ע'כ לא קאמר ר' יהושע
txt:
<span class='five'>ע'כ לא קאמר ר' יהושע. </span>דמעשיה קיימין אלא מדידה לדידיה כגון ירושתה ומעשה ידיה ומציאתה שיהו לבעל כי היכי דלא לימנעו מלישא אותה וחכמים גזרו שתנשא כדי שלא ינהגו בה הפקר: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: נכסי צאן ברזל
txt:
<span class='five'>נכסי צאן ברזל. </span>הנישומין בכתובתה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אבוה והוא מקבל עליו אחריות להחזירן לה כשתצא ממנו: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: אידי ואידי
txt:
<span class='five'>אידי ואידי. </span>בין נכסי מלוג בין דצאן ברזל לית לה שיכול לומר שלי הוצאתי שהרי ברשות ב'ד נשאתיה וכשאוציאנה אחזור מה שקבלתי עלי בכתובה ובנכסי מלוג נמי אע'פ שלא ברשות הוציאם מיהו יכול לומר אין לי להחזירן עד שאגרשנה שמא תמות בחיי ואירשנה: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: ואי דליתנהו
txt:
<span class='five'>ואי דליתנהו. </span>ומפני שלא היה לו להעלות בדעתו שמא תמצא אילונית אתה פוטרו אם באת לחלוק בהן: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: וקנסו רבנן כו'
txt:
<span class='five'>וקנסו רבנן כו'. </span>כלומר מדינא איפכא מיבעי ליה אלא חכמים הפכו את הדבר לעקור מהן תורת נשואין קנסו אותה ממה שהיה ראוי לגבות משלו ומאי ניהו מנה מאתים ומזונות ובלאות דנכסי מלוג שהוציא שלא ברשות: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: ולדידיה בדידה
txt:
<span class='five'>ולדידיה בדידה. </span>ואותו קנסו במה שהיה ראוי לו משלה בלאות דנכסי צאן ברזל שהוציא ברשות: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: ש'מ מדרב כהנא
txt:
<span class='five'>ש'מ מדרב כהנא. </span>דאמר שניה אין לה בלאות דנכסי מלוג וטעמא משום דקנסו רבנן לדידה בדידיה הא אשה כשרה גובה אותן ממנו ואע'ג דלא איתנהו: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: קרנא הוי
txt:
<span class='five'>קרנא הוי. </span>וקיים לאשה לימכר וליקח בו קרקע והוא אוכל פירות ולא אמרינן לבישתה הן הן פירותיה ונכסי בה וניזיל: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: a
trm: [נשים שאמרו בהן חכמים
txt:
<span class='five'>[נשים שאמרו בהן חכמים. </span>לשון אין להן כתובה יש להן תוספת] נשים שאמרו חכמים לשון יוצאות שלא בכתובה כל תורת גיבוי הפקיעו מהן: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: זו דברי רבי מנחם
txt:
<span class='five'>זו דברי רבי מנחם. </span>הא סתמא דתני תנא קמיה דר'נ הפסידה ר' מנחם אמרה דסתימתאה הוא הרבה משמועותיו נשנו סתם במשנה ובברייתא: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: אפלוגתא דאיילונית קאי
txt:
<span class='five'>אפלוגתא דאיילונית קאי. </span>לאחר שחילק באיילונית ופירש הכיר בה יש לה כתובה שנאה לאלמנה אצלה וקאמר אף אלמנה נמי שהכיר בה ונשאה לשם אלמנה יש לה כתובה:  הדרן עלך אלמנה ניזונת 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: בנותיהן נזונות מנכסים בני חורין
txt:
<span class='five'>בנותיהן נזונות מנכסים בני חורין. </span>ולא ממשועבדים דתנן <span class='mareimakom'>(גיטין דף מח:)</span> אין מוציאין לאכילת פירות ולשבח קרקעות ולמזון האשה והבנות מנכסים משועבדים: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: כל זמן שאת עמי
txt:
<span class='five'>כל זמן שאת עמי. </span>ולא אם אמות או תמותי או אגרשיך: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: מאי טעמא דר'ל דפטר
txt:
<span class='five'>מאי טעמא דר'ל דפטר. </span>הא אנן תנן בסנהדרין <span class='mareimakom'>(דף כט:)</span> עד שיאמרו בפנינו הודה לו אלמא הודה בפני עדים חייב: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: לעולם דלא אמר להו אתם עדיי והכא במאי עסקינן בשטרא
txt:
<span class='five'>לעולם דלא אמר להו אתם עדיי והכא במאי עסקינן בשטרא. </span>שמסר לו שטר בפנינו וכתוב בו אני חייב לך מנה ואע'פ שכתב ידו הוא הואיל ולא חתם פטור והא דתנן <span class='mareimakom'>(לעיל דף כא.)</span> הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין כגון שחתם בו אני פלוני לויתי מנה מפלוני כדמוכח בפרק האשה שנתארמלה <span class='mareimakom'>(שם)</span> דאמר אביי לכתוב חתימת ידיה אחספא אבל אמגילתא לא מאי טעמא דלמא משכח ליה כו' ותנן הוציא עליו כתב ידו כו' אלמא בחתימת ידיה קמיירי אבל הכא הכי כתב ליה חייב אני לך מנה ולא חתם בו: 


lvr: 32
pgn: 101
dfh: b
trm: מאי לאו כי האי גוונא
txt:
<span class='five'>מאי לאו כי האי גוונא. </span>[מה עדות יש לה לאחר זמן בדבר זה לאו כי האי גוונא] שמוסר לה שטר בפני עדים וכתוב בו פלוני קבל עליו כך ואין שם לא קנין ולא חתימה דאי הוה שטר חתום בידה מאי למימרא:  לא


lvr: 32
pgn: 102
dfh: a
trm: לא בשטרי פסיקתא
txt:
<span class='five'>לא בשטרי פסיקתא. </span>החתן והכלה פוסקין תנאים שביניהם בשני עדים והעדים חותמים עדות גמורה וא'ת א'כ מאי למימרא איצטריך כגון דליכא קנין אלא דברים ואשמעינן כדרב גידל דלא בעי קנין: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: a
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דטעמא משום שיעבודא דאורייתא הוא והוה ליה כמעיד עדים וחותמים אמאי אין בנו פדוי: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: a
trm: שמא יאמרו פודין
txt:
<span class='five'>שמא יאמרו פודין. </span>את הבכור בשטרי חוב שיש לו על אחר ומסרו לכהן בפדיונו דאתי למימר מה לי האי שטרא ומה לי האי שטרא ואנן תנן במסכת בכורות אין פודין לא בעבדים ולא בשטרות ולא בקרקעות וילפינן לה התם מקראי בפרק יש בכור לנחלה: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: a
trm: גובה מנכסים בני חורין
txt:
<span class='five'>גובה מנכסים בני חורין. </span>המלוה מן הערב ולא מנכסים משועבדים כיון דלאחר חיתום השטר הוא הויא לה כמלוה על פה: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: a
trm: אליבא דבן ננס כולי עלמא לא פליגי
txt:
<span class='five'>אליבא דבן ננס כולי עלמא לא פליגי. </span>כלומר בהא שפיר קאמרת דר' יוחנן כרבי ישמעאל ולא כבן ננס דמודה רבי יוחנן דלבן ננס פטור דהשתא ומה ערב דשיעבודא דאורייתא הוא דכתיב אנכי אערבנו <span class='mareimakom'>(בראשית מג)</span>  כי ליכא עדים פטור כ'ש כה'ג:  כי


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: כי פליגי כו'
txt:
<span class='five'>כי פליגי כו'. </span>כלומר הא דמוקמת ריש לקיש כבן ננס ולא כר' ישמעאל ליתא דאמר לך ר'ל אנא אפילו לרבי ישמעאל קא פליגנא אדרבי יוחנן: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: ניתנו ליכתב
txt:
<span class='five'>ניתנו ליכתב. </span>נתנו חכמים כתיבה לדבר אם באו להחתים עדים בדברים הללו שהן בלא קנין: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: שטרי אירוסין ממש
txt:
<span class='five'>שטרי אירוסין ממש. </span>שטר שמקדש בו את האשה הרי את מקודשת לי כותב בשטר ומוסר לה ואשמעינן דצריך לכתוב על פיה כדרב פפא ורב שרביא דאמרי כתבו שלא מדעתה אינה מקודשת: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: מאי פסקא
txt:
<span class='five'>מאי פסקא. </span>בתמיה וכי דבר פסוק הוא לחכמים שקונין לבת האשה ולא לבנות ששנו סתם במשנה בנותיהן ניזונות מבני חורין והיא ניזונת ממשועבדים: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: מי לא עסקינן כו'
txt:
<span class='five'>מי לא עסקינן כו'. </span>וכי אי אפשר שיהו אף הבנות בשעת קנין כגון דגרשה ואהדרה וכתב לה התנאים הללו ואפילו הכי תנן סתמא בנותיהן ניזונות מבני חורין ולא ממשועבדים: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: זאת אומרת הבת אצל האם
txt:
<span class='five'>זאת אומרת הבת אצל האם. </span>דקתני למקום שאמה ולא קתני לבית אחיה למדנו שכן הוא הדין שתגדל הבת אצל אמה ובת הניזונת מן הבנים זנין אותה בבית אמה ואין כופין אותה לדור אצלם: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: משום מעשה שהיה
txt:
<span class='five'>משום מעשה שהיה. </span>[ואיכא למיחש נמי שמא] יהרגוה בשביל לירש עישור נכסים שלה אבל גדולה דלא חיישינן לרציחה אימא לך דתשב אצל האחין: 


lvr: 32
pgn: 102
dfh: b
trm: ניתני מוליך לה מזונות למקום שהיא
txt:
<span class='five'>ניתני מוליך לה מזונות למקום שהיא. </span>דמשמע לגדולה במקום שהיא ולקטנה במקום שהיא:  מאי


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: דאוגר ליה ריחיא לחבריה לטחינה
txt:
<span class='five'>דאוגר ליה ריחיא לחבריה לטחינה. </span>לא התנה שוכר לתת מעות למשכיר אלא שיטחון לו למזונות ביתו בשכרו: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: אחד זנה ואחד נותן לה דמי מזונות
txt:
<span class='five'>אחד זנה ואחד נותן לה דמי מזונות. </span>ולא אמרינן שניהם יתנו לה מזונות ואע'פ שלא פסק לה דמים מתחלה אלא מזונות חייבוהו לתת דמיהם כשיש לה מזונות ממקום אחר הכא נמי אע'פ שלא פסק אלא טחינה עכשיו שאינו צריך יתן דמים: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: אלא דלית ליה טחינא לריחיא
txt:
<span class='five'>אלא דלית ליה טחינא לריחיא. </span>שאין שוכר מוצא לטחון בשכר כל שעה לפיכך אומר לו אני יושב בטל אטחון לך ולא אתן דמים: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: מדת סדום
txt:
<span class='five'>מדת סדום. </span>זה נהנה וזה לא חסר לא היו עושין טובה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: אי אפשי לזוז מבית בעלי
txt:
<span class='five'>אי אפשי לזוז מבית בעלי. </span>לצאת מבית בעלי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: ולא בבקתי
txt:
<span class='five'>ולא בבקתי. </span>בית צר כעין צריף כדאמרינן במסכת שבת <span class='mareimakom'>(דף עז:)</span> בקתא בי עקתא אם היה מדור שלו צר לא קבל עליו להוציא את בניו ולהושיבה: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: בנכסים מועטין
txt:
<span class='five'>בנכסים מועטין. </span>שהבנות זוכות בהן כדתנן <span class='mareimakom'>(לקמן דף קח:)</span> הבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: מאי
txt:
<span class='five'>מאי. </span>מי אמרינן לא מפקינן לה כל ימים שיכול להתקיים או דלמא אמרי' לה לאו כל כמינך: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: שוכר את מקומו
txt:
<span class='five'>שוכר את מקומו. </span>דהוי לה כי חצירו וחצירו קונה לו הרי אתה למד מכאן סחורה שלא יוכל המוכר לחזור הרי לך עושר למוד מלשון חכמים: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: נר יהא דלוק במקומו
txt:
<span class='five'>נר יהא דלוק במקומו. </span>אצל השולחן כמו בחיי דכל ע'ש היה בא לביתו משנפטר כדלקמן: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: בי שמשי
txt:
<span class='five'>בי שמשי. </span>ערב שבת ונראה בעיני לפי שבין השמשות שלו שגור בפי כל והכל חרידים אליו לגמור מלאכתן עד שלא תחשך קרו ליה בי שמשי: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: שלא להוציא לעז כו'
txt:
<span class='five'>שלא להוציא לעז כו'. </span>לומר לא צדיקים היו שלא היה להן רשות לבא לביתם כמו רבי: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: a
trm: דלא לימרו
txt:
<span class='five'>דלא לימרו. </span>אינשי עלייהו כשימותו מילתא דאיסורא הוה בהו שלא זכו להתעסק בו ואיגלאי מילתא דהאי דלא שכיבו בשני דרבי זכותיה דרבי אגנא עלייהו: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: b
trm: סבור מינה משום טורח
txt:
<span class='five'>סבור מינה משום טורח. </span>דבני כפרים דסמיכו לעיירות ואתו למספדיה כיון דחזו דקא אספדוהו בכרכין וקא אתו כולי עלמא מעיירות ומכפרים אמרי משום יקרא הוא דקאמר: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: b
trm: לך ולמטלעתך
txt:
<span class='five'>לך ולמטלעתך. </span>פסח היה כדאמרינן בעלמא <span class='mareimakom'>(סוכה דף נג.)</span> לוי אחוי קידה ואטלע: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: b
trm: ההוא ממלא מקום אבותיו הוה
txt:
<span class='five'>ההוא ממלא מקום אבותיו הוה. </span>כלומר אין באחיו חשוב ממנו אבל כאן הרי אחיו חכם ממנו: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: b
trm: כלילא שרי
txt:
<span class='five'>כלילא שרי. </span>לצאת בה בשבת מאי טעמא מאן דרכה למיפק בכלילא אשה חשובה ואשה חשובה לא שלפא ומחויא בפרק במה אשה יוצאה <span class='mareimakom'>(שבת דף נט:)</span>: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: b
trm: ומגדלנא נישבי
txt:
<span class='five'>ומגדלנא נישבי. </span>מקלע אני מכמורת ודומה לו אין פורסין נשבין ליונים <span class='mareimakom'>(ב'ב דף כג.)</span>: 


lvr: 32
pgn: 103
dfh: b
trm: ואריכנא מגילתא
txt:
<span class='five'>ואריכנא מגילתא. </span>ומתקן אני קלפים אריכנא לשון תיקון כדאמר במסכת סוכה <span class='mareimakom'>(דף מד:)</span> אריך או לא אריך כלומר מתוקן או אינו מתוקן ובס' עזרא <span class='mareimakom'>(סימן ד)</span> נמי כתיב וערות מלכא לא אריך לנא למחזא: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: דמדליא
txt:
<span class='five'>דמדליא. </span>דאמרינן במסכת מגילה <span class='mareimakom'>(דף ו.)</span> למה נקרא שמה צפורי שיושבת בראש ההר כציפור: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: וחכמים אומרים
txt:
<span class='five'>וחכמים אומרים. </span>לא הוזכרו עשרים וחמש לענין הטובה שתעשה ולא אפסדוה רבנן כתובה וכשהוזכרו עשרים וחמש לענין המחילה הוזכרו דהואיל ושתקה ולא תבעה כל השנים הללו מחלתה הלכך כל זמן שהיא בבית בעלה אין שתיקתה מחילה אלא מפני שמכבדין אותה היא בושה למחות על כתובתה אבל בבית אביה מששתקה כ'ה שנים מחילה היא: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: מתה יורשיה מזכירין כתובתה כו'
txt:
<span class='five'>מתה יורשיה מזכירין כתובתה כו'. </span>כלומר צריכה למחות על כתובתה בתוך כ'ה שנים: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: ומרתא בת בייתוס
txt:
<span class='five'>ומרתא בת בייתוס. </span>שהיתה עשירה וכתובתה מרובה תפסיד כתובתה בטובה של כ'ה שנים: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: שתשלש
txt:
<span class='five'>שתשלש. </span>שנחשוב טובתה לחשבון כתובתה לפי חשבון השנים להפסיד לכל שנה אחת מעשרים וחמש בכתובתה אם לא שהתה כ'ה שנים אלא חציין או שלישית או רביעית תשלש לשון חלוקה לפי חשבון הוא כדתנן <span class='mareimakom'>(מכות דף ה.)</span> משלשין בממון ואין משלשין במכות: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: אלמנה בת אחולי היא
txt:
<span class='five'>אלמנה בת אחולי היא. </span>שנהנית מהן כל השנים הללו וכתובתה אינה מלוה ולא חיסרה בה ממון: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: a
trm: לעולם דלא נקיט
txt:
<span class='five'>לעולם דלא נקיט. </span>הלכך דווקא בעל חוב הא אלמנה דלא נקטא שטרא אחילת' ודקשיא לך במאי גביא כשחייב מודה: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: אישתיקן קאמרת או אשקיין קאמרת
txt:
<span class='five'>אישתיקן קאמרת או אשקיין קאמרת. </span>האי דמתמהת ואמרת אמר רב הכי משום דלא סבירא לך הוא ולאשתיקן קאמרת או משום דחביבה עלך ולאשקיין קאמרת דאי אמרה רב משקית לי חמרא דשפיר אמר: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: ליהדר לי פירי
txt:
<span class='five'>ליהדר לי פירי. </span>דארעא דשיעור כתובתאי דאכל מיומא דאיכתיבא לי אדרכתא עלייהו שמאותו היום הם ברשותי דהכי אמר רבה בפ' המפקיד <span class='mareimakom'>(ב'מ דף לה:)</span> גבי שומת ב'ד לוקח מאימתי אכיל פירי אמר רבה מכי מטי אדרכתא לידיה אביי אמר משנחתמה רבא אמר מכי שלמו יומי אכרזתא: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: אישתמודענא
txt:
<span class='five'>אישתמודענא. </span>הכרנו שהנכסים הללו שכתבנו אדרכתא זו עליהם של מת היו ששיעבוד כתובתה של זו עליהם: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: לאו שפיר כתיבא
txt:
<span class='five'>לאו שפיר כתיבא. </span>שנכתבה על כל שדות של זה ושדות שלו אינן משועבדות לכתובתיך אלא אותן שירש מבעליך: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: אשקול
txt:
<span class='five'>אשקול. </span>פירי מיום שמצאתי שדה משדות המת והראתי אדרכתא שבידי לבית דין ושמאוה והכריזו עליה ל' יום כמשפט דאפילו לרבא דמרע כח הלוקח טפי בפרק המפקיד <span class='mareimakom'>(שם דף לה:)</span> מודה דמכי שלמו יומי אכרזתא אכיל לוקח פירי: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: אבל היכא
txt:
<span class='five'>אבל היכא. </span>דאדרכתא בטעות כתיבא לא זכית בה עד דמטיא ארעא לידך שהרי מכח אדרכתא שמאוה בית דין והכריזו: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: והא מר הוא דאמר
txt:
<span class='five'>והא מר הוא דאמר. </span>בפרק שנים אוחזין <span class='mareimakom'>(שם דף טו:)</span>: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: אחריות טעות סופר הוא
txt:
<span class='five'>אחריות טעות סופר הוא. </span>שטר שאין בו אחריות גובה מנכסים משועבדים שלא הלוה זה מעות אלא באחריות שיעבוד נכסיו והסופר טעה הכא נמי ב'ד צוו לסופר לכתוב אדרכתא הוגנת והוא טעה דלא כתב אישתמודענא והכל יודעים שלא נכתבה אלא על נכסי המת: 


lvr: 32
pgn: 104
dfh: b
trm: ודבעלה מכספי
txt:
<span class='five'>ודבעלה מכספי. </span>שלא ישביחם היורש שהוא בטוח שיחזור ויקח את שלו מידה ויאמר לה טלי שלי המשועבד ליך: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: a
trm: תשבע בסוף
txt:
<span class='five'>תשבע בסוף. </span>כשישמעו בו שמת ותבא לגבות כתובתה תשבע שלא עכבה בידה משל בעלה כלום: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: a
trm:
קיטמה נטיעה </span>גרסינן בב'ק גבי בהמה שנכנסה לרשות הניזק והזיקה קטמה נטיעת אילן כמה שמין אותה: <span class='five'>שתי כסף

txt:
<span class='five'>קיטמה נטיעה </span>גרסינן בב'ק גבי בהמה שנכנסה לרשות הניזק והזיקה קטמה נטיעת אילן כמה שמין אותה: <span class='five'>שתי כסף. </span>שתי מעות: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: a
trm: הנוטל שכר לדון
txt:
<span class='five'>הנוטל שכר לדון. </span>משנה היא במס' בכורות <span class='mareimakom'>(דף כט.)</span>: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: a
trm: דהוה תהי באמברי דחמרא
txt:
<span class='five'>דהוה תהי באמברי דחמרא. </span>מריח באוצרות יין אי זה ראוי להתקיים והקרוב להתקלקל ימכרוהו מיד ושכר זה היה מצוי לו בכל יום: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: a
trm: בחריקאי
txt:
<span class='five'>בחריקאי. </span>במקומי חריקאי אומר אני שהוא לשון פגום כמו קרנים חרוקות דשחיטת חולין <span class='mareimakom'>(נט:)</span> כלו' שאני מסתלק ונפגם מקומי:  אינו


lvr: 32
pgn: 105
dfh: b
trm: אינו נפטר מן העולם
txt:
<span class='five'>אינו נפטר מן העולם. </span>והכי קאמר ק'ו שיסמא את עיניו כשיהא טפש בסופו וישב לדון: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: b
trm: אין אדם רואה חובה לעצמו
txt:
<span class='five'>אין אדם רואה חובה לעצמו. </span>אין דעתו מתקרב לצד החובה לחייב את עצמו ואפילו מתכוין לדין אמת: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: b
trm: בהדי דאזיל ואתי
txt:
<span class='five'>בהדי דאזיל ואתי. </span>בכל אשר הולך ובא היה לבו לזכותו של אותו אריס ובאין לו פתחי זכיות ואומר בלבו הלואי ויטעון כך וכך ויזכה בדין: 


lvr: 32
pgn: 105
dfh: b
trm: וכי אלישע אוכל ביכורים היה
txt:
<span class='five'>וכי אלישע אוכל ביכורים היה. </span>והלא לא כהן היה שהרי מצינו בדברי הימים שנתייחס אביו על שבט גד דכתי' ויעני ושפט בבשן ומצינו במסכת פסחים באלו דברים <span class='mareimakom'>(דף סח.)</span> דשפט דהאי קרא הוא אביו של אלישע: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: עשה דכבוד תורה
txt:
<span class='five'>עשה דכבוד תורה. </span>דיניה דהאי גברא דהוא עשה דאיכא כבוד תורה דרב ענן בהדיה עדיף: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: הוו פיישי גביה
txt:
<span class='five'>הוו פיישי גביה. </span>אוכלי שלחנו תרי אלפים ומאתים דכתיב עשרים לחם ולחם בכורים הא עשרים וחד וכרמל הרי עשרים ותרתין וכל אחד לפני מאה איש הרי תרי אלפין ומאתים: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: בתליסר אמוראי
txt:
<span class='five'>בתליסר אמוראי. </span>השומעין מפיו ומשמיעין לרבים זה מכאן וזה מכאן ומלפנים ומלאחור ומתחלקין למקומות הרבה שהיה העם רב: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: מגיהי ספרים
txt:
<span class='five'>מגיהי ספרים. </span>של כל אדם ואדם שאסור להשהות ספר שאינו מוגה משום אל תשכן באהליך עולה וראו בית דין שהיו מתעצלין בדבר והפקירו תרומת הלשכה לכך: בית אבטינס ובית גרמו במסכת יומא <span class='mareimakom'>(דף לח.)</span>: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: בדבבי
txt:
<span class='five'>בדבבי. </span>בפרכות שכנגד הפתחים דלצניעותא עבידי ואינן תחת בנין אבל כל צורך בנין כגון פרכות המבדילות בין היכל לקדשי הקדשים שהיו במקדש שני במקום אמה טרקסין שעשה שלמה בבנין ראשון ואנשי הגולה עשו את ההיכל גבוה מאד ולא יכול בנין בעובי אמה להתקיים בגובה כזה ולהרחיבו לא יכלו לפי שמקצרים את ההיכל או את קדשי הקדשים ועשו שתי פרכות וביניהם אמה כדאמרינן במסכת יומא <span class='mareimakom'>(דף נא:)</span> ואותן פרכות נעשו מקדשי בדק הבית: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: ושתים כנגדן בעליה
txt:
<span class='five'>ושתים כנגדן בעליה. </span>להבדיל בין עליית היכל לעליית קדשי הקדשים וגם הן במקום אמה טרקסין: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: a
trm: המגדלות בניהן לפרה
txt:
<span class='five'>המגדלות בניהן לפרה. </span>בחצרות הבנויות בסלעים בירושלים ותחתיהם חלל מפני קבר התהום כדתנן במס' פרה <span class='mareimakom'>(פ'ג משנה ב)</span> ומייתינן לה בפרק הישן תחת המטה <span class='mareimakom'>(סוכה דף כא.)</span> ובאין נשים עוברות ויולדות שם ומגדלות שם בניהם לצורכי פרה אדומה לעסוק בשריפתה ומילוי מימיה ולהזות כל שבעה על כהן השורפה כדאמרינן במסכת יומא <span class='mareimakom'>(דף ד.)</span> ומעלה זו עשו לה להתעסק בה תינוקות שלא נטמאו מימיהם מפני שזלזלו בה לעשותה בטבול יום כדתנן מטמאין היו הכהן השורף את הפרה ומטבילין אותו להוציא מלבן של צדוקין שהיו אומרין במעורבי שמש היתה נעשית: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: ואימא שיריים גופייהו
txt:
<span class='five'>ואימא שיריים גופייהו. </span>משיריים הנותרים בלשכה כלי שרת באין ולא מן התרומה עצמה: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: העולה עולה ראשונה
txt:
<span class='five'>העולה עולה ראשונה. </span>מנין שלא יהא דבר קודם על המערכה לתמיד של שחר ת'ל וערך עליה העולה והוינן בה מאי תלמודא ואמר רבא העולה משמע העולה האמורה ראשון בסדרי קרבנות והיא עולת הבקר שנא' ואמרת להם זה האשה כו' וה'א יתירא קא דריש וה'נ את שאר הכסף בכסף שיש לו שאר: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: מזבח הזהב
txt:
<span class='five'>מזבח הזהב. </span>כלי הוא ולא בנין שאינו מחובר לאדמה ויכולין לטלטלו לפיכך נידון ככלי: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: מותר נסכים
txt:
<span class='five'>מותר נסכים. </span>פליגי בה במס' מנחות בפרק שתי מדות <span class='mareimakom'>(דף צ.)</span> רבי חייא ב'ר יוסף אמר בירוצי מדות שהמספקין סלתות שקבלו מעות הקדש לספק סלתות כל ימות השנה מודדין להקדש במדה מבורצת טפופה ולא מחוקה והמקריבן מוחק המדה והם מותר נסכים ומוכרים אותן ור' יוחנן אמר כאותה ששנינו המקבל עליו לספק [כל ימות השנה להקדש] סלתות מארבע סאין בסלע ועמדו משלש שנתייקרו מספק מארבע והמקבל לספק משלש והוזלו ועמדו מד' מספק ד' וזו היא ששנינו מותר נסכים לקיץ המזבח: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: חוץ לחומת העזרה
txt:
<span class='five'>חוץ לחומת העזרה. </span>כגון עזרת נשים והחיל וחומת העיר ומגדלותיה באים משיריים הנותרים בלשכה כשתרמוה בקופות: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: מותר תרומה
txt:
<span class='five'>מותר תרומה. </span>הנשאר בקופות בר'ח ניסן שמכאן ואילך אין לוקחין קרבנות צבור אלא מתרומה חדשה כדאמרינן בר'ה <span class='mareimakom'>(דף ז.)</span> קרבנות צבור הבאין באחד בניסן מצוה להביא מן החדש: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: ציפוי לבית קדשי הקדשים
txt:
<span class='five'>ציפוי לבית קדשי הקדשים. </span>מחפין בהם הרצפה והכתלים: מותר ריוח פירות ולקמן מפרש מאי ניהו: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: לקיץ המזבח
txt:
<span class='five'>לקיץ המזבח. </span>כשהוא בטל מנדרים ונדבות לוקחין עולות ומקריבין בשר למזבח ועורות לכהנים: 


lvr: 32
pgn: 106
dfh: b
trm: מאי זה וזה לא היו מודים
txt:
<span class='five'>מאי זה וזה לא היו מודים. </span>מאי פירושא דלא היו מודים כדתנן דפליג ר'ע אדרבי ישמעאל ולא הודה לו שיהו משתכרין בשל הקדש:  פוסקין


lvr: 32
pgn: 107
dfh: a
trm: בששמעו בו שמת כ'ע לא פליגי
txt:
<span class='five'>בששמעו בו שמת כ'ע לא פליגי. </span>דפוסקין דלמאי ניחוש לה אי לצררי הרי סופה לגבות כתובתה ותשבע שלא עיכבה משלהם כלום ואי לשמא אמר לה צאי מעשה ידיך במזונותיך וקבלה עליה משמת אינה משועבדת לו מעשה ידיה וא'ת והרי היא משועבדת ליתומים ואף הם יאמרו לה כן אף הוא לא היה יכול לומר לה אלא א'כ היא מתרצה: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: a
trm: איכא בינייהו גדולה
txt:
<span class='five'>איכא בינייהו גדולה. </span>הראויה להתפיסה מעות ולא ספקה מזונות במעשה ידיה שהן שני בצורת או שאינה בעלת מלאכה לצררי איכא למיחש לצאי מעשה ידיך במזונותיך ליכא למיחש דכיון דלא ספקה לא קבלה עליה: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: a
trm: וספקה
txt:
<span class='five'>וספקה. </span>לרב זביד פוסקין דלא עביד איניש דמתפיס צררי לקטנה לרב פפא אין פוסקין דאיכא למימר צאי מעשה ידיך למזונותיך אמר לה: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: a
trm: במשרה אשתו ע'י שליש
txt:
<span class='five'>במשרה אשתו ע'י שליש. </span>העמיד אפוטרופוס לזונה ועכשיו משך האפוטרופוס את ידו דהשתא ודאי לצררי ליכא למיחש ולא לשמא אמר לה צאי מעשה ידיך למזונותיך: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: a
trm: אי הכי
txt:
<span class='five'>אי הכי. </span>דהשרה אותה ע'י שליש אפי' בניו ובנותיו נמי דהא גלי דעתיה דניחא ליה שיהו נזונין משלו:  צדקה


lvr: 32
pgn: 107
dfh: b
trm: צדקה
txt:
<span class='five'>צדקה. </span>אין ב'ד פוסקין צדקה לעניים מנכסיו בזמן ששאר בני העיר פוסקין עליהן צדקה: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: b
trm: רצתה ניזונת כו'
txt:
<span class='five'>רצתה ניזונת כו'. </span>שהאשה נאמנת לומר מת בעלי ותינשא וכשם שנאמנת לינשא כך נאמנת ליטול כתובתה כדאמרינן במסכת יבמות מספר כתובתה נלמד לכשתנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: b
trm: מתפרנסת והולכת כו'
txt:
<span class='five'>מתפרנסת והולכת כו'. </span>כתובתה לא גביא שמא לא גירשה ובגירושין לא האמינוה אבל מזוני יהבינן לה ובפרעון כתובה ממה נפשך אם גירשה הרי נטלתן בכתובתה ואם לאו הרי הוא חייב במזונותיה: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: b
trm: איהי היא דאפסדה אנפשה
txt:
<span class='five'>איהי היא דאפסדה אנפשה. </span>שאמרה גרשני וגרושה אין לה מזונות וכי תימא כיון דשמעה שמת תגבה כתובתה יחד אין הכי נמי והאי דקאמר מתפרנסת והולכת אם אינה רוצה ליטול כתובתה דסבורה שמא לא מת ונוח לה ליטול לשם מזונות שאם יבא בעלה תהא כל כתובתה קיימת ומתפרנסת עד כדי כתובתה ותו לא יהבינן לה: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: b
trm: חיורי שרו
txt:
<span class='five'>חיורי שרו. </span>לפי שהעופרת מחליק את החרס ואינו מניחו לבלוע אבל הירוקים מעורב צריף שקורין אלו'ם בתוך העופרת והוא עז ומחלחל את החרס ובולע והכי אמרי' במסכת ע'ז <span class='mareimakom'>(דף לג:)</span> דמצרפי ובלעי: 


lvr: 32
pgn: 107
dfh: b
trm: חנן אומר איבד את מעותיו
txt:
<span class='five'>חנן אומר איבד את מעותיו. </span>שלא אמרתי לך הלוני ואני אפרע אבל אם הלוה את האשה מעות למזונותיה על מנת שתשלם לו הוא תובעה והיא תובעת הבעל וישלם כדאמר לעיל בממאנת ולוותה ואכלה ועמדה ומיאנה טעמא דמיאנה הא לא מיאנה משלם: <span class='shastitle7'>גמ'</span>  שוקל


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: איפכא מיבעי ליה
txt:
<span class='five'>איפכא מיבעי ליה. </span>אם באת לכוף את האב איפכא מסתברא טפי לפי שהגדולה תנאה תנאי: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm:
א'ר זירא אמר רבה בר ירמיה שני דברים שאמר חנן הלכה כיוצא בו שבעה דברים שאמר אדמון אין הלכה כיוצא בו מאי קאמר כו'</span>: כיוצא בו דחנן רבן יוחנן בן זכאי כיוצא בו דאדמון רבן גמליאל: <span class='five'>אין הלכה כיוצא בו

txt:
<span class='five'>א'ר זירא אמר רבה בר ירמיה שני דברים שאמר חנן הלכה כיוצא בו שבעה דברים שאמר אדמון אין הלכה כיוצא בו מאי קאמר כו'</span>: כיוצא בו דחנן רבן יוחנן בן זכאי כיוצא בו דאדמון רבן גמליאל: <span class='five'>אין הלכה כיוצא בו. </span>שלא ראה את דבריו אלא בשלשה שהיה לו לראות את דבריו בכולם: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: העורר על השדה כו'
txt:
<span class='five'>העורר על השדה כו'. </span>ראובן מערער על שדה שביד שמעון ואומר לוי שמכרה לך גזלה ממני: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: אדמון אומר
txt:
<span class='five'>אדמון אומר. </span>יכול הוא שיאמר מה שלא ערערתי בשעה שלקחת מלוי וחתמתי בתוך השטר עד לפי שלוי אדם חזק וקשה להוציאה מידו ונוח לי שתהא בידך שאוציאנה ממך בדין: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: עשאה
txt:
<span class='five'>עשאה. </span>המוחזק בה סימן לאחר שלא מכר לראובן זה העורר עליה אלא לאיש אחר היה מוכר שדה מצד זו ומצר לו ארבעת מצרי השדה וכתב לו במצרים מצר פלוני שדה שלי ועשה שדה זו סימן מצר ללוקח ובשמו של מוכר וזה חתם על אותו שטר ולא ערער: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: איבד את זכותו
txt:
<span class='five'>איבד את זכותו. </span>אפילו לאדמון דאין לומר כאן השני נוח לי: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: אבל דיין
txt:
<span class='five'>אבל דיין. </span>שהובא שטר המכירה בבית דין לקיימו כמשפט קיום שטרות שהעדים באין ומעידין על כתב ידם והדיינין כותבין שטרא דנן נפקא לקדמנא ואסהידו סהדי אחתימות ידייהו ואישרנוהי וקיימנוהי: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: a
trm: דתני רבי חייא אין העדים חותמין על השטר אלא א'כ קראוהו
txt:
<span class='five'>דתני רבי חייא אין העדים חותמין על השטר אלא א'כ קראוהו. </span>שהרי על דברי השטר הם באים להעיד:  אבל


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: אבל הדיינים חותמין
txt:
<span class='five'>אבל הדיינים חותמין. </span>בקיום אע'פ שלא קראוהו שהרי אינן מעידין אלא ששטר זה בא לפנינו והעדים הכירו שהיא חתימתן: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: לא שנו אלא לאחר
txt:
<span class='five'>לא שנו אלא לאחר. </span>דוקא נקט מתני' סימן לאחר אבל עשאה המוחזק בה סימן לעצמו של ראובן זה העורר עליה שהיה שמעון מוכר שדה שבצדה לראובן זה העורר עליו וכשמצר לו סימני המצרים כתב על שדה זו מיצר פלוני שלי ולא מיחה ראובן: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: למימסר מודעא
txt:
<span class='five'>למימסר מודעא. </span>לומר לעדים בסתר הוו יודעין שעל שדה זו שאצל זו שאני לוקח אני מערער ומה ששתקתי למה שכתבה במצריה בשמו שאם אני מוחה לא ימכור לי זאת: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: תלם אחד
txt:
<span class='five'>תלם אחד. </span>מענית המחרישה על פני כל השדה שמכר הודיתי לו בין שדה זו שאני עורר ובין אותה שמכר ועל אותו תלם כתב מצר פלוני שלי וחתמתי על השטר ולא מחיתי: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: הב ליה מיהת תלם אחד
txt:
<span class='five'>הב ליה מיהת תלם אחד. </span>לאחר שהביא אפוטרופוס של יתומים ראיה שהיתה של אביהם וגזלה הימנו ולא היה למחזיק זכות בה אלא לפי שעשאה אביהן סימן בשמו של מחזיק א'ל אביי לאפוטרופוס זיל הב ליה למחזיק מיהת תלם אחד: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: נאמן
txt:
<span class='five'>נאמן. </span>דהפה שאסר הוא הפה שהתיר דמאחר שיש עדים שהיתה שלו ונגזלה הימנו אין לזה זכות באותו תלם אלא על פיו של זה שעשאה סימן לאחר והרי חזר ואמר לקחתיו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: ילך לו בקצרה
txt:
<span class='five'>ילך לו בקצרה. </span>על כרחם יטול לו דרך לשדהו אבל דרך קצרה יברור לו שלא ירבה ליטול: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: שפיר קאמר אדמון
txt:
<span class='five'>שפיר קאמר אדמון. </span>דקס'ד כשארבעת השדות שסביבותיו של אדם אחד הן דממה נפשך אורחיה גביה הוא: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: כל חד וחד מצי מדחי ליה
txt:
<span class='five'>כל חד וחד מצי מדחי ליה. </span>של מזרח אומר לו בצפון דרך שלך ואין לך אצלי כלום וכן כל אחד ואחד: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: הכא דקלא גבייהו הוא
txt:
<span class='five'>הכא דקלא גבייהו הוא. </span>שהרי כל הנכסים היו יחד בשעת צוואה ועל כולם הטיל הדקל ולא פירש איזהו: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: ושבק תרי פלגי דדקלא
txt:
<span class='five'>ושבק תרי פלגי דדקלא. </span>שהיה לו בשותפות ושאר דקלים הרבה היו לו והיתומים היו נותנין לה אותן שני חצאין שיש טורח בהן יותר: 


lvr: 32
pgn: 109
dfh: b
trm: קרו אינשי כו'
txt:
<span class='five'>קרו אינשי כו'. </span>ועל כרחה ידה על התחתונה שהנכסים בחזקת היתומים וזו אינה באה עליהם אלא מכח הצוואה:  מתני'


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: והלה הוציא שמכר לו שדה
txt:
<span class='five'>והלה הוציא שמכר לו שדה. </span>הלוה הוציא עליו שטר מכירה מאוחרת לשטר ההלואה ואומר שטרך מזוייף או פרוע שאם הייתי חייב לך לא היית מוכר לי את השדה שהיה לך לגבות את חובך: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: זה היה פקח שמכר לו את השדה
txt:
<span class='five'>זה היה פקח שמכר לו את השדה. </span>לפי שהיה זה מבריח מטלטליו ולא היה לו מהיכן ימשכננו על חובו ועכשיו יטול את הקרקע: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: באתרא שהלוקח יהיב זוזי והדר כתבי שטר מכירה כולי עלמא לא פליגי
txt:
<span class='five'>באתרא שהלוקח יהיב זוזי והדר כתבי שטר מכירה כולי עלמא לא פליגי. </span>שהיה למוכר לעכב בחובו המעות שקיבל ולא יכתוב לו השטר וכיון שכתבו הוכיח שאין לו עליו חוב: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: חברא אית ליה
txt:
<span class='five'>חברא אית ליה. </span>ויודיעהו ולא יקח עוד השדה: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה
txt:
<span class='five'>שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה. </span>ראובן על שמעון ושמעון על ראובן שטר שהוציא ראובן מוקדם ושל שמעון מאוחר: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: אילו חייב הייתי לך
txt:
<span class='five'>אילו חייב הייתי לך. </span>כדברי שטרך כיצד אתה לוה ממני אחרי כן היה לך לתבוע את חובך ממני: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: זה גובה וזה גובה
txt:
<span class='five'>זה גובה וזה גובה. </span>אפילו החוב שוה אין אומרים יעכב זה מלוה של חברו בשביל מלוה שהלוהו אלא ב'ד יורדין לנכסי כל אחד ומגבין לשכנגדו את חובו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: הפוכי מטרתא למה לי
txt:
<span class='five'>הפוכי מטרתא למה לי. </span>הנושא שני מרצופין של עור ומשאן שוה מה יתרון לו להפוך של ימין לשמאל ושל שמאל לימין: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: בשלו הן שמין
txt:
<span class='five'>בשלו הן שמין. </span>מה שאמרו חכמים בעל חוב בבינונית בקרקעות הלוה שמין שאם יש ללוה שדה שהיא בינונית לכל אדם ואצלו היא עידית ששאר שדותיו גרועות הימנה אין ב'ח גובה הימנה: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: ורב ששת סבר בשל כל אדם הן שמין
txt:
<span class='five'>ורב ששת סבר בשל כל אדם הן שמין. </span>וסוף סוף כי הדר אתי האי למיגבי בינונית שהיתה שלו שקיל: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: סוף סוף כי אתו למיגבי בהדי הדדי אתו
txt:
<span class='five'>סוף סוף כי אתו למיגבי בהדי הדדי אתו. </span>שהרי שניהן הוציאו שטרותיהן בבית דין: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: מר סבר בשלו הן שמין
txt:
<span class='five'>מר סבר בשלו הן שמין. </span>ולאו הפוכי מטרתא הוא דממה נפשך איכא רווחא לבעל זיבורית דאי חבריה קדים ברישא וגבי איכא גביה עידית ובינונית וזיבורית ומגבי להאיך בינונית ואי איהו קדים וגבי בינונית הויא גביה עידית ומגבי לחבריה זיבורית: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: ומר סבר בשל עולם הן שמין
txt:
<span class='five'>ומר סבר בשל עולם הן שמין. </span>וכיון דבהדדי אתו למיגבי יהבי בית דין בינונית לבעל זיבורית ברישא והדר גבי לה מיניה הלכך הפוכי מטרתא הוא: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: תנן זה גובה וזה גובה
txt:
<span class='five'>תנן זה גובה וזה גובה. </span>נהי נמי דאית להו לרבנן ששניהם השטרות כשרים יעמוד זה בשלו וזה בשלו אלמא ש'מ בשלו הן שמין ולאו הפוכי הוא: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: בהא לימא אדמון כו' הא לא מטא זמניה
txt:
<span class='five'>בהא לימא אדמון כו' הא לא מטא זמניה. </span>ונוח היה לו לזה שהלוהו ויתבענו לסוף חמש ועדיין יהא חובו מעוכב בידו עד השלמת עשר משיהא פורע לו בחובו: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: מ'ט דרבנן
txt:
<span class='five'>מ'ט דרבנן. </span>דמכשרי שטרו של מלוה ראשון הרי הגיע זמנו והיה לו לתובעו ולא ללוות דעבד לוה לאיש מלוה: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: ביתמי עסקינן
txt:
<span class='five'>ביתמי עסקינן. </span>שמת אחד מהן והיתומים באים ותובעים ואין להם קרקע שיהא שכנגדם גובה שטרו מהן דלא משעבדי מטלטלי דיתמי לבעל חוב: ה'ג 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm:
ולוקמה דאית להו ליתמי זיבורית ואית ליה לדידיה עידית ובינונית דאי נמי בשל כל אדם הן שמין אין נפרעים כו'</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> <span class='five'>ג' ארצות לנשואין

txt:
<span class='five'>ולוקמה דאית להו ליתמי זיבורית ואית ליה לדידיה עידית ובינונית דאי נמי בשל כל אדם הן שמין אין נפרעים כו'</span>: <span class='shastitle7'>מתני'</span> <span class='five'>ג' ארצות לנשואין. </span>שלש ארצות הן בארץ ישראל חלוקות לענין נשואי אשה שאם נשא אשה באחת מהן אינו יכול לכופה לילך אחריו מארץ אל ארץ: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: a
trm: אין מוציאין
txt:
<span class='five'>אין מוציאין. </span>מזו לזו לא מעיר לעיר ולא מכרך לכרך. כרך גדול מעיר והוא מקום שווקים ומכל סביביו באים שם לסחורה וכל דבר מצוי בו:  אבל


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: שהנוה היפה בודק
txt:
<span class='five'>שהנוה היפה בודק. </span>את הגוף למי שבא מנוה רע ומתוך כך חלאים באים עליו: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: ישיבת כרכין קשה
txt:
<span class='five'>ישיבת כרכין קשה. </span>שהכל מתיישבין שם ודוחקין ומקרבים הבתים זו לזו ואין שם אויר אבל בעיר יש גנות ופרדסים סמוכים לבתים ואוירן יפה: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: במרום הרים כרמו
txt:
<span class='five'>במרום הרים כרמו. </span>שאין בידו ממון לקנות במקום טוב וקונה בראש ההר וכל זבלים שהוא מוציא לו נופל וזב לכרמים שתחתיו: <span class='shastitle7'>מתני'</span> 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: אחד האנשים ואחד הנשים
txt:
<span class='five'>אחד האנשים ואחד הנשים. </span>אף האשה כופה את בעלה לעלות ולדור שם ואם לאו יוציא ויתן כתובה כדקתני בברייתא בגמ' בהדיא: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: מעות קפוטקיא
txt:
<span class='five'>מעות קפוטקיא. </span>גדולות ושוקלות יותר משל א'י: <span class='shastitle7'>גמ'</span> 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: ואיידי דתנא כו'
txt:
<span class='five'>ואיידי דתנא כו'. </span>דאילו משום מנוה הרע לנוה היפה לא איצטריך כיון דאשמעינן דמעלין מנוה היפה לנוה הרע כל שכן דאין מוציאין אפילו מן הרע ליפה: 


lvr: 32
pgn: 110
dfh: b
trm: וכי מי אמר לו לדור כן
txt:
<span class='five'>וכי מי אמר לו לדור כן. </span>אלא מפני שהיה צריך לברוח ולצאת מארץ ישראל אל מלך מואב ואל אכיש: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: a
trm: בכלי שרת כתיב
txt:
<span class='five'>בכלי שרת כתיב. </span>קרא דלעיל מיניה כתיב כי כה אמר ה' אל העמודים ועל הים ועל המכונות וגו': 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: a
trm: ושלא ירחקו את הקץ
txt:
<span class='five'>ושלא ירחקו את הקץ. </span>בעונם ל'א שלא ידחקו גרסינן לשון דוחק שלא ירבו בתחנונים על כך יותר מדאי: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: a
trm: אילימא ליוחסין
txt:
<span class='five'>אילימא ליוחסין. </span>שנושאין נשים מא'י והא בבל מיוחס טפי דאמר מר בפרק עשרה יוחסין <span class='mareimakom'>(קדושין דף ע'א.)</span>: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: a
trm: אלא לענין קבורה
txt:
<span class='five'>אלא לענין קבורה. </span>של בבל מוליכין ארונותיהם ליקבר בא'י ושל שאר ארצות הרחוקים מא'י וקרובים לבבל קוברים בבבל שיש שם זכות תורה: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: a
trm: מחילות נעשה להם בקרקע
txt:
<span class='five'>מחילות נעשה להם בקרקע. </span>ועומדים על רגליהם והולכים במחילות עד א'י ושם מבצבצין ויוצאים: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: a
trm: שלחו ליה אחוהי לרבה
txt:
<span class='five'>שלחו ליה אחוהי לרבה. </span>רבה בר נחמני בפומבדיתא היה והיה לו אחים בא'י ושלחו אגרת זו כדי שיעלה אצלם: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: b
trm: אין מרביעין עליה לא סוס ולא חמור
txt:
<span class='five'>אין מרביעין עליה לא סוס ולא חמור. </span>מספקא ליה אי חוששין לזרע האב אי לא הלכך אפי' היא בת חמורה נקבה אין מרביעין עליה חמור שמא חוששין לזרע האב ונמצא מרביע כלאים ורבנן פליגי ליה ואמרי אין חוששין לזרע האב ואם בת סוסיא היא מרביעין עליה סוס ואם בת חמורה היא מרביעין עליה חמור הכי איתא בפרק אותו ואת בנו: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: b
trm: העושה פרקמטיא
txt:
<span class='five'>העושה פרקמטיא. </span>מתעסק בממון ת'ח כדי להגיע לידם שכר והם פנויין לעסוק בתורה ע'י אלו וכתיב חיים כולכם היום ע'י דיבוקן של תלמידי חכמים יזכו לחיות: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: b
trm: גלוסקאות וכלי מילת
txt:
<span class='five'>גלוסקאות וכלי מילת. </span>דרוש פסת בר לשון פיסת היד שהיא רחבה וחטה רחבה לא משכחת אלא פת אפויה וכלי מילת דרוש פסת ל' כתונת פסים: 


lvr: 32
pgn: 111
dfh: b
trm: רמוז לי בעיניך
txt:
<span class='five'>רמוז לי בעיניך. </span>ותתרגם לשון שחוק ומחוך חוך לי בעינים שלך וטוב לי מיין כשתראני פנים צהובות ושוחקות: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: קטפי
txt:
<span class='five'>קטפי. </span>אשכולות כדמתרגמינן <span class='mareimakom'>(ויקרא כה)</span> לא תבצור לא תקטוף: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: בישיבתה של צוען
txt:
<span class='five'>בישיבתה של צוען. </span>כלומר כדמפרש ואזיל ומצוען אתה למד לארץ ישראל כדמפרש ואזיל: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: בית סאה עושה שבעים כורים
txt:
<span class='five'>בית סאה עושה שבעים כורים. </span>וכיון דבשאר ארצות יש שבעים כורים כל שכן בארץ מצרים שאין לך מעולה בכל הארצות כמצרים שהרי נמשלה לגן ה' ואין במצרים מדינה מעולה כצוען: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: דמרבו בה מלכי
txt:
<span class='five'>דמרבו בה מלכי. </span>מצרים שנאמר כי היו בצוען שריו על מלכי ישראל הכתוב מדבר לגנאי שמרדו בהקב'ה וסמכו על מלכי מצרים ותמיד היו שריהם ושלוחיהם מצויין בצוען שלוחים למלך מצרים מביאין תשורה: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: מבונה
txt:
<span class='five'>מבונה. </span>בנויה בכל טוב מבונה לשון פרי כדכתיב <span class='mareimakom'>(בראשית ל)</span> ואבנה גם אנכי ממנה: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: על אחת משבעה
txt:
<span class='five'>על אחת משבעה. </span>הרי שבע פעמים שבעים כורים הרי ד' מאות ותשעים ובמקום שאינו טרשים כחברון יש להוסיף עד חמש מאות ובברכותיה כתיב מאה שערים על אחת שבשאר שנים נתברך למאה מאה פעמים חמש מאות הרי חמשת ריבוא: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: סאה קמח
txt:
<span class='five'>סאה קמח. </span>הוא אבק דק היוצא מן הנפה והחטין טחונין ברחיים של גריסין ואינן טחונין דקין והנפה מוציאה הקמח וקולטת פסולת ומחזיר מה שבנפה לריחים: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: כמה גדריתו מינה
txt:
<span class='five'>כמה גדריתו מינה. </span>כמה תמרים אתם גודרים הימנו לקיטת תמרים קרויה גדירה בלשון [משנה וגוזרא בלשון] ארמי: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: נקט במצרא
txt:
<span class='five'>נקט במצרא. </span>יש מקום שאין גשר ומשליכין עץ על רוחב הנהר משפה לשפה ואינו רחב לילך עליו כי אם אוחז בידיו בחבל המתוח למעלה הימנו קשור שני ראשיו בשתי יתידות אחת מכאן ואחת מכאן בשני עברי הנהר: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: דקדמיתו פומייכו לאודנייכו
txt:
<span class='five'>דקדמיתו פומייכו לאודנייכו. </span>מתחלתכם הייתם בהולים שהקדמתם נעשה לנשמע ועודכם בבהלתכם כבתחלה למהר לעשות דבר בלא עתו: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: a
trm: מתקן מתקליה
txt:
<span class='five'>מתקן מתקליה. </span>משוה ומתקן מכשולי העיר מחמת חיבת הארץ שהיתה חביבה עליו ומחזר שלא יצא שם רע על הדרכים:  קיימי


lvr: 32
pgn: 112
dfh: b
trm: קיימי משמשא לטולא
txt:
<span class='five'>קיימי משמשא לטולא. </span>כשהשמש הגיע למקום שהן יושבין וגורסין וחמה מקדרת עליהן עומדין משם לישב בצל ובימי הצנה עומדין מן הצל ויושבין בחמה כדי שלא יוכלו להתרעם על ישיבת ארץ ישראל: כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: b
trm: ועוד בה עשיריה
txt:
<span class='five'>ועוד בה עשיריה. </span>כשתשעה החלקים יהיו אבודין ולא נותר כי אם העשירית אף היא תשוב והיתה לבער: 


lvr: 32
pgn: 112
dfh: b
trm: כי עץ נשא פריו
txt:
<span class='five'>כי עץ נשא פריו. </span>מדכתיב תאנה וגפן נתנו חילם הרי עץ פרי אמור מה תלמוד לומר כי עץ נשא פריו אף אילני סרק ישאו פרי:  הדרן עלך שני דייני גזירות


# tsftbvl

lvr: 32
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתולה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתולה. </span>הא דלא קתני הבתולה כדתני האשה נקנית היבמה ניקנית (קדושין דף ב.) משום דהתם אקרא קאי כי יקח איש אשה (דברים כב) האשה הכתובה וכן היבמה אבל הכא לא קאי אקרא והא דלא תנן בפ'ק דקידושין (דף יד:) העבד עברי אף על פי דכתיב בקרא (שמות כא) כי תקנה עבד עברי משום דא'כ ה'ל למתני העבד העברי שאינו דבוק ואין דרך הש'ס לדבר כן ומיהו גבי איש ואשה רגילים בכל מקום לשנות בה' אע'ג דלא קאי אקרא כמו האשה שהלכה (ביבמות דף קיד:)  האשה שנתארמלה (לקמן דף טו:)  האיש מדיר את בנו בנזיר (נזיר ד' כח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>נשאת. </span>הא דלא קתני נושאין את הבתולה כמו האיש מקדש (קדושין דף מא.) לפי שעתה מקצר יותר ועוד דאי תנא הכי ה'א אפי' בעל כרחה כדמשני (שם דף ב:)  גבי הא דפריך וליתני האיש קונה ועוד דהתם אקרא קאי כי יקח איש אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ליום </span>הרביעי. </span>ולא בליל חמישי כדאמר בפרק בתרא דנדה  (דף סה:) דליכא כתובה דלא רמו בה תיגרא כ'ש אם יעשה נשואין בליל ה' דאיכא למיחש שיטרד בנשואין וכתובה ולא יבעול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאם </span>היה לו טענת וכו'. </span>ואם תאמר הא תינח אשת כהן או פחותה מבת שלש דליכא אלא חד ספיקא כדאמרינן בגמרא  (לקמן ט.) אבל בשאר נשים דאיכא ספק ספיקא אמאי תנשא ליום ד' ואומר ר'ת דלא פלוג רבנן בתקנתא ומשום אשת כהן ופחותה מג' תקנו בכל הנשים שינשאו ביום ד' ובקונטרס פי' שמתוך כך יתברר הדבר ויבואו עדים שזינתה ברצון וקשה לפירושו דאמרינן בגמרא (שם:) אמר אביי אף אנן נמי תנינא דהאומר פתח פתוח מצאתי נאמן לאוסרה עליו בתולה נשאת כו' מאי לאו דקטעין פתח פתוח והשתא היכי מייתי ראיה לפ'ה הא אע'ג דאינו נאמן מכל מקום ישכים לבית דין שמתוך כך יצא הקול ויבואו עדים ויתברר הדבר וי'ל דלא מייתי אביי ראיה לרבי אלעזר אלא שהוא בקי ומכיר אם הוא פתח פתוח דאם אינו בקי לא יצא הקול ולא יבא לידי בירור כי יאמרו שהוא טעה וסבור שמצא פתח פתוח ואינו כן ולא יחושו לדבריו ועי'ל דגם לפ'ה לא היו מתקנים שתהא ניסת ליום ד' משום שמא יתברר על ידי עדים אבל כיון דבאשת כהן ובפחותה מבת שלש דנאמן לאוסרה עליו תקנו שתהא ניסת ברביעי גם בשאר נשים תקנו משום שמתוך כך יצא הקול ויתברר הדבר על ידי עדים והשתא מייתי אביי שפיר ממתניתין דבאשת כהן ובפחותה מבת שלש נאמן לאוסרה עליו. ותימה דהכא משמע דמשום חששא דזנות תקנו שתהא ניסת ברביעי ובפ'ב דגטין (דף יז. ושם)  איכא מ'ד דתקנו זמן בגטין משום פירי אבל משום שמא יחפה על בת אחותו לא חיישינן משום דזנות לא שכיח וי'ל דהתם קאמר זנות דאתי לידי מיתה דהיינו בהתראה ובעדים לא שכיח אי נמי הכא שלא תשב עמו באיסור כל ימיו חשו אפילו לזנות אע'ג דלא שכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה אמרו בתולה נשאת ליום הרביעי לפי ששנינו כו'. </span>אין שואל הטעם למה נשאת ברביעי דאם כן לא הוה משני מידי אלא הכי פירושו מפני מה אמרו כלומר מאי נפקא מינה שתיקנו שנשאת ברביעי ומשני נפקא מינה לענין מזונות ותרומה ורב יוסף קא מתמה מריה דאברהם דהא נפקותא מפרשה בהדיא שאם היה לו טענת בתולים והוא מניח נפקותא זו המפורשת ותופס נפקותא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אי אתמר הכי אתמר א'ר יהודה אמר שמואל. </span>ולא גרסינן רב יוסף דהא רב יוסף גופיה קאמר אלא אי איתמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה אמרו כו'. </span>בניחותא גרסינן לה ולא בא להקשות אלא ותנשא באחד בשבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנשא </span>באחד בשבת. </span>לא בעי לשנויי דנשאת ברביעי כדי שתבעל בחמישי משום ברכה שנאמרה בו לדגים כדאמרינן לקמן (דף ה.) ועוד למה לי טעם דשקדו תיפוק ליה משום ברכה ואומר ר'י דטעם דברכה אינה אלא עצה טובה ולא מקרי עבריינא אבל משום שקדו מקרי עבריינא וכן משמע לקמן דאמר טעמא משום ברכה אבל משום איקרורי דעתא לא חיישינן ומאי נפקא מינה אלא ודאי דמשום ברכה לא מקרי עבריינא:  מציא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מציא </span>אמרה ליה נסתחפה שדהו. </span>ואינו יכול לטעון דאדרבה מזלה גרם דכיון דלא מיפקדא אפריה ורביה לא מיענשא כדאמרינן בהבא על יבמתו (יבמות דף סד:) ועוד דהאשה היא שדה של הבעל ואין הבעל שדה שלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפיכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפיכך </span>חלה הוא אינו מעלה לה מזונות. </span>קשה לר'י דאמר בהחולץ (שם דף מא: ושם) עמד בדין וברח נזונת משל יבם ומפרש בירושלמי ברח ה'ה חלה והכא אמרי' דחלה אין מעלה לה מזונות ואור'י דהתם חלה או ברח לאחר שעמד בדין שכבר נתחייב לה במזונות אבל הכא בחלה קודם הגעת זמן ובקונט' פי' שם דוקא ברח אבל חלה לא ואין נראה כדמשמע בירושלמי ולפירושו אין להקשות מאיכא דבעו לה מיבעיא אמאי לא פשיט לה מהתם דיש לומר דארוסתו אגידא ביה טפי מיבמתו כדאמרינן ביבמות בכמה דוכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיט </span>רב אחאי. </span>לא כמו שפירש רשב'ם דהיינו רב אחאי גאון שעשה שאלתות והיה בסוף כל האמוראים ולכך משנה לשונו בכל הש'ס פריך רב אחאי פשיט רב אחאי שהרי כאן רב אשי עונה על דבריו אלא אומר רבינו תם שהוא אמורא וכל אמורא היה תופס לשונו כמו מגדף בה ר' אבהו (סנהדרין ג:)  תהי בה ר' יוחנן (ב'ק קיב:) לייט עלה אביי (ברכות כט.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נשאו לא קתני אלא לא נישאו. </span> מקובלין היו כך לקרות לא נישאו ועוד דאי לא נשאו אאנשים קאי ה'ל למימר נמי בלשון רבים ואוכלות משלהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לא נישאו. </span>פירוש דמשמע נמי דמעכבי אינהי אבל אין לומר דמשמע דוקא דמעכבי אינהי אבל לא אינהו מדקאמר לעולם דמעכבי אינהו ואיידי דתנא רישא בדידהי כו' דמשום איידי אין לשנות טעות בסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מת </span>הוא דאינו גט. </span>דאין גט לאחר מיתה הא חלה הרי זה גט דאי חלה נמי אינו גט וטעמא דהכא דאינו גט משום אונס אם כן לישמעינן חלה דהוי אונס מועט וכ'ש מת דהשתא אכתי לא אסיק אדעתיה דבמת איכא למימר ניחא ליה דלא תפול קמי יבם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>לעולם אימא לך חלה נמי אינו גט. </span>ויש טענת אונס ודקאמר ליתני חלה וכ'ש מת הא דקתני מת הא קמ'ל דאין גט לאחר מיתה ואתא לאשמועינן תרוייהו דיש אונס ואין גט לאחר מיתה דאי יש אונס גרידא אתא לאשמועינן אבל יש גט לאחר מיתה הוה ליה למינקט חלה ואי אין גט לאחר מיתה גרידא הוה בעי לאשמועינן לא הוה ליה למינקט הרי זה גיטך אם לא באתי שעושה תנאי אלא הרי זה גיטיך לאחר מיתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>זה גיטיך אם מתי מחולי זה לאחר מיתה. </span>לאחר מיתה הוי טעמא דכולהו כמו אתם ולא אפוטרופסין ולא שותפין ולא אריסין ולא כל התורם את שאינו שלו (גיטין דף נב.) דכולהו הוו משום תורם את שאינו שלו וא'ת ההיא משנה גופה אמאי איצטריך הא תנן בהדיא בפ'ק דגיטין (דף יג. ושם) דאין גט לאחר מיתה דתנן האומר תנו גט זה לאשתי לא יתנו לאחר מיתה ובפרק קמא דגיטין (שם ד'ה לא) פירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>לאפוקי מדרבותינו. </span>אבל מההיא דרישא לא שמעינן לאפוקי מדרבותינו דאיכא לאוקמה בשאין כתוב זמן בשטר והא דאמרינן (בגיטין דף פו.) שלשה גיטין פסולין וחד מינייהו שאין בו זמן הא אמרינן אם נשאת הולד כשר ומשום דאין גט לאחר מיתה קתני הכא לא אמר כלום אפילו נשאת אי נמי בשכתוב בו שבוע או שנה או חדש דאמר בפרק שני דגיטין (דף יז:) דכשר ואין זמנו מוכיח עליו אי נמי במאוחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>מת דוקא דלא ניחא ליה דתפול קמי יבם. </span>וא'ת בפרק מי שאחזו (גיטין דף עג. ושם) דאמרי' אכלו ארי אין לנו פירוש אין לנו שיהא גט ואמאי לא הוי גט הא לא ניחא ליה דתפול קמי יבם וי'ל דבאונס דלא שכיח כלל לא אסיק אדעתיה שירצה שיהא גט:  וסברה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסברה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסברה </span>דאניס. </span>ומן הדין לית לן למיחש דלמא אניס הוא דרובן לא אניסי ולהכי קרי להו צנועות שמחמירים על עצמן אע'ג דמצי לאינסובי א] וגבי פרוצות לא גרסינן וסברה דלא אניס אלא ואמרה דלא אניס פי' אפילו כשיצא הקול דאניס אמרה דלא אניס או אפילו כשתדע היא עצמה דאניס ואחרים לא ידעו ואם תאמר מת תוך י'ב חודש נמי יהא גט מהאי טעמא דזימנין דלא מת וסברה דמת ומיעגנא ויתבה ויש לומר דמיתה קלא אית לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדעתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדעתא </span>דרבנן מקדש. </span>לכן אומרים בשעת קידושין כדת משה וישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפקעינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפקעינהו </span>רבנן לקידושין מינה. </span>בריש השולח (גיטין לג.) פירשתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תינח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תינח </span>דקדיש בכספא. </span>דהפקר ב'ד היה הפקר והוו מעות מתנה וממילא יהו כל בעילותיו זנות קדיש בביאה מאי איכא למימר איך יפקיעו ביאה של קידושין ואפי' למ'ד בהאשה רבה (יבמות פט: ושם) דיש כח לחכמים לעקור דבר מן התורה היינו כגון דליכא עבירה כההיא דהאשה רבה דהדר לטיבלא אבל היכא דאיכא עבירה דמקודשת היא בביאה מאי איכא למימר ומשני שויוה רבנן בעילותיו בעילת זנות ואין כאן קדושין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>דאמרי אמר רבא וכן לענין גיטין. </span>פסק ר'ח כלישנא קמא דאין אונס בגיטין והביא ראיה מדקאמר סתמא הש'ס בריש השולח (גיטין לד. ושם) גבי ההוא דאמר אי לא נסיבנא עד תלתין יומין ליהוי גיטא כו' ואי משום אונס אין אונס בגיטין וכן נראה דאליבא דאיכא דאמרי הוו פירכי מכל הני דמייתי סייעתא ללישנא קמא ולא סמכינן אשינויי דחיקי וקשה לר'י דמסיק בפרק מי שאחזו (שם עג. ושם)  דבין דאמר הרי זה גיטיך אם מתי מחולי זה בין אם אמר אם לא אעמוד מחולי זה ונפל עליו הבית או נשכו נחש או אכלו ארי דלא הוי גט אלמא דיש אונס בגיטין וליכא למימר דהתם לא מטעם דיש אונס קאמר דלא הוי גט אלא משום דבין אם מתי מחולי זה בין אם לא אעמוד משמע שימות מחמת זה החולי וכשנפל עליו הבית או נשכו נחש אינו גט דאין זה מחולי זה דהא מוכח בהדיא התם דמטעם דיש אונס הוא גבי ההוא גברא דזבין ארעא לחבריה וקביל עליה כל אונסא דאיתיליד בה כו' אמר רבא אונס דלא שכיח הוא ומייתי רבא סייעתא מהא דאכלו ארי אינו גט אלמא אונס דלא שכיח יש טענת אונס לרבא והכא קאמר רבא גופיה בלישנא קמא שהוא עיקר דאין אונס אפילו באונס דלא שכיח כדמוכח הסוגיא ואור'י דג' ענייני אונס הן דאונס דלא שכיח כלל כההיא דמי שאחזו אפי' ללישנא קמא דרבא דהכא יש אונס דלא שייך התם לתקן משום צנועות ומשום פרוצות דלעולם לא סברי צנועות דנפל עליו הבית או שהכישו נחש כיון דלא שכיח כלל ומשום פרוצות נמי ליכא למיחש כיון דלא שכיח שיעשה כן ואונס דשכיח כגון ההיא דפסקיה מברא אפילו לאיכא דאמרי אין אונס דאיבעי ליה לאתנויי אבל אונס דשכיח ולא שכיח בהא פליגי תרי לישני דרבא והלכתא כלישנא קמא דרבא כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבתי </span>דינין קבועים בכל יום. </span>וא'ת וכי תיקן עזרא שלא יהו בתי דינין קבועים בכל יום אלא בב' ובה' בלבד ועוד קשה דאמרינן בשבת (ד' קכט: ושם) מי שיש לו זכות אבות יקיז בב' ובה' וכי קודם תקנת עזרא לא היו מקיזין כל עיקר ואומר ר'ת דקודם תקנת עזרא לא היו קבועים בכל יום אלא כשהיו צריכין לשום דין היו יושבין בכל יום ויום ועזרא תיקן שיהיו קבועין בב' ובה' וכל הרוצה לדון יבא וידון והיו יכולין להקיז בכל יום קודם תקנת עזרא כיון שלא היו קבועים ור'י תירץ שלא היו קבועים תחלה אלא בעיר אחת ועזרא תיקן בכל עיר ועיר בב' ובה': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>נשאת בכל יום. </span>קשה לרשב'א אמאי נשאת בכל יום תהא כאלמנה ותינשא בה' ותיבעל בששי לפי שנאמר בו ברכה לאדם וי'ל דמשום ברכה לא היו קובעים יום כדפרישית לעיל ובאלמנה נמי לא קבעו שתיבעל בששי משום ברכה גרידא אלא משום שקדו שיהא שמח עמה ג' ימים כדאמר לקמן (דף ה.) ובתולה דלא שייך ההוא טעמא דליכא למימר משכים לאומנתו והולך לו לפי שיש בה שבעת ימי המשתה הלכך משום ברכה גרידא לא היו קובעים יום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אי </span> 


lvr: 32
pgn: 3
dfh: a
trm: איכא בתי דינין כו'.
txt:
<span class='five'>איכא בתי דינין כו'. </span>נראה לר'י דמכל מקום אין נשאת בששי דהא אין דנין בשבת ועתה נוהגין לישא אף בששי משום דאין ב'ד קבועין ואם יש לו טענת בתולין יכול לקבול בשבת בפני שלשה כמו בשאר ימות השבוע ועוד לפירוש הקונטרס דוקא בימיהם קבעו יום הנישואין משום שעל ידי כך יתברר הדבר ויבואו עדים מתוך שמתאספים העם לב'ד ואין שייך לומר עכשיו כך:  ובשני</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובשני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובשני </span>לא יכנוס. </span>פ'ה אפילו בשעת הסכנה דאין לעקור בשבילה תקנת חכמים אלא יום אחד וקשה לר'י דאמר לקמן מאי אונס אילימא הא דאמרן התם קרי ליה כו' הוה ליה למיפרך טפי רישא לסיפא דקתני רישא ובשני לא יכנוס אפי' בשעת הסכנה ואומר ריצב'א דמשום הכי לא פריך ליה משום דאיכא לפרושי ואם מחמת האונס פירוש שיש סכנה אף ביום שלישי מותר לכנוס בשני ונראה לר'י דמילתא באנפי נפשה היא ולא איירי בסכנה ובשני לא יכנוס הוא הדין בג' אלא נקט בב' משום דבעי למיתני ואם מחמת האונס מותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולדרוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולדרוש </span>להו דאונס שרי. </span>וא'ת והא אמרינן בפ' בן סורר ומורה (סנהדרין עד. ושם) על כל עבירות יעבור ואל יהרג חוץ מעבודת כוכבים וג'ע וש'ד ותירץ ר'ת דאין חייבין מיתה על בעילת מצרי דרחמנא אפקריה לזרעיה דמצרי דכתיב (יחזקאל כג) וזרמת סוסים זרמתם ומייתי ראיה דפריך בפ' בן סורר ומורה  (שם:) הא אסתר פרהסיא הואי ולא פריך והא אסתר גילוי עריות הויא משמע דמשום עריות לא הוה מיחייבא ומתוך כך התיר ר'ת לבת ישראל שהמירה ובא עליה עובד כוכבים לקיימה לאותו עובד כוכבים כשנתגייר דלא שייך למימר אחד לבעל ואחד לבועל בביאת מצרי דהויא כביאת בהמה ואין נראה לריב'ם דהא ע'י ביאת עובד כוכבים נאסרה לבעלה כדאמר הכא דאיכא פרוצות ובפ' האשה שנתארמלה (לקמן כו: ושם) גבי האשה שנחבשה בין העובדי כוכבים אמרי' דברצון אסורה לבעלה ואמר נמי במגילה (דף טו.) כאשר אבדתי אבדתי כאשר אבדתי מבית אבא אבדתי ממך אלמא לגבי בעלה לא חשיבא בעילת מצרי כביאת בהמה והוא הדין לבועל אע'ג דאין זנות לבהמה ואין ביאת בהמה פוסלת ואוסרת כדאמרי' בפ' הבא על יבמתו  (יבמות נט:) ביאת מצרי הויא ביאה וכי אפקריה רחמנא לזרעיה הני מילי לענין דאין לו חייס וזרעו חשוב כזרע בהמה ויש לומר דהכי פריך ולדרוש להו דאונס שרי לפי שהאשה היא קרקע עולם ולא עבדה מעשה כדמשני בפרק בן סורר ומורה אסתר קרקע עולם היתה והא דלא פריך התם גילוי עריות הויא דפשיטא ליה דאיכא לשנויי קרקע עולם היא ואין לה למסור עצמה אבל לענין חילול השם לא היה נראה לו שיועיל טעם דקרקע עולם ומשני קרקע עולם היתה ואפילו חילול השם ליכא ובפרק מצות חליצה (שם קג. ושם) דפריך גבי יעל והא קמתהניא מעבירה ומשני טובתן של רשעים רעה היא אצל צדיקים שהטיל בה זוהמא ולא משני קרקע עולם היתה משום דהתם לא פריך אמאי לא מסרה עצמה דהא לא היה רוצה להמיתה דאדרבה היה צריך שתשמרהו אלא הכי פירושו והא מתהניא מעבירה למה משבחה הכתוב מנשים באהל תבורך ודרשינן בנזיר (דף כג: ושם) גדולה עבירה לשמה ממצוה שלא לשמה ופריך דיעל נמי הוה עבירה שלא לשמה דהא מתהניא מעבירה ומשני דלא מתהניא ועשתה עבירה לשמה כדי להציל את ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתולה </span>הנשאת ברביעי תיבעל. </span>לאו דוקא ברביעי מדפריך לקמן בשלישי נמי אתי ובעיל שאינו מתכוין אלא להנאתו אלא אגב דנקט לעיל שנשאת ברביעי תיהרג דהתם מקפידים על קביעות יום כדי להעבירם על דתם נקט ליה נמי הכא ברביעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולדרוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולדרוש </span>להו דאונס שרי. </span>אין לפרש דפריך הכי לדרוש כו' דשוב לא יהא סכנה אלא אונס ואמאי קאמר ומסכנה ואילך הוה ליה למימר ומן האונס ואילך דא'כ מאי משני משום פרוצות דהא אפילו לא דרשינן להו דאונס שרי לא מסרי נפשייהו דדוקא צנועות אמרינן דמסרי נפשייהו ועוד וכי משום פרוצות יניחו להרוג הצנועות אלא הכי פירושו ולדרוש להו דאונס שרי וכיון דליכא סכנה אמאי לא מיחו בידם חכמים ומשני משום פרוצות לא מיחו בידם אי נמי משום כהנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>התם. </span>בשלישי נהגו ואמרינן בפ' בתרא דתענית (דף כו:) מאן דאמר נהגו אורויי לא מורינן והכא בשני מותר לכתחלה ופי' הקונטרס דפירש נהגו רובא דעלמא והכא מותר יחידי ולא גרסינן לכתחלה אינו מיושב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאתי וחליף ליעכב. </span>פ'ה חליף לאחר ד' וליעכב עד יום ד' של שבת הבא וקשה לר'י דאם כן מאי משני לא צריכא דאתי וקבע אכתי ליעכב חדש או חדשים עד שילך על כן נראה לר'י שאם יתעכב כל יום ד' אין לו לעכב עד יום ד' אחר אלא יכנוס בג' והכי פריך אי אתי וחליף בד' גופיה ליעכב עד דחליף ומשני דאתי וקבע כל יום ד': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלישי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלישי </span>מיהא לכנוס. </span>ולא בעי למימר דאתי שר הצבא בג' דא'כ יכנוס בד': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איספרווא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איספרווא </span>דידיה בג' אתא. </span>אין לתמוה משום סעודה עקרינן תקנתא דרבנן ב' ימים ומשום סכנה לא עקרינן אלא יום אחד דבעילת הגמון שכיח שרגיל לבא ולבעול ואי עקרינן שני ימים אתא להשתכח אבל אונס שר צבא אינו אלא אקראי בעלמא: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תקנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תקנה </span>דרבנן מקמי גזרה לא עקרינן. </span>כי פריך לעיל ליעקרוה לא משני תקנה דרבנן מקמי גזרה כו' כדמשני הכא משום דלעיל פריך וליעקרוה ויקבעו יום אחר כיון דאינו מתכוין אלא להעבירם על דת כשיקבעו יום אחר לא יחושו ולא מיעקרא תקנתא דרבנן הואיל ויהא יום אחד קבוע אבל הכא פריך וליעקרוה ולא יהא שום יום קבוע שאם יקבעו יום אתי ובעיל באותו יום ולהכי משני מקמי גזרה לא עקרינן תקנה דרבנן שלא יהא שום יום קבוע: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי בשלישי נמי אתי ובעיל. </span>פי' אי אמרת בשלמא כדמעיקרא דאמרי בתולה שנשאת בד' תיהרג ואינן מתכוונין אלא להעבירם לא יחושו אם יעשו ביום ג' אלא אי אמרת משום בעילת ההגמון כיון שמתכוין להנאתו בשלישי נמי אתי ובעיל:  בועל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בועל </span>בעילת מצוה ופורש. </span>קודם שיקבר המת אבל לאחר שנקבר לא כדאמרינן בסמוך דברים של צינעא נוהג ודייק לה מדקתני כל אותן הימים הוא ישן בין האנשים כו' מיהו מרישא דהכא לא ה'מ למידק דדוקא כשהמת בחדר הוא דשרי בעילת מצוה דמצי לדחויי דבועל בעילת מצוה היינו אפי' לאחר שחל עליו אבילות אבל קשה לרשב'א אמאי לא דייק מדקתני ופורש מכלל דנוהג דברים של צינעא מדלא התיר אלא בעילת מצוה דוקא ואור'י דהמ'ל פורש משום דם בתולים כדאמרינן בפ' תינוקת (נדה דף סה:)  אבל מהוא ישן בין האנשים דייק שפיר דהוי משום אבילות דאי משום נדות כיון דבעיל אשתו ישנה עמו כדאמר רב יוסף בסמוך ועוד דכל אותן הימים משמע דבכולהו הוי חד טעמא דהיינו משום אבילות והשתא מקילינן טפי באנינות דאורייתא מבאבילות דרבנן מידי דהוה אנעילת סנדל ועטיפת הראש וכפיית המטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעילת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעילת </span>מצוה. </span>קרי לה בעילת מצוה משום דכתיב כי בועליך עושיך ואמרי' (סנהדרין דף כב:) אין אשה כורתת ברית אלא למי שעושה אותה כלי וע'י כך מידבק בה ובאין לידי פריה ורביה ולהכי קרי לה לבעילה ראשונה בעילת מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>איפכא לא. </span>וה'ה אם אבלים מחמת שאר קרובים תימה דאמר בפ'ג דמועד קטן (דף כג. ושם) מתה אשתו אסור לישא עד שיעברו ג' רגלים ואם אין לו בנים מותר לישא לאלתר משום פריה ורביה הניחה לו בנים קטנים מותר לישא לאלתר משום פרנסתם והכא אמר אבל איפכא לא ומשמע דבאין לו בנים עסקינן מדקאמר דליכא דטרח להו משמע דבבחור איירי וי'ל דלאלתר לאו דוקא אלא כלומר מותר לאחר ז' ומיהו לבעול אסור עד לאחר ל' כדמוכח בתר הכי במעשה שמתה אשתו של יוסף הכהן ואמר לאחותה בבית הקברות צאי ופרנסי בני אחותיך ואעפ'כ לא בא עליה עד זמן מרובה מאי זמן מרובה שלשים יום מכלל דכנסה תוך ל' ותוך שבעה ודאי אסור כדמוכח הכא ומה שאמר לה בבה'ק לא היה זה כניסה אלא שידוכין בעלמא ונראה לר'י דודאי אותו שיש לו בנים קטנים מותר לישא תוך ל' כדמשמע בעובדא דיוסף הכהן אבל אותו שאין לו בנים כלל אסור לישא עד לאחר שלשים כיון שאין יכול לבעול תוך שלשים וכן משמע במס' שמחות (פ'ז) דתניא בד'א כשיש לו בנים גדולים אבל אין לו בנים או שיש לו בנים קטנים מותר לישא אחרת לאחר ל' משמע דאסור אפי' לישא תוך שלשים ואע'ג דיש לו בנים קטנים מותר לישא תוך שלשים מ'מ נקט אחר שלשים משום אין לו בנים ור'ת ר'ל דבאין לו בנים אפי' לבעול שרי תוך שלשים אחר ז' משום פריה ורביה וההיא דשמחות אינה מתיישבת כפי' ונראה דביש לו בנים קטנים שרי לישא ואפי' אם היא נמי אבילה מפני שמפרנסת בניו ואע'פ שאפשר באחרת כדמוכח בעובדא דיוסף הכהן שהיתה אבילה מאחותה ומיהו אין כל כך ראיה דשמא שאני התם לפי שהיא תרחם על בני אחותה יותר מאחרת ואע'ג דתנן בפרק החולץ  (יבמות דף מא. ושם) כל הנשים יתארסו חוץ מאלמנה מפני האיבול ולא מפליג מידי משמע שאסורה אפי' למי שיש לו בנים קטנים כשהיא אבילה התם משום דבלאו הכי אסורה דצריכה להמתין ג' חדשים משום הבחנה ואור'ת דאפי' מתו אביו ואמו יכול לכנוס אחר ל' והא דאמרי' במועד קטן (דף כב:) על כל המתים נכנס לבית המשתה אחר ל' על אביו ועל אמו אחר י'ב חדשים ה'מ בשאר שמחות אבל לישא אשה שהיא מצוה יתירה מותר ואפי' יש לו בנים משום שנאמר (קהלת יא) בבקר זרע [את] זרעך ולערב אל תנח ידך והביא ראיה מדתניא סתם כל ל' יום לנישואין ולא מפליג בין אביו ואמו לשאר קרובים משמע דבכולהו לאחר ל' מותר וה'ר יוסף הביא ראיה לדבריו דתנן במסכת שמחות (פ'ט) בהדיא על כל המתים אסור לילך לבית המשתה עד שישלימו ל' יום ועל אביו ועל אמו אסור כל שנים עשר חדש אא'כ היה של מצוה אלמא שרי בכל משתה של מצוה וצ'ע אי קאי נמי ארישא ושרי אפי' תוך ל' יום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>מתא מחסיא. </span>תימה רב חסדא מאי דוחקיה לאוקומי בנתן מים על גבי בשר נוקמה בכפר אע'פ שלא נתן מים על גבי בשר ויש לומר משום דניחא ליה לרב חסדא לאוקמה ברוב עיירות שהן בינוניות וה'ק כגון מתא מחסיא ורוב עיירות ומש'ה נקט נמי בברייתא דמייתי ונתן מים על גבי בשר משום דאיירי ברוב עיירות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מסייע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסייע </span>ליה לר' יוחנן כו'. </span>מועד וחתן משוה אותן בכ'מ כההיא דתניא בפ'ק דמועד קטן (דף ז: ושם) חתן שנולד בו נגע נותנין לו ז' ימי המשתה לו ולאיצטליתו ולכסותו וכן ברגל נותנין לו כל ימות הרגל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>דברים של צינעא נוהג. </span>פי' חובה לעשות כן ולא רשות מדמייתי סייעתא מן הברייתא וא'ת רב ושמואל דאמרי בפרק בתרא דמועד קטן (דף כד.) דתשמיש המטה בשבת של ז' ימי אבילות רשות תיקשי להו ברייתא דהכא ואין סברא לחלק בין מועד לשבת ומקילין בשבת טפי אלא נראה לר'י דרב ושמואל מפלגי בין חתן למועד ושבת אבל קשה דכל אותן הימים הוא ישן בין האנשים משמע אפי' בשבת ופסקו ה'ג כר' יוחנן ופירשו אע'ג דקיימא לן כדברי המיקל באבל ה'מ בתנאי אבל באמוראי לא ואור'י דודאי נראה דהלכה כר' יוחנן מדאמר הש'ס הכא מסייע ליה לר' יוחנן:  והצעת</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והצעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והצעת </span>המטה. </span>נראה לר'י דהצעת המטה דהכא היינו פריסת סדינין שהוא דבר של חיבה אבל הצעת כרים וכסתות שאינן דברים של חיבה שרי לנדה והביא ראיה מדתנן בפ' אע'פ (לקמן נט:) הכניסה לו ג' שפחות אינה מצעת לו המטה ואינה עושה בצמר ארבע יושבת בקתדרא ואמרינן בגמרא אע'פ שאמרו ד' יושבת בקתדרא אבל מוזגת לו כוס ומצעת לו המטה ומרחצת לו פניו ידיו ורגליו ופי' בקונטרס דהא דתנא ג' אינה מצעת לו המטה היינו הצעת כרים וכסתות דהוי דבר שיש טורח אבל מצעת לו המטה היינו פריסת סדין ולבדין דמילי דחיבה נינהו שתחבב עליו ואין בו טורח וההיא הצעה של חיבה נראה דדוקא אסור וכן משמע דמזכירה בהדי מזיגת כוס והרחצת פניו ידיו ורגליו כי התם מיהו לספרים דל'ג במשנה אלא ואינה מצעת המטה ול'ג לו ובגמרא גרסינן לו אין ראיה משם שיהו תרי גווני הצעה דמתני' איירי בהצעת שאר מטות ובגמרא איירי בהצעת מטה לבעלה לבדו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פוקסת.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פוקסת. </span>פ'ה מעברת שרק על פניה ואין נראה דאמר בפ'ב לקמן (דף יז.) לא שרק ולא פירכוס משמע דתרי מילי נינהו דפוקסת דהכא היינו פירכוס כדאמרי' בסמוך כי קתני אכיחול ואפירכוס ובשילהי המצניע (שבת צה.) קתני פוקסת ומעברת שרק על פניה ולקמן בפ'ב פ'ה פירכוס קליעת שער וקשה לר'י דבשילהי המצניע (שם צד: ושם) קתני גודלת ופוקסת אלא נראה דאחד מתיקוני נשים הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ומי </span>שאני בין אבילות דידיה לאבילות דידה. </span>תימה דבלאו מילתא דרב יוסף הוי מצי למיפרך ברייתות אהדדי וי'ל דאי לאו הוה מילתא דרב יוסף הוה מפלגינן בין שעת חופה לשלא בשעת חופה דבשעת חופה יצרו תוקפו אע'ג דבעל אבל לרב יוסף לא מצי לפלוגי בהכי דהא בבעל חשיב ליה כאשתו ישנה דאפי' בשעת חופה אשתו ישנה עמו בנדה ובאבילות דידה ואפילו הכי באבילות דידיה קתני הוא ישן בין האנשים ולהכי פריך שפיר ולרשב'א נראה דאי לאו דרב יוסף לא הוה קשה מידי דעמו ועמה דקתני בברייתא לאו עמו במטה אלא עמה בבית אבל לרב יוסף דבאבילות דידה אשתו ישנה עמו א'כ הא דקתני נוהג עמה אבילות היינו עמה במטה דומיא דהכא באבילות דידיה הוי עמו במטה והא דמשני תני באבילות דידיה הוא ישן אינו מגיה הברייתא אלא מפרש דעמו דקתני בברייתא דהכי הוא ופריך והא עמו קתני מאי לאו עמו במטה פי' דומיא דעמה ומשני לא עמו בבית כדא'ל רב כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיסתם הגולל. </span>בכמה מקומות פי' רש'י דגולל הוי כיסוי ארון ודופק היינו קרשים שבצידי הארון ונקרא דופק על שם שהגולל דופק עליו וכעין זה פי' בערוך וקשה לר'ת דאמר בפרק מי שמתו (ברכות יט: ושם) מדלגין היינו על גבי ארונות ואיך היו מדלגין והלא הגולל והדופק מטמא באהל כדאמרינן בהעור והרוטב (חולין קכו: ושם) ועוד דבפרק בהמה המקשה (שם עב:) דריש על פני השדה לרבות גולל ודופק ולפ'ה הלא ארון אינו על פני השדה ואומר ה'ר דוד מנצינבורק כי לפרש'י [דריש] לרבות גולל ודופק שפירש דלא מרבינן מעל פני השדה דמטמא אלא כשפירש אבל בעוד שהוא טמון בטל אגב קרקע ולא מטמא באוהל והשתא אתי נמי שפיר ההיא דמדלגים היינו על גבי ארונות ועוד י'מ אע'ג דגולל מטמא באהל מ'מ יכולין לדלג ולטמאות עצמם בגולל דתניא במס' שמחות (פ'ד) כל טומאה שאין נזיר מגלח עליה אין כהן מוזהר עליה ואר'ת דמשובשת היא דהא רביעית דם אין נזיר מגלח עליה כדתנן בנזיר (דף נד. ושם) וכהן מוזהר עליה ועוד הקשה דתניא בעירובין (דף טו:) כל דבר שיש בו רוח חיים אין עושין ממנו לא גולל לקבר כו' ולפ'ה וכי דרך לעשות כסוי ארון מבעלי חיים ויש לומר אע'ג דאין דרך לעשות כסוי ארון מבעלי חיים מכל מקום כמה דברים אשכחן דלא שכיח ומיירי בהן הש'ס לדרוש ולקבל שכר כדאמרינן בפרק המקשה (חולין ע.) בלעתו חולדה והוציאתו והכניסתו והקיאתו ויצא מאליו מהו הדביק שני רחמים ויצא מזה לזה מהו אף על פי שלא יבא לעולם ור'ת מפרש דגולל היינו מצבה שהיא אבן גדולה ולשון גולל שייך על האבן כדכתיב וגללו את האבן (בראשית כט) ודופק הן שתי אבנים אחת לראשה ואחת לרגלה של מצבה ופעמים כשאין המצבה מזומנת מעמידין שם בהמה או דבר אחר לסימן ובההיא דמדלגין לא היה שם מצבה ומחמת המת לא היו מיטמאין דרוב ארונות יש בהן פותח טפח ולא תקשה לר' יהושע מאימת חל אבילות כשאין שם מצבה די'ל דכי מהדרי אפייהו דקוברין כדאמרינן במועד קטן (דף כב.) דהנהו דלא אזלי בתר שכבא מכי מהדרי אפייהו וקשה לר'י על פירוש רבינו תם דתניא בתוספתא דאהלות בפרק ד' אמר רבי יהודה שתי אבנים גדולות  של</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>ישחוט בן עוף. </span>יש גורסים בו עוף אע'ג דשבת לשון נקבה היא דכתיב  (שמות לא) מחלליה מות יומת ה'נ הוי לשון זכר כל העושה בו מלאכה  (שם לה) שומר שבת מחללו (ישעיה נו)  ושפיר גרסינן נמי בן עוף דדרך בני אדם לשחוט הרכין והקטנים כדכתיב  (ויקרא ה) שני בני יונה ובפרק קמא דקידושין (דף לו: ושם) אתיא מבן עוף מה לבן צאן שכן קבע לו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה יום הכפורים שחל להיות בשני כו'. </span>תימה אמאי נקט יום כפורים דלא הוי אלא לרבי יוסי הגלילי כדתנן (חולין דף פג.) בד' פרקים בשנה המוכר בהמה לחבירו צריך להודיעו אמה מכרתי לשחוט כו' וכדברי רבי יוסי הגלילי אף ערב יום הכפורים בגליל אמאי לא נקט חד מד' פרקים דהוי לכ'ע וי'ל דבערב יום הכפורים היו רגילין להרבות בעופות ובדגים כדמשמע בבראשית רבה (פי'א) גבי ההוא חייטא דזבן נונא כו' משום דהוי יום סליחה וכפרה ובהנהו ד' פרקים היו מרבים בבהמות דליכא למגזר שמא ישחוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אלמנה נמי תיבעל בחמישי. </span>פי' בשלמא אי הוה תני בברייתא דבתולה נבעלת בחמישי משום איקרורי דעתא כדקמיבעיא לן ולא משום ברכה לדגים דלא חשיבא הוי ניחא לן באלמנה דנבעלת בששי משום ברכה אבל השתא דטעמא דבתולה משום ברכה אלמנה נמי תיבעל בחמישי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי משום שקדו. </span>וא'ת והיכי מצי למימר משום שקדו הא בברייתא קתני בהדיא משום ברכה וי'ל דלהאי שינויא הוי פירוש הברייתא הכי אלמנה נשאת בחמישי ונבעלת בששי פי' משום שקדו כמו שמפורש בברייתא אחרת וא'ת משום ברכה דדגים היה להם להניח תקנת שקדו לא חשו לכך הואיל ובששי נמי נאמרה ברכה לאדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איכא בין ברכה לשקדו. </span>אע'ג דמשום ברכה לא מיקרי עבריינא מכל מקום בעי למה לי טעמא דברכה אי נמי בעי מאי איכא בין לישנא דמשני ברכה דאדם עדיפא ליה ובין לישנא דאי נמי משום שקדו ומשני דאיכא בינייהו אדם בטל אי נמי י'ט שחל להיות כו' דללישנא דטעמא דברייתא משום שקדו ולא משום ברכה הכא דליכא שקדו נבעלת אם ירצה בחמישי אבל ללישנא קמא דטעמא דברייתא משום ברכה כדמשמע פשטא דברייתא אפילו באדם בטל או בי'ט שחל להיות בערב שבת דליכא משום שקדו מכל מקום משום ברכה תבעל בששי ואפילו להאי לישנא אי לאו שתקנו משום שקדו משום ברכה לחודה לא היו קובעים יום כדפרישית לעיל גבי ותנשא באחד בשבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאילו </span>בשמים ובארץ כתיב אף ידי וגו'. </span>דמשמע חדא אע'ג דמסיים קרא וימיני טפחה שמים ואמר בשילהי הקומץ רבה (מנחות לו: ושם) דיד היינו שמאל א'כ תרתי כתיב מ'מ בחד מעשה ליכא אלא חד אבל במעשה צדיקים בחד מעשה כמו בית המקדש כתיב תרתי ידים:  זה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>גודל. </span>פי' בקונטרס לענין בהן יד דמצורע ואין נראה דאם כן הוה ליה למימר זה בהן ועוד דאפילו לא מחלק מצי משוי על בהן שהוא קצר מכולם ונראה דלענין קמיצה קאמר כדתנן (מנחות דף יא.) מוחק בגודל מלמעלה אבל בידו אחרת לא יוכל לעשות דבעינן עבודה בימין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>לבעול בתחלה בשבת. </span>אף על גב דתקנו שתהא בתולה נשאת ברביעי מכל מקום אם אירע לו שלא בעל בליל חמישי לא חייבוהו חכמים להמתין עד יום חמישי אחר או עד יום ב' להכי בעי אם מותר לבעול בשבת אם לאו אע'ג דתניא לעיל ומפרישין חתן מן הכלה לילי שבת תחלה מפני שהוא עושה חבורה ותניא נמי באידך ברייתא בין כך ובין כך לא יבעול לא בערב שבת ולא כו' פי' בקונטרס דלא הוה ידע לה א'נ ידע לה ובעי היכי הלכתא דאיכא למימר דפליגי בה ר' יהודה ור'ש ומיהו על כרחך נראה דלא ידע הברייתא דחיישינן שמא ישחוט בן עוף דאי הוה ידע לה מאי קמיבעיא ליה הא בהא לא פליגי ר' יהודה ור'ש והא דלא פשיט מינה לבסוף משום דמשכח תנאי דפליגי עלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>מיפקד פקיד או חבורי מיחבר. </span>טעמא דחבורה לא כפרש'י דפירש בפרק שמונה שרצים (שבת קז:)  דחייב משום צובע גבי ח' שרצים דתנא התם נצרר הדם אע'פ שלא יצא וקשה לר'י דבאלו טריפות (חולין מו:)  בשמעתא דריאה תניא ושאר שקצים ורמשים עד שיצא מהם דם והשתא התם מאי צובע איכא הא לית להו עור וה'נ מאי צביעה איכא בהך חבורה וכן גבי חבורה דמילה לא שייך צביעה ועוד דעל כרחך לשמואל איכא טעמא אחרינא דבפרק כלל גדול (שבת עה. ושם) קאמר דשוחט לא מחייב משום צובע אלא משום נטילת נשמה אלמא טעמא דחבורה הוי משום נטילת נשמה כדקאמר שמואל התם ורב דאמר התם משום צובע אף משום צובע קאמר ונטילת נשמה אין לפרש דטעמא משום הכחשה שמחלישו ונוטל קצת נשמתו דהכא אין צריך לחלישות האשה ומיהו איסורא דקאמר הכא איכא למימר דהויא דרבנן אבל גבי מילה משמע דאיכא איסורא דאורייתא בהוצאת דם דאמרינן בפרק ר' אליעזר (שם קלג:) האי אומנא דלא מייץ סכנתא הוא ומעברינן ליה פשיטא מדקא מחללין שבת עליה מהו דתימא דם מיפקד פקיד קמ'ל דחבורי מיחבר ואי הוה משום החלשה ליכא חילול שבת דהויא מלאכה שאין צריכה לגופה דאין צורך להחליש התינוק ונראה לר'ת לפרש דהוצאת דם חשיבה נטילת נשמה כי הדם הוא הנפש וכשנוטל מקצתו נוטל מקצת נשמה וקשה לר'י דאמרי' בפרק כלל גדול (שם עה. ושם) גבי הצד חלזון והפוצעו וליחייב נמי משום נטילת נשמה ומשני מתעסק הוא אצל נטילת נשמה דכל כמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה כו' ולפי זה אפילו הוא חי גמור הרי יש כאן נטילת נשמה ואומר ר'ת כי דם חלזון שצובעין בו הוא מיפקד פקיד ועל אותו אינו חייב משום נטילת נשמה ועל שאר הדם שמחובר חשיב ליה מתעסק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדם </span>הוא צריך ושרי. </span>וא'ת והא פסיק רישיה הוא לענין הפתח וצ'ל שיכול להוציא הדם בלא עשיית הפתח פי' ר'ת שצריך להוציא הדם שלא יתלכלך פעם אחרת כשיבעול ולפירושו לקמן דקאמר דם חבורי מיחבר אי לדם הוא צריך ואסור אף על גב דהויא מלאכה שאינה צריכה לגופה דשריא במקום צערא גבי מורסא הכא גבי מצוה אסור ולקמן נפרש הא דפריך ממפיס מורסא לפירושו ור'י מפרש לדם הוא צריך שצריך לראות אם היא בתולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>תימצי לומר הלכה כרבי יהודה מקלקל הוא אצל הפתח ושרי. </span>פי' דרבי יהודה אית ליה דמקלקל בחבורה פטור אף על גב דפטור אבל אסור מיהו הכא מותר לכתחלה משום דאיכא תרתי מקלקל בחבורה ודבר שאינו מתכוין וקשה דבגרירה אסר ר' יהודה אע'ג דאיכא תרתי דאין מתכוין ומקלקל נמי הוי כדאמרינן בשילהי פ'ק דחגיגה (דף י.) דמוקי הך דחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דפטור אפי' כר' יהודה דמחייב מלאכה שאינה צריכה לגופה וטעמא דפטור משום דמקלקל הוי ובפרק י'ט (ביצה כג. ושם) אסר רבי יהודה קירוד אף על גב דאין מתכוין ומקלקל ויש לומר דהכא שרי טפי משום דאיכא נמי מצוה א'נ שלא במקום מצוה נמי היכא דאיכא תרתי שרי וגבי חריץ יש להעמיד כגון שאינו מקלקל לגמרי אלא מתקן קצת דמשוי גומות מצד אחד וגבי קירוד נמי במה שמוציא דם מיקל לבהמה קצת כמו דם הקזה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את'ל </span>הלכה כרבי יהודה מקלקל בחבורה הוא כו'. </span>משמע דאי הלכה כרבי שמעון שרי אפילו הוא מתקן כיון דאין מתכוין וקשה דבשילהי פרק ספק אכל (כריתות יט. ושם) אמר לרבי שמעון הואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב ומאי שנא דאין מתכוין פוטר רבי שמעון בחבורה טפי ממתעסק וי'ל דמתעסק שמתכוין למלאכה לא מיפטר בשבת אלא משום דאין זה מלאכת מחשבת ומשום הכי חייב לרבי שמעון מתעסק בחבורה כמו מקלקל בחבורה דמחייב רבי שמעון אע'ג דאין זה מלאכת מחשבת ולהכי תלינן ליה  במקלקל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>מסוכרייתא דנזייתא אסור להדוקה כו'. </span>פירש בקונטרס וכן ר'ח ובערוך בחד לישנא וכן בסדר תנאים ואמוראים דאסור משום סחיטה וקשה לר'ת דהא סחיטה משום ליבון ולא שייכא בשאר משקים דכל דבר המלכלך את בולעו כגון יין ושכר ושמן לא שייך ליבון בסחיטתו אלא דוקא במים וראיה לדבר מדלא גזרינן בהו שמא יסחוט כמו גבי מים כדאמרינן באלו קשרים (שבת דף קיג:)  היה מהלך בשבת ופגע באמת המים כו' היכי ליעביד לינחות במיא אתי לידי סחיטה ותניא נמי בפרק חבית (שם דף קמז: ושם) ומסתפג באלונטית ולא יביאה בידו ומפרש בגמ' דאתי לידי סחיטה ובפ'ב דביצה (דף יח. ושם)  אומר דלכ'ע אין מטבילין את הכלים ומפרש בגמרא גזירה משום סחיטה ואילו בפרק תולין (שבת דף קלט:)  תנן מסננין את היין בסודרין אלמא לגבי יין לא גזרינן משום סחיטה ובריש המביא (ביצה דף ל.) נמי קאמר ליפרוס סודרא עליה ולא קאמר אתי לידי סחיטה והיינו משום דלא שייך ליבון אלא גבי מים והא דאמרינן בפרק מפנין (שבת דף קכח:) אם היתה צריכה שמן חבירתה מביאה לה בשערה ופריך והא אתי לידי סחיטה ומשני אין סחיטה בשער משמע דשייך סחיטה בשמן וכן בפ' נוטל (שם דף קמג.) ספוג אם יש לו בית אחיזה מקנחין בו ואם לאו אין מקנחין בו משום דאתי לידי סחיטת שמן הנבלע בו ההיא סחיטה אור'ת דהויא משום מפרק ואסורה כמו סחיטת זיתים וענבים והכא אומר ר'ת דליכא למימר דאסור משום מפרק כיון שהנסחט הולך לאיבוד אע'ג דהוי פסיק רישיה וכן פירש בערוך דכל פסיק רישיה דלא ניחא ליה שרי ועיקר ראייתו מפרק כל התדיר (זבחים דף צא: ושם) אליבא דר'ש מזלפין יין על גבי האישים אע'ג דפסיק רישיה הוא דודאי מכבה הוא כיון דלא ניחא ליה בהאי כיבוי שרי ועוד מייתי ראיה מלולב הגזול (סוכה דף לג: ושם) דקאמר ר'א בר'ש ממעטים ענבים בי'ט פי' ענבי הדס ופריך והא מתקן מנא ומוקים לה במתכוון לאכילה סבר לה כאבוה ופריך והא מודה ר'ש בפסיק רישיה כו' ומשני לא צריכא דאית ליה הושענא אחריתי אלמא כיון דלא ניחא ליה ולא חייש בהאי תיקון שרי אע'ג דפסיק רישיה הוא ונראה לר'י דלא קשה מידי דאיכא למימר דאסור לסחוט בשאר משקה משום ליבון כמו במים ומ'מ לא חיישינן בהו שמא יסחוט כיון שהטעם והריח נשארים בבגדים ומעט היה נהנה בסחיטתו ומצינן למימר נמי דאסור משום מפרק ואף ע'ג דהוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה אסור לכתחילה לר'ש כמו במלאכה שאינה צריכה לגופה וראיות הערוך אינן ראיות דההיא דמתיר ר'ש לזלף יין על גבי האישים איכא למימר דמצוה שאני וכן ההיא דאית ליה הושענא אחריתי איכא למימר דשרי משום מצוה א'נ הכי פי' והא פסיק רישיה הוא דאית ליה הושענא אחריתי והואיל וכן שרי לר'ש דשמא לא יצטרך לה ונמצא שלא תיקן כלי והלכך לאו פסיק רישיה הוא אבל לר'י אסור דשמא יצטרך לה ואגלאי מילתא דכלי עבד ועל פי' הערוך קשה דתנן בפרק שמונה שרצים (שבת דף קז.) המפיס מורסא בשבת אם לעשות לה פה חייב ואם להוציא ממנה ליחה פטור ודוקא משום צערא פטור ומותר אבל אי לאו משום צערא היה אסור אע'ג דלא ניחא ליה בפה כלל דאי ניחא ליה מן הפה כי לא מתכוין נמי חייב וכן מחט של יד ליטול בה את הקוץ דשרי משום צערא אבל אי לאו הכי אסור אע'ג דלא ניחא ליה כלל אבל קצת קשה אי פסיק רישיה דלא ניחא ליה אסור אמאי קאמר רב בפרק חבית  (שם קמה.) כבשים שסחטן לגופן פטור ומותר הואיל וא'צ למים היוצאין והשתא אע'ג דא'צ היה להיות אסור ואור'י דמצינן למימר דדוקא כבשים שרי דהוי הנסחט מהם כמו אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו כדאמרינן דאפי' למימיהם פטור אבל אסור ועוד י'ל דכל דבר שאדם עושה במזיד לא שייך למימר שמא יסחוט דסברא הוא כיון דלדעת כן הוא עושה ולהכי גבי מסננין את היין לא חיישינן שמא יסחוט ואתיא שפיר האי דנדה מערמת וטובלת בבגדיה (ביצה דף יח.) וכן בפ'ח דיומא (דף עז:) ההולך להקביל פני רבו עובר עד צוארו במים ולא גזרינן שמא יסחוט לפי שלדעת כן הוא עושה ועוד איכא למימר התם דמצוה שאני ובערוך פירש לשון אחר מסוכרייא דנזייתא סתימת גיגית של שכר אסור להדוקה דשמא תבטל הסתימה אצל הגיגית ויעשה כלי בשבת ואין נראה לר'י דהיכי דמי דאם בדעתו לבטל שם בשעת הנחה מאי פסיק רישיה שייך כאן מיד הוא עושה כלי דמתכוין לעשותו ואם אין בדעתו לבטלה שם א'כ לא הוי פסיק רישיה שיעשנה כלי וי'ל בדוחק שהוא מתכוין לבטלה ואינו מתכוין לעשות כלי ושייך ביה פסיק רישיה הואיל ואינו מתכוין לגמרי לעשות כלי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>רב כר'י ס'ל כו'. </span>לשמואל נמי איכא לשנויי לעולם כר'ש ס'ל להך לישנא דאמר דם מיפקד פקיד לפתח הוא צריך ולהך לישנא דאמר חבורי מחבר לדם הוא צריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו דאי לא בעיל מצי בעיל. </span>דלמאי נקט עד מוצאי שבת אי לאו דאתא לאשמועינן דמצי בעיל בשבת אע'ג דמשיר בתולים דליכא למימר דנקט עד מוצ'ש לאשמועי' דבעינן רצופין דהא לא בעינן שיהו רצופין כדתניא בפרק בתרא דנדה (דף סד: ושם) מעשה ונתן לה ד' לילות מתוך י'ב חדש והכי פי' נותנין לה ד' לילות עד מוצ'ש שיבעול בכל לילה וישיר מקצת בתולים עד מוצ'ש ואשמועינן דשרי להשיר בתולים בשבת ומשני לא לבר משבת ומוצאי שבת נקט לאשמועינן דבעינן רצופים והוה מצי למיפרך מברייתא דפרק בתרא דנדה דמוכח דאפי' מפוזרין אלא דפריך ליה מגופה דברייתא והא עד מוצאי שבת ארבעה לילות קתני וא'ת מעיקרא דמשני לבר משבת מה עלה בדעתו והא קתני בהדיא ד' לילות וי'ל דהוה ס'ד דהכי פירושו נותנין לה עד מוצאי שבת לבר משבת שהן בין הכל ד' לילות ואיהו פריך דמשמע דבעיל ד' לילות ומשני כשבעל וקמ'ל כמו שמפרש בתר הכי אע'ג דהוי פירצה דחוקה דהא אי חזיא תלינן בדם בתולין אפ'ה שרי:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>קמ'ל. </span>במאי דנקט עד מוצאי שבת דלענין רצופים ליכא למימר כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו דטריד דבעי למיבעל. </span>הכא ליכא לשנויי לבר משבת כדלעיל דא'כ אינו פטור עד מוצאי שבת וקא משוית ליה לתנא טועה דפטר ליה עד מוצאי שבת אבל לעיל אפילו כי אמרינן לבר משבת ולא מצי למיבעל בשבת מכל מקום דוקא נקט עד מוצאי שבת משום דעד למוצאי שבת תולין בדם בתולים היכא דעבר ובעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמר ר' אבא אבל חייב בכל המצות כו'. </span>ואביי סבר דטירדא דליכא מצוה כלל מחייב אבל טירדא דלא מצי בעיל חשיב טירדא דמצוה כיון שטרוד במה שאינו יכול לעשות מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מן התפילין שנאמר בהן פאר. </span>ואמרינן בפרק בתרא דמועד קטן (דף טו.) מדאמר ליה רחמנא ליחזקאל פארך חבוש עליך מכלל דלעלמא אסור ובקונטרס דפי' שנאמר בהן פאר ואבל מעולל בעפר קרנו וראשו היינו ליתן טעם דלא נילף שאר מצות מתפילין וא'ת ומאי שנא לגבי תפילין אמרינן דדוקא ליחזקאל נאמר ולא לשאר אבלים וגבי תלמוד תורה ילפינן שאר אבלים מיחזקאל דאמרינן (שם) אבל אסור בתלמוד תורה מדאמר ליה רחמנא ליחזקאל האנק דום ויש לומר דלאסור גמרינן דמדאסר רחמנא ליחזקאל לכ'ע נמי אסור אבל להתיר לא גמרינן דליה לחודיה למשרי אתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והני </span>תנאי כי הני תנאי. </span>אע'ג דפליגי תנאי בהדיא בהכי מכל מקום דחיק אביי לעיל דחשיב טירדא דמצוה הא דלא מצי בעיל דניחא ליה לאקומי מתני' כשמואל דאסר לבעול ומוקי נמי פלוגתא דברייתא אי חשיב טירדא הא דלא מצי בעיל כדי לאוקמי כשמואל כל מה שיכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>כהללו בבליים שאין בקיאין בהטייה. </span>פירוש אינו פסיק רישיה דכל העולם אינן כמו בבליים אלא בקיאין הן הילכך שרי להו למיבעל ובלבד שלא יתכונו לבעול בעילה גמורה ופריך אם כן טורד למה פירוש בשבת אמאי פטר ליה לעיל מק'ש כיון דבקיאין הן בשלמא בחול איכא טירדא לפי שמתכוין לבעול בעילה גמורה ואף לבקיאין יש טירדא לבעול בעילה גמורה כדאמר בפרק שני דברכות (דף טז. ושם) דר'ג היה פטור ומחמיר על עצמו אע'ג דבקי היה שלא היה בבלי אבל בשבת שאינו מתכוין לבעול בעילה גמורה טורד למה ומשני לשאינו בקי פי' לפי שאינו בקי בשעת ק'ש דאפי' הבקיאין בשעת מעשה קודם מעשה יראים שלא יהיו בקיאין הילכך טרודים כולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>בקיאין הן. </span>וכל חד וחד מספקינן ליה ברוב וכולם מותרים משמע הכא דרובן בקיאין בהטייה וא'ת דאמרינן בפ'ב דחגיגה (דף יד: ושם) בתולה שעיברה מהו לכהונה כגון שבדקוה על פי חבית ולא היה ריחה נודף מי חיישינן לדשמואל דאמר יכולני לבעול כמה בעילות בלא דם או דלמא באמבטי עיברה ומסיק דשמואל לא שכיח ובפרק בתרא דנדה  (דף סד: ושם) נמי קאמר שאני שמואל דרב גובריה הוא והא אמרינן הכא דרוב בקיאין הן וי'ל דשמואל היה יכול לבעול בעילה גמורה שאשה מתעברת בו בלא דם אבל בהטייה אין אשה מתעברת ולהכי בההיא דחגיגה ליכא למיחש בהטייה אלא לדשמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה שושבינין למה מפה למה. </span>פי' בקונטרס כיון שהן בקיאין לבעול בלא דם שמא יטה והיא לא תסיק אדעתה שהטה ומשני דשושבינין ומפה הם שאם לא יטה ויבעול בעילה גמורה ויאבד המפה ואם יטה ויאמר שלא מצא לה בתולים יכולה לומר עדיין בתולה אני וקשה לר'י דאינו מתרץ ממה שהקשה לו דהוי ליה לשנויי דמסקא אדעתה לומר עדיין בתולה אני ועיקר התירוץ חסר מן הספר ונראה לר'י כפירוש ר'ת דדוקא משבת קא פריך דמפה ושושבינין למה דצריך לבעול בהטייה דמעשה בכל יום שעושין שושבינין אפילו בשבת ומשני שמא יארע שלא יטה ויבעול בעילה גמורה ויאבד דם בתולים והויא דומיא דטורד למה דפריך נמי משבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>לעשות לה פה חייב. </span>דפתח זה עשויה להכניס ולהוציא להכניס אויר ולהוציא ליחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>להוציא ממנה ליחה פטור. </span>בפרק שמונה שרצים (שבת דף קז: ושם) מוקמינן לה כרבי שמעון וסלקא דעתיה דרבי אמי דמותיב דדם מיפקד פקיד ולדם הוא צריך ולא לפתח ואפ'ה אסר שמואל כרבי שמעון דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה ולהכי פריך ממפיס מורסא דכי היכי דלהוציא ממנה ליחה פטור וקיימא לן דפטור ומותר כיון דאינו צריך לפתח אף על גב דשאר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור אבל אסור במורסא שרי משום צער הכא נמי משום מצוה הוי לן למשרי ועוד אפילו שרינן משום צערא טפי משום מצוה כדפירש ר'ת לעיל פריך שפיר דהכא ודאי דהוי פסיק רישיה לענין פתח אי לאו משום צערא היה אסור אבל  גבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתוך </span>שהותרה לצורך. </span>פירוש לצורך אוכל נפש הותרה נמי שלא לצורך אוכל נפש ובלבד שיהא צורך הנאת היום או צורך קיום מצוה ביו'ט כההיא דהוצאת קטן למולו וספר תורה לקרות בו ולולב לצאת בו (ביצה דף יב.) אבל שלא לצורך היום כלל לא כמו הוצאת אבנים דמיחייב והאופה מיו'ט לחול לרב חסדא דאמר לוקה (שם דף כא.)  משום דלית ליה הואיל ושחיטת עולת נדבה דשרי לב'ה (שם דף כ:) היינו משום שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך חסר ומוצא חמץ בתוך ביתו דאמרינן בפ'ק דפסחים (דף ו. ושם)  דכופה עליו כלי ולא שרינן לשורפו משום מתוך היינו משום דאסור לשורפו מדרבנן משום מוקצה דאסור לטלטלו אבל אין לומר דאיירי כשביטלו דמכל מקום מדרבנן מצוה לשורפו והוי צורך היום דבמצוה דרבנן נמי שרינן היכא דאיכא למימר מתוך והא דפליגי ב'ש וב'ה (ביצה דף יב:) במבשל גיד הנשה ביו'ט ואכלו דלב'ש דלית להו מתוך לוקה ולב'ה דאית להו מתוך אינו לוקה צריך לומר אע'ג דלא חשיב אוכל נפש משום איסור דרכיב עליה מכל מקום צורך היום הוא כיון דאכיל ליה ונראה לר'י דהוצאת תינוק לטייל הוי צורך היום ומיהו הוצאה לצורך נכרי נראה דאסור ומה שנהגו עתה להוציא לצורך נכרי היה נראה לרשב'א משום דרשות הרבים דידן לא הוי אלא כרמלית דאין רחבין ט'ז אמה וגבי יו'ט לא גזור רבנן כי היכי דלא תקון רבנן עירובי חצירות ביו'ט כדמשמע בריש פרק שני דביצה (דף טז:) דאמר יו'ט שחל להיות ערב שבת כו' רבי אומר מערבין עירובי חצירות אבל לא עירובי תחומין לפי שאתה אוסרו בדבר האסור לו ואי אתה אוסרו בדבר המותר לו אלמא לא תקון עירובי חצירות ביו'ט והוא הדין דלא גזרו בכרמלית והא דקיימא לן בפרק אמרו לו (כריתות דף יד. ושם) ובפרק קמא דביצה (דף יב. ושם)  דיש עירוב והוצאה ליו'ט נראה דאיירי בעירובי תחומין ושוב חזר בו דמחצר שאינה מעורבת אין ללמוד ממנה לכרמלית דחמיר טפי כמו שפירשתי במסכת שבת (דף קיז.) ועוד נראה דהא דקיימא לן דיש עירוב והוצאה ליו'ט בעירובי חצירות מיירי מדבעי למימר בפרק אמרו לו  (כריתות דף יד. ושם) דאין עירוב והוצאה ליוה'כ מדתנן התם אם היתה שבת והוציאו בפיו חייב וכן בביצה (דף יב. ושם) בעי למידק דאין עירוב והוצאה ליו'ט מדשרו בית הלל להוציא קטן ולולב והיינו עירובי חצרות דהשתא מוכח לה שפיר מדשרו הוצאה דלא גזרו רבנן אעירובי חצירות אלא משום הוצאה אבל עירובי תחומין אין עניינה להוצאה והא דקאמר ואי אתה אוסרו בדבר המותר לו היינו משום דמותר להוציא לצורך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה יהא מותר לעשות מוגמר ביו'ט. </span>ואם תאמר לדידיה נמי תקשי וכי לא סבר דאמרינן מתוך הא טעמא דב'ה הכי הוא ויש לומר שהיה סובר דטעמא דבית הלל משום דאין עירוב והוצאה כדקא ס'ד מעיקרא בביצה אע'ג דהתם פריך עלה דלמא לרב פפי לא שמיע לה ועוי'ל שהיה סובר הותרה שלא לצורך ובלבד שיהא דבר הרגיל ולהכי פריך דזה אינו רגיל טפי ממוגמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה אנא דבר הצריך לכל נפש קאמינא וצבי צריך לכל נפש. </span>וכן ביאה וקשה לר'י דאמר בסוף פ'ב דביצה (דף כב.) מהו לכבות הנר מפני דבר אחר ומסיק דאסור הא הכא שרי משום דצריך לכל נפש וי'ל דהכא דוקא בבעילה ראשונה דמצוה היא דהוי צורך מצות היום אבל שאר בעילות אין כל כך צורך היום ועי'ל דכיבוי הנר מפני דבר אחר הוי כמו מכשירין דאפילו באוכל נפש אסור וכן מוכח התם דפריך עלה מהא דתניא דמכבין את הבקעת כדי שלא יתעשן הבית ומשני ההיא רבי יהודה היא דשרי מכשירי אוכל נפש כי קאמינא לרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>מותר לבעול בתחלה בשבת. </span>ולא חיישינן שמא ישחוט בן עוף ואהא סמכינן למיעבד סעודה בשבת:  במקהלות</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במקהלות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקהלות </span>ברכו אלהים. </span>אע'ג דמקהלות תרי קהלות משמע אין סברא לחלק בין עשרה לעשרים לענין שום מילתא ומקהלות דעלמא בעי למימר ומיהו בירושלמי דריש במקהלת כתיב חסר וי'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המזכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המזכה </span>לעובר קנה. </span>אע'ג דשמואל גופיה פסיק כרבי יוחנן הסנדלר (לקמן דף נח:) דמקדיש מעשה ידי אשתו המותר חולין דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם וכל שכן לדבר שלא בא לעולם דגרע טפי כדאמרינן בסוף פרק קמא דגיטין (דף יג: ושם) דקאמר אפילו לרבי מאיר דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם הני מילי לדבר שבא לעולם אבל לדבר שלא בא לעולם לא אמר מ'מ שמואל חשיב עובר בא לעולם אי נמי שמואל אית ליה טפי אדם מקנה לדבר שלא בא לעולם ממה שמקנה דבר שלא בא לעולם וההיא סוגיא דבפרק קמא דגיטין (ג'ז שם)  אתיא אליבא דרב הונא וכן מצינו רב נחמן דבהדיא סברתו הפוכה מדרב הונא דרב הונא אית ליה  בפירות דקל משבאו לעולם אין יכול לחזור בו וגבי עובר קאמר אף לכשתלד לא קנה ורב נחמן סבר לכשתלד קנה ובפירות דקל קאמר אף משבאו לעולם יכול לחזור בו:  (שייך לע'א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הורוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הורוה </span>בית הלל. </span>גבי הילני המלכה אע'ג דמבית חשמונאי היתה שהרי אם מונבז המלך היתה כדאמר ביומא (דף לז. ושם) ומלכות הורדוס מאה ושלש שנה בפני הבית והלל לא נהג נשיאותו עד שלש שנים לאחר מלכות הורדוס כדאמרינן  (שבת טו.) הלל ושמעון גמליאל ושמעון נהגו נשיאותן בפני הבית מאה שנה מכל מקום כבר היו לו אז תלמידים שהורו:  (שייך לע'א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בועז אלמון שנשא אלמנה הוה. </span>לאו דוקא אלמנה דכשנשאת למחלון (וכליון) היתה נכרית אלא כיון דבעולה היא כאלמנה חשיב לה: (שייך לע'א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באלמנה </span>שנשאת לבחור. </span>דכיון שאין שניהם אלמונים יש לברך כל שבעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>ויקח בועז עשרה אנשים. </span>ובמסכת כלה דמייתי קרא דויברכו את רבקה  (בראשית כד) איכא למימר דהתם ברכת אירוסין והכא ברכת נישואין ויש ללמוד משם שיש לברך ברכת אירוסין לאשה המתקדשת על ידי שליח שהרי אליעזר שליח היה ונראה דאסמכתא בעלמא היא דעשרה לא מישתמע מהתם ולא איירי פשטיה דקרא בברכת אירוסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר אף בבית האירוסין מברכין אותה מפני שמתייחד עמה. </span>ואמרי' כלה בלא ברכה אסורה לבעלה כנדה ולפי שפעמים בא עליה שלא לשם חופה עושין ברכה מתחלה כדי שתהא כלה בברכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דלא חתים מידי דהוה אברכת פירות. </span>שאין בה אריכות והאי נמי אינה ארוכה ולא דמי לקידושא דאריך טפי ומאן דחתים מידי דהוה אקידושא דחתים ביה משום דאריך והאי נמי חשיבא ארוכה ומה שפירש בקונטרס דמשום דבלשון קדושה היא חתמי בה כמו בקידושא אינו נראה ק'ק מאן דלא חתים בה מאי שנא מברכת התורה דחתמינן בה באשר בחר בנו אע'ג דברכת אירוסין אריכא טפי מינה ושמא לא היה חותם בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שבאו פנים חדשות. </span>אור'י דפנים חדשות אין קורא אלא בבני אדם שמרבים בשבילם השמחה יותר ושבת דחשבינן פנים חדשות דאמרינן באגדה מזמור שיר ליום השבת אמר הקב'ה פנים חדשות באו לכאן נאמר שירה התם נמי מרבין לכבוד השבת בשמחה ובסעודה:  שהכל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהכל </span>ברא לכבודו ויוצר האדם. </span>פותחת בברוך אע'פ שכל אחת סמוכה לחבירתה כיון דקצרות הן אם לא היה פותח בברוך היה נראה הכל ברכה אחת וכן אשר יצר אם לא היה פותח בברוך היה נראה שהיתה מתחלת מברוך יוצר האדם אשר יצר אבל שוש תשיש שהיא אחר ברכה ארוכה אין צריך לפתוח בברוך ואשר ברא פותחת בברוך לפי שמברכים אותה בפני עצמה כשאין פנים חדשות כדפירש בקונטרס ועל שהכל ברא לכבודו ויוצר האדם פי' בקונטרס טעם אחר ור'ח פירש דיוצר האדם פותחת בברוך לפי שיש שלא היו אומרים אותה כדאמר בסמוך ואור'ת דבפרק קמא דברכות  (דף יא:) גבי ברכת התורה גרסי' ר' יוחנן מסיים בה הכי והערב נא דברכה אחת היא דאי הוו שתי ברכות היה צריך לפתוח בברוך אע'ג דסמוכה לחברתה כיון שאותה שלפניה היא קצרה ובתר הכי גרסינן הלכך נימרינהו לתרווייהו ולא גרסינן לכולהו דאם כן הוה משמע דשלש ברכות הן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>יצירה הואי. </span>צריך לומר דהיינו כמאן דאמר פרצוף אחד מדקאמר בתר הכי דכולי עלמא חדא יצירה הואי מר סבר בתר מחשבה אזלינן ובריש פרק שני דעירובין (דף יח. ושם) משמע בהדיא דלמאן דאמר פרצוף אחד הוה עלה במחשבה להבראות שנים אבל למאן דאמר התם שני פרצופים לא סבירא ליה הכי כך פירש רשב'ם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>תנא הוא ופליג. </span>לא בעי לשנויי כי תניא ההיא בברכת המזון כדמשני רבי יוחנן דנראה לו דוחק להעמיד כן ונוח לו טפי לומר דפליג ומדלא קאמר ר' יוחנן תנא ופליג יש להוכיח דר'י אמורא היה דאי הוה תנא הוה משני כדמשני לרב ואין להקשות דאמאי לא משני רבי יוחנן אנא דאמרי כרב דתנא הוא דרבי יוחנן לא היה מחזיק רב כתנא דפליג עליו בכל דוכתא ומיהו איכא נמי רבי יוחנן שהיה תנא דתניא בשילהי דנזיר (דף סה. ושם) וכמה שיעור תפיסה פירש רבי יוחנן כו':  כי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תניא ההיא בברכת המזון. </span>פי' בקונטרס להצטרף עם ב' לזימון שהרי הוא חייב בכל המצות ואין נראה לר'י דא'כ לא אתא לאשמועינן אלא דחייב במצות והוה ליה למימר בהדיא דחייב במצות ועוד דא'כ מאי פריך ליה מברכת אבלים בעשרה ואין אבלים מן המנין דקאמר ברכה בשורה מי איכא אלא ע'כ היינו ברכת המזון והדרן קושיא לדוכתין דקתני ואבלים מן המנין ואוקמינן בברכת המזון ולפירש הקונטרס לא קשיא מידי דכי קתני ואבלים מן המנין היינו להצטרף לזימון לומר נברך שאכלנו משלו אבל ברכת אבלים שמברכים בברכת המזון קאמר רבי יוחנן דאינו מן המנין לכך צריך לפרש כי תניא ההיא בברכת המזון היינו ברכת אבלים שבברכת המזון מכאן משמע שברכת אבלים שבברכת המזון לא הוי אלא בעשרה מדסליק אדעתיה דמקשן דאיירי בברכת אבלים שבברכת המזון וקאמר בעשרה והוה ניחא ליה בהכי אי לאו משום דקתני לעיל בברייתא ואבלים מן המנין אם כן צריך עשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>כי קאמר ר' יוחנן ברחבה. </span>אי גרסינן אלא משמע דההיא דלעיל נמי מעמיד ברחבה ותימה למה הוצרכו תרי מילי דר' יוחנן ההיא דלעיל והך וצריך לומר דחדא מכלל חברתה אתמר ההיא דלעיל מכללא דהך אבל אי ל'ג אלא ניחא דלעיל איירי בשורה והכא ברחבה בלא פנים חדשות ומימרא שלישית של רבי יוחנן הוצרך להשמיענו דבפנים חדשות אין אבלים מן המנין ואי נקט ההיא ה'א איפכא דוקא מיום ראשון ואילך אבל ביום ראשון שייכי טפי ומברכים לה בלא י':  האומר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האומר </span>פתח פתוח מצאתי כו'. </span>פירש בקונטרס דטענת דמים לא קאמר כגון שנאבדה המפה או שהיא ממשפחת דורקטי שאין להם דמים ור'ח מפרש דבוגרת ומוכת עץ אין להם דמים אבל אין פתחן פתוח ויכול לטעון טענת פתח פתוח וקשה לפר'ח דאמרי' באלו נערות (לקמן לו. ושם:) ובוגרת אין לה טענת בתולים והאמר רב בוגרת נותנים לה לילה ראשונה ומשני אי דקא טעין טענת דמים ה'נ הב'ע דקטעין טענת פתח פתוח משמע דפתחה פתוח ויש לה דמים וי'ל דר'ח גריס כגירסא ראשונה שהיתה בספרים  אי דקא טעין טענת פתח פתוח הכי נמי הב'ע דקא טעין טענת דמים וה'פ והאמר רב בוגרת נותנין לה לילה הראשונה ומדתלינן כל הלילה בדם בתולים משמע דאיכא בוגרת דאית לה דם בתולים טובא אם כן אי אפשר לשום בוגרת שלא יהא פתחה סתום אפילו אין לה דמים וא'כ יש לה טענת בתולים בפתח פתוח ומשני אי דקטעין פתח פתוח ה'נ דיש לה טענת בתולים הב'ע דלית לה טענת בתולים בטענת דמים משום דאיכא בוגרת דדמיה כלין ומיהו בירושלמי משמע לא כפר'ח דקאמר התם ר' יונה בשם ר' קריספא בוגרת כחבית פתוחה של יין ויש ליישב דלענין דמים קאמר משום דסתם חבית סתומה לעולם יש בה יין שאין דרך לסתום חבית ריקנית אבל חבית פתוחה פעמים יש בה יין פעמים אין בה יין כך בוגרת פעמים אין לה דמים פעמים יש לה ומשום הכי אין לה טענת דמים כדפר'ח וכדאמר בפרק הבא על יבמתו (יבמות נט. ושם) פרט לבוגרת שכלו בתוליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא באשת כהן. </span>וא'ת ונוקמה אחזקתה שהיא כשרה לכהונה ונימא דלאו תחתיו זינתה וי'ל דאדרבה אית לן למימר דהשתא נבעלה דאוקמה אחזקת הגוף שהיתה בתולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>בעית אימא באשת ישראל דקביל בה אביה קידושין פחותה מבת ג' שנים. </span>וא'ת אכתי איכא ספק ספיקא ספק באונס ספק ברצון ואת'ל ברצון ספק כשהיא קטנה ופתוי קטנה אונס הוא כדאמרינן בהבא על יבמתו (שם סא:) וי'ל דשם אונס חד הוא וא'ת ונוקמה בחזקת היתר לבעלה וי'ל דאונסא קלא אית לה כדאמרינן בירושלמי [אונסא יש לו קול] והשתא דליכא קלא הוי ליה רצון רובא ומיעוט אונס ורובא וחזקה רובא עדיף וא'ת א'כ בספק ספיקא נמי תיאסר דספק אונס כמאן דליתיה דמי ולא נשאר אלא חד ספק ספק תחתיו ובהא לא שייך לאוקמה בחזקת היתר כדפי'  א] ואומר ר'י דהאי רובא דברצון אינו רוב גמור אלא הוי מדרבנן והלכך במקום ספק ספיקא שרי ובמקום חד ספיקא חשבי רבנן רצון לגבי אונס רובא ואשכחן כי האי גוונא גבי תינוק שנמצא בצד העיסה (קדושין דף פ.) דלא הוי רובא אלא מדרבנן ולהכי קאמר ר' יוחנן התם דאין שורפין עליו את התרומה וא'ת אכתי באשת כהן ובקיבל אביה קדושין פחותה מבת שלש לישראל איכא ספק ספיקא דספק מוכת עץ ספק דרוסת איש [באשת כהן אית לן למימר את'ל דאינה מוכת עץ מ'מ ספק תחתיו ספק אין תחתיו אשת ישראל את'ל דאינה מוכת עץ ספק באונס ספק ברצון] ואין לומר דמוכת עץ לא שכיח דהא אמרינן באלו נערות (לקמן לו:) גבי סומא שאין לה טענת בתולין מפני שנחבטה על גבי קרקע ופריך כולהו נמי חבוטי מיחבטן א'כ שכיח ולפירוש ר'ח דמוכת עץ פתחה סתום אתי שפיר וי'ל דאם איתא דמוכת עץ היא הויא טוענת דאין גנאי בכך כמו בביאת אונס ומדלא טענה אין להסתפק בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>אמר ר' אלעזר הכי והאמר ר'א כו'. </span>תימה השתא דבעי למימר דלא מהימן אפי' לשוייה עליה חתיכה דאיסורא תיקשי ליה מתני' דהאומר לאשה קידשתיך אסור בקרובותיה וי'ל דסבירא ליה למקשן דאין דבר שבערוה פחות משנים ואפי' ראה אדם שזינתה אשתו רק שלא היה שם עדים לא היתה נאסרת עליו והלכך ממתני' לא קשיא ליה מידי דקדשתיך בעדים קאמר דמקדש אפי' בעד אחד אין חוששין לקדושיו אבל אהא דאמר ר' אלעזר דנאמן בלא עדים לומר דמצא פתח פתוח פריך שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קינוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קינוי </span>וסתירה אין עדים לא. </span>הכי נמי דלא אתא למעוטי על פי עצמו דכעדים דמי כיון דקים ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה לא אסרוה. </span>פירש הקונטרס והלא אותו מעשה בעדים הוה ואין נראה דנהי דידוע לרבים הוה שהביאה לביתו מ'מ לא ראו כמכחול בשפופרת שבפני בני אדם לא שמש ונראה לר'י לפרש וא'ת דפתח פתוח כשני עדים דמי אמאי לא אסרוה לדוד דדוד היה יודע בודאי שנבעלה ואע'פ שעשה תשובה מכל מקום עיכבה ואם היתה אסורה לו לא היה אותו צדיק לוקחה לו לאשה:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: היוצא למלחמת בית דוד גט כריתות כותב לאשתו.
txt:
<span class='five'>היוצא למלחמת בית דוד גט כריתות כותב לאשתו. </span>פי' בקונטרס שאם ימות במלחמה יהא גט משעת כתיבתו וקשה לר'ת דא'כ מאי כל היוצא אם לא מהני אלא למי שאין לו בנים ויש לו יבם ועוד דתנן במי שאחזו (גיטין עג. ושם) מה היא באותן הימים רבי יהודה אומר הרי היא כאשת איש לכל דבריה וקאי אמאי דקתני לעיל מינה הרי זה גיטך מהיום אם מתי וכן משמע בתוספתא אלמא אע'ג דאמר מהיום הויא אשת איש גמורה כדמפרש בגמרא באומר מעת שאני בעולם פירוש דהאי דאמר מהיום לא שיחול מיד אלא דעתו שיחול שעה אחת קודם מיתתו דהיינו מעת שהוא בעולם ולא אמר מהיום אלא למעוטי לאחר מיתה כלומר מאותו יום שאני בעולם יהא גט ומיהו יש לחלק בין מהיום לפירש בהדיא שיחול משעת כתיבה דע'כ משעת כתיבה קאמר שיהא גט ועוד נראה דאפי' אמר מהיום יש ליישב פי' הקונטרס דלאו דוקא פירש שאם ימות במלחמה אלא היו מתנים אם לא יחזור מן המלחמה ואגב ריהטיה נקט בקונטרס אם ימות דסתם מי שאינו חוזר מן המלחמה אינו חוזר לפי שמת אלא ה'ה אם נשבה והשתא מהיום דהכא אין שייך לומר מעת שאני בעולם כההוא דמי שאחזו אלא מהיום מיום כתיבה קאמר ואם תאמר והרי חזר אוריה ונתבטל הגט ויש לומר שהיה מתנה אם לא יחזור בסוף המלחמה והרי לא חזר לבסוף וניחא לפירוש זה הא דאמרינן בפרק הזהב (ב'מ נט. ושם) נוח לו לאדם שיבעול ספק אשת איש ואל ילבין פני חבירו ברבים ומפיק ליה מהאי מעשה דבת שבע דספק אשת איש הואי דדלמא יחזור מן המלחמה ור'ת מפרש כותב גט כריתות לגמרי בלא שום תנאי ולפי' קשה אמאי קרי לה ספק אשת איש הא הואי גרושה גמורה ואר'ת דקרי לה ספק אשת איש לפי שהיו מגרשין בצינעא שלא יהא נודע ויקפצו עליהם בני אדם לקדשם ולפי' הקונטרס קשה קצת איך בא עליה למה לא היה ירא שמא יחזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>למיתב לה כתובה כו'. </span>משמע אם היה בא לב'ד היה נאמן להפסידה כתובתה אע'פ שלאוסרה עליו לא היה נאמן משום דאית לן למימר דשמא אינו בקי בפתח פתוח ואוקמה בחזקת היתר אבל מ'מ כתובתה הפסידה אע'פ שיש לנו לומר שהוא טועה בפתח פתוח דאית לן למימר אוקי ממונא בחזקת מריה וקשה דאמאי מפסידה כתובתה והא הוה ספק ספיקא ספק אי הוא בקי בפתח פתוח אם לאו ואם תמצא לומר פתח פתוח הוה ספק באונס ספק ברצון דאפי' אשת כהן באונס לא מפסדה כתובתה ואין לומר דאפי' בספק ספיקא מפסדה כתובתה משום דמוקמינן ממונא בחזקתיה דהא לקמן  (דף יב:) גבי משארסתני נאנסתי והוא אומר לא כי אלא עד שלא ארסתיך נאנסת והיה מקחי מקח טעות ואיכא מאן דמפרש לקמן  (דף יא:) מקח טעות ממאתים אבל מנה אית לה אלמא משום דבאותו מנה הוי ספק ספיקא לא מפסדה דספק קודם שנתארסה ספק אחר שנתארסה ואם תמצא לומר אחר שנתארסה אימור באונס הוה דאי אמרת דאפי' בספק ספיקא מפסדה אמאי אית לה אפי' מנה וי'ל דלא חשיב ספק ספיקא כהאי גוונא משום דהאי ספיקא שמא באונס היה לא חשיב ספיקא גמורה למיתב לה כתובה דאימור קודם שנתארסה נאנסה והשתא אתי שפיר הא דתנן במתני' (לקמן דף יג.) היא אומרת מוכת עץ אני והוא אומר לא כי אלא דרוסת איש את וקאמר ר' יהושע שאינה נאמנת ומפסדת כתובתה אי לר' יוחנן מנה אי לר' אלעזר ולא כלום ואע'ג דהוי ספק ספיקא ספק מוכת עץ ויש לה כתובה ואפי' אם תמצא לומר דרוסת איש אימור תחתיו נאנסה ונסתחפה שדהו ויש לה כתובה אלא ודאי ספק באונס לא חשיב ספק דאימור קודם שנתארסה נאנסה ועוד אומר רבינו יצחק דמוכת עץ לא שכיח דהא דאמרינן (לקמן לו:) כולהו נמי חבוטי מיחבטן היינו אליבא דר'ג אבל רבי יהושע שמעינן דלית ליה טעמא דמיחבטן דקאמר התם (לקמן לו.) חרשת ושוטה יש להן טענת בתולין והיינו משום דס'ל דחבטא לא שכיחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו דקא טעין טענת פתח פתוח. </span>נראה לפרש דקס'ד דבטענת דמים ליכא למיחש לאיקרורי דעתא דכיון דליכא דם לבו נוקפו ואין מתקרר אבל בפתח פתוח איכא למיחש שמא יתקרר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נאמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נאמן </span>להפסידה כתובתה. </span>אור'י דשמואל מודה שפיר דנאמן לאוסרה עליו ולהפסידה כתובתה איצטריך ליה לאשמעינן דלא תימא דלא יהא נאמן אע'ג דקים ליה בפתח פתוח דנימא במזיד משקר להפסידה כתובתה ור'א נמי מצי סבר דנאמן להפסידה ונקט לאוסרה לרבותא וכ'ש דנאמן להפסיד כתובתה כדמוכח הסוגיא דלעיל [ומיהו בירושלמי משמע דלר'א אינו נאמן להפסיד כתובתה]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בגליל מצי טעין. </span>וא'ת מנא ליה דלמא ביהודה נאמנת לומר שבא עליה באירוסין ולא בגליל אבל כשטוענת בתולה הייתי בגליל נמי מהימנא וי'ל דמשמע ליה אינו יכול לטעון טענת בתולים בכל ענין בין שאומרת שבא עליה מן האירוסין בין שאומרת פתח נעול מצא דביהודה נאמנת במגו דאי בעיא אמרה באירוסין בא עליה ולא בגליל דליכא מגו אבל קשה דמייתי מדיוקא והוה ליה לאתויי מרישא דקתני (לקמן דף י:) בתולה אלמנה מן האירוסין כו' ויש להן טענת בתולין וע'כ לענין כתובה איירי דלאוסרה עליו אפילו מן הנשואין נמי יש לה טענת בתולין כיון דכנסה בחזקת בתולה כדמוכח לקמן (דף יב.) דפריך וניחוש שמא תחתיו זינתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו דקא טעין טענת פתח פתוח. </span>וביהודה אע'ג דאיכא חזקה לא מהימן כדפי' בקונטרס א'נ כיון דמתייחד עמה ודאי בא עליה דלא מוקי איניש אנפשיה ואע'ג דגבי יבמה אמרינן  (יבמות דף קיא:) דעד ל' יום מוקי אנפשיה רוב פעמים לא מוקי אנפשיה אפי' שעה אחת דעל דעת כן מתייחד [עמה] ואיתרע חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>דקא טעין טענת דמים. </span>דהויא טענה ברורה מדאין סדינין מלוכלכים בדם ונראה דבטענת פתח פתוח וטענת דמים דשמעתין איירי שהיא טוענת שהוא בא עליה באירוסין או אומרת בתולה הייתי וא'ת ונהימנא לדידה במגו דאי בעיא אמרה משארסתני נאנסתי דנאמנת לר'ג דפסקינן לקמן (דף יג.) כוותיה וי'ל דאינה מודה ברצון שנבעלה מאחר ועוד דאין זה מגו דמיפסלא נפשה מכהונה אבל קשה דליהמנה במגו דאי בעיא אמרה מוכת עץ אני אפי' לרבנן דלקמן (דף יא:) דאמרי מוכת עץ כתובתה מנה דאין זה מגו דאינה רוצה להפסיד כלום מכתובתה מ'מ נאמנת במגו דאי בעיא אמרה מוכת עץ אני תחתיך ונסתחפה שדהו לכך נראה דהוי מגו במקום חזקה דאין אדם טורח בסעודה ומפסידה אע'ג דבעי' היא בפ'ק דבבא בתרא (דף ה: ושם) אי אמרינן מגו במקום חזקה או לא שמא חזקה דהכא עדיפא ואי לא אמרינן מגו להוציא אתי נמי שפיר:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן אמר שמואל חכמים תיקנו כו'. </span>משמע דכתובה דרבנן וכן בהאשה רבה (יבמות פט. ושם) גבי אין לה כתובה קאמר מאי טעמא תקינו לה רבנן כתובה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה כו' אלמא סתמא דהש'ס סבר דכתובה דרבנן וקשה דנהגו לכתוב בכתובה כסף זוזי מאתן דחזו ליכי מדאורייתא ואור'ת דסמכינן ארשב'ג דמתני' דפרק בתרא (דף קי:)  דמייתי לה נמי בסמוך דאמר נותן לה ממעות קפוטקיא דקסבר כתובה דאורייתא וקי'ל כרשב'ג במשנתנו ועוד אור'י דלא קיימא לן כר'נ דאשכחנא רב אשי דהוא בתראה דפליג עליה כדמתרץ לקמן ברייתא  (דף יב.) תני כל שלא מושמש אינו יכול לטעון טענת בתולים אלמא דחייש לשמא משקר ולא אמרינן חזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה וכן פי' רבינו יצחק בן רבינו מאיר דרב אשי פליג אדרב נחמן והא דאמרינן בהאשה רבה (יבמות פט. ושם) מ'ט תקינו רבנן כתובה ה'פ מ'ט תקינו רבנן כתובה היכא דתקינו כגון באלמנה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה ה'נ תקינו שלא יהא לה כדי שתהא קלה בעיניו להוציאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזקה </span>אין אדם טורח כו'. </span>תימה תינח באשת כהן או בפחותה מג' דמיתסרא עליה הילכך כיון דמפסידה נאמן ולמ'ד נמי לקמן כנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה אין לה כתובה כלל ניחא דהשתא נמי מפסידה שהרי מקח טעות הוא אבל למ'ד יש לה כתובה מנה לא מפסיד מידי אלא שבא להפסידה מכתובתה מנה אבל הסעודה לא מפסיד ואמאי מהימן ונראה דלא מהימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>ותקנת חכמים היא לא תגבה כו'. </span>תימה דר'מ אית ליה לקמן בפרק אע'פ  (נו: ושם) דכתובה דאורייתא ובפ' הניזקין (גיטין מח: ושם) אמרי' דקסבר ר'מ דכתובת אשה בבינונית משום חינא וכיון דהויא דאורייתא דינה בעידית כדנפקא לן בריש ב'ק (דף ה.)  וכולן כאבות לשלם ממיטב דאתיא תחת נתינה ישלם כסף ואמאי הפקיעו דינה ועוד דלא מישתמיט תנא בשום מקום דאית ליה כתובת אשה ממטלטלי אלא לר'מ כדאמרינן בכל דוכתין  (יבמות צט.) הא מני ר'מ היא דאמר מטלטלי משתעבדי לכתובה ולמ'ד דאורייתא אמאי לא גבי ממטלטלי כמו ניזקין כיון דמהתם ילפינן וי'ל דטעמא שלא יפרשו מהן בני אדם אם יצטרכו למכור עידית או מטלטלים וחשו כדי שיקפצו עליהן בני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>לה ממעות קפוטקיא. </span>תימה לר'י מה ריוח הוא לה שנותן לה מאותם המעות מ'מ אינו נותן לה אלא שוה נ' שקלים ואם היינו אומרים דלעולם צריך ליתן לה שקלים שעומדין שם בקפוטקיא נ' שקלי קפוטקיא ובארץ ישראל נ' שקלים של ארץ ישראל הוה ניחא כדאמרינן גבי ה' סלעים דפדיון בכור בפ' יש בכור (בכורות נ. ושם) לישדר מר תילתא אחרינא דאוסיפו עלייהו ושדר להו מיהו אין נראה דהתם כשהוסיפו בכל מקום הוסיפו אבל כשמוסיפין במקום אחד אין נראה שבכך תשתנה מדה דאורייתא ומיהו בירושלמי דפירקין גרסינן אמתניתין דכתובה מאתים רבי מונא בשם שמואל אמר בשקל הקדש רבי אבא בר בונא אמר מטבע יוצא וכן מסקי התם כמה אמוראי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מברכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מברכתא </span>חביטא ליה. </span>פירוש הלקוהו שמוציא ש'ר על בת ישראל שהרי משקר וכי זונות חבוטות לפניו שיהיה בקי הלכך לא מהימן והא אמר רב נחמן מהימן ומשני מהימן ומסבינן ליה כופרי ורב נחמן דאמר אסבוהו לא משום שלא היה מאמינו אלא היה מאמינו ואמר להלקותו לפי שחשוד על הזנות ורב אחא משני כדסבירא לן מעיקרא דלא מהימן ואיירי בבחור ועי'ל בניחותא מברכתא חביטא ליה אף על פי שהוא נאמן הלקוהו לפי שחשוד על הזנות והאמר רב נחמן נאמן ולא פירש להלקותו ומשני מהימן ומסבינן ליה ורב נחמן לא איירי במלקות רב אחא אמר לעולם נאמן דאמר רב נחמן היינו בלא מלקות ובנשוי:  בתולה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתולה </span>אלמנה גרושה חלוצה. </span>נראה לפרש דלרבותא נקט חלוצה דסלקא דעתך אמינא כיון דשומרת יבם לא מיחסרא כניסה לחופה שהרי יבמה יבא עליה בעל כרחה וה'א דכנשואה דמיא קמ'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>דכתיבא באורייתא מאי איכא למימר. </span>והא ליכא למימר דתפשוט מהכא דכתובת אלמנה מנה מדאורייתא דהא מנה לא היה בימי משה דלא הזכירה תורה אלא ככר והא דאמרינן בבכורות (דף ה. ושם)  משה רבינו נאמן היה ובקי בחשבונות אלא שמנה של קודש כפול היה לא שהיה מנה בימי משה אלא כלומר כמו שמנה של קודש בימי יחזקאל כפול היה כך היה ככר של קודש כפול בימי משה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>רב יוסף אשור זו סליקא ומי הואי. </span>פי' בקונטרס ומי הואי בבריאת עולם ובלא רב יוסף מאשור וכן מכוש לא מצי למיפרך דמצינן למימר דאשור וכוש שם המחוז ולא שם העיר ומימות עולם היה שמם כך אבל קשה דמאי מייתי מאשור דאשור אע'ג דלא הוה בבריאת עולם כיון דהוה בימי משה שפיר הוה ליה למכתב אבל מנה לא היה לו לכתוב כיון שעדיין לא היה בדורו ונראה לר'י לפרש דסליקא בימי משה מי הואי דקים ליה דסליקא לא היה בימי משה וסביב סליקא הולך חדקל ולא אצל אשור שהיה בימי משה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב אכל תמרים אל יורה. </span>ואם תאמר דבפ'ג דכריתות  (דף יג: ושם) (אמר רב הונא) אמר רב הלכה כר' אלעזר דאינו מחייב על שאר משכרין אלא על היין בלבד וי'ל אע'ג דלא מחייב על ביאת מקדש אסור להורות וה'נ משמע בס'פ אלו מומין (בכורות מה:) דפסול לעבודה למאן דלא מחייב אשאר משכרין אף על גב דעבודה לא אחיל הוא הדין נמי דאל יורה:  מטבילין</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מטבילין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטבילין </span>אותו על דעת ב'ד משום דזכות הוא. </span>ותימה דהא זכייה הוי מטעם שליחות דכיון דזכות הוא לו אנן סהדי דעביד ליה שליח כדמוכח בפ'ק דב'מ (דף יב.) גבי חצר משום יד איתרבאי ולא גרע משליחות וא'כ היאך זכין לקטן והלא אין שליחות לקטן כדאמרינן באיזהו נשך (שם עא:) ועוד דאכתי עובד כוכבים הוא ואמרי' התם דקטן דאתי לכלל שליחות אית ליה זכייה מדרבנן עובד כוכבים דלא אתי לכלל שליחות אפילו זכייה מדרבנן לית ליה ונראה לר'י דהכא נמי דזכין לו מדרבנן כדאמרינן התם דקטן אית ליה זכייה מדרבנן ואע'ג דאכתי עובד כוכבים הוא הא אתי לכלל שליחות א'נ כיון דבהך זכייה נעשה ישראל הוה ליה כישראל גמור לעניין זכייה וא'ת היכי הוי גר מדרבנן ושרינן ליה בבת ישראל וקידושיו קידושין הא מן התורה עובד כוכבים הוא וי'ל דקסבר כמ'ד בהאשה רבה  (יבמות דף פט:) דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בקום ועשה וכי פריך מאי קמ'ל הוה מצי לשנויי קמ'ל דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בקום ועשה וחד מתרי טעמי נקט והא דאמרי' בריש בן סורר (סנהדרין דף סח: ושם) גבי גזל הגר אם אין לאיש גואל איש אתה צריך לחזר אחריו אם יש לו גואל אבל קטן אי אתה צריך לחזר אחריו כו' משכחת לה גר קטן מן התורה במעוברת שנתגיירה כדאמרי' בפרק הערל (יבמות דף עח. ושם)  עובדת כוכבים מעוברת שנתגיירה בנה אין צריך טבילה והוי גר מן התורה דישראל גמור הוא ואית ליה ממון מן התורה כגון שירש את אמו ואי אתה צריך לחזר עליו שאין לו יורשין שאינו מוליד ואחיו מן האם אין יורשין אותו ולפי ספרים דגרסינן בב'מ (דף עא:) זכייה מיהא אית ליה ולא גרס מדרבנן ניחא דמצי למימר דאית ליה זכייה מן התורה ועובד כוכבים קטן כיון דבא להתגייר חשבינן ליה כישראל קטן ואע'ג דזכייה הוי מטעם שליחות ואין לו שליחות מן התורה ה'מ בדבר שיש בו קצת חובה כגון להפריש תרומתו דשמא היה רוצה לפוטרה בחטה אחת או שמא היה רוצה להעדיף אבל הכא שזכות גמור הוא לו יש לו שליחות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא עובד כוכבים בהפקירא ניחא ליה. </span>ואע'ג דרבנן פליגי אר' מאיר בפ' קמא דגיטין  (דף יג. ושם) ולית להו טעמא דבהפקירא ניחא ליה ה'מ גבי עבד שאינו חושש בהפקירא שמפקיע עצמו מן השעבוד אבל גבי עובד כוכבים שאינו משועבד ניחא ליה בהפקירא וכן נראה דאי לא תימא הכי היכי מייתי סייעתא מההוא דגיורת דלמא רבנן היא דאפילו בגדול לית להו בהפקירא ניחא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>קטן זכות הוא לו. </span>והא דתנן בפרק קמא דגיטין (ג'ז שם) האומר תנו גט זה לאשתי ושיחרור זה לעבדי רצה לחזור בשניהם יחזור דברי רבי מאיר היינו בעבד גדול דבקטן מודה רבי מאיר דזכות הוא לו דלא ניחא ליה בהפקירא כדאמרינן הכא משום דלא טעים טעמא דאיסורא א'נ איירי אף בעבד קטן וכגון שהוא של כהן דחוב הוא לו שיצא לחירות לפי שמפסידו מלאכול בתרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכי </span>גדלה. </span> וא'ת והלא כבר גדולה היא שהיא נערה כיון שהיא בת קנס ומפרש ר'י לכי גדלה ונהגה מנהג יהודית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>לא אמר כרבא שלא יהא חוטא נשכר. </span>משמע דרבא לית ליה טעמא דשלא יהא חוטא נשכר וקשה דאמרי' בפ' שור שנגח ד' וה' (ב'ק דף לח: ושם) קסבר רבי מאיר כותים גירי אמת הן וקנס הוא דקניס ר'מ בממונם לענין שור שנגח שלא יטמעו בהן ופריך אלו נערות שיש להן קנס הבא על הכותית ואי קניס ר'מ בממונם ה'נ ניקנוס ומשני דהכא לא בעי למקנס שלא יהא חוטא נשכר והשתא לרבא דלית ליה הכא טעם דחוטא נשכר היכי מצי משני התם וי'ל דהתם אית ליה שפיר האי טעמא כיון דבדין יש להן קנס דגרי אמת הן אלא דבעי' למקנס להו סברא הוא דמשום טעמא שלא יהא חוטא נשכר מוקמינן לה אדינא אבל הכא סבירא ליה לרבא דמשום טעמא שלא יהא חוטא נשכר אין ליתן לה כיון דמן הדין לית לה שהרי עובדת כוכבים גמורה היא אם תמחה ובפ' אלו נערות (לקמן דף לו:) דאית ליה לרבא שלא יהא חוטא נשכר גבי שבויה משום דמוקמינן לה בקדושתה:  ושמואל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר אין מוכת עץ בבשר. </span>בלא השיר בתולין איירי דאי בהשיר למה יש לה להיות פחותה ממוכת עץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבנן </span>הכיר בה מנה לא הכיר בה ולא כלום. </span>ומתני' ר'מ היא ולא רבנן ואם תאמר אמאי לא קאמר לרבנן בין הכיר בה בין לא הכיר בה מנה כדקאמר במסקנא ותיתי מתניתין לדברי הכל וי'ל דלא ניחא ליה למימר הכי דכיון דרבנן מדמו לה לבעולה הויא בלא הכיר בה כמו כנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה וסבירא ליה דלית לה ולא כלום ובמסקנא סבר הא דמדמו לה לבעולה היינו לענין מנה אבל מקח טעות לא הויא כמו בעולה דאינו מקפיד כ'כ במוכת עץ שיהא מקח טעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>ביה רבא מההיא. </span>אבל מהא לא בעי למימר דהדר ביה משום דמקח טעות לגמרי משמע וא'ת מנא לן דהדר ביה ממה שאמר לרבנן לא הכיר בה ולא כלום נאמר שחזר בו ממה שאמר לא הכיר בה לר'מ מאתים אלא נפרש לא הכיר בה מנה ונוקי ברייתא כרבי מאיר וי'ל כדפי' לעיל בקונטרס דאין זה סברא דאי חשיב מקח טעות לא יהא לה כלום ואי לא חשיב מקח טעות למה לא יהא לה מאתים כיון דמדמה לה לבוגרת דאטו לבוגרת פוחתין לה מכתובתה :  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה זאת אומרת. </span>נראה דהכא גרסינן רבה דהא רבא קאמר לעיל דמקח טעות לגמרי משמע ואי גרסינן הכא רבא א'כ תיקשי מתניתין רישא לסיפא דהא זאת אומרת איכא למידק נמי ממתניתין כדאמרינן בסמוך אלא ודאי נראה דהכא גרס רבה דרבא דאמר לעיל מקח טעות לגמרי משמע יפרש כמו רב אשי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כנסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כנסה </span>בחזקת בתולה ונמצאת בעולה יש לה מנה. </span>והא דקתני שהרי כנסה ראשון פירש ריב'ם דהכי משמע ליה אין לשני טענת בתולין לחסרה מכתובתה כלום שהרי כנסה ראשון וגרם להיות כתובתה מנה ואינו יכול לחסרה כלום מאותה מנה דלא מהניא טענת בתולין אלא ממנה דבתולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>הכא שהרי כנסה ראשון. </span>ואדעתא דבעולה נישאת ואע'ג דעדים מעידים שלא נבעלה אינו סומך על זה מאחר שהיו נישואין וסבר דלשבחה אומרים כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וניחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניחוש </span>שמא תחתיו זינתה. </span>אין לומר דפריך אמאי אינו יכול לטעון טענת בתולים לאוסרה עליו ניחוש באשת כהן שמא תחתיו זינתה דליכא אלא חדא ספיקא ספק תחתיו ספק אין תחתיו דהא מצי לשנויי דהא דאינו יכול לטעון היינו להפסידה מכתובתה דאיכא ספק ספיקא דאפי' תחתיו אימור באונס הוה ואין זה דוחק דלעיל נמי מפרש אינו יכול לטעון טענת בתולים הכי דקאמר למאי אי לאוסרה עליו ביהודה אמאי לא כו' אלא אכתובה פריך אמאי אינו מפסיד לה ונראה לר'י דלרב אשי פריך כיון דבעלמא אית ליה דאין לה כלום והכא יש לה לפי שכנסה ראשון א'כ יבא לידי איסור שזה האיש סבור כיון שזו יש לה אע'ג דבעלמא לית לה אם כן מחזקינן אותה ודאי בעולה מבעל ראשון ואדעת כן רוצים לומר שנשאתי ובחנם אטרח לבית דין שודאי לא יאסרוה עלי ולכך היה לנו להפסיד כתובתה שיבא לב'ד ולא יטעה לומר שמותרת לו ואפי' באשת ישראל יש לנו להפסידה גזירה שיראה כהן שזו לא תאבד כתובתה ויסבור אף בשלו כן ולא יבא לב'ד אבל לרבה לא פריך מידי כיון דבעלמא נמי יש לה ליכא למיטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שקידש ובעל לאלתר. </span>וכן צריך נמי להעמיד שהראשון אחר שקידש כנסה לאלתר ומת מיד ועדים מעידים שלא זינתה תחתיו דאם נבעלה תחת הראשון הרי נבעלה לפסול לה ואסורה לכהונה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>תקנות הוו. </span>וליכא למימר דחדא תקנה הואי ומתני' קודם תקנה וברייתא לאחר תקנה שתיקנו לאלמנה מאתים דהא חזינן השתא דלית להו מאתים וליכא למימר נמי דמעיקרא כי תקינו לבתולה ארבע מאות תקינו גם כן לאלמנה מאתים דאין סברא לתקן לאלמנה מאתים אם לא אחר שראו צורך דמזלזלי בהו [הילכך מעיקרא לא רצו לשנותה משאר אלמנה וכיון דחזו דקא מזלזלי בהו ראו שהיה צורך תקון להם מאתן וכיון דחזו דפרשי מינייהו אהדרינהו למילתייהו] ולכך הוצרך לומר שתי תקנות הוו:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דחזו דמזלזלי בהו. </span>פירש בקונטרס שהיו קלות בעיניהן להוציאן לפי שהיתה כתובתן מועטת וקשה דמעיקרא נמי הוו ידעי שקלות בעיניהן להוציאן כיון דמנה חשיב דבר מועט ונראה לר'י לפרש דמזלזלי בהו שמקצת בני אדם היו נמנעים מלנושאם לפי שהיו קלות בעיניהן שאין לה כתובה אלא רביע ממה שיש לה לבתולה ותקינו לה מאתן כיון דחזו דפרשי מינייהו לגמרי והיו קופצים קודם על בתולות ישראל ולא היה שום אדם קופץ עליהם אהדרינהו למילתייהו היינו דנקט מעיקרא מזלזלי שהיו נמנעים ולא לגמרי פורשים ובתר הכי נקט ופרשי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>דין של כהנים היו גובין כו' ולא מיחו בידם חכמים. </span>אע'פ שלא כתב בלשון תוספת אלא ארבע מאות דחזו ליכי וקא ס'ד דלא תגבה דלא חזו ובלשון תוספת לא כתב קא משמע לן דמנהג טוב מאד הוא וראוי להיות בכהונה ובמשפחות המיוחסות ושייך בהו למימר דחזו ליכי ואפי' לא כתב לה כתובה גובה ארבע מאות בתנאי ב'ד כמו בבנות ישראל מאתים דתקנה גמורה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>אומר לא כי כו'. </span>אע'ג דבסוף המניח (ב'ק דף לה: ושם)  דייק מדקתני לא כי דמיירי בברי הכא דליכא למיטעי קתני לא כי אע'ג דאיירי בשמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנה </span>לי בידך והלה אומר איני יודע. </span>פי' איני יודע אם הלויתני מעולם אבל הלויתני ואיני יודע אם פרעתיך תנן בהדיא בהגוזל בתרא (שם קיח.) דחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא ורב יהודה אמרי חייב. </span>לכאורה נראה דלית להו דרבי אבא דאמר מתוך שאינו יכול לישבע משלם דטעמיה דר' אבא משום דדריש (שבועות ד' מז.)  שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין שני היורשין כגון אמר מנה לאבא ביד אביך ואמר חמשין ידענא וחמשין לא ידענא ואבוה כה'ג מתוך שאין יכול לישבע משלם ואי מנה לי בידך והלה אומר איני יודע חייב אין כאן שבועה דאפי' הוא אומר אין יודע בכל חייב ותימה דבפרק יש נוחלין (ב'ב דף קלה. ושם) גבי האומר זה אחי משמע דאביי אית ליה מנה לי בידך והלה אומר איני יודע חייב ובפ' חזקת הבתים (שם לד. ושם) משמע דאית ליה לדר' אבא וי'ל דאפי' למ'ד חייב איכא למידרש שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשין דשניהם לא ידעי אלא שעד אחד מעיד שאחד חייב לחבירו מנה דבאבוה מתוך שאינו יכול לישבע משלם תימה דרב יהודה גופיה אית ליה בריש הפרה (ב'ק מו. ושם) אפילו ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא המע'ה ואין לומר דרב יהודה כסומכוס דאמר ממון המוטל בספק חולקין ולא אזיל בתר חזקת ממון ולהכי כי איכא ברי ושמא נוטל הכל והתם דקאמר אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי סומכוס אבל חכמים אומרים זה כלל גדול בדין כו' אליבא דרבנן קאמר וליה לא סבירא ליה דהתם (בב'ב דף צב:) משמע דסבר כרבנן גבי מוכר שור לחבירו ונמצא נגחן ועוד דתנן בפרק השואל (ב'מ צז. ושם) המשאיל אומר שאולה מתה והלה אומר איני יודע חייב וקאמר בגמרא לימא תיהוי תיובתא דרב נחמן ור' יוחנן ומאי קושיא הא ע'כ מתני' כסומכוס אפי' לרב יהודה דלרבנן מודה רב יהודה דפטור ורב נחמן ורבי יוחנן ע'כ כרבנן דלסומכוס לכל הפחות חולקין אבל אי פליגי אליבא דרבנן ולסומכוס לעולם חולקין אפי' בברי ושמא פריך שפיר ממתני' דכרבנן אתיא דלסומכוס חולקין וי'ל דהתם ברי גרוע ושמא טוב דלפי שהמזיק לא היה שם טוען זה ברי ושמא דמזיק טוב דלא הוה ליה למידע אבל מנה לי בידך הברי טוב והשמא גרוע דהוה ליה לידע אם חייב אם לאו אבל קשה דבעי למימר הכא הא דרב יהודה דשמואל היא דפסק כרבן גמליאל והתם ברי גרוע ושמא טוב שהבעל אינו יודע מתי נבעלה ואם כן תיקשי דשמואל אדשמואל דפ' הפרה (ב'ק מו. ושם) ויש לומר דה'מ למימר וליטעמיך ועוד יש לומר דסוגיא דהכא סברה דזה כלל גדול בדין לא לניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא אלא כדקאמר התם אי נמי לכי הא וקשה על זה דאפילו לפי אי נמי דהתם לא אתי שפיר דהא בסוף המניח (שם דף לה: ושם) אית להו לרבנן בהדיא דאפי' ניזק אומר ברי כו' ושמואל סובר כרבנן כדמוכח בהמוכר שור לחברו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>דאיכא מגו. </span>האי שנויא לא אתיא אלא לרב נחמן דלר' יוחנן בההיא דמוכת עץ ליכא מגו כדמוכח לקמן הקשה ה'ר יעקב מקורבי'ל אכתי ע'כ הא דרב יהודה דשמואל היא דאי לשמואל פטור תקשי ליה ממתניתין דהשואל (ב'מ ד' צז. ושם:)  המשאיל אומר שאולה מתה והלה אומר איני יודע חייב דלשמואל ליכא לשנויי כדמשני לרב נחמן ולרבי יוחנן כגון שיש עסק שבועה ביניהן ומתוך שאינו יכול לישבע משלם דשמואל אית ליה בהדיא בפ' כל הנשבעין (שבועות ד' מז. ושם) דחזרה שבועה לסיני ולא משלם וי'ל דאיכא למימר דלעולם מנה לי בידך והלה אומר איני יודע לשמואל פטור ומוקי שמואל מתני' דהשואל כשיש עסק שבועה וכההוא תנא דאית ליה מתוך שאינו יכול לישבע משלם והוא סבר כאידך תנא דפלוגתא דתנאי היא בפרק כל הנשבעין (שם) . [ועי' ביתר ביאור תוס' ב'מ צז: סד'ה רב הונא] :  רב</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אסי אמר נבעלה. </span>אבל נסתרה מודה ר' יהושע דנאמנת לומר לכשר נבעלתי במגו דאי בעיא אמרה לא נבעלתי וא'ת והא רבי יהושע לית ליה מגו גבי משארסתני נאנסתי ויש לומר דהתם לא הוי מגו גמור דהא אפילו אמרה מוכת עץ אני אינה נאמנת לרבי יהושע כדתנן במתני' ולא קרי ליה מגו אלא לפי שהיא טענה מעולה ביותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>להכשיר בה וחדא להכשיר בבתה. </span>וצריכי תרוייהו חדא להודיעך כחו דרבן גמליאל וחדא להודיעך כחו דרבי יהושע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>המכשיר בה פוסל בבתה. </span>ומעוברת דנקט משום לישנא מעליא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>אוסרין על היחוד לימא דלא כרבי יהושע. </span>תימה לרשב'א דלזעירי (נמי) דאמר נסתרה איירי כגון דמודה היא שנבעלה דאי אמרה לא נבעלתי אם כן הוי ספק ספיקא דמכשיר רבי יהושע כדאמר לקמן התם ספק ספיקא ויש לומר דלעולם איירי דקאמרה לא נבעלה וחשיב ליה חדא ספיקא משום דאין אפוטרופוס לעריות אבל קשה דבהדי' משמע בריש פרק שני (לקמן טז.) דאיירי בנבעלת דקאמר הניחא לזעירי דאמר מאי מדברת נסתרה דמגו דאי בעיא אמרה לא נבעלתי מהימנא כו' לכך נראה דפריך לזעירי דבספיקא חדא אסרינן לה והא יחוד דאשת איש דספיקא חדא היא ואין אוסרים על היחוד וק'ק דלכאורה נראה דיחוד איחוד פריך מדפריך לזעירי ולא לרב אסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעלה </span>עשו ביוחסין. </span>תימה דמשמע דאין אוסרין על היחוד איירי באשת איש ולא בפנויה ובסוף קדושין  (דף פא. ושם) מוקי מלקין על היחוד דוקא בפנויה אבל באשת איש לא דאתה מוציא לעז על בניה ואפי' למר זוטרא דמלקין ומכריז באשת איש מודה דבפנויה נמי איירי ואור'ת דאף על גב דמלקין על היחוד איירי בפנויה אין אוסרין על היחוד לא איירי אלא באשת איש וא'ת והא אמרינן בפ' בתרא דנדרים (דף צא:) גבי ההוא נואף דעייל לגבה דההיא איתתא אמר ליה נואף לא תיכול מינהון דטעמינהו חויא אמר רבא איתתא שריא אם איתא דעבד איסורא ניחא ליה דלימות משמע דאי לאו האי טעמא היתה נאסרת על ידי יחוד ויש לומר דנואף שאני וה'ר יוסף דשליטן תירץ דאין אוסרים על היחוד איירי בפנויה כמו מלקין על היחוד ולא איירי לכהונה אלא אין אוסרין אותה לבנו כשתתייחד עם אביו לרבי יהודה דאסר באנוסת אביו (יבמות דף צז.) :  השבתנו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השבתנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השבתנו </span>על המעוברת. </span>פי' לדידן ניחא דאשה מזנה בודקת ומזנה ולא דמיא לשבויה אלא לדידך דלית לך הך סברא תינח מעוברת אבל מדברת אפילו לפי דבריך יש הפרש דלזו יש עדים ולזו אין עדים ואיכא מיגו אמר להם מדברת היינו שבויה וכמו ששבויה אין נאמנת לומר לא נבעלתי ה'נ מדברת כדמסיק לפי שאין אפוטרופוס לעריות ומיהו פי' זה לא יתכן למאי דפרישית לעיל דלר' יהושע נאמנת לומר לא נבעלתי ופר'י בדוחק מדברת היינו שבויה דכמו ששבויה בחזקת בעולה כך מדברת בחזקת בעולה לענין שאם אמרה לכשר נבעלתי שאינה נאמנת במיגו לפי שיראה לומר לא נבעלתי ולהכי אהני דאין אפוטרופוס לעריות דלא חשבינן ליה מיגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסייע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסייע </span>ליה לר' יהושע בן לוי. </span>הקשה ר'ת אכתי תיפוק ליה דהתם בשבויה כל פסולים והכא בחורבה דדברא רוב ותירץ דרוב ככל וליכא למימר במדברת דליכא אלא רוב איכא למימר סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לה רובא דאפילו אית להו סמוך מיעוטא לחזקה לר'ג ור' יהושע מ'מ לא הוי אלא פלגא ופלגא ודין הוא שתאסר מספק דספק איסורא לחומרא ולא דמי לתינוק שנמצא בצד העיסה בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף פ. ושם) דמטהרין מטעם סמוך מיעוטא לחזקה דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר כדאמרינן פרק כיסוי הדם  (חולין דף פו:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכשיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכשיר </span>אפילו ברוב פסולים. </span>והא דקאמרינן בפ' עשרה יוחסין (קדושין עד. ושם) גבי אבא שאול היה קורא לשתוקי בדוקי ומפרש בגמרא שבודקין אמו ואומרת לכשר נבעלתי ופריך כמאן כר'ג תנינא חדא זימנא היתה מעוברת כו' פי' והוה ליה למתני וכן אמר אבא שאול וכן פי' שם בקונטרס ומשני דאבא שאול עדיפא מר'ג דאי מהתם הוה אמינא ברוב כשרים אצלה כו' אע'ג דאמרי' הכא דר'ג מכשיר אפילו ברוב פסולין אבא שאול קאי אמתני' וממתני' לא משמע מידי דאיירי ברוב פסולים והא דפריך התם לעיל למאי דהוה בעי למימר דאבא שאול אתא להכשיר בבתה הניחא למ'ד לדברי המכשיר בה פוסל בבתה אבל למ'ד מכשיר בבתה מאי איכא למימר התם פריך שפיר דאפי' לזעירי לשון המשנה דקתני מה טיבו של עובר זה משמע דאתא להכשיר בבתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>מי ידעינן אבוה מנו. </span>הכא לא בעי לשנויי לא צריכא דאי תפס כדמשני בפרק עשרה יוחסין  (שם דף עה. ושם) גבי ארוסה שעיברה דהתם רגלים לדבר דמארוס נתעברה ואיכא למיתלי ביה טפי מבאיניש דעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעינן </span>זרעו מיוחס אחריו. </span>והא דאמר בהחולץ (יבמות דף לז.) ראשון ראוי להיות כ'ג גבי ספק בן תשע לראשון בפרק נושאין על האנוסה (שם דף ק:) פריך לה ומשני זרעו מיוחס אחריו דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא וכי גזור רבנן בזנות בנישואין לא גזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>[ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>[ההוא </span>ארוס וארוסתו. </span>והא דאמר בעשרה יוחסין (קדושין דף עה.) איתמר הבא על ארוסתו בבית חמיו רב אמר הולד ממזר ושמואל אמר הולד שתוקי כשלא בדקו את אמו דאי בשבדקו קשיא דשמואל אדשמואל דהכא אמר שמואל דנאמנת דהלכה כרבן גמליאל דנאמנת והתם קאמר איפוך שמואל אמר הולד ממזר וכן משמע דבמסקנא משני התם לעולם לא תיפוך כו' ומפרש מאי שתוקי שבודקין את אמו ואומרת לכשר נבעלתי ואם תאמר אכתי לשמואל דהתם משמע דוקא בבא על ארוסתו בבית חמיו מהני בדיקה והכא משמע אפילו כי לא מודה אמר שמואל דנאמנת כרבן גמליאל ויש לומר דהא דנקט בא היינו משום רבותא דרב נקטיה דאפילו הכי אמר הולד ממזר אי נמי התם הוא דבעינן בא משום דאיירי בדדיימא מעלמא כדאמר רבא ביבמות בשלהי אלמנה לכהן גדול מסתברא מילתא דרב בדדיימא מעלמא והכא בדלא דיימא מעלמא מיירי ועוד דבכל הספרים גרס בקדושין ארוסה שעיברה וההיא דוקא קאמר שבודקין אבל בבא א'צ בדיקה ומיהו קשה ללישנא קמא ביבמות בסוף פ' אלמנה דפליגי רב ושמואל בבא ומסיק התם אביי דאע'ג דלא דיימא מעלמא פליגי דדלמא מדאפקרה נפשה לגבי ארוס מפקרה נפשה לגבי עלמא הא אמר הכא חדא דקא מודה ומשמע דכשר אפילו לר' יהושע ובא כמודה  דמי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>דקא מודה. </span>וללישנא קמא דיבמות דלא דיימא מעלמא ולאיכא דאמרי דאפילו דיימא מעלמא כיון דקא מודה בתריה דידיה שדינן ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>דקא מודה. </span>מצינן לפרש דאיירי לענין לאוסרה על הארוס וה'פ חדא דקא מודה הלכך אינה נאסרת עליו ועוד הא רב יהודה כו' לא קאמר ועוד אפילו לא מודה דאם אינו מודה פשיטא דנאסרת עליו אלא כלומר אפילו כי ליכא טעמא דמודה כגון לאביי דס'פ אלמנה מדאפקרה נפשה לגבי ארוס מפקרה נפשה נמי לגבי עלמא אפ'ה אינה נאסרת עליו משום דנאמנת כר'ג. כן פי' לנו ר'י ואי אפשר להעמידה דלפי דבריו אם כן הא דאמר אביי מדאפקרה נפשה היינו בשלא בדקו את אמו וזה אינו דהא אפלוגתא דרב ושמואל קאי דמוקמי בקדושין מאי שתוקי בדוקי ולמאי דגרסינן בקדושין ארוסה שעיברה לא קשה מידי על כן צריך לפרש דהכא לא איירי לאוסרה עליו אלא לענין להכשיר את הולד והשתא הוי ועוד כפשוטו ועוד דאפילו לא יודה ולאו דקאמר דלאו מיניה דבהא לא מכשיר ר'ג כיון דהוי ברי וברי כדאמר ברפ'ב אלא כגון שמת או דליתיה קמן דלישייליה והא דחשיב ליה בסמוך דיעבד לפי שלא היה יכול הולד להינשא לבת ישראל ואפילו לממזרת אסור דמדאורייתא כשר הוא דהאי הוי כדיעבד הלכה כר'ג]: (מן ד'ה ההוא ארוס ע'כ היה חסר מהתוספות) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנת </span>עיסה. </span>פירש בקונטרס שני פירושין ושניהם דחוקים דהא אמרינן לקמן איזו היא אלמנת עיסה כל שנטמע בה ספק חלל ומה טימוע שייך במה שנישאת לספק חלל ועוד דאין לשון עיסה נופל על אדם אחד אלא על משפחה שייך לשון עיסה כדאמרינן (קדושין דף סט:) כל הארצות עיסה לארץ ישראל וא'י עיסה לבבל ובתוספתא תניא מפני מה אמרו עיסה פסולה מפני ספיקי חללין ומה ספיקי חללין שייך לאלו הפירושין ונראה לר'י ולריב'א דעיסה קורא המשפחה שנטמע בהם ספק חלל אחד או הרבה ספיקי חללים ולהכי חשיב ליה לקמן ספק ספיקא דכל אחד מבני המשפחה ספק אם הוא אותו ספק שנתערב בהן אם לאו ולקמן גרסינן איזהו עיסה כל שנטמע בה כו' ולא גרסינן אלמנת והכי איתא בירושלמי ואפילו גרסינן אלמנת כל שנטמע בה קאי אעיסה ואם תאמר דבפרק עשרה יוחסין (שם דף עה.) משמע דאפילו מאן דמכשר אלמנת עיסה מודה בבת דפסולה גבי הא דאמר רב חסדא הכל מודים באלמנת עיסה שפסולה לכהונה כו' ולאפוקי מהני תנאי דתנן העיד רבי יהושע כו' ומה לי אלמנה מה לי בת דבת נמי הוי ספק ספיקא כמו באלמנה וי'ל דבת העיסה אין לה חזקה דכשרות ואע'ג דבעלמא מקילין בספק ספיקא הכא מעלה עשו ביוחסין כי היכי דמצריך לקמן תרי רובי להכשיר אף על גב דבעלמא סגי בחד רובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרבי </span>יהושע אדר'י לא קשיא. </span>והשתא לא מצי לשנויי דבודקת ונישאת כדמשני לעיל כיון דהשתא אוקימנא באומרת שמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנו </span>רבנן איזו היא אלמנת עיסה. </span>קשה לרבינו תם על גרסת הספרים דגרסי אלמנת עיסה דאם כן אית ליה לרבי יוסי דאלמנת עיסה כשרה דהא מכשר לקמן שתוק ממזר וכל שכן דמכשר באלמנת עיסה כדמוכח הסוגיא ובפרק עשרה יוחסין (ג'ז שם) אמר בהדיא דלרבי יוסי אלמנת עיסה פסולה לכך מוחק רבינו תם אלמנת וגריס איזוהי עיסה ולענין בת קתני וקאי אהאי דתנא בשילהי עדיות העיסה נאמנת לטהר ולטמא לרחק ולקרב לאסור ולהתיר וה'פ נאמנת לטהר עצמה בצויחה או בשתיקה למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה לטמא ולטהר שייך לענין ממזרות ונתינות כדתנן (קדושין דף עב:) ממזרים ונתינים עתידין ליטהר לרחק ולקרב שייך אחללות כדתנן הכהנים שומעים לכם לרחק ולא לקרב וכן לקמן (דף כז.) וריחקום בני משפחה ולאסור ולהתיר שייך אעבדים והא דפריך בפ'ב (לקמן דף כח:) טמאה וטהורה ס'ד התם דכייל כל פסולי בחד לישנא הוה ליה למיתני משפחה זו כשרה וזו פסולה אבל אממזרות ונתינות לחודא שייך שפיר לשון טומאה וטהרה ונאמנת נקט משום לטהר לקרב ולהתיר אף על גב דלטמא ולרחק ולאסור בצויחה או בשתיקה לא שייך נאמנות ועלה קתני בברייתא דהכא איזו היא עיסה שנאמנת בצויחה או בשתיקה לטהר את הבת כל שאין בה כו' והכי משמע בתוספתא דקתני נאמנת עיסה לטהר ולטמא לאסור ולהתיר לרחק ולקרב ובאלמנת עיסה לא נגעו והשתא לא קשה דרבי יוסי אדרבי יוסי דהא דאכשר רבי יוסי בשתוק ממזר אגוף העיסה קאי להכשיר את הבת אבל במקום שמזכיר אלמנת עיסה להכשיר דוקא אלמנה ולא הבת כדמוכח בקדושין (דף עה.) ושם ודאי פוסל רבי יוסי אפילו את האלמנה כדמוכח נמי בקדושין וכדברי ר'ת משמע בירושלמי דקתני איזהו עיסה כל שאין בה לא ממזר ולא נתין ולא עבדי מלכים רבי מאיר אומר כל שאין בה אחד מכל אלו בתה כשרה אלמא דבכשרות דבת מיירי ולא באלמנה ומיהו קשה לרשב'א כיון דהך ברייתא קיימא לפרושי ההיא דסוף עדיות אם כן רבי מאיר דסבר דחלל בין צווח בין שתק כשר א'כ היכי מפרש הא דקתני לרחק ואור'י הא דמכשר ר'מ חלל שותק הני מילי כשאחרי כן שואלין ממנו אם הוא חלל אם לאו וצווח אבל אם לעולם שותק פשיטא דפסול והא דקתני דנאמנת לרחק אם לעולם שותק:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>משום ממזרות כו'. </span>הא דלא חשיב עמוני ומואבי משום דלא פסיקא דזכרים אסורין ונקבות מותרות ומצרי ואדומי לא חשיב דאינן אסורין אלא עד דור שלישי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>ר'ש בן אלעזר אומר איזוהי עיסה כל שנטמע בה ספק חלל והאמרת רישא חלל כשר. </span>ה'ג בכל הספרים ובפירוש ר'ח ומפרש כל שנטמע בה ספק חלל הא ודאי חלל פסול והא אמרת רישא חלל כשר והיינו ודאי חלל ואין נראה דמאי פריך מתנא קמא דלמא ת'ק פליג עליה ופירוש הקונטרס וגרסתו עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממזר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממזר </span>צווח וחלל שותק איכא בינייהו. </span>תימה דהוה ליה למימר ממזר צווח ושותק וחלל שותק איכא בינייהו דבממזר שותק נמי פליגי דהא מכשר ליה ר'ש בן אלעזר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>ממזר צווח וחלל שותק פסול. </span>וא'ת ממזר צווח מנא ליה דפסל ר'ש בן אלעזר ואומר ר'י מדקתני במילתיה איזוהי עיסה כל שנטמע בה ספק חלל דלא הוה ליה למימר אלא מכירין ישראל ממזרים שביניהם ואין מכירין חללין שביניהם דמינה שמעינן בחלל צווח דכשר כי היכי דלא הוצרך להשמיענו כל שנטמע בה ספק ממזר אלא ודאי אתא למידק דחלל צווח דוקא כשר הא ממזר צווח פסול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסתייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתייה </span>דלא מפקינן ליה מקהל. </span>וא'ת מה צריך להאי טעמא לימא הא דשתיק משום דאודויי קא מודי דהא ממזר שותק פסול לת'ק משום דשתיקה כהודאה וה'ה דחלל שותק לר'ש דפסול מהאי טעמא ואע'ג דגבי ממזר שותק לדידיה לא הוי שתיקה כהודאה היינו משום דסבר דממזר קלא אית ליה וי'ל דהכי פירושא סבר מסתייה דלא מפקינן ליה מקהל (כהונה) פי' אפי' מקהל כהונה אע'פ שזה מחרפו וקורהו חלל סבור דאין מוציאין אותו מקהל כהונה וסבור אם יצווח יחזרו לברר הדבר ויפסלוהו וטעם זה שייך גם בממזר שותק לת'ק ולא נאמר דשתיקה כהודאה וכן פירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>אי כר'ג אפילו ברוב פסולין נמי מכשר. </span>וא'ת והא לא מכשר ברוב פסולין אלא כשטוענת ברי ואית לה מיגו דאי בעיא אמרה לא נבעלתי או בלא מגו היכא דאיכא למימר בודקת ומזנה אבל הכא אפילו טוענת ברי הא לית לה מגו וליכא למימר בודקת ומזנה דהא נאנסה ואפי' אם נאמר דהכא לא ראוה שנאנסה אלא היא אמרה כן דאית לה מגו א'כ תקשי הלכתא אהלכתא דלקמן פסיק רב הלכה כר' יוסי ולעיל פסיק רב יהודה אמר שמואל הלכה כר'ג ואין נראה לומר דפליגי דא'כ מאי מייתי אעובדא דארוס וארוסתו מרב יהודה אמר שמואל וכן לעיל  (דף יג.) פריך הלכתא אהלכתא קי'ל כרב נחמן בדיני כו' ואדרבה הא רב פסיק כר' יהושע וקי'ל כרב באיסורי ויש לומר דהכי פירושו כמאן אי כר'ג ובטוענת ברי ובלא ראוה שנאנסה דאיכא מגו אפילו ברוב פסולים נמי מכשר ואיירי נמי כשראוה מדברת דאי לא ראוה מדברת מאי פריך אי כרבי יהושע אפילו ברוב כשרים נמי פסול ומשני  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אזלא איהי לגבייהו. </span>פי' לתוך ביתם דאפילו בתוך העיר לא חשיב קבוע דדמי לנמצא בין החנויות דלא חשיב קבוע וכן גבי תינוק מושלך בעיר לא חשיב קבוע הואיל ולא נמצא בבית ולכך פירש בקונטרס שפירש בועל מביתו וא'ת דבנזיר פ'ב (דף יב. ושם) פריך אהא דאמר האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה סתם אסור בכל הנשים שבעולם מקן סתומה ומסיק אמינא לך אנא אשה דלא ניידא ואת אמרת לי איסורא דנייד וכי תימא ה'נ בשוקא אשכחה וקדיש התם הדרא לניחותא משמע לגבי אדם לא שייך כל דפריש מרובא פריש משום דהדר לניחותיה ולאו פירכא היא דהתם בשעת האיסור כשזה בא על שום אשה הדרא לניחותא האשה שקידש השליח אבל הכא כי אזלי אינהו לגבה בשעה שאוסרה הרי הוא נייד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרט </span>לזורק אבן לגו. </span>תימה דלר' שמעון קבוע מנא ליה ואין לומר דמסקינן בפ' הנשרפין (סנהדרין דף עט. ושם) דר'ש סבר כרבי דיליף נתינה נתינה ואייתר ליה וארב לו לקבוע דאכתי לתנא דבי חזקיה מנא ליה קבוע דלית ליה דרבי דהא באין מתכוין פטור מממון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וספק </span>נפשות להקל. </span>תימה למ'ד התראת ספק לא שמה התראה אפילו ספק נפשות להחמיר פטור משום דהתראת ספק היא ואי למ'ד שמה התראה היכי פטרינן ליה כשנמצא שישראל הרג הא מיחייב בהכה את זה וחזר והכה את זה  ובנותר כשאמרו לו אל תותיר אע'ג דספק הוא וי'ל דשאני התם שיודע בודאי שיבא לידי איסור אם יותיר או יכה שניהם מש'ה שמה התראה אבל הכא אינו יודע שודאי יבוא לידי איסור שאינו יודע את מי יכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליוחסין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליוחסין </span>לא בעינן תרי רובי ורמינהי כו'. </span>הוה מצי לשנויי שאני תינוק דלית לי' חזק' דכשרו':  ולרב</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרב </span>חנן דאמר הוראת שעה היתה. </span>ולדורות סגי בחד רובא קשיא הך ולא מיסתברא ליה למימר דהוראת שעה היתה שהתיר בתרי רובי אבל לדורות לא סגי אפילו בתרי רובי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דמתני הא לא מתני הא. </span>פי' בקונטרס דרב חנן לא מתני דבקרונות של צפורי היה מעשה ולא הוה אלא חד רובא ולפירושו לא פליגי דלדורות לכ'ע בעינן תרי רובי ולא פליגי אלא במעשה היכי הוה ור'ח פי' דרב חנן לא מתני אבל ליוחסין לא וסגי לדידיה לדורות בחד רובא אבל קשה לפירושו לרב חנן תקשי ר' יוחנן בן נורי דאמר כמאן דסגי בחד רובא כדפריך לעיל ועוד דלא מיסתבר דשום אמורא יחלוק אההיא דאבל ליוחסין לא דרב גופיה קאמר לה בלא אמורא ולהכי אפירכא דרבי ירמיה לא משני מאן דמתני הא לא מתני הא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>רוב עובדי כוכבים עובד כוכבים למאי הלכתא. </span>לא מצי למימר לענין שלא להחיותו דמאי איריא רוב עובדי כוכבים אפילו מחצה נמי דדוקא ברוב ישראל קאמר רב דהוי ישראל להחיותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>להחזיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להחזיר </span>לו אבדה. </span>הוה מצי למימר להחיותו כדאמר רב אלא נקט להחזיר לו אבדה דהוי רבותא טפי דאיסור גדול הוא  משום למען ספות הרוה וגו' אבל להחיותו לא הוי רבותא כל כך דהא  מפרנסין עניי עובדי כוכבים עם עניי ישראל ואפי' לשמואל דאמר אין הולכין בממון אחר הרוב היינו במוכר שור לחבירו ונמצא נגחן שבהיתר באו המעות לידו ומדעתו נתנם לו הלוקח אבל הכא מודי דאזלינן בתר רובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא דנגחיה תורא דידיה כו'. </span>תימה דהכי נמי הוה מצי למימר מחצה על מחצה עובד כוכבים ומנגח תורא דידן לתורא דידיה [כולה מילתא הוי מצי למימר לענין נגיחה אלא ניחא בכל חד למצוא דבר חדש. מהר'ם]:  הדרן עלך בתולה נשאת </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האשה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האשה. </span>אם יש עדים שיצאת בהינומא כו'. </span>בדלא נקיטא כתובה איירי דאי איכא כתובה ניחזי כתובתה אם היא בתולה או אלמנה ואפילו למ'ד הטוען אחר מעשה ב'ד ואמר פרעתי נאמן מ'מ אין נאמן לומר כאן אלמנה נשאתיך מגו דאי בעי אמר פרעתי דמגו במקום עדים הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>רבי יהושע באומר שדה כו' דנאמן. </span>מתוך פירוש הקונט' משמע דדוקא כשאין הלה תובעו ונאמן במגו דאי בעי שתיק אבל אם תובעו אינו נאמן ואינו נראה דהא קתני סיפא ואם יש עדים כו' משמע דדוקא אם יש עדים שהיתה של אביו אינו נאמן אבל אם אין עדים אע'ג דהלה תובעו נאמן מגו דאי בעי אמר לא היתה של אביך מעולם מדלא נקט אם תובעו אינו נאמן ובגמרא נמי פריך וליתני שדה זו שלך היתה משמע דבהלה תובעו איירי ולכך משיב ודאי שלך היתה ולקחתיה ממך אבל אם לא תובעו אין שייך לומר שלך היתה כי מסתמא הוא יודע בעצמו דבר זה:  דאי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>רבן גמליאל הא אמר איהי מהימנא. </span>נראה דלמ'ד הטוען אחר מעשה ב'ד לא אמר כלום פריך דלמ'ד דמצי טעין פרעתי הכא נאמן הבעל אפילו לר'ג לומר אלמנה נשאתיך במגו דאי בעי אמר פרעתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>נמי מסתברא. </span>פי' בקונטרס הכי נמי מסתברא דמתני' אתיא כרבן גמליאל כדמשנינן דבברי וברי מודה מדקתני ומודה ר' יהושע כו' וקשה לפי' דכי לא איירי נמי ר'ג במודה אתי שפיר ומודה רבי יהושע כלומר אע'ג דברישא פליגנא עלך בסיפא מודינא לך אע'ג דרישא וסיפא אינן מענין אחד כי היכי דאתיא ליה שפיר ומודה רבי יהושע אי איירי ר'ג במודה אע'ג דמודה דר' גמליאל אינו מענין ומודה דרבי יהושע ויש ליישב דודאי כי איירי ר'ג במודה שייך למיתני שפיר ומודה רבי יהושע אע'ג דלא הוי מענין אחד כלומר דאגב דתנא מילתא דמודה ר'ג תני נמי מילתא דמודה בה רבי יהושע אבל אי לא איירי רבן גמליאל במודה לא שייך למיתני ומודה רבי יהושע לאשמועינן אע'ג דפליג ברישא מודה בסיפא כיון דרישא וסיפא אינם מענין אחד אבל קשה דלא הוה ליה למימר אמגו קאי דעד השתא נמי לפ'ה אמגו הוי קאי ונראה לר'י דה'פ הכי נמי מסתברא דכברי ושמא דמי ולא בא לומר דפליג רבן גמליאל ברישא אלא אע'ג דכברי ושמא דמי מודה ר'ג משום דלאו שמא ממש הוא מדקאמר ומודה רבי יהושע אי אמרת בשלמא איירי ר'ג במודה כלומר אע'ג דכברי ושמא דמי מודה ר'ג דבעל נאמן היינו דקתני ומודה רבי יהושע דבהאי ברי נאמן דס'ד דטעמא דרבי יהושע משום ברי ושמא דזה אינו תובעו כדפי' בקונט' והשתא הוה מודה דר'ג ומודה דר'י מענין אחד אלא אי אמרת דרישא בברי וברי גמור הוא ולא איירי רבן גמליאל במודה דפשיטא דכיון דברי וברי הוא דלא פליג ר'ג מאי ומודה וקאמר מי סברת דארישא קאי וטעמא דר'י משום ברי ושמא אמגו קאי דטעמא דר' יהושע משום מגו ונאמן אפי' הלה תובעו ואפירקין קמא קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>שור שחוט לפניך. </span>פירש בקונטרס שהוא טוען עד שלא אירסתיך נאנסת והכא אין שור שחוט לפניך דאין הלה תובעו ור'י מפרש דהכא נמי איירי בהלה תובעו כדפי' וה'פ התם שור שחוט לפניך דהרי אין לה בתולים ואינה יכולה לומר בתולה אני כמו בשור שחוט שאין יכול לומר חי הוא ולהכי בין אומרת משארסתני נאנסתי בין אומרת מוכת עץ אני תחתיך לא מהימנא הכא אין שור שחוט לפניך ונאמן במגו דאי בעי אמר לא היתה של אביך מעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דרוב נשים בתולות נישאות כי ליכא עדים מאי הוי. </span>לרב פריך דאית ליה הולכין בממון אחר הרוב :  וזו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וזו </span>הואיל ואין לה קול איתרע לה רובא. </span>תימה דתנן בפירקין (לקמן כח.) אלו נאמנים להעיד בגודלן מה שראו בקטנותן זכורני בפלונית שיצאה בהינומא וראשה פרוע וקאמר בגמ' מ'ט כיון דרוב נשים בתולות נישאות גילוי מילתא בעלמא הוא והשתא היכי מיירי אם יש לה קול למה צריך שום עדות לרב ניזיל בתר רובא כדפריך הכא ואי אין לה קול א'כ איתרע לה רובא ויצטרך שני עדים כשרים וכי תימא דכשמעיד הוא שראה בקוטנו ואחר עמו חשבינן קול הא פריך הכא סהדי שקרי נינהו ויש לומר דרוב נשים בתולות נישאות עדיף מרוב נשים הנישאות בתולות יש לה קול וכי אין לה קול לא יתרע כל כך רוב דבתולות נישאות שלא יועיל עדות דראה בקוטנו ואחר עמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליחוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחוש </span>דלמא מפקא כו'. </span>ואפי' ע'י עדי הינומא לא היה לה לגבות עד שתחזיר לו הכתובה כיון שיכול לבא לידי הפסד במה שנשארה כתובה תחת ידה דלא מיבעיא למ'ד דיכול לטעון אחר מעשה ב'ד דמפסיד דאם לא יהיה לה כתובה יהי' נאמן לומר פרעתי אלא אפילו למ'ד דלא מצי טעין אחר מעשה בית דין מפסיד במה שהכתובה תחת ידה שאם תתבענו פעם אחרת ולא יהיו לה עדי הינומא יהא נאמן לומר פרעתי מנה במגו דאי בעי אמר אלמנה נשאתיך או אם יהא במקום שאין מכירין אם היא אשתו יהיה נאמן לומר פרעתי הכל במגו דאי בעי אמר אין את אשתי והשתא שהכתובה בידה תוציא מאתים וכיון שיכול לבא לידי הפסד אין לו לפרוע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>אומרת כותבין שובר. </span>אע'ג דהכא לא אפשר דאיכא למיחש דלמא תשרוף כתובתה בעדים והדרא וגביא בעדי הינומא כדאמרינן בסמוך ודלמא הדרא ומפקא בעדי הינומא וגביא למ'ד הטוען אחר מעשה בית דין לא אמר כלום וע'כ זקוק הוא לשובר מ'מ דייק שפיר דבעלמא נמי כותבין שובר דאי אין כותבין בעלמא למה יפרע כאן כיון שיכול לבא לידי הפסד במה שהכתובה בידה כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כותבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כותבין </span>שובר. </span>אע'ג דבפרק גט פשוט (ב'ב קעא: ושם)  מפרש טעמא דמאן דאמר כותבין שובר משום דעבד לוה לאיש מלוה לאו דוקא לוה אלא הוא הדין בכל חוב כמו כתובה דהכא ושטרי מקח דאמר התם דכותבין שובר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איבדה איבדה באור. </span>וא'ת א'כ אפי' במקום שכותבין הוה ליה לאוקמי ומאי דוחקא לאוקמי במקום שאין כותבין וכתב לה איהו ואור'ת דבמקום שכותבין ונשרפה איכא למיחש שכתב לה כתובה אחרת דאסור להשהותה בלא כתובה מיהו הוה מצי לאוקומה במקום שכותבין ונשרפה אחר הגירושין דליכא למיחש שמא כתב לה אחרת אלא שנראה לו דוחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>איבדה למה לי. </span>אף על גב דלכאורה היינו פירכא קמייתא דפריך היינו נשרפה יש ליישב דהכי קאמר ותו אפילו אם נאמר דנשרפה הוי פירושא דנאבדה מכל מקום תקשי איבדה למה לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איתנוסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתנוסי </span>הוא דאיתניסו. </span>נראה דמיירי כגון דאיכא מגו דאי בעיא אמרה אין בידי כלום דאי לאו הכי אמאי מהימנא ואם תאמר בחילוק קליות דאמר לקמן ארמלתא לית לה כסני אמאי לא חיישינן דלמא תפסה כו' כדאמר הכא ואומר רבינו תם דדוקא בדבר שיש טורח כגון חבית דהכא יכולה לומר דאיתניסו אבל קליות ושאר דברים שהן קלים לעשות לא:  כלה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלה </span>כמות שהיא. </span>ואם יש בה מום ישתקו ולא ישבחוה אי נמי ישבחוה בדבר נאה שיש בה כגון בעיניה או בידיה אם הם יפות וב'ה אומרים ישבחוה לגמרי דכשמזכירין מה שיש בה לשבח מכלל דשאר לגנאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישבחנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישבחנו </span>בעיניו או יגננו בעיניו. </span>וב'ש סברי אע'ג דישבחנו בעיניו אין להם לחכמים לתקן להזקיק לומר שקר דהתורה אמרה מדבר שקר תרחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיטתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיטתיה </span>לסבא. </span>פר'ח לשון שיטה והדס (ישעיה מ'א) אע'ג דלא הוי ממש מין אחד מ'מ שניהם מין ארז וא'ת ומנא ליה דבשביל כן זכה וי'ל דעמוד דנורא היה כעין שיבשא דהדס כדאמרינן בבראשית רבה (פ' סא) נחת שיבשא דנורא ואיתעבידא כעין שיבשא דהדס ואפסקת בין דידיה לחברוהי אמרי חמית הדין סבא דקאי שיבשא דנורא קומיה משום דעביד קמוהי דכלתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מלך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלך </span>שמחל על כבודו אין כבודו מחול. </span>אע'ג דלא היה מלך גמור כדמשמע באלו נאמרין (סוטה דף מא.) מ'מ היו נוהגין בו כבוד כמלך גמור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרשת </span>דרכים הואי. </span>הכא לא מצי לשנויי מצוה שאני כדמשני באלו נאמרין (ג'ז שם) גבי שקרא מעומד דהתם מצוה הוא שיש למלך לחלוק כבוד לתורה החשובה ממנו אבל הכא ליכא מצוה דכבודו עדיף מכבוד הכלה:  [ת'ר מעבירין את המת מלפני הכלה.  מכאן משמע כשיש אבל וחתן בבית הכנסת החתן יוצא תחלה ושושביניו ושוב יוצא האבל ומנחמיו וגם הקרובים לחתן ולאבל יאכלו בבית החתן אם ירצו דהא כבודו קודם וכן בבקר כשמוליכים הכלה לבית החתן מוליכין הכלה תחלה אם יש מת בעיר או יקברוהו קודם שיגיע הזמן דהכנסת כלה. להראבי'ה]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מבטלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מבטלין </span>תלמוד תורה להוצאת המת. </span>וקשה דבהלכות דרך ארץ אמר ר'ע תחלת תשמישי לפני חכמים פעם אחת הייתי מהלך בדרך ומצאתי מת מצוה ונטפלתי בו ד' מילין עד שהבאתיו לבית הקברות וקברתיו וכשבאתי והרציתי דברי לפני ר'א ור' יהושע אמרו לי על כל פסיעה ופסיעה כאילו שפכת דם נקי וי'ל דהתם לאו משום ביטול תורה אלא משום דמת מצוה קנה מקומו והיה לו לקוברו במקום שמצאו וכן משמע במס' שמחות (פ'ד) דקאמר מת מצוה קנה מקומו והעובר על דברי חכמים חייב מיתה וכן אמר ר' עקיבא תחלת תשמישי כו' והר'ר יהודה מקורבי'ל תירץ דהתם משום דביטל עצמו משימוש ת'ח קאמר דגדול שימושה יותר מלימודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>להוצאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להוצאת </span>המת. </span>לא במת מצוה איירי אלא בכל המתים ואע'ג דבפ'ק דמגילה (דף ג: ושם)  אומר פשיטא דמת מצוה ותלמוד תורה מת מצוה עדיף דתניא מבטלין ת'ת להוצאת המת נקט מת מצוה אגב מילי אחריני דהתם דהוו דווקא מת מצוה והא דאמר באלו מגלחין (מו'ק דף כז:)  מת בעיר כל בני העיר אסורים בעשיית מלאכה ומוקי לה בדליכא חברותא אבל אי איכא חברותא מותרין השאר פירוש חברותא שנחלקו בני העיר לחבורות שתעסוק כל אחת במת שלה בפני עצמה היינו שלא בשעת הוצאה אבל בשעת הוצאה כולם צריכין לבא:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מאן דמתני לית ליה שיעורא. </span>בשאלתות דרב אחאי כתוב וממילא שמעינן למאן דלא קרי ולא תני אין מבטלין אם יש לו מתעסקין כדי קבורה ונראה לר'י דלענין מלאכה מבטלין כל בני העיר ואסור אפילו למאן דלא קרי ולא תני דלא מפליג מידי באלו מגלחין  (מו'ק דף כז:) בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>מאי. </span>ביהודה בעי שלא היה אלא חילוק קליות לכך בעי אלמנה מאי והלא פעמים אפילו בלא חופה היו רגילין לחלוק ויש לחוש שמא חילקו בחופת אלמנה ומשני לית לה כיסני פירוש היו נזהרין הרבה שלא יחלקו קליות בחופת אלמנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתני </span>מודה רבי יהושע שדה זו שלך היתה. </span>דהוי רבותא טפי דהוי ברי וברי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואחת </span>בחיי הבן. </span>ודווקא שהוא קטן כפי' הקונט' אבל אם הוא גדול הוי חזקה כדאמרי' בחזקת הבתים (ב'ב דף מב. ושם) אכלה בפני האב שנה ובפני הבן שנה ובפני לוקח שנה הרי זו חזקה ורבינו שמואל פי' אהא דאמר בסמוך ואפילו הגדיל אפילו הגדיל בחיי האב דגדול לגבי מילי דאבוה קטן הוא ואור'ת דלפירושו הא דאמר בחזקת הבתים (ג'ז שם)  דהויא חזקה בפני הבן היינו כשהיה גדול בתחילת חזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>הונא מתני' אתא לאשמועינן. </span>לאו דווקא נקט רב הונא דהא לא איירי רב הונא התם  אלא במורידין קרוב לנכסי קטן והא לא שמעינן ממתני' אלא כלומר רבא דדייק התם ש'מ מדרב הונא דאין מחזיקין בנכסי קטן מאי אתא לאשמועינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחאה </span>שלא בפניו כו'. </span>תימה אמאי נקט בכל דוכתא מחאה שלא בפניו הוה ליה למינקט חזקה שלא בפניו כו' וי'ל דעיקר הטע' תלוי במחאה דחזקה ודאי יש לה קול אפי' שלא בפניו ואפ'ה אי מחאה אין לה קול לא הוי חזקה ולהכי נקט מחא':  דסתם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דסתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דסתם </span>יהודה וגליל כשעת חירום דמי. </span>תימה דבריש גיטין (דף ד: ושם) תנן דבארץ ישראל אצ'ל בפני נכתב ובפני נחתם אפי' מיהודה לגליל משום דאיכא עולי רגלים ובתי דינין ועדים מצויין לקיימו ויש לומר דהתם האשה מחזרת אחר עדי קיום אע'ג דיהודה וגליל כשעת חירום דמי תמצא עדי קיום כיון דאיכא עולי רגלים אבל המחזיק אין רגיל לחזר אחר עדי מחאה ואם תאמר התם דאמר שאני בני מחוזא דניידי וצריך לומר אפי' באותה שכונה בפני נכתב (א) דאין עדים מצויין לקיימו אטו במחוזא לא תועיל מחאה שלא בפניו וי'ל דהתם דרך הליכתן מן העיר כששמעו מחאה רגילות הוא לומר פלוני מיחה ושומעין אחרים עד שנשמע הקול למחזיק אבל גבי גט אין רגיל שיאמרו בהליכתן אנו חתמנו על הגט [או מכירין אנו חתימת עדים החתומים]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>צריך לפרעו בעדים. </span>ואם תאמר למאן דאמר צריך לפרעו בעדים תקשי ליה מתניתין דהכא דליתני מנה לך בידי ויש לומר דפלוגתא דתנאי היא בפרק שבועת הדיינין (שבועות דף מא:) אי נמי דלא חשיב לה פירכא דניחא ליה לאשמועינן דאין מחזיקין בנכסי קטן ואם תאמר מאי משני אכתי ליתני ואם יש עדים ואמר לו אל תפרעני אלא בפני פלוני ופלוני אינו נאמן וי'ל דלא היה רוצה להאריך בלשונו או שמא מילתא דפשיטא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אליבא דרבנן הא אמרי משיב אבידה הוי. </span>כדמסיק דבבנו מעיז וא'כ לא מצי למיתני ואם יש עדים אינו נאמן דלעולם נאמן במגו דאי בעי אמר פרעתי הכל דבבנו מעיז ומעיז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אליעזר בן יעקב לית ליה משיב אבידה פטור. </span>פי' בקונטרס התנן המוצא מציאה לא ישבע מפני תיקון העולם ואית ספרים דגרסי הכי בהדיא ואין נראה לרבינו יצחק דמשיב אבידה פטור מדאורייתא מטעם מגו ולא מכח ההיא משנה פריך אלא פריך וכי לית ליה מגו וכן משמע בהניזקין (גיטין דף נא. ושם) דפריך ולית ליה לרבי יצחק המוצא מציאה כו' ומשני הוא דאמר כר'א בן יעקב דאמר פעמים שאדם נשבע וכו' ופריך ור'א בן יעקב לית ליה משיב אבידה פטור והשתא אי מכח מתני' פריך הוה ליה למימר ולית ליה לר'א בן יעקב המוצא מציאה כדקאמר ארבי יצחק ועוד כיון דמשני הוא דאמר כר'א בן יעקב א'כ רוצה לומר דר'א פליג אמתניתין א'כ מאי פריך ור'א בן יעקב לית ליה משיב אבידה פטור אין הכי נמי דלית ליה אלא מכח מגו פריך כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הכא בדרבה קא מיפלגי. </span>פירש בקונטרס לעולם בטוענו קטן ודקא קשיא לך הא אין נשבעין על טענת קטן ה'מ בבא בטענת עצמו אבל בבא בטענת אביו טענה חשובה היא וכי תימא מ'ט דרבנן דאין סברא לומר דסברי דאף בבא בטענת אביו לית ביה ממשא אלא בדרבה קמיפלגי ונראה דמשום דקרי ליה טענת עצמו דחקו להעמיד בטוענו קטן אבל קשה דעיקר התירוץ חסר מן הספר ועוד דבהגוזל קמא (ב'ק דף קו: ושם) ממעטינן נתנו כשהוא קטן ותבעו כשהוא גדול עד שתהא תביעה ונתינה שוין בגדלות וה'ה דמהאי קרא ממעט נתנו כשהוא גדול ותבעו כשהוא קטן דהיינו כגון שנתן לו אביו ותבעו בקטנות ונראה דה'פ לעולם בגדול מיירי אלא לא תימא דקרי ליה טענת עצמו משום דהודאת עצמו היא אלא בדרבה קמיפלגי ולרבנן דסברי דבבנו מעיז טענת עצמו היא וה'ק ראב'י פעמים שאדם נשבע על מה שאתם מחשיבים טענת עצמו אבל לדידי דאינו מעיז טענת אחרים היא ובסוף שבועת הדיינין (שבועות דף מב. ושם) דתנן אבל נשבעין לקטן ומפרש בבא בטענת אביו וראב'י היא ההוא קטן נמי לאו דווקא אלא גדול וקרי ליה קטן משום דלגבי מילי דאבוה קטן הוא כדמפרש הכא וקשה קצת דהוה ליה לאקשויי ולשנויי אמתניתין דהתם כמו שמקשה על רב דבההיא שמעתא גופה לא מקשה על המשנה אלא על רב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה אמרה תורה מודה מקצת הטענה ישבע. </span>אפילו לרבנן דר'ש דלא דרשי טעמא דקרא קא בעי רבה שפיר מפני מה אמרה תורה כו' דאמאי לא מהימן בלא שבועה במגו דאי בעי כפר הכל או נילף מהכא דלא אמרינן מגו ומשני דאין זה מגו דאין אדם מעיז לכפור ואף על גב דבפרק שבועת הדיינין (שם דף מ:) אמרינן בכופר הכל משביעין אותו שבועת היסת משום דחזקה אין אדם תובע אלא אם כן יש לו ופריך אדרבה חזקה דאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו ומשני דאשתמוטי קמשתמיט אלמא בכופר בכל נמי אדם מעיז לכפור דאשתמוטי קא משתמיט כמו במודה מקצת מ'מ קאמר הכא שפיר חזקה דאין אדם מעיז לכפור הכל כל כך ולא הוי מגו דיותר ברצון הוא מודה במקצת הטענה דאינו מעיז כל כך אבל אין לפרש דרבה אתא לפרושי מפני מה אמרה תורה מודה מקצת ולא כופר הכל וקאמר חזקה דאין אדם מעיז לכך נאמן כשכופר הכל דאם כן במקום שיכול להעיז אפילו כופר הכל חייב ובסמוך אמרינן איפכא לרבנן דבבנו מעיז ופטור אף מודה מקצת הטענה משום דמשיב אבידה הוא מגו דאי בעי כפר הכל ואם תאמר ומנלן דכופר הכל פטור וליכא למימר מדאצטריך קרא לחייב שבועה בעד אחד מכלל דכופר הכל פטור דהא איצטריך להיכא שמעידים שגנב לו והוא אינו יודע אלא י'ל דגזירת הכתוב היא דכי הוא זה משמע דבעינן כפירה והודאה ועוד מודה מקצת יש להשביעו שחייב לו ממון שהודה ועל ידי כך מגלגל עליו שבועה כעין גלגול אבל כופר הכל נסתלק לגמרי ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזקה </span>אין אדם מעיז פניו. </span>לא כמו שפי' בקונטרס בהגוזל  (ב'ק דף קז.) דאין אדם מעיז לפי שעשה לו טובה שהלוהו אבל בפקדון מעיז דאם כן בפקדון מודה מקצת נמי יהא פטור במגו דאי בעי כופר הכל ובכל דוכתא משמע דמודה מקצת חייב בפקדון גבי עשר גפנים טעונות מסרתי לך כו' (שבועות דף מב:) דמשמע דאיירי בפקדון וגבי סלע הלויתני עליו ושתים היה שוה (שם מג.) וגבי מציאה נמי אמרי' בהניזקין (גיטין נא. ושם) דמודה מקצת חייב ולא מהימן במגו אלא אור'ת דהיינו כגון חזקה שאין האשה מעיזה פניה בפני בעלה שאין לאדם פנים לכפור הכל וריב'א פי' אין אדם מעיז היכא שחבירו מכיר בשקרו ואין להאריך :  ובכולי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובכולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובכולי </span>בעי דלודי. </span>פירש בקונטרס בב'מ (דף ג: ושם) דאתא לפרש דלא תימא אמאי נשבע נימא מגו דחשיד אממונא חשיד נמי אשבועתא ולהכי קאמר ובכולי בעי דלודי ליה ולא חשיד אממונא וקשה לר'י דהא אמר בפ'ק דב'מ (דף ה:) דלא אמרינן מגו דחשיד אממונא חשיד נמי אשבועתא ואין לומר דמן התורה חשיד נמי אשבועתא ומדרבנן הוא דאמרינן דלא חשיד לפי שראו שהיו מקילין בממון יותר מבשבועה ותקנו שבועה על החשודים כל זמן שלא נודע שהוא גזלן שכשר מן התורה עדיין אבל גזלן ידוע שפסול מן התורה לא תקנו ולפי זה שבועה שלא שלחתי בו יד היא מדרבנן [ולא הויא דאורייתא אלא שבועה שלא פשעתי בה] והא דכתיב אם לא שלח לא שנשבע שלא שלח אלא ה'ק קרא נשבע שלא פשע אימתי בזמן שלא שלח בו יד דאם שלח בו יד חייב אפילו שלא פשע דנתחייב באונסים דהא גבי נסכא דרבי אבא (שבועות דף לב:)  משמע דאי אמר לא חטפי היה נשבע להכחיש את העד אע'ג דחשיד אממונא והתם הויא שבועה דאוריית' דבשבועה דרבנן לא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם כדמשמע בפ'ק דב'מ  (שם) גבי ההוא רעיא ונראה דאתא לפרש דלא תקשי כיון דאין אדם מעיז יהא נאמן במה שכפר מקצת וכיון דמחייבינן שבועה אם כן מחשבו עזות פנים א'כ יהא נאמן במגו דאי בעי כפר הכל וקאמר דאין זה עזות מה שכופר קצת וא'ת כיון דלא חשיד אשבועתא למה גזלן פסול לשבועה ותירץ הר' יהודה חסיד דדוקא כשהוא חשוד על אותו ממון שבא לישבע אמרינן דלא חשיד אשבועתא דעל ידי השבועה יפרוש אבל אותו ממון שכבר גזל לא יפרוש ע'י השבועה וגבי ההוא רעיא דחשיב ליה גזלן משום דאכל תרי מינייהו אע'פ שצריך לפרוע הני תרי דאכל מ'מ לא יפרוש מן השאר משום שבועה דמה שמשלם בע'כ אין זה השבה מעליא וי'מ דגזלן כשר לשבועה מן התורה דלא חשיד אשבועתא אלא דמדרבנן פסלוהו כשהוא גזלן ואם תאמר ומאי שנא דלעדות פסול כדכתיב אל תשת ידך עם רשע וגו' ולשבועה כשר וי'ל דבשבועת שקר יש בה עונש גדול דכתיב בה לא ינקה וכדאמר בשבועת הדיינין (שבועות דף לט.) שכל העולם כולו נזדעזע כשאמר הקב'ה (לא תשבעו ו) לא תשא ועוד דבעדות שקר ליכא אלא לא תענה ובשבועת שקר איכא לא תגזול ולא תשבעו לשקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>אלו נאמנים. </span>וא'ת ולמה נאמנים והא מגו במקום עדים הוא דאנן סהדי שלא היו אנוסים ולא פסולי עדות דהא לקמן אמרינן תרי ותרי נינהו וי'ל כיון דהצריכו חכמים קיום הכא לא חשיב כלל קיום מה שאומרים כתב ידינו הוא זה כיון דאינהו גופייהו אמרי תוך כדי דבור קטנים או אנוסים היינו אבל לקמן חשבינן להו כשני עדים כיון דכבר מקויים הוא שכתב ידן יוצא ממקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נאמנים. </span>הכא ליכא לאקשויי דלהימנו במגו דאי בעו אמרי פרוע הוא דכיון דמקויים הוא הוי מגו במקום עדים כדפירשנו ועוד דחוזרים ומגידים הם וכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד כדאמרי' בגמרא ועוד דבשני עדים לא אמרינן מגו וברישא נאמנים משום דאי בעו שתקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון. </span>דלא מהימני משום דלא משוו נפשייהו רשעים וקטנים כדרשב'ל ופסולי עדות משום דמלוה גופיה מידק דייק כדאמרינן בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחמת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחמת </span>נפשות הרי אלו נאמנים. </span>וא'ת וכי אמרו קטנים היינו או אנוסים מחמת ממון היינו להימנו במגו דאמרי אנוסים היינו מחמת נפשות דהא ברישא דאיכא מגו נאמנים לומר אנוסים היינו מחמת ממון וי'ל דאונס מחמת נפשות לא שכיח א] ועוד דבשני עדים לא אמרינן מגו כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>אדם משים עצמו רשע. </span>וא'ת והא קסבר רבא דפלגינן דיבורא בפ'ק דסנהדרין (דף ט: ושם) גבי פלוני רבעני לרצוני ופלוני בא על אשתי אם כן הכא נהימנו דאנוסים היו אבל לא מחמת ממון אלא מחמת נפשות דאליבא דרבא קיימא וי'ל כיון דקיום שטרות דרבנן לא פלגינן דיבורא כדי לפסול השטר ועוד דאין לנו לומר מעצמינו דאנוסים היו מחמת נפשות דאונס מחמת נפשות לא שכיח כדפרישית אבל התם שכיח שבא על אשת איש אחרת כמו על אשתו או שרבעו אדם אחר וכן בהרגתיו בספ'ב דיבמות (דף כה: ושם) יכול להיות דאדם אחר הרגו אי נמי שאני הכא דמחמת ממון או מחמת נפשות הוי פירושא דאנוסים היינו הלכך לא פלגינן דיבורא אבל לרצונו ובא על אשתו הוי דיבור בפ'ע א'נ הכא עיקר עדות הוא במה שאומרים אנוסים היינו שבאו לומר שלא ראו המלוה א'כ מיד עושין עצמן רשעים כיון שחתמו אם לא יעשו פירוש לדבריהם הלכך לא שייך הכא פלגינן דיבורא אבל ההיא דהרגתיו עיקר עדות הוא לומר שנהרג להשיא את אשתו וכן פלוני רבעו או בא על אשתו עיקר עדות להרוג פלוני הלכך פלגינן דיבורא ולגבי להשים עצמו רשע או לגבי אשתו לא יהא נאמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מלוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלוה </span>גופיה מידק דייק. </span>ולרבנן אפי' מלוה על פה לא הויא דבעינן שיהא תחלתו וסופו בכשרות כדאמרי' ביש נוחלין (ב'ב דף קכח. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קטנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטנים </span>נמי כדרשב'ל. </span>ה'מ למימר וקטנים נמי משום דמלוה גופיה מידק דייק אלא דניחא ליה למינקט בכל חד טעמא אחרינא א'נ טעמא דריש לקיש גופיה נמי משום דמלוה מידק דייק והא דלא מייתי דרשב'ל אפסולי עדות משום דר'ל לא הזכיר אלא קטנים בדבריו:  חזקה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזקה </span>אין כו'. </span>הכא משמע דלא אמרינן מגו במקום חזקה ולרבנן אמרינן וצ'ע דבעיא היא בפרק קמא דב'ב (דף ה: ושם)  ולא אפשיטא גבי תבע אחר זמנו ואמר ליה פרעתיך תוך זמני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>מר אין לך דבר כו'. </span>פירוש אפי' מאן דמחמיר לא מחמיר אלא בהנך דרבא גופיה קסבר דאפילו בהני אינו חייב למסור עצמו בצינעא במס' ע'ז בפרק ר' ישמעאל (דף נד. ושם) ואין חילוק בין הנך לשאר ובפרהסיא בכולהו יהרג ולא יעבור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דר'מ כדרב הונא כו'. </span>פירש בקונטרס דמיירי פלוגתייהו בשמודה לוה שכתבו והיינו טעמא דר'מ דאין נאמנין דהואיל ולוה קיימו לא צריכי תו לעדים ולאו אפומייהו מקיים שטרא ורבנן סברי צריך לקיימו וקשה לר'י דא'כ ליפלגו בלא עדים בלוה גופי' הואיל וטעמייהו תלי בלוה ועוד דבפרק מי שמת (ב'ב דף קנד: ושם) משמע דלא פליגי בלוה דקאמר רבי יוחנן שאני אומר מודה בשטר שכתבו א'צ לקיימו דברי הכל היא ופריך והא מפלג פליגי אין נאמנים לפוסלו כו' אמר ליה אי אלימי עדים לאורועי שטרא איהו כל כמיניה ועוד דהוה ליה למימר בדרב הונא קמיפלגי ונראה לר'ת ולר'י דה'פ טעמא דר'מ כדרב הונא דכמו שאומר רב הונא דלא אמרינן מגו לפסול השטר בלוה ה'נ אומר ר'מ בעדים דאע'ג דאלימי לא פסלי שטרא במגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>בשטר שכתבו א'צ לקיימו. </span>וא'ת ומ'ט לא מהימן במגו דאי בעי אמר מזויף וי'ל דשמא ירא לוה לומר מזויף פן יכחישוהו וליכא מגו ופירש הקונט' במקום אחר דטעמא משום דדבר תורה א'צ קיום דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב'ד ורבנן הוא דאצרכוהו קיום כי טעין מזויף הוא אבל בשאר טענות כגון פרוע הוא לא הצריכוהו קיום וכן נראה לר'י אבל אין לפרש דלא מהימן במגו לומר פרוע הוא משום דאי פרעיה שטרא בידיה מאי בעי דהא כי טעין נמי אמנה הוא מסקינן בסמוך אמילתיה דרב דלא מהימן והתם לא שייך האי טעמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>סבירא לך כר'מ כו'. </span>וא'ת ודלמא משום הכי לא קאמר הלכה כר'מ משום דאיכא בפ' מי שמת (ב'ב קנד: ושם) דמפיך דר'מ לרבנן ויש לומר דהוה מצי למימר דהלכה כרשב'ג דאית ליה בהדיא בפ'ק דב'מ (דף ז.) דמודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>הלכה כרבי מאיר. </span>תימה דאפילו כרבנן נמי מצי סבר ושאני עדים דאלימי לאורועי שטרא דהכי אית ליה לרבי יוחנן ויש לומר דרב נחמן אין נראה לו לחלק ואם תאמר ודלמא רב הונא מיירי במודעא ואמנה דאפילו רב נחמן מודה לקמן ויש לומר דרב הונא סתם קאמר ולא מפליג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>דקאמר לוה וכדרב הונא כו'. </span>ואם תאמר ואמאי לא קאמר נמי לעולם דקאמרי עדים וכדרב הונא ויש לומר דלא ניחא ליה לאוקמי דלא כרבנן דאמרי אלימי עדים לאורועי שטרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכדרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכדרב </span>הונא אמר רב. </span>וא'ת תרתי מילי דרב למה לי וי'ל דחדא מכלל חבירתה אתמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכגון </span>שחב לאחרים. </span>וא'ת ולהימניה במגו דאי בעי מחיל ליה דהא המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול (לקמן דף פה:) ויש לומר דלאו מגו הוא דשמא אין דעתו למחול ולהפסיד חובו דעכשיו שאומר אמנה הוא לא מפסיד מידי כיון שאין הלוה גזלן אע'ג דבספ'ק דב'מ (דף כ: ושם) אמרינן מגו כה'ג גבי מצא שובר בזמן שהאשה מודה יחזיר לבעל דקאמר ש'מ איתא לדשמואל שמא התם סמכינן אמגו כל דהו משום דאיכא שובר דמוכח ואם נאמר דמכירת שטר חוב אינו אלא מדרבנן הוה אתי שפיר דמצינן למימר דווקא מוכר שטר חוב דהוי מדרבנן יכול למחול אבל בנושה בחבירו כו' דחייב לו מן התורה אינו יכול למחול וכן משמע בפרק מי שמת (ב'ב דף קמז: ושם) דקאמר ומודה שמואל דאם נתנו במתנת ש'מ שאינו יכול למחול ומסיק מתנת ש'מ דאורייתא ואינו יכול למחול דאי ס'ד מדרבנן אמאי אינו יכול למחול משמע דבמידי דאורייתא אינו יכול למחול ויש לדחות דהתם ודאי אי מתנת שכיב מרע דאורייתא אין היורש יכול למחול דמאי אולמיה האי יורש מהאי יורש ועוד יש להביא ראיה דנושה בחבירו וחבירו בחבירו אינו יכול למחול דאמרי' בסוף האשה שנפלו (לקמן פא:) הרי שהיה נושה באחיו מנה ומת והניח שומרת יבם לא יאמר הואיל ואני יורש החזקתי אלא מוציאין מידו ולוקח בהן קרקעות והוא אוכל פירות ומוקמי' לה כר' נתן דהא הוי כמו נושה בחבירו מנה וחבירו בחבירו דכל אשר לבעלה משועבד לה לכתובתה ואי יכול למחול אמאי ילקח בהן קרקע ימחול לעצמו שהוא יורש ויכול למחול ויש לדחות דשאני התם דאין יורש אלא מכחה ואינו יכול להפקיע זכותה [וי'מ דדוקא במוכר שט'ח יכול למחול שקדם חובו של מוכר אבל הנושה בחבירו שקדם חובו לחוב של חבירו אינו יכול למחול ושומרת יבם נמי קדם שטר חובה לחוב בעלה] וא'ת אכתי נהימניה במגו דאי בעי קלתיה כדאמרינן בסוף זה בורר (סנהדרין דף לא:) ויש לומר דהכא אתחזק בבי דינא דאמרינן התם כיון דאתחזק בבי דינא אי בעי קלתיה לא אמרינן אי נמי הכא מיירי כשהשטר הוא ביד שליש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>לנושה בחבירו כו'. </span>משמע דהלכה כר' נתן ובגיטין (דף לז.) פירשנוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אעולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אעולה </span>לא חתמי. </span>והא דכותבין שטר ללוה אע'פ שאין מלוה עמו היינו למוסרו ללוה ולא למלוה:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>און בידך הרחיקהו זה שטר פסים ושטר אמנה. </span>דהכי משמע לשון און דמעיקרא הוי שקר ואל תשכן באהליך עולה זה שטר פרוע שעתה הוא עולה אבל מעיקרא הוה אמת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זמנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זמנין </span>דמשהי ליה אפשיטי דספרא. </span>וע'י אותה שהייה אישתלי ליה שהותא פעם אחרת הלכך לא קרי ליה עולה ומ'ד שטר פרוע היה לו ליזהר אבל אין לפרש דמשום שהייתו אפשיטי דספרא קרי ליה עולה דמה פשע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן עדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנים. </span>ע'כ באין כתב ידן יוצא ממקום אחר איירי דאי כתב ידן יוצא ממקום אחר פשיטא דהכי פריך לעיל ועוד דמר בר רב אשי קאמר דאין נאמנים משום דלא ניתן לכתב ואי בכתב ידן יוצא ממקום אחר אפילו ניתן לכתב פשיטא דאין נאמנים וקשה דאמאי לא מהימני במיגו דהא רב נחמן גופיה אית ליה לעיל מגו לפסול השטר דקאמר כי אתו לקמן לדינא אמרינן להו זילו קיימו שטרייכו וחותו לדינא דמהימן לומר פרוע במגו דמזויף וכ'ש עדים דאלימי לאורועי שטרא כדאמר במי שמת (ב'ב דף קנד.)  ותירץ ר'י דהיינו טעמא דמודעא הואיל ומודים שהשטר נכתב ונמסר כהלכתו שוב לא אתי על פה ומרע לשטרא אפילו במגו ולא דמי לאנוסים וקטנים דמתניתין שאין מודים שהיה שטר כשר כלל אלא סותרין אותו הלכך מהימני במגו דלא שייך כאן לומר דלא אתי על פה ומרע לשטרא שהרי אינם מודים שהיה שטר ואמנה נמי נראה דהיינו טעמא דלא מהימני לרב נחמן דלא מרעי לשטרא הואיל ומודים שהשטר נכתב כדין מדעת הלוה דלא מפרש טעמא דאמנה משום דלא ניתן לכתב אלא מר בר רב אשי אבל לרב נחמן טעם אמנה ומודעא שניהם שוה והא דאית ליה לרב נחמן דנאמן לומר פרוע הוא במגו דמזויף התם נמי לא מרע לשטרא כלל הלכך מהימן במגו ואתי שפיר רב נחמן כרבנן דר'מ וההיא ברייתא דמי שמת  (ג'ז שם:) דשטר אמנה הוא זה דאינו נאמן דבעי לאוקמי כר'מ רב נחמן מוקי לה לדברי הכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא תנאי מילתא אחריתי היא. </span>פי' לדבר אחר הן באין ולא לעקירת השטר אלא תוספת בעלמא שמפרשים עדותן היאך ועד השתא קיים השטר ואינו נעקר אם יתקיים התנאי הלכך אין כאן הורעת השטר אבל אין לפרש מילתא אחריתי היא לגמרי ולא שייך לעדותן ראשונה כמו שאם היו מעידין שהוא פרוע שהן נאמנים דא'כ מאי פריך בסמוך א'ה אפי' תרי נמי דכיון דתנאי מילתא אחריתי הוא לגמרי תרי נאמנים אפילו בכתב ידן יוצא ממקום אחר אבל חד לעולם אימא לך דלא מהימן כי היכי דלא מהימן לומר פרוע הוא לכך נראה כדפירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>כתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנים. </span>ופסולי עדות דקתני לא שאומרים שעדיין פסולים דאם כן אמאי אין נאמנים אלא פסולי עדות הוו אז ועתה מודים שהם כשרים וא'ת ומכל מקום אמאי אין נאמנים להימנו במגו דאי בעו אומרים עדיין הם פסולים [וכן בכל] שתי כתי עדים המכחישות זו את זו אמאי לא מהימני בתראי במגו דאי בעו פסלי לקמאי בגזלנותא ואור'י דבשני עדים לא שייך מגו דאין אחד יודע מה בלב חבירו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב ששת זאת אומרת הכחשה תחלת הזמה היא. </span>וא'ת תקשי לרב ששת ברייתא דמי שמת (ג'ז שם) דקתני אם אמר שטר אמנה הוא אם יש עדים פירוש דשטר אמנה הוא הלך אחר עדים ואם לאו הלך אחר השטר אלמא אע'ג דאין השטר צריך קיום כדאמר הלך אחר השטר שמודה הלוה שכתבו כדאיתא התם [ואפילו הכי] אם יש עדים הלך אחר עדים ולא אמרינן הכחשה תחלת הזמה וי'ל דזאת אומרת קאמר אבל ההיא פליג:  ואוקי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואוקי </span>ממונא בחזקת מריה. </span>פירש בקונט' ואינן נאמנין דקתני לאו דמגבינא בשטרא אלא דלא קרעינן ליה ונפקא מינה דאי תפס לא מפקינן מיניה וקשה דאמר בפ'ק דב'מ (דף ו: ושם) גבי ספק בכור תקפו כהן מוציאין אותו מידו אלמא תפיסה דלאחר ספיקא לאו כלום היא ומיהו אההוא דסוף השואל  (שם דף קב: ושם) לא קשה מידי דאמרי' גבי משכיר בית לחבירו בי'ב זהובים לשנה מדינר זהב לחדש בא בתחלת החדש כולו למשכיר אלמא דבחזקת משכיר הוא ואפ'ה קאמר בא בסוף החדש כולו לשוכר דשאני התם דכיון דלא בא בתחלת החדש איכא למימר דאודויי אודי ליה ויש לומר דשאני גבי בכור שכהן תופס מספק דאין יודע אם בכור הוא אבל הכא שטוען ברי מהניא תפיסה וא'ת בחזקת הבתים (ב'ב דף לד:) גבי זה אומר של אבותי כו' אמר ר'נ כל דאלים גבר ופריך מהמחליף פרה בחמור זה אומר ברשותו ילדה וזה אומר כו' יחלוקו ומאי קושיא הא ההיא אתיא כסומכוס ורב נחמן כרבנן דלרבנן דאמרי המע'ה היינו דינא דכל דאלים גבר כיון דמהניא תפיסה כשטוען ברי ויש לומר דהכי פריך דאפי' רבנן לא פליגי אסומכוס אלא משום דחד מינייהו מוחזק ואיכא למימר המע'ה אבל הכא דאין אחד מוחזק יותר מחבירו מודו לסומכוס דיחלוקו ועי'ל דהכא מיירי כשתפס קודם שנולד הספק ורשב'א נראה לו להעמיד הברייתא בשובר ולהכי אין נאמנין דאוקי ממונא בחזקת מריה ומחזקינן עדי שובר בכשרים ולא יפרע : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר ר'נ אוקי תרי להדי כו'. </span>וא'ת ולר'נ אמאי לא מגבינן ביה בשטרא הא סבר ר'נ כרב הונא  (שבועות מז) [ב'ב דף לא:] בשני כתי עדים המכחישות זו את זו דכל אחת באה בפ'ע ומעידה אע'ג דלפי עדות כל אחת חבירתה פסולה לכל עדיות הכא נמי כיון דאין מכחישין אותן לומר שלא לוה כלום אלא אומרים אינכם נאמנים בדבר זה דפסולין הייתם ליתכשרו ואמאי לא מגבינן ביה בשטר ויש לומר דהתם באה כל אחת בפ'ע ומעידה משום דמוקמינן כל אחת בחזקת כשרות אבל הכא שאומרים קטנים היו או קרובים משנולדו עד עתה שנתרחקו ליכא למימר אוקמינהו אחזקתייהו דפסלינן אותן משנולדו ואנוסים היו נמי מחמת נפשות לא שייך לאוקמי אחזקה דהא לא פסלי להו כלל ורשב'א אומר דהכא לא מוקמינן להו אחזקה כדאמר לעיל משום דאילו הוו קמן דלמא הוו מודו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואוקי </span>ארעא בחזקת בר שטיא. </span>דוקא בקרקע הוא דאמרינן הכי אבל במטלטלים אמרינן דהוו בחזקת המוחזק כדאמר בפרק השואל (ב'מ דף ק.) גבי המחליף פרה בחמור דפריך וליחזי פרה ברשותא דמאן קיימא ולהוי אידך המע'ה ומשני דקיימא באגם אומר ר'י דהכא לא שייך למימר כדאמרי' בסוף קדושין (דף עט:) ובמי שמת (ב'ב דף קנג: ושם) אם שכיב מרע הוא עליהם להביא ראיה שבריא היה ואם בריא הוא כו' דבר שטיא דהכא כיון דעתים חלים ועתים שוטה אין ראיה ממה שהוא עכשיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>זיופי זייף. </span>אור'ת דדוקא היכא שאין אנו מכירין החתימה אלא ע'י דמיון החתימה להחתימה אבל היכא דמכירין חתימת העדים בטביעת עין אע'פ שיש לו חתימה אחרת תחת ידו ליכא למיחש דלמא זייף דכיון דמכירין החתימה אם זייף היה ניכר היטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אומר אע'פ שאין זוכרה מעצמו. </span>פי' אבל ע'י השטר זוכרה אבל אם אין זוכרה כלל לא דמפיהם ולא מפי כתבם כדאמרינן פ' ד' אחין (יבמות דף לא: ושם) גבי מפני מה לא תקנו זמן בקדושין דקאמר לינחי גבי עדים אי דכירי ליתו ולסהדו ואי לא זימנין דחזו בכתבא ואתו ומסהדי ואמר רחמנא מפיהם ולא מפי כתבם וא'ת הכא נמי אמאי לא אסרינן לכתוב עדות על השטר שמא ישכח לגמרי ואתו ומסהדי מכתבא כדחיישינן התם ויש לומר דודאי התם חשו חכמים לפי שב'ד מוסרין לו השטר ויסבור שלכך מסרוהו לו שיעיד אפי' לא יזכור אבל הכא שמעצמו כותב עדותו על השטר לא חשו חכמים לכך וא'ת ואמאי לא מצו חזו בכתבא ולאסהודי הא תנן בגט פשוט (ב'ב דף קסח.) מי שנמחק שטר חובו מעמיד עליו עדים ובא לב'ד ועושין לו קיומו ומפרש בגמ' מהו קיומו וכן בהגוזל קמא (ב'ק דף צח.) דאמרינן גבי שורף שטרותיו של חבירו פטור מדיני אדם כו' ה'ד אי דאיכא סהדי דידעי מה הוה כתוב ביה בשטרא נכתוב ליה שטרא אחרינא אלמא לא חשבינן ליה מפיהם ולא מפי כתבם וי'ל דבפ' ד' אחין (יבמות לא: ושם) חיישינן דלמא אתו ומסהדי בסתם כאילו זוכרין העדות אבל ודאי אם היו מעידין שכך ראו בחתימתן הא לא חשיב מפיהם ולא מפי כתבם דעדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבית דין והוי כאילו מעידין ראינו עדות שנחקרה בבית דין ואם תאמר והכא אפילו אין זה זוכרה כלל מה בכך יביא  שטרו</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>חדשות ואחד ישנות. </span>תימה דהכא מזכיר שאינו פשוט קודם וכן בהחולץ (יבמות דף מא.) לא יתארסו ולא ינשאו עד שיהו להן ג' חדשים אחד בתולות ואחד בעולות מזכיר אירוסין קודם נישואין ובתולות קודם בעולות דהיינו שאינו פשוט קודם ובר'ה (דף כט:) תנן אחד יבנה ואחד כל מקום שיש בו ב'ד התם נקט דבר פשוט ברישא וכן בב'ק (דף נ:) אחד החופר בור שיח ומערה ובמס' סוטה (דף מג.) אחד הבונה ואחד הלוקח כו' גבי מערכי מלחמה ורש'י נמי גריס בפ'ק דסוכה (דף כ. ושם) גבי מחצלת גדולה שעשאה לשכיבה טמאה ואין מסככין בה רבי אליעזר אומר אחת קטנה ואחת גדולה ופריך א' גדולה וא' קטנה מבעי ליה והיה כתוב בספרים להפך ורש'י מהפך הגירסא משום דדרך התנאים להזכיר הפשוט קודם ואומר ר'י דהיכא דקאי אפלוגתא או אקרא מזכיר הפשוט קודם כי ההיא דפליג ר' אליעזר את'ק בסוכה והוה ליה למימר אחת גדולה שאתה מודה לי כך תודה בקטנה וכן אחד יבנה פליג אדר' אליעזר דאמר לא התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו תוקעין אלא ביבנה בלבד ובב'ק (דף נ:) ובסוטה (דף מג.) קאי אקרא אבל הכא ובהחולץ לא קאי אמידי אין להקפיד איזה נשנה תחלה: [וע' תוס' שבת כ: ד'ה אחד מבושל פסחים פה. קח: סוכה כ. זבחים צב: ד'ה אי הכי ומנחות סג: ד'ה אחד שבת ועי' תוס' קדושין יג. ד'ה כשם] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טמאות.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טמאות. </span>פירש בקונטרס דבקרובות אפילו חדשות טמאות משום דאזלא איהי לחודה ואין ידוע אם קברה שם אבל רחוקה דדברא איניש בהדה ואלמלי קברה איניש דאזיל בהדה היה מגלה ולפיכך ישנות טמאות דאע'פ דדברא איניש בהדה נשתכח הדבר וקשה [לר'י] דאם כן אמאי צ'ל בסמוך דדברא איניש בהדה ולבית הקברות אזלא לא הוה ליה למימר אלא דברא איניש בהדה ותו לא ולכך טפי חדשות טהורות דאם איתא דקברה שם היה הדבר ידוע ועוד אי לבית הקברות אזלא ישנות אמאי טמאות ונראה לר'י כר'ח דפירש דישנות טמאות אפילו רחוקות דחיישינן שמא קרובות היו שהיה העיר אצלה וחרב ולפי זה לא נאמר משום דדברא איניש בהדה היה ידוע יותר ולהכי איצטריך לומר ולבית הקברות אזלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>עילה </span>מצאו. </span>פירש רבינו חננאל צלע ותלו הטומאה באותה צלע והשאר טהרו:  על</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>כתב ידן הן מעידין. </span>נראה דלרבי אפילו אומרים בפירוש דמעידין על מנה שבשטר חשיב כאילו מעידין על כתב ידן וכן לרבנן אפי' אומרי' בהדיא דעל כתב ידן הן מעידין מדאמרי' בסמוך ואי ליכא תרי אלא חד היכי נעביד משמע דלא יועיל לרבנן אם יעידו בהדיא על כתב ידן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודוקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודוקא </span>אחספא. </span>וה'ה ארישא דמגלתא כדאמר בגט פשוט (ב'ב דף קס: ושם) דליכא למיחש למידי והא דתניא בפ'ק דקדושין (דף ט. ושם) כתב על הנייר או על החרס בתך מקודשת לי כו' וכן גבי שדה  (שם כו.) כתב על הנייר או על החרס כו' הרי זה מכורה נראה דאתיא כר'א דאמר עדי מסירה כרתי דלר'מ כיון דעדי חתימה כרתי לא מהני על דבר שיכול לזייף כדאמר בפרק ב' דגיטין (דף כא: ושם) אין כותבין לא על הנייר כו' וחכמים מכשירין ומפרש בגמרא מאן חכמים ר'א ואע'ג דאמר התם לא הכשיר ר'א אלא בגיטין אבל בשאר שטרות לא ה'פ אלא בגיטין ודכוותייהו דהיינו שטרות שאין עומדין לראיה כגון אותו שאינו עשוי אלא לקנות בו אשה ושדה כעין גיטין שעשוין לפי שעה לגרש בו אע'פ שיכול השטר של קנין להועיל לראיה גם הגט יכול להועיל כדאמר בהכותב  (לקמן דף פט:) ובפ'ק דב'מ (דף יח. ושם) וכ'ת נקרעיה בעינא לאינסובי ביה אלא שעיקרן לא לכך נעשו ולא ממעט אלא שטרות שעיקרן לראיה ועשוין לעמוד ימים רבים כדמייתי התם קרא ונתתם בכלי חרש וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוציא </span>עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין. </span>פסק רב אלפס דווקא כשאומר לא היו דברים מעולם אבל נאמן הוא לומר פרעתי ולא מצי א'ל שטרך בידי מאי בעי אלא בשטר שיש בו עדים דגובה בו מנכסים משועבדים ואין נראה לרבינו יצחק כי מנין לו זה החילוק כי סבר דבכל שטר אינו רגיל לפרוע עד שיחזיר לו שטרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>ודיין מצטרפין. </span>משמע דאפילו בשטר מקויים חיישינן שמא זייף לחתימת הדיינין וכן משמע בירושלמי דגיטין ובפרק בן סורר והא דתניא בתוספתא דשביעית פרוזבול המקושר ר' יהודה אומר עדים חותמין מבחוץ והדיינים מבפנים אמרו לו אין מעשה בית דין צריך קיום היינו דווקא בפרוזבול משום דנאמן אדם לומר פרוזבול היה לי ואבד ואפי' למ'ד אינו נאמן מודה הוא דלא בעי קיום:  האמר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האמר </span>רב פפי האי אשרתא. </span>תימה דפריך מדרב פפי ובפרק הכותב (לקמן דף פה. ושם) מסיק דליתא לדרב פפי מדרב נחמן כו' ועוד דבפ' כל הגט (גיטין כו: ושם) מסיק דרב לית ליה דרב פפי והיכי פריך הכא מדרב פפי אמילתיה דרב מיהו הא איכא לתרץ דאלישנא דאמרי לה משמיה דרב הונא פריך ואין לומר דהכי פריך כיון דאמר משחתמו אין מעידין לפניו וחותם אלמא חיישינן למיחזי כשקרא אם כן משכתבו עד שלא חתמו נמי דכתיבה נמי מיחזי כשקרא דא'כ הוה קשיא דרב אדרב דהכא חייש למיחזי כשקרא ובפרק כל הגט (שם) לא חייש אלא טעמא דמשחתמו דמי לנוגעים בעדות כעין שפירש בקונט' גבי ההוא שקרא ערער על אחד מהן ותירץ ר'ת  דדרך הש'ס להקשות אפילו מדבר דלא הוי הלכתא הכי ופוסק ר'ת דכתבינן אורכתא אפילו אמטלטלי דכפריה דלא קיי'ל כרב פפי דחייש למיחזי כשקרא אע'ג דפריך מינה ופריך נמי מנהרדעי בכמה מקומות בפרק שבועת העדות (שבועות דף לג: ושם) ובפרק יש בכור (בכורות דף מט.)  והאמרי נהרדעי לא כתבינן אורכתא כו' וי'מ וליתא דקאמר בהכותב ובפ' כל הגט (גיטין דף כו: ושם) דלא בעי למימר דליתא לדרב פפי אלא דליתא לקושיא שאין לדמות אשרתא שהוא מעשה ב'ד לשאר שטרות דבמעשה ב'ד לכ'ע חיישינן למיחזי כשקרא ור'י מדנפי'ר תירץ דלכתחלה ודאי חיישינן למיחזי כשקרא כדאמר להו רב לספרי כי יתביתו בהיני כו' (ב'ב דף קעב.) אבל בדיעבד לא חיישינן ולהכי פריך הכא דהוי לכתחלה והא דקאמר דליתא לדרב פפי היינו דיעבד דההיא איתתא דהכותב (לקמן דף פה. ושם) כיון שהיתה צריכה לחזור לב'ד כדיעבד דמי והרשאה נמי דכתבינן אמטלטלי דכפריה היינו משום כיון דאינו יכול לילך שם כדיעבד דמי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וש'מ </span>דיינין המכירין חתימת עדים א'צ להעיד בפניהם. </span>דקס'ד דצריך להעיד בפניהם אע'ג דלא תהא שמיעה גדולה מראייה לפי שהיו נראין יותר בית דין דכשאין מעידין בפניהם אין נראה אלא כעד מפי עד ומטעם זה הצריכו ג' בקיום שטרות דהוה סגי בב' אלא משום דבעינן שיהא ב'ד כדפרישית ועוד אומר ר'י דס'ד דצרי' להעיד בפניהם משום דפעמים אין מכירין אלא על ידי שראו בלילה דליכא למימר לא תהא שמיעה גדולה מראייה דשמיעה אינה יכולה להיות בלילה כדאמר בר'ה (דף כה: ושם) דחקירת עדים כתחלת דין דמי ותחלת דין אינו אלא ביום כדאמרינן בסנהדרין (דף לב.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בפני </span>כל אחד ואחד. </span>דס'ד כיון שהעידו בפני שנים יכול השלישי לכתוב על סמך השנים אע'פ שלא העידו בפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנח </span>לעדות החדש דאורייתא. </span>ובדאורייתא אין עד נעשה דיין וטעמא דאין עד נעשה דיין משום דבעינן שיעידו לפני הדיינין כמו שמפרש רשב'ם דכתיב ועמדו שני האנשים אלו העדים לפני ה' אלו הדיינין וי'מ משום דבעינן עדות שאתה יכול להזימה ואם העדים נעשו דיינין עדות שאין אתה יכול להזימה היא שלא יקבלו הזמה על עצמן ומיהו לפי טעם זה אם העדים קרובים לדיינין אינם יכולים להעיד דלא יקבלו הזמה עליהם אלא כיון דבני הזמה נינהו בב'ד אחר עדות שאתה יכול להזימה קרינא בהו ה'נ יהיה הדיין נעשה עד ודוקא בעד המעיד אמרינן דאין עד נעשה דיין דשייכי הני טעמי אבל עד שאינו צריך להעיד כגון שיש אחרים שיעידו או כגון שראוהו ביום שאינו צריך להעיד דלא תהא שמיעה גדולה מראייה נעשה דיין ודווקא בדיני ממונות אבל בדיני נפשות אפילו עד שאין צריך להעיד אין נעשה דיין לר'ע דאמר במסכת מכות (דף ו. ושם) אפילו הן מאה כולן עדים וטעמא מפרש בפרק ראוהו ב'ד (ר'ה דף כו. ושם) משום דכתיב והצילו העדה והנך כיון דחזו דקטל תו לא חזי ליה זכותא ודווקא בדאורייתא אבל בדרבנן אפילו עד המעיד נעשה דיין:  תרי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>ותרי נינהו. </span>פירש בקונטרס וכי אמרי לא גזל הוו להו תרי ותרי ולא מתכשר בהכי וקשה דהכא אליבא דרב הונא קיימינן דאית ליה (שבועות דף מז:) דזו באה בפני עצמה ומעידה דאית לן למימר אוקי גברא אחזקתיה ועוד דלרב חסדא דאמר (שם) בהדי סהדי שקרי למה לי מודה הכא דהאי גברא ממילא מתכשר שהרי אם כת אחת מאלו מעידה על אדם אחד שהוא פסול לרב חסדא דחשיב להו סהדי שקרי לא היתה נאמנת אע'ג דאין אדם מכחישה וכ'ש היכא דאיכא סהדי דמכחשי דלא מהימני וע'ק לר'י דקאמר אי ערער דפגם משפחה גלוי מילתא בעלמא הוא ופי' הקונט' דדבר העשוי ליגלות הוא שיבדקו עד שיתברר הדבר וזהו תימה איך יתברר הדבר לעולם כיון שאלו ב' אומרים שהוא עבד אין כל העולם יכולים להכחישן דתרי כמאה על כן נראה כפר'ח דלא איירי בעדות דיינין אלא בעדות אחרים וה'פ אם עד שלא חתמו קרא ערער על אחד מהם מעידים שנים מן השוק עליו וחותם דהוי כאילו ישבו בית דין אחר שהכשירוהו ולא בטל וועד המושב וחותמין משחתמו השנים ולא הספיק השלישי לחתום עד שקרא עליו ערער בא ערער וביטל וועד המושב של אותו ב'ד אע'פ שאחרי כן העידו אחרים שהוא כשר כיון שביטל ההוא מושב בטל וצריך לחזור ולהושיב ב'ד על כך ערער דמאי אי ערער דגזלנותא תרי ותרי נינהו ולא מיפסיל דאוקי תרי בהדי תרי ואוקי גברא אחזקתיה וכיון דאיגלאי מלתא דמעולם לא היה פסול הרי לא היה בטל וועד המושב של אותו ב'ד אי ערער דפגם משפחה שאמרו עליו שהוא עבד ואלו מזימים אותם דאי אומרים שאינו עבד א'כ היה נפסל דליכא למימר אוקי גברא אחזקה דאם הוא עבד לא היה לו חזקת כשרות מעולם א'כ גלוי מילתא בעלמא הוא דכיון דאיגלאי מלתא דכשר היה מה איכפת לן בההוא ערעור ולא בטל וועד המושב לעולם ערער דגזלנותא ודקאמרי הנך סהדי ידעינן ביה דעבד תשובה וכיון דמודו לקמאי דגזלן הוא הוה ערער דידהו ערער ובטל וועד המושב דהואיל ואמת הוא שנפסל הוי בחזקת פסלות עד שנודע לנו כשרותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במותב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במותב </span>תלתא כחדא הוינא וחד ליתוהי. </span>פירוש צריך לכתוב וחד ליתוהי כיון דכתב בהדיא במותב תלתא הוינא ואין חותמין בו כי אם שנים אבל ודאי אם לא כתב וחד ליתוהי כשר תדע מדקאמר ואי כתב ביה בי דינא תו לא צריך ומיירי דלא כתב וחד ליתוהי מדפריך ודלמא ב'ד חצוף הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>רבנן דבי רב אשי כשמואל סבירא להו. </span>פי' כמו שסובר שמואל בעלמא כן סבירא להו בקיום שטרות אבל שמואל מצי סבר שפיר דבקיום שטרות בעי ג' דהא רב נחמן סבר לה כשמואל בפ'ק דסנהדרין (דף ג. ושם)  דשנים שדנו דיניהם דין ורב נחמן גופיה סבר דקיום שטרות בשלשה בפ' חזקת הבתים (ב'ב מ.) גבי ג' ארצות לחזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>להפה שאסר הוא הפה שהתיר מן התורה שנאמר את בתי נתתי לאיש וגו'. </span>משמע דאין האב נאמן להתיר את בתו כשאסרה אלא מחמת מגו ותימה דאם בא אחד ואמר קדשתי את בתי ולאחר שעה או למחר אמר לפלוני קדשתיה לא יהא נאמן כיון דהשתא ליכא מגו ואומר ר'י דבענין זה שאינו סותר דבריו הראשונים ולא בא אלא לפרש דבריו הראשונים מהימן אע'ג דליכא מגו והכא דריש מאת בתי הפה שאסר הוא הפה שהתיר כגון דקאי האיש שקידש לו קמיה וקאמר את בתי נתתי לאיש ושתיק דמשמע ודאי שאינו מכיר שזה חתנו מדלא אמר את בתי נתתי לזה או לאיש הזה ביחד בלא הפסק מרובה הלכך לא יהא נאמן אחר כך אלא תוך כדי דבור דאיכא מגו ועוד אומר ר'י דאיכא למימר אפילו בכה'ג מהימן בלא מגו וקרא יתירא קדריש ואם אינו ענין כאן דאפילו לאחר זמן נאמן דסברא הוא שיהא נאמן לפרש למי נתנה אע'פ שלא פירש מתחלה שלא היה חושש לפרש תנהו ענין להיכא דאינו נאמן לאחר זמן שיהא נאמן בתוך כדי דבור במגו:  [מנין לאב שנאמן לאסור וכו'. תימה מה צריך קרא תיפוק ליה דנאמן הואיל ובידו לקדשה כדאמר ביש נוחלין (ב'ב קלד:) בעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן הואיל ובידו לגרשה וי'ל דהכא אין בידו כל כך דשמא לא ימצא אדם שיקדשנה (כדאיתא קדושין סד.) להכי איצטריך קרא ומיהו אם אמר על בתו בוגרת קדשתיה כשהיתה נערה או קטנה נראה דאינו נאמן דהשתא אין בידו כלל דאף על גב דלקמן בפ' נערה שנתפתתה (דף מו:) פריך ואימא הנ'מ קטנה אבל נערה איהי תיקדש נפשה לפי זה היה צ'ל דנאמן לאסור אפילו בשעה שאין בידו לקדשה דקרא בנערה כתיב ובעי למימר דאין בידו לקדשה ואת בתי נתתי כשהיתה קטנה וגזרת הכתוב הוא דנאמן אע'פ שאין בידו אבל לפי המסקנא לא נאמר כן]:  חזרה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזרה </span>ואמרה טהורה אני מהו. </span>פירוש מועיל אמתלא או לא אבל אין לפרש מהו אם צריכה אמתלא או לא מדקאמר אף בזו אם נתנה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>הכי לא עבד שמואל עובדא בנפשיה. </span>ר'ח הביא ירושלמי שמואל בעא לאזדקוקי לאתתיה אמרה ליה טמאה אני ולמחר אמרה טהורה אני אמר לה אתמול טמאה יומא דין טהורה אמרה ליה אתמול לא הוות בי חילא כי ההיא שעתא אתא שאיל לרב אמר ליה אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבא </span>עליה באשם תלוי קאי. </span>תימה דבחטאת קאי דהא מסקינן בפרק ד' אחים (יבמות דף לא. ושם)  דתרי ותרי ספיקא דרבנן ומדאורייתא אוקמה אחזקה ומאי משני נמי כשניסת לאחד מעדיה הא עד נמי בחנק קאי דאוקמה אחזקה ואומר ר'ת דחזקה דאשה דייקא ומנסבא מרעה לה להך חזקה דמהאי טעמא נמי שרינן לה כי ליכא עדים כלל אע'פ שהיא בחזקת אשת איש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באשם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באשם </span>תלוי. </span>אפי' למאן דבעי חתיכה אחת משתי חתיכות הכא לא בעינן שתי חתיכות דמאן דמפרש בפרק ספק אכל (כריתות דף יז: ושם) טעמא דבעינן חתיכה משתי חתיכות משום דאפשר לברר איסורו פי' אפשר לברר על ידי בקי שיכיר חתיכה הנשארת אם חלב היא אם שומן היא הכא נמי אפשר לברר ע'י הזמה ולמאן דמפרש משום דבשתי חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן איקבע איסורא ה'נ איקבע איסורא שהיתה בחזקת אשת איש אי נמי לאו אשם תלוי ממש קאמר אלא כלומר באיסור אשם תלוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שניסת לאחד מעדיה. </span>והא דתנן בפ' שני דיבמות (דף כה. ושם) הרגנוהו לא ישא את אשתו לא ששנים מעידין כן דבשום מקום אין שנים חשודין כדמוכח לקמן דאפילו למאן דחייש לגומלין אם שנים מעידין על זה ושנים על זה נאמנין וכן מוכח נמי בפ'ב דיבמות (ג'ז שם:) דתנן התם מיאנה או שחלצה בפניו ישאנה מפני שהוא ב'ד ודייק בגמרא טעמא דב'ד הא בתרי לא מאי שנא מהא דתנן עדים החתומים על שדה מקח או על גט אשה לא חשו חכמים לדבר זה היא גופה קמשמע לן לאפוקי ממ'ד מיאון בשנים אלא כלומר שהרגו עם אנשים הרבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי לכתחלה נמי. </span>ומהא דתנן בהאשה שלום (יבמות דף קיז: ושם) עד אחד אומר מת ועד אחד אומר לא מת הרי זו לא תנשא ליכא לאקשויי לעולא דהתם איירי בבת אחת ואפילו אם ניסת תצא ועולא איירי בזה אחר זה כשבא עד אחד ואמר מת התירוה ואח'כ בא אחר ואמר לא מת אם נשאת לא תצא אבל לכתחלה לא תנשא משום דרב אסי כדמסיק ומרישא דהתם יש להוכיח שיש חילוק בין בבת אחת בין בזה אחר זה דקתני עד אחד אומר מת וניסת ובא אחר ואמר לא מת לא תצא ומפרש בגמרא דלא ניסת ממש אלא התירוה לינשא אע'פ שלא ניסת ולא תצא היינו מהתירה הראשון משמע דווקא התירוה קודם שבא העד ואמר לא מת הא בא קודם שהתירוה לא וצ'ע בפ' מי שקינא (סוטה דף לא:) דמשמע דאיירי עולא בכל ענין בין בב'א בין בזה אחר זה דתנן התם עד אחד אומר נטמאת ועד אחד אומר לא נטמאת היתה שותה ודייק בגמ' טעמא דהאי מכחיש אבל לא מכחיש עד אחד נאמן מנא ה'מ כו' ופריך כיון דמדאורייתא עד אחד נאמן אידך היכי מצי מכחיש ליה והאמר עולא כל מקום שהאמינה כו' אלא אמר עולא תני לא היתה שותה ור' חייא אומר היתה שותה לר' חייא קשיא דעולא לא קשיא כאן בבת אחת כאן בזה אחר זה משמע דעולא נמי איירי בבת אחת ולכך צריך להגיה ולא משני כדמשני ר' חייא ומיהו איכא למימר דעולא לא מיירי אלא בזה אחר זה אלא שנראה לו דוחק להעמיד המשנה בבת אחת משום דמשמע ליה דמיירי בזה אחר זה ועוד אומר ר'י דאפילו איירי לעולא בכל ענין הני מילי התם דמדאורייתא עד אחד מהימן בסוטה כדנפקא ליה התם מועד אין בה אבל הכא גבי אשה דלא מהימן אלא מדרבנן לא חשיב כשנים אלא בזה אחר זה ואע'ג דיש חילוק בין דאורייתא לרבנן מייתי מדעולא דנראה לו דחשיב כשנים בזה אחר זה בדרבנן כמו בבת אחת בדאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דרב אסי הסר ממך עקשות פה. </span>פסוק הוא אלא דרב אסי רגיל להביאו וא'ת והא דתנן בהאשה שלום (יבמות דף קיז: ושם) עד אחד אומר מת וניסת ובא עד אחד ואמר לא מת לא תצא ופריך בגמרא טעמא דניסת הא לא ניסת לא תנשא והאמר עולא כל מקום כו' ומאי פריך והא עולא לא קאמר אלא בדיעבד אבל לכתחלה מודה דלא תנשא משום דרב אסי ואומר ר'י דהתם דייק טעמא דניסת הא אם לא נשאת לא תנשא ואם נשאת תצא דהכי משמע מתניתין דוקא נשאת ואחר כך בא העד לא תצא הא בא העד קודם שנשאת ואחר כך ניסת תצא משום הכי פריך מדעולא ואם תאמר והיכי משני התם דה'ק עד אחד אומר מת והתירוה לינשא ובא אחר ואמר לא מת לא תצא מהתירה הראשון משמע ותנשא לכתחלה וי'ל דודאי לכתחלה לא תנשא ולא תצא מהתירה הראשון לענין דאם נישאת לא תצא:  [תרווייהו באשת איש קמסהדי. תימה דמה לנו לאותו עד שאומר לא נתגרשה בלא איהו נמי תצא דאין דבר שבערוה פחות משנים דהא ליכא למימר שלא היינו יודעים שהיא א'א כי אם על פיהם דא'כ להימניה להאי דאמר מגורשת במיגו דאי בעי שתק וי'ל דאין זה מיגו דשמא רוצה להעיד כדי לפוסלה מן הכהונה. ת'י]:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא רישא ומאי שנא סיפא. </span>ואם תאמר שנא ושנא דרישא אית לן לאוקמה בחזקת פנויה וסיפא בחזקת אשת איש ויש לומר דברישא אע'ג דאית לן לאוקמה בחזקת פנויה מ'מ תרי ותרי ספיקא דרבנן היא כדמוכח בפרק ד' אחין (יבמות דף לא. ושם) והוה לן למימר תצא מדרבנן וי'מ כיון דלא מפליג בין באו עדים עד שלא ניסת לבאו עדים משניסת ש'מ דלאו רבי מנחם בר יוסי היא אלא רבנן א'כ סיפא נמי אמאי תצא הא שמעינן להו דאמרי לא תצא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרוייהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרוייהו </span>בפנויה קמסהדי. </span>לא הוה צריך להא דאפי' ליכא אלא ההוא דאמר נתקדשה לא תצא דאין דבר שבערוה פחות משנים אבל תימה אמאי לא תנשא לכתחלה דהוה לן לאוקמה אחזקה וי'ל כגון שאנו יודעים שזרק לה קדושין ומספקא לן אי קרוב לו או קרוב לה והני ב' סהדי חד אמר קרוב לו וחד אמר קרוב לה דכיון דודאי זרק לה הקדושין לית לן למימר אוקמה אחזקה להתירה לכתחילה אי נמי כגון שהיו נרות דולקות ומטות מוצעות שהיה עומד לקדש כדאמר בסוף המגרש (גיטין פט.)  ועד אחד אומר נתקדשה ועד אחד אומר לא נתקדשה באותה שעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דמתני לה ארישא כל שכן אסיפא. </span>וא'ת מנא ליה דלמא אסיפא לא מצי קאי דאפי' באו עדים ואחר כך נשאת לא תצא ולמאי דמפרש בסמוך לא ניסת ניסת ממש אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אית </span>ליה דרב המנונא. </span>אע'ג דרב המנונא איירי בפניו מ'מ לענין ניסת ואח'כ באו עדים מהני שלא בפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תצא מהיתרה הראשון. </span>פירוש ותנשא [לכתחלה] דלא שייך לזות שפתים כלל אבל אין לפרש כי ההיא דיבמות דלא תצא מהיתרה הראשון לענין דאם נשאת לא תצא אבל לכתחלה לא תינשא כדמשמע גבי בנתיה דמר שמואל בסמוך שהתירן לכתחילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באו </span>עדים לא תצא. </span>פירוש לא תצא מהיתרה הראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>האידנא מאן נטרינהו. </span>פי' דכבר נאסרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא עדים במדינת הים. </span>אין לפרש דלמא איכא עדים במדינת הים דאם כן תיקשי ליה נמי אמתניתין דקתני נשביתי וטהורה אני נאמנת ואמאי דלמא איכא עדים אלא הכי פירושה הא יצא קול דאיכא עדים במדינת הים שיודעים שנשבית ומיהו קשה לרשב'א דהיכי סלקא דעתיה השתא דעדים היינו עדי שבויה דא'כ מה הוה צריך למימר הא איכא עדים במדינת הים הוה ליה למימר הא איכא עדים קמן דהא איכא שבויינהו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עדי </span>טומאה איתמר. </span>והא איכא עדים במדינת הים דפריך לעיל פירוש והא יצא קול דאיכא התם עדי טומאה כדפירשתי הקשה ר'ת בפרק קמא דקידושין (דף יב.) גבי ההוא גברא דקדיש באבנא דכוחלא ויתיב רב חסדא וקא משער אי אית בה שוה פרוטה אי לא ומסיק לאו היינו דר' חנינא דאמר עדים בצד אסתן ותאסר וקאמר אביי ורבא לא סבירא להו הא דרב חסדא אם הקילו בשבויה נקל באשת איש והשתא למאי דמסיק דעדי טומאה איתמר מה לי עדי שבויה מה לי עדי אשת איש ורש'י פירש שם אם הקילו בשבויה דאיסור לאו וקשה לרבינו תם דבשבויה נמי איכא איסור סקילה אם נשאת לכהן שישמש בנה על גבי מזבח בשבת ומיהו אית ספרים דגרסי התם אם הקילו בשבויה דמנוולה נפשה באפי שבויה כו' פירוש ולא שכיח כולי האי שנטמאה נקל באשת איש דשכיח דידעי אם אית בה שוה פרוטה ובלאו הך גירסא איכא למימר דלא שכיח שיהו עדי טומאה אבל עדים שידעו ששוה פרוטה שכיח :  שתי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>נשים שנשבו. </span>אומר ר'י דלא גרסינן זאת אומרת נשביתי וטהורה אני כו' אלא זאת אומרת טהורה אני דהא בדאיכא עדים שנשבו איירי ומיהו יש לקיים הגירסא דאיירי דאינהו לא ידעי דאיכא עדים ואשמועינן דאפילו הכי לא מהימני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>רישא וסיפא דאיכא עדים ומציעתא דליכא עדים. </span>השתא לא פריך הא תו למה לי כדפריך אשנויא דרב פפא דהשתא אצטריך כולהו אני טהורה וחברתי טמאה אשמעינן כיון דאיכא עדים לא מהימנא אנפשה ואני וחברתי טמאה אשמעינן דלא מהימנא אחברתה היכא דליכא עדים ומשתריא חברתה אפומא דנפשה ואני וחברתי טהורה אשמועינן אע'ג דאיכא עדים מהימנא אחברתה דרישא דרישא איכא לאוקמי בדליכא עדים ואין נראה דאי בדליכא עדים היינו מציעתא אלא בדאיכא עדים איירי ומ'מ איצטריך האי סיפא לאשמועינן דנאמנת אחברתה ואע'ג דלא פסלה נפשה והיה לנו לחוש לגומלים אפילו הכי מהימנא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>תו למה לי היינו רישא. </span>וא'ת ואמאי לא קאמר הכא מרישא דרישא כדקאמר בסמוך דהא שמעינן מרישא דרישא דאיהי שויתה לנפשה חתיכה דאיסורא וחברתה משתריא אפומא דידה וכ'ש דמשתריא אפומא דעד אחד וי'ל דהכא ניחא ליה למנקט סתמא דהיינו רישא משום דמרישא נמי שמעינן דחברתה משתריא אפומא דעד אחד אבל בסמוך לא מצי פריך אלא מרישא דרישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאיכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאיכא </span>דררא דממונא. </span>פירש ר'ח שהאומר הוא מוחזק בשדה אבל העדים אין בידם כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא דליכא דררא דממונא לא. </span>קשה לרשב'א הא איצטריך גבי עדים לאשמועינן דמהימני במגו לפסול השטר דהא אע'ג דר' מאיר פליג אסיפא מודה ברישא:  נשביתי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשביתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשביתי </span>וטהורה אני למה לי. </span>וקשה לרשב'א אמאי לא משני משום דבעי למיתני סיפא אם יש עדים שנשבית ואמרה טהורה אני אינה נאמנת וי'ל דמשום הא לא אצטריך דמסיפא דמתני' שמעינן לה דקתני סיפא עיר שכבשוה כרכום כל כהנות שנמצאו בתוכה פסולות ואינה נאמנת לומר טהורה אני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>נשים שנשבו למה לי. </span>דאי לאשמעינן דאחת נאמנת על חברתה הא בהדיא תנן (לקמן כז.) דאפי' עבד ושפחה נאמנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>שני אנשים למה לי משום דבעי למיתני פלוגתא דרבי יהודה ורבנן. </span>אבל בשתי נשים משמע דלא פליג רבי יהודה משום דבשבויה הקילו וקשה דלקמן (דף כו.) אשכחן איפכא דמסיח לפי תומו נאמן בתרומה אפי' על פי עצמו כדאמר גבי יוחנן אוכל חלות דהעלהו רבי לכהונה על פיו וגבי שבויה תני לקמן (דף כז:) הכל נאמנים להעידה חוץ מבעלה ומוקי לה במסיח לפי תומו ומיהו למאי דמוקמינן פלוגתייהו במעלין מתרומה ליוחסין ניחא דטעמא דמחמיר רבי יהודה טפי בתרומה מבשבויה משום דמעלין מתרומה ליוחסין אבל רבי דמיקל טפי בתרומה במסיח לפי תומו היינו משום דקסבר דאין מעלין מתרומה ליוחסין כדאמר לקמן אבל למאי דמוקי פלוגתייהו משום גומלים קשה וי'ל דבתרומה דרבנן דוקא הוא דמתכשר במסיח לפי תומו כדמשמע בהגוזל בתרא (ב'ק קיד:)  אבל בתרומה דאורייתא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אינו נאמן להשיאו אשה. </span> (א) פי' בקונטרס משום חשש ממזרות ונתינות וקשה דלהכי ליכא למיחש כדאמרינן בהחולץ (יבמות מה. ושם) גבי עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל דאמרינן ליה זיל גלי או נסיב בת מינך משמע דאם ילך למקום שאין מכירים אותו ישיאוהו בת ישראל אע'פ שאין מכירים ולא יסתפקו בו בנתין וממזר וכן גבי ההוא דאתא לקמיה דרבי יהודה וא'ל נאמן אתה לפסול עצמך ואי אתה נאמן לפסול בניך משמע שהוא ובניו היו בחזקת כשרים אע'פ שלא היו מכירים בהם ונראה לר'ת דלהשיאו אשה דקאמר היינו להשיאו בדוקה מד' אמהות כדתנן בעשרה יוחסין (קדושין דף עו. ושם) הנושא אשה צריך שיבדוק אחריה ד' אמהות ואין נאמן אם ישא אשה בדוקה להכשיר בתו לכהן בלא בדיקה אלא יצטרך לבדוק אחריו וה'ה דמצי למימר ואינו נאמן להכשירו לעבודה ואותה בדיקה היא משום חללות דאין מכירין ישראל חללים שביניהם ולא משום ספק ממזרות ונתינות דלהא לא חיישינן כדפי' וכן משמע התם דקאמר דהיא אינה בודקת בדידיה דלא הוזהרו כשרות לינשא לפסולים ואי משום ממזרות ונתינות הא ודאי הוזהרו דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה ואם תאמר אי משום חללות בודקין לא יבדקו אלא יחוס אביה לבד דאפילו היתה אמה חללה כשרה היא ע'י אביה דלכ'ע בני ישראל מקוה טהרה לחללות ויש לומר מאחר שהצריכו לבדוק את יחוס האב משום חללות אגב חללות הוצרכו לבדוק כל פסול שבה גם של ממזרות ונתינות וכולה הך שמעתין דמצרכי בדיקה להשיא בתו לכהן אתיא כרבי מאיר דרבנן פליגי עליה התם ולא מצרכי בדיקה ואמרי כל משפחות בחזקת כשרות הן עומדות וא'צ אפילו עד אחד כדי להכשיר בתו לכהונה ומיהו להכשיר בנו או עצמו לעבודה צריך דלאו בחזקת כהונה עומד אי נמי אפילו כרבנן וביצא עליו ערער כדקאמר התם במילתייהו דרבנן בד'א שלא יצא עליו ערער כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלי </span>חדש ושל חבירי ישן. </span>בפרק אע'פ פי' בקונטרס די'מ משום עומר ולאו מילתא היא דאם כן מאי מתרץ בדמאי הקילו התינח דמאי חדש ישן מאי איכא למימר ועוד דלא מצינו בשום מקום שנחשדו עמי הארץ על החדש ורשב'א פירש דקאי אשביעית וקאמר שלי חדש וגדל בשביעית ואסור להשהותו אחר הביעור ושל חבירי ישן וגדל בשנה שעברה ואשכחן דקרי לשביעית חדש דתנן במסכת שביעית (פ'ז מ'ז) ורד חדש שכבשו בשמן ישן ילקט את הורד וכי משני בדמאי הקילו בשביעית לא חש לתרץ דפשיטא ליה להש'ס דרבי יהודה מיקל בשביעית משום דבאתריה דרבי יהודה חמירא להו שביעית כדאמר בהניזקין (גיטין נד.) ואין נראה לר'ת דסתם עמי הארץ לא נחשדו אשביעית דתנן בפרק עד כמה (בכורות ל. ושם) החשוד על המעשר אינו חשוד על השביעית החשוד על השביעית אינו חשוד על המעשר אלמא דסתמא אינן חשודין בשביעית ומעשר דקתני היינו מעשר שני דאמעשר ראשון חשודין הם והא דתנן במסכת דמאי (פ'ג מ'ד) ומייתי לה בהניזקין (גיטין סא:) המוליך חיטין לטוחן כותי או לטוחן עם הארץ אינו חושש לא משום מעשר ולא משום שביעית דמשמע דחשודים על השביעית איכא למימר דמשום כותי נקט שביעית אי נמי בודאי חשוד איירי וכן ההיא דמייתי בפרק קמא דחולין (דף ו. ושם) הנותן לשכנתו עיסה לאפות וקדירה לבשל אינו חושש לשאור ותבלין שבה לא משום מעשר ולא משום שביעית ועוד קשה לר'ת דאי באיסור חדש או שביעית מיירי הוה ליה למימר של חברי אינו חדש כדקאמר אינו מתוקן ועוד הקשה ר'ת דלעיל דההיא משנה דחמרין תנן במס' דמאי (פ'ג) הנכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם ואמר מי כאן נאמן מי כאן מעשר ואמר לו אחד אני איני נאמן איש פלוני נאמן הלך ולקח הימנו אמר ליה מי כאן מוכר ישן אמר ליה מי ששלחך אצלי אע'פ שהן כגומלין זה את זה הרי אלו נאמנים ואי ישן היינו דלית ביה איסור חדש או שביעית היאך קונה ממי ששלחו אצלו והלא הוא בעצמו אומר שאינו נאמן ועוד מדקא שאיל להיאך מי מוכר ישן מכלל שמה שקנה ממנו כבר היה חדש או שביעית והלא לא הלך אצלו אלא לפי שהוא נאמן ופי' הקונטרס נראה לר'ת עיקר דלהשביח קאמר ולרבותא דרבי יהודה נקטיה דאע'פ שמגרע את שלו ומשביח את של חבירו ומיחזי טפי כגומלין אפילו הכי נאמנין ואם תאמר א'כ מאי קשה ליה דרבנן אדרבנן דלמא הכא הוא דחיישינן לגומלין דדומה שהן גומלין כדפי' ויש לומר דאי לאו דחיישינן לגומלים בעלמא משום הכי לא הוו חיישינן טפי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר לעולם לא תיפוך בדמאי כו'. </span>והא דאמר אביי בפרק במה מדליקין (שבת דף כג.) ספק דבריהם לא בעי ברכה רבא אמר רוב עמי הארץ מעשרין הן וכן בפרק אע'פ (לקמן נו:) משני אביי ודאי דבריהם עשו חיזוק ספק דבריהם לא עשו חיזוק רבא אמר בדמאי הקילו לא משום דלית ליה לאביי דרבא דהא הכא אית ליה ועוד דבשילהי המביא (ביצה לה:) דייק ממתני' דרוב עמי הארץ מעשרין הן אלא דאית ליה לאביי דכל ספק דבריהם אע'ג דליכא רוב לא בעי ברכה וגם לא עשו חיזוק ומיהו בפרק קמא דשבת (דף יג. ושם) אההיא דלא יאכל זב פרוש עם זב עם הארץ מפרש אביי שמא יאכילנו דברים שאינם מתוקנים ולא סמיך ארוב עמי הארץ מעשרין כדקאמר רבא התם סבירא ליה דלההיא מלתא מחמירין ולא סמכינן ארובא וכן רבא בסוף הניזקין (גיטין סא. ושם)  גבי משאלת אשה נפה כו' ולא בעי למיסמך ארוב עמי הארצות דמעשרין לענין לסייע ידי עוברי עבירה דנראה לו לענין זה להחמיר:  בשכלי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשכלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשכלי </span>אומנותו בידו. </span>פירש רבינו חננאל זה שאומר עליו שהוא כהן יש בידו כלים שמשמשין בהן בטהרה כגון כלי גללים כלי אבנים כלי אדמה שאין מקבלין טומאה שכל הרואה כלים הללו בידו מתרחק ממנו מלטמאותו ודומה שהוא כהן ולכך האמינוהו חכמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעית </span>אימא רבי יהודה ורבנן במעלין מתרומה ליוחסין קמיפלגי. </span>ולא אתא לשנויי אלא קשיא דרבי יהודה אדרבי יהודה אבל דרבנן אדרבנן לעולם צריך לתרץ בשכלי אומנותו בידו הקשה הר' שמואל מווארדין ומעיקרא היכי בעי למימר דטעמא דר'י משום גומלין והא בלא גומלים ע'כ סבר רבי יהודה בשילהי פרקין (לקמן דף כח:)  דמעלין מתרומה ליוחסין ותירץ ר'י דמעיקרא ס'ד דאי לאו טעמא משום גומלים לא היינו מפסידים את הכהן מן התרומה כדי לומר מעלין כיון דמן הדין ראוי לחלוק ע'פ חבירו ואדרבה קודם היינו אומרים אין מעלין אע'ג דגבי עבד אמר לקמן לרבי יהודה דאין חולקין לו תרומה משום דמעלין התם אין כל כך חששא בהפסד של עבד זה אם אין חולקין לו תרומה בלא רבו וא'ת ובאיזו סברא פליגי לימרו תרוייהו דמעלין ונצטרך שני עדים בתרומה או לימרו תרוייהו דלא מעלין ולא יצטרך אלא עד אחד בתרומה וי'ל דבהא פליגי דמר סבר חיישינן שמא יעלו מתרומה ליוחסין לפיכך הצריכו שני עדים ומר סבר דלא חיישינן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמנה </span>שבשטר קמסהדי. </span>וא'ת ואי לאו אכולא מילתא קמסהדי א'כ עדים חתמי אע'ג דלא ידעי אי כהן הוא אי לאו ואם כן הא דתנן בגט פשוט (ב'ב דף קעב.)  שני יוסף בן שמעון הדרין בעיר אחת אם היו משולשין יכתבו כהן ומה מועיל כיון שעדים חותמין אע'פ שאין מכירים בו אם הוא כהן והרי הוא יכול להערים ולכתוב שטר אחר בשם חבירו כהן ויוציא ממון מחבירו כהן וי'ל דהיכא דהוחזקו שני יוסף בן שמעון ודאי אכולא מילתא קא מסהדי כי אז הן צריכין לידע אם בן כהן הוא והתם ודאי מעלין משטרות ליוחסין והכא מיבעיא לן היכא דלא הוחזקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>אמר מעלין. </span>ואם תאמר ואמאי לא חשיב ליה בהדי הנך דתנן בעשרה יוחסין (קדושין דף עו. ושם) אין בודקין מן המזבח ולמעלה ולא מדוכן כו' וי'ל דהך דשטרות מלתא דפשיטא היא דכיון דאכולא מלתא קמסהדי א'כ הוי עדות גמור ולכך לא קא חשיב עדים וא'ת ואמאי לא חשיב תרומה ונשיאות כפים למ'ד מעלין ואור'ת דתרומה בכלל מזבח ונשיאות כפים בכלל דוכן אע'ג דההוא דוכן היינו שיר כדמשמע התם בגמרא מ'ד מעלין הוה מוקי לה נמי בדוכן כהנים שבגבולים ומיהו קשה אמאי לא חשיב ס'ת שקרא בחזקת כהן כדלקמן ויש לומר דאיכא למימר דתנא ושייר כולהו ובספר הישר פירש ר'ת דלאו בעבודת מזבח ממש איירי אלא כגון הפשט וניתוח דברים הכשרים בזרים דלא היו מניחין לעשות אותם אלא למיוחסין מן המשיאין לכהונה אבל מילי דכהונה כגון תרומה ונשיאות כפים וס'ת לא איצטריך למתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>הכא דריע חזקייהו. </span>פי' בקונטרס שהכל רואים שאר כהנים אוכלין שאר קדשי מזבח ואלו אין אוכלין וק'ק דמ'מ תיקשי למ'ד מעלין אמאי לא אסקינהו לקדשי מזבח וליוחסין ונראה לר'ת דריע חזקייהו היינו שהיו מיחסים אותם אחר בני ברזילי שהיה ישראל ועוד שלא מצאו כתבם והיכא דאיתרע חזקה אין מעלין לכ'ע אבל קשה דפריך מעיקרא אתי לאסוקינהו הוה ליה למיפרך אמאי נגאלו כלל מן הכהונה ויש לומר דשפיר הוה ידע דריע חזקייהו ומשום הכי לא אסקינהו אלא דהוה ס'ד דאע'ג דריע חזקייהו איכא למיחש דלמא אתי לאסוקינהו לבסוף שלא ידעו שלא מצאו כתבם:  ואלא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלא </span>מאי גדולה חזקה. </span>בשלמא אי אין מעלין ניחא הא דגדולה חזקה אע'ג דאיכא למיחש לב'ד טועין שיעלו מן נשיאות כפים לקדשי קדשים [ואע'ג דבלא חזקה מעלין לתרומה ע'פ עד אחד ולא חיישינן לב'ד טועין שמא יעלו ליוחסין השתא סבר המקשן דיוחסין חמירא ולא אתו למיטעי כמו לקדשי קדשים] אבל השתא דאמרת טעמא דריע חזקייהו ולא חיישינן דלמא אתי לאסוקי כיון דלא אתי למטעי מאי גדולה חזקה: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא אפילו למ'ד אין מעלין ה'מ תרומה דמתאכלא בצינעה כו'. </span>תימה מה תולה באכילה והא פשיטא דלכ'ע אין מעלין מאכילת תרומה ליוחסין דהא איכא למיחש דלמא עבד כהן הוא אלא בחלוקת תרומה (א) בגורן הוא דפליגי אם מעלים ליוחסין אם לאו ובמעלין מתרומה ליוחסין לא איפליגו בה תנאי בהדיא אלא דתליא הא פלוגתא בפלוגתא אם חולקין תרומה לעבד בלא רבו אם לאו למ'ד חולקין אין מעלין דדלמא עבד הוא והכי איבעי ליה למימר הכא אפילו למ'ד אין מעלין ה'מ תרומה דחולקין לעבד בלא רבו ואיכא למיחש דלמא עבד הוא אבל נשיאו' כפים לעולם אימא לך דמעלין דאין עבד נושא כפיו:  [נ'ל דשפיר נקט דמתאכלא בצינעא דלמ'ד מעלין מאכילת תרומה נמי מעלין ובענין דליכא למיחש שהוא עבד שיצא מבית הספר וטעמא כיון דעון מיתה הוא חיישינן שמא יעלוהו ליוחסין ולכך איצטריך שני עדים להאכילו בתרומה ולכך נמי אין חולקין לעבד אלא א'כ רבו עמו ומ'ד אין מעלין אע'ג דעון מיתה הוא לא חייש להכי שמא יעלוהו כיון דבצנעא הויא אכילת תרומה וכן חלוקה אבל נשיאות כפים דאיפרסם איבעיא ליה אי חיישינן שמא יעלוהו משום דאי לאו דכהן הוא לא הוה חציף כולי האי ולא הוי מצי למנקט כמו שכתבו התוס' אפילו למ'ד אין מעלין משום דאיכא למיחש דלמא עבד הוא דלא תליא בהכי דאפילו היכא דליכא למיחש דלמא עבד הוא אין מעלין כמו ביוצא מבית הספר או שמעידין עליו שאינו עבד ואדרבה הא דחולקין לו בלא רבו היינו משום דאין מעלין ועיקר טעמא דפלוגתייהו משום מעלין ואין מעלין דאי לאו הכי קשה באיזה סברא פליגי כמו שהקשו לעיל] (ת'י): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מסקינן מתרומה ליוחסין ה'מ בדאורייתא כו'. </span>רבינו יצחק בן רבינו מאיר לא גריס לה דהא איבעית אימא רב נחמן קאמר לה ואי גרסי' לה א'כ היה סותר בעצמו ראיה שהביא דאי לא תימא הכי למ'ד מעלין מתרומה ליוחסין הא אתי לאסוקי אלא טעמא משום דריע חזקייהו ואין זו סוגיית הש'ס אם לא יאמר ולאו מילתא היא דאמרי ובפ' עשרה יוחסין (קדושין סט:) גרסינן לה ואגב שיטפא דהתם שיבשו לכותבה כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>במידי דאיקרי קדש. </span>וא'ת תרומה נמי איקרי קדשים דכתיב ובא השמש וטהר ואחר יאכל מן הקדשים וההוא קרא איירי בתרומה דהעריב שמשו אוכל בתרומה וי'ל דודאי גבי טמא תרומה מיקרי קדשים אבל הכא אאכילת זר קאמר דלא אשכחן קדשים גבי אכילת זר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשיאות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשיאות </span>כפים בבבל. </span>דוקא נשיאות כפים ולא אכילת חלה ואע'ג דבסוריא נמי הוי מדרבנן אין מדקדקין בבבל כמו בסוריא דסבר האי תנא כיבוש יחיד שמיה כיבוש ואכילת חלה בסוריא ה'ה נשיאות כפים כדמוכח לקמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>חילוק גרנות גופה לחלה וקסבר תרומה כו'. </span>וצ'ל דפליגי הנך ברייתות בפלוגתא דרב הונא בריה דרב יהושע ורבנן דאי לאו הכי בחד מהנך ברייתות ממה נפשך איכא למידק דמעלין מנשיאות כפים ליוחסין ופליגי נמי דלברייתא קמייתא אכילת חלה בסוריא חזקה לתרומה וכל שכן דאכילת תרומה דאורייתא דהויא חזקה לאכילת חלה דרבנן ובברייתא שניה קתני דחילוק גרנות דהיינו תרומה בסוריא לא הויא חזקה לחלה:  עדות</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עדות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עדות </span>הבאה מכח חזקה. </span>פי' שאנו יודעין שהוא כהן מחמת הקורא אחריו שמוחזק לן שהוא לוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שקרא </span>אחריו לוי. </span>לפירוש ר'י הלוי שפירש בגיטין (נט: ושם) אם אין שם כהן נתפרדה חבילה שיקרא ישראל גדול לפני לוי יש לפרש הכא שקרא אחריו לוי קטן מישראל שקרא אחריו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שקרא </span>לפניו כהן. </span>פירוש פעם אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>שאמר בני זה וכהן הוא. </span>מדנקט בני זה וכהן הוא משמע שאינו ידוע לנו אם הוא בנו והוא בא להעיד שהוא בנו ושהוא כהן שאינו בן גרושה דאי ידוע לנו שהוא בנו הוה ליה למינקט בני זה כהן בלא וי'ו ותימה א'כ יהא נאמן לכולי עלמא לתרומה וליוחסין במגו דאי בעי אמר אינו בנו וי'ל דאע'ג דאיכא מגו לא מהימן דלדבריו קרוב הוא כדאמרינן בהחולץ (יבמות דף מז. ושם) לדבריך כותי אתה ואין עדות לכותי ואין אדם נאמן לפסול את בנו ואע'ג דרבי קאמר בסמוך אני מאמינו להאכילו בתרומה שהרי בידו להאכילו בתרומה אלמא אע'ג דקרוב הוא לדבריו נאמן במגו התם ודאי מהימנינן ליה משום דאית ליה מגו אפי' ידעינן שהוא בנו אבל האי מגו אי הוה ידעינן שהוא בנו ליכא מגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נאמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נאמן </span>להאכילו בתרומה. </span>פירוש אע'ג דליכא אלא הוא שהוא קרוב דקסבר רבי אין מעלין מתרומה ליוחסין ואין נאמן להשיאו אשה פירוש להצטרף עם אחר להשיאו אשה כיון שהוא קרוב והשתא אתי שפיר הא דאמר ר' חייא אם אתה מאמינו יחידי להאכילו בתרומה אע'פ שהוא קרוב האמינהו עם אחר להשיאו אשה אבל אין לפרש דאין נאמן יחידי להשיאו אשה דפשיטא דאינו נאמן ובהא לא הוה אמר רבי חייא האמינהו לישא דלא מישתמיט שום תנא למימר דעד אחד כשר ליוחסין ובהא נמי אין לפרש דנאמן עם אחר להאכילו בתרומה דאי הוה צריך שני עדים בתרומה א'כ הוה סבר דמעלין מתרומה ליוחסין ואם כן היכי מכשיר קרוב כיון דאינו נאמן להשיאו אשה וא'ת כיון דסבירא ליה דאין מעלין מתרומה ליוחסין אם כן היכי מוקמינן בהגוזל בתרא (ב'ק קיד:) ההיא דרבי דלקמן במסיח לפי תומו ונאמן בתרומה דרבנן אבל בתרומה דאורייתא לא מהימן והא לרבי כיון דס'ל דאין מעלין מתרומה ליוחסין אם כן ס'ל דמעלין מתרומה דרבנן לתרומה דאורייתא כדמשמע לעיל דכל היכא דאכיל בתרומה דרבנן אכיל נמי בתרומה דאורייתא וי'ל דהאי דמצרכינן למימר לעיל דמעלין מתרומה דרבנן לחלה דאורייתא או איפכא היינו משום דלא תקשי למ'ד אין מעלין מנשיאות כפים ליוחסין אבל רב אשי בהגוזל אפשר דסבירא ליה כמ'ד מעלין ועוד נראה דלכולי עלמא בין למאן דאמר מעלין מתרומה ליוחסין בין למאן דאמר אין מעלין מעלין מתרומת דגן תירוש ויצהר של א'י ואפי' היא דרבנן לחלה דאורייתא כיון שבזמן המקדש הויא דאורייתא אבל תרומת פירות או תרומת חו'ל אין מעלין לכ'ע אפי' לתרומת דגן תירוש ויצהר של א'י דרבנן דדוקא בתרומת א'י או חלה דאורייתא בסוריא אמר מעלין מדרבנן לדאורייתא אבל לא בבבל וההיא דהגוזל בתרא איירי בתרומת פירות או חוצה לארץ וכן מתני' דלקמן דנאמנים להעיד בגודלן מה שראו בקוטנן ומוקי לה בתרומה דרבנן היינו בתרומת פירות או חוצה לארץ ולמ'ד מעלין מתרומה ליוחסין אפי' מתרומת דגן תירוש ויצהר דא'י אפילו היא דרבנן מעלין דהא ר' יוסי ס'ל בפ' יוצא דופן  (נדה מו:) תרומה בזמן הזה דרבנן ודוקא משום דקסבר חולקין תרומה לעבד בלא רבו הוא דאית ליה דאין מעלין הא אי הוה סבר דאין חולקין הוה מודה דמעלין והא דאמר לעיל מעיקרא אכול בתרומה דרבנן ולבסוף אכול בתרומה דאורייתא לא מכח שהיו אוכלין בגולה קדשי הגבול אוכלין בתרומה דאורייתא אלא משום שהיו נושאים כפים בגולה שמעלין מנשיאות כפים לתרומה דאורייתא אע'ג דהרי אתם בחזקתכם במה הייתם אוכלין בגולה כו' משמע שמכח אכילה היה מתירו אין לחוש בכך ולההוא לישנא דקאמר בתרומה דרבנן אכול בדאורייתא לא אכול מה שלא העלם מנשיאות כפים לתרומה דאורייתא היינו משום דריע חזקייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נאמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נאמן </span>להאכילו בתרומה. </span>הקשה ריב'ם דתנן בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עט: ושם) מי שיצא הוא ואשתו למדינת הים וכשחזר הביא עמו בנים ומתה אשתו צריך להביא ראיה על בניו ואינו נאמן להאכילם בתרומה כדמוכח התם בגמ' דתניא התם הביא ראיה על הגדולים א'צ ראיה על הקטנים ואמר רשב'ל עלה לא שנו אלא בקדשי הגבול אבל ליוחסין לא והיכי קאמר רבי הכא דאב נאמן להאכילו בתרומה ותירץ דרבי תנא הוא ופליג ור'ת אומר דההיא דקדושין אתיא כר' יהודה דאמר אין מעלין לכהונה ע'פ עד אחד וקדשי הגבול דהתם היינו לכל דבר קדושה כגון תרומה ונשיאות כפים ויוחסין והא דקאמר התם אבל ליוחסין לא היינו יוחסין לקורבה כגון לסקול ולשרוף על ידו כדמסיק התם ר' יוחנן אמר אף ליוחסין ואזדא ר' יוחנן לטעמיה דאמר סוקלין על החזקות [א'נ הכא באשתו עמו דאין צריך להביא ראיה כדאמר התם]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבידו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבידו </span>להאכילו בתרומה. </span> תימה איך נאמין אותו על תרומה בהאי מגו הא אין בידו להאכילו אחר מיתה וא'כ אין זה מגו כמו שמצינו ביש נוחלין  (ב'ב קכז:) גבי בכור ובפרק בתרא דקדושין (דף עח:) דתניא יכיר יכירנו לאחרים מכאן אמר רבי יהודה נאמן אדם לומר זה בני בכור כו' למאי הלכתא אי לתת לו פי שנים אילו בעי למיתב ליה מתנה מי לא יהיב ליה לא צריכא בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס אלמא אי לאו קרא לא הוה נאמן לפי שאין בידו וי'ל דלא דמי דהכא כיון דנאמן להאכילו בחייו משום דבידו סברא הוא דנאמן אפילו לאחר מיתה:  במסיח</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במסיח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במסיח </span>לפי תומו. </span>וא'ת ומנ'ל דהכי הוא דלמא ר' חייא העלה בן על פי אביו במסיח לפי תומו ורבי העלה אח ע'פ אחיו אפי' בלא מסיח ואר'י דמסתמא דבמאי דקתני בברייתא מילתא דרבי עשה רבי מעשה ועוד דאי אפשר דרבי העלה אח ע'פ אחיו ללויה אפילו בלא מסיח דהתם אין שייך לומר שבידו להאכילו מעשר למ'ד מעשר ראשון מותר לזרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מבית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מבית </span>הספר. </span>נקט שלא לומר שהוא עבד כדאמר בסוף פירקין  (לקמן דף כח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בתר דקנסינהו עזרא. </span>ולר'ע דקודם קנסא הוי דוקא ללוי בתר קנסא אף לכהנים אבל לר'א בן עזריה דמקמי קנסא הוי אף לכהן בתר קנסא הוי לכהן דוקא והא דמעשר ראשון חזקה לכהונה אתיא כר' אלעזר בן עזריה ולא כר'ע ויש שמוחקין אין ומפרשים דהא דקאמר בתר דקנסינהו עזרא הוי אפי' לר'ע דבתר קנסא הוי לכ'ע לכהן דוקא והוי כמו אלא ושיבוש הוא בידם דהא בכמה מקומות מוכיח דמעשר ראשון ללוי אף בתר קנסא כדתנן בפ' כל הגט (גיטין דף ל.)  המלוה מעות את הכהן ואת הלוי להיות מפריש עליהן כו' וכן התם בגמרא ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר לאביך בידי ובפ' הזרוע (חולין קלא: ושם) פריך מעשר ראשון דלוי הוא וכן בכמה מקומות והיינו כר'ע ועוד דלמ'ד קנסא לעניים היכי הוי חזקה לכהונה דאליבא דר'ע פליגי בס'פ יש מותרות (יבמות פו: ושם) דאיכא למ'ד קנסא לכהנים ואיכא למ'ד לעניים דלר' אלעזר בן עזריה הוי דוקא לכהן ואפי' לעשירים כמו קודם קנסא דלא קנסם עזרא שהרי עלו ולמ'ד קנסא לעניים משמע התם דוקא לעניים ולא לכהנים עשירים אפי' בימי טומאה דלית ליה דבימי טומאה עניים הוו ועניים דהתם אין לפרש עניי לויים דוקא ולא עניי ישראל וכהנים דא'כ נשתכרו עניי לויים במה שלא עלו ועוד דמשמע התם אילו הוו כהנים בימי טומאתם עניים לכ'ע הוו שקלי אע'ג דלענין חלוקת מעשר הוו כישראל דללוי ולא לכהן קאמר אלא לעניים בין עניי כהנים בין עניי לויים ולמ'ד מעשר ראשון מותר לזרים שקלי אפילו עניי ישראל אבל למ'ד אסור לזרים אין נראה שינתן לעניי ישראל כדי למוכרו דמילתא דאתי לידי תקלה לא אתקינו רבנן דאיכא למיחש דלמא אתי למיכליה [כדאמר בסמוך לא מיבעיא לר'מ דאמר אסור לזרים כו'] ולר'ע לא הפקיע עזרא את הלויים מכל וכל להשוותן לישראל וכהנים שלא יטלו עשירים לויים אלא עניי לויים בתורת עניות אלא ללויים בין עניים בין עשירים היו חולקים לעולם כדמוכח בכל הנהו שהבאתי שהיו נוטלין בתורת לויות ועוד דר'ג בספינה שנתן מעשר ראשון לר' יהושע בן חנניא (מעשר שני פ'ה מ'ט) אי בתורת עניות יהיב ליה אמאי לא יהב ליה נמי מעשר עני שהרי מעשר עני נתן לר'ע ומיהו יש לדחות דלעולם בתורת עניות נתן לו ומה שלא נתן לו מעשר עני לפי שהיו לו מאתים זוז דאינו נוטל במעשר עני כדתנן במסכת פאה (פ'ח מ'ח) אבל מעשר ראשון יטול אפי' יש לו מאתים זוז דהא איכא למ'ד דאפי' כהנים עשירים בימי טומאה עניים נינהו ועוד דלא רצה ליתן כל מתנותיו לעני אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתר </span>דקנסינהו עזרא. </span>לא אשכחן בהדיא בקרא דקנסינהו רק מצינו בעזרא (נחמיה י) והיה הכהן בן אהרן עם הלוים בעשר הלוים ואיכא למימר דה'ק כשיבאו הלוים לחלוק בבית הגרנות יבאו הכהנים עמהם ומיהו לר'א בן עזריה דבתר קנסא דוקא לכהן לא משמע מהאי קרא דליכא למימר עם הלוים דקאמר קרא היינו לקבל מהם מעשר ראשון משלהם דהא משלהם לא קנסם עזרא כדמוכח בפרק הזרוע (חולין קלא:) וי'ל דלר'א בן עזריה לא נמנעו הלוים מכל וכל מלילך לבית הגרנות לחלוק במעשר כדאמר בסמוך דלמא איקרי ויהיב ליה כל שכן בימי עזרא שעדיין לא פשט הקנס שהיו הולכים בבית הגרנות ולכך נאמר שילכו הכהנים עם הלוים ולמ'ד קנסא לעניים הא דכתיב והיה הכהן היינו בכהן עני ומשום דכהנים עניים שכיחי טפי לפי שאין כל כך עסוקים במלאכה אלא בעבודת בית המקדש וגם אין להם קרקעות נקט כהן וה'ה עניי ישראל למ'ד מעשר ראשון מותר לזרים וה'ר יוסף פירש מדכתיב (במלאכי ג) הביאו את כל המעשר אל בית האוצר דבית האוצר היה לשכה שתיקן עזרא לתת שם תרומת הכהנים כדכתיב בעזרא  (נחמיה י) וכיון שאומר להביא שם המעשר א'כ של כהנים הוא וקיימא לן (מגילה דף טו.) דמלאכי זה עזרא ולמ'ד לעניים נקט אל בית האוצר משום דכהנים עניים שכיחי טפי כדפרישית אי נמי אל בית האוצר לא ליתן לכהנים אלא לחלק לעניים וה'ר אלחנן הקשה דבסוף עזרא משמע שהמעשר היה ללוים דכתיב ואדע כי מניות הלוים לא נתנה (להם) ויברחו איש לשדהו הלוים והמשוררים כו' משמע שהלוים והמשוררים היו חולקים וצריך לומר דזה היה מקמי דקנסינהו עזרא אך קראי לא מוכחי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבי יוחנן דברי הכל אין ערער כו'. </span>נראה לר'י דר' יוחנן עיקר דבריו על משנתנו ולהכי לא קא משני הכא ה'מ היכא דאיכא חזקה דכשרות כו' כדמשני בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עג:) ואם תאמר והואיל ואמתני' קאי היכי פריך מיניה התם ובפרק קמא דגיטין (דף ט.) גבי גט דלמא הא דקאמר ר' יוחנן דלא מהני ערער דחד היינו היכא דאיכא עד אחד דמכשר דקתני מעלין לכהונה על פי עד אחד ויש לומר דהש'ס ידע דר' יוחנן אמסקנא דיבר דבתחלה היה קול ואח'כ בא עד אחד להכשירו ולהסיר הקול ואתו בי תרי ואמרי דבן גרושה ובן חלוצה הוא דבכי האי גוונא א'ר יוחנן דבעינן שנים אע'ג דהעד שהכשיר והקול כמאן דליתנהו דמי שהרי העד גרוע מן הקול אי לאו משום חזקה דמסייע ליה לבטל הקול שהרי הקול פוסל והעד אינו פוסל לרבי יוחנן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>ערער פחות משנים. </span>לאפוקי חד דלא הוי ערער אבל קול נמי פוסל בתחלה בתרומה קודם שבא העד המכשיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתא </span>עד אחד ואמר ידענא ביה דכהן הוא. </span>לא בעי למימר דפליגי אי מעלין ע'פ עד אחד כשהקול פוסל דפשיטא ליה להש'ס דלא פסיל קול לכ'ע כיון דאיכא עד וחזקה ועוד דקול לא הוי קרי עוררין:  ואסקיניה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואסקיניה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסקיניה. </span>וא'ת ולמאן דחייש לזילותא דבי דינא היכי אסקוהו כיון דאחתיניה מחמת הקול וליכא למימר דליכא זילותא דבי דינא אלא היכא שהורידוהו שתי פעמים כדמוכח בחזקת הבתים (ב'ב דף לב.) וי'ל דליכא זילותא דבי דינא אלא היכא שהורידוהו ע'י עדות אבל בהורדה שע'י הקול ליכא זילותא דב'ד ואע'ג דאמרינן (גיטין דף פא.)  גבי גרושה לכהן דלא מבטלים קלא היינו משום דאית ליה תקנתא אבל הכא דאי לא מסקינן ליה לעולם פסול מבטלין אי נמי בתרומה דרבנן הקילו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אנן </span>אחתינן ליה אנן מסקינן ליה. </span>פי' בקונטרס אע'ג דתרי ותרי נינהו אוקי תרי להדי תרי ואוקי גברא אחזקתיה וקשה לר'י דבפרק האומר בקדושין (דף סו. ושם)  קאמר גבי ינאי היכי דמי אילימא דתרי אמרי אשתבאי ותרי אמרי לא אשתבאי מאי חזית דסמכת אהני פירוש אהני דאמרו לא אשתבאי סמוך אהני ואמאי קאמר ויבוקש הדבר ולא נמצא והתם פי' בקונטרס דלא אמרי' אוקי תרי בהדי תרי ואוקי גברא אחזקיה דהא לא באו להעיד על אמו אלא על ינאי ולו לא היה חזקת כשרות ואין נראה לר'י דחזקת האם מהניא גם לינאי כדמשמע הכא ואמרינן נמי לעיל בפ'ק (דף יג. ושם)  לדברי המכשיר בה מכשיר בבתה ואפילו מאן דפסל בבתה היינו משום דמעלה עשו גבי זנות וגם אין לומר כמו שתירץ ר'ת דליכא למימר התם אוקמינן אחזקה לפי שכל הנשים היו בחזקת שבויות דא'כ היכי מייתי מינה ראיה על אשתו שזינתה בעד אחד דשאני התם דכל הנשים בחזקת שבויות אבל אשתו זינתה היא בחזקת היתר ונראה לר'י דתרי ותרי ספיקא דרבנן הוא ומדרבנן החמירו דלא מוקמינן לה אחזקה והכא בתרומה דרבנן הקילו ובפרק בכל מערבין (עירובין דף לה.) גבי תרומה ונטמאה כו' ספק הרי זה חמר גמל דברי ר'מ ומוקי לה רבה ורב יוסף בשתי כתי עדים הא דלא מוקמינן לה אחזקתה דלא נטמאת אע'ג דתרומה בזמן הזה דרבנן היינו משום דערובי תחומין דאורייתא לר'מ אי נמי שאני התם דאיכא ריעותא דהרי נטמאת לפניך ולא אמרינן השתא הוא דאיטמי אע'ג דגבי מקוה אמרינן השתא הוא דחסר ואתאי (נדה דף ב:) הכא דאיכא שתי כתי עדים לא אמרינן השתא הוא דאיטמי ובשנים אומרים מת ושנים אומרים לא מת דאמרינן לעיל (דף כב:) לא תצא ולא מוקמינן לה אחזקת אשת איש היינו משום דחזקה דאשה דייקא ומנסבא מרעה לה לחזקת אשת איש אע'ג דבשנים אומרים מת אמרינן בהאשה רבה (יבמות פז:) דמותרת לחזור לו וכיון דליכא חומרא בסוף לא דייקא מ'מ הכא כיון דמכחישין זה את זה איכא חומרא ובשנים אומרים נתגרשה ושנים אומרים לא נתגרשה דאמרינן נמי לא תצא אע'ג דלא דייקא וליכא נמי חזקה דאין האשה מעיזה פניה דשלא בפני בעלה מעיזה וכ'ש היכא דמסייעין לה עדים ויש לומר דמכל מקום דייקא לפי שיראה שיוזמו עדיה או יפסלו אותם בגזלנותא ובהאשה רבה (שם צג: ושם) גבי בעו מיניה מרב ששת עד אחד ביבמה מהו כו' אמר להו תניתוה אמרו לה מת בנך ואחר כך מת בעליך ונתייבמה ואח'כ אמרו לה חילוף הדברים תצא והולד ראשון והאחרון ממזר היכי דמי אילימא תרי ותרי מאי חזית דסמכת אהני דאסרי ליבם סמוך אהני דשרו לה וקשה דמאי פריך והא אית לן לאוקמי אחזקה דאסורה ליבם שמת בעלה תחלה כדאמרינן בפרק ארבעה אחין (שם דף לא. ושם) גבי נפל הבית עליו ועל בת אחיו כו' ועוד כיון דתרי ותרי ספיקא דרבנן הוא יש לאוסרה כדאמרינן גבי ינאי והתם לא דייקא כדאמרינן התם זימנין דרחמא ליה ליבם וי'ל דמ'מ מהני דיוקא דידה לענין דמרעה ליה לחזקת איסור ליבם והא דפריך נמי התם כו' ועוד ממזר ספק ממזר הוא אע'ג דבחזקת איסור ליבם היא מ'מ לא הוי ממזר ודאי דמהני דיוקא דידה כדפרשינן ועוד כיון דתרי ותרי ספיקא דרבנן אין לנו להעמידה על חזקתה ולהתירו בממזרת ורבינו יצחק בר ברוך פי' דלא אמרינן בכל הני אוקמא אחזקה לפי שהשנים שמוציאים אותו מחזקתו של היתר הם מעידים תחלה ומיד כשהעידו יצא מחזקתו ע'י עדותן ותו לא אמרינן אוקמא אחזקה ולהכי פריך לעיל מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא דשנים שאומרים נתקדשה העידו תחלה ובשנים אומרים נתגרשה אע'פ שהם העידו תחלה מ'מ היתה בחזקת אשת איש וכן ההיא דהאשה רבה ודינאי שנים המוציאין אותו מחזקתו באו תחלה ואין נראה לרבינו יצחק דהא הכא בשמעתין מוקמינן ליה אחזקה אע'ג דכבר פסלוהו השנים והוציאוהו מחזקתו ואין סברא שיועיל מה שעד אחד המכשיר העיד קודם ועוד דרב אשי משמע דבעי למימר דאפילו אתו שניהם לבסוף דמסקינן ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>ידי ממון מותרת לבעלה. </span>נראה דמותרת אפילו לבעלה כהן דלא חיישינן אפי' לאונסא משום דמרתתי להפסיד ממונם ולא דמי לשבויה וכן מוכח בגמרא דקאמר לא שנו אלא שיד ישראל תקיפה על העובדי כוכבים אבל יד העובדי כוכבים תקיפה על עצמן אפילו ע'י ממון אסורה לבעלה ועל כרחן היינו לכהונה מדקאמרי אף אנן נמי תנינא מההיא דריחקוה בני משפחתה והא לא שייך אלא לכהונה דבישראל לא שייך וריחקוה בני משפחתה דאינה אסורה אלא לבעלה ועוד ראיה דתנן בפ' שני דמסכת ע'ז (דף כב.) אין מעמידין בהמה בפונדקאות של עובדי כוכבים מפני שחשודים על הרביעה ורמינהו לוקחין מהן בהמה לקרבן לא קשיא הא לכתחלה והא דיעבד ומנא תימרא דשני בין לכתחלה כו' דתנן לא תתייחד אשה עמהם מפני שחשודים על העריות ורמינהו האשה שנחבשה ע'י עובדי כוכבים ע'י ממון מותרת לבעלה אלא ש'מ שני לן בין לכתחלה לדיעבד משמע דאין לחוש כלל שנבעלה דאי מותרת לבעלה ישראל קאמר דלא חיישינן שמא נתרצת אבל לבעלה כהן אסורה דחיישינן שמא נאנסה א'כ לא הוה מייתי מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>ידי נפשות אסורה לבעלה. </span>היינו אפילו לבעלה ישראל דחיישינן שמא נתרצת כדי למצא חן שלא יהרגנה דאי לבעלה כהן קאמר ואסורה שמא נאנסה א'כ הוה ליה למימר אסורה לכהונה אלא ודאי אפילו לבעלה ישראל אסורה וא'ת צנועות לישתרו דקודם לכן מסרן נפשייהו כדמשמע בריש מכילתין (דף ג:) גבי כל הנשאת ברביעי תיבעל להשר תחלה וצריך לומר דהכא חיישינן על כל אחת שמא אינה צנועה ואפילו נראית צנועה שמא אינה:  כאן</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>בכרכום של אותה מלכות. </span>פי' שיושבין בטח לפי שאין אחריהן מחנה ויש פנאי לנסך ולבעול אבל בלשת של מלכות אחרת שאימת מלכות שבאו בגבולה עליהם אין להן פנאי וכן פי' ר'ח ור'ת וכן מוכח בירושלמי ופריך כרכום של אותה מלכות אי אפשר דלא ערקא חדא מינייהו והוה לן למשרינהו לכולהו ולמיתלי לקולא דבשבויה הקילו כדאמרינן בסמוך אם יש מחבואה אחת מצלת על כל הכהנות כולן אע'ג דמספקא לן באינה מחזקת אלא אחת הכא פשיטא לן דשרו דהתם לא ודאי נחבאת אבל הכא ודאי ערקא ולפי' הקונטרס קשה טובא חדא דפריך נתלי לחומרא וגבי מחבואה תלינן לקולא ועוד דמה מתרץ דמהדר למתא כו' ואין אדם נכנס לשם והא קתני בלשת שנכנסה לעיר ועוד כיון דאההיא דע'ז פריך הוה ליה למימר אי אפשר דלא ערק חד מינייהו ונסך ועוד דהתם מפרש טעמא לפי שאין פנאי לנסך ולית ליה טעמא לפי שאין כרכום של אותה מלכות רוצה להשחית את בני העיר [ועוד מאי שנא שעת מלחמה משעת שלום] ויש ליישב לפי שיטת הקונטרס דרבי יצחק בן אלעזר לא אתי לשנויי מתני' אההיא דע'ז אלא אית ליה שינוייא דרב מרי ומתניתין דהתם נמי בכרכום של מלכות אחרת ולא בא אלא לפרושי מתניתין וכן משמע בפרק בתרא דע'ז (דף עא.) דפריך התם ממתניתין דהכא אמתניתין דבלשת ולא מייתי התם דרבי יצחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלך </span>באחד מהם ועשה טהרות. </span>להכי נקט ועשה טהרות דלענין האדם אנו מזקיקים שניהם לטבול ולהזות פן יבואו לידי טומאה ודאי אם יגעו שניהם בככר אחד לכך אומר להו זילו טבילו דהא נהרא קמייכו ועוד דמשום דבעי למתני  סיפא הזה וטבל טהור הלך בשני ועשה טהרות הרי אלו טהורות ואם קיימות הראשונים אלו ואלו תלויות ואם לא טהר בינתים הראשונות תלויות והשניות ישרפו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>נשאל זה בפני עצמו וזה בפני עצמו טהורות. </span>לא שיאכלם אדם אחד דאם כן יאכל ודאי טומאה דהכי אמרינן בשבועות בפ'ב (דף יט.) הלך בראשון ולא נכנס בשני ונכנס חייב דטמא הוא ממה נפשך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבא </span>לישאל עליו ועל חברו. </span>אין לפרש שבא לישאל בבת אחת דהתם מודו כולי עלמא דטמאות מכל שכן דבאו לישאל שניהם בבת אחת אלא מיירי ששאל על עצמו וטהרוהו ואח'כ בא לישאל על חבירו דמר מדמי ליה לבת אחת כיון ששאל על שניהם במעמד אחד ומר מדמי ליה לזה אחר זה כיון שטיהרוהו קודם והכא נמי כיון דשרו לכולהו כבת אחת דמי אף על פי שאין בא לפנינו אלא על אחת מ'מ הדבר ידוע לכל שהרבה כהנות היו והוי כאילו בא לישאל על כולם בבת אחת והכא מודו כ'ע ובחנם דחק בקונטרס לפרש כר' יוסי:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תתיחד עמו אלא בעדים. </span>פירוש בקונטרס משום גט ישן ולא פירש לטעמיה דפירש בגיטין (דף עג.) דבמהיום אם מתי מגורשת למפרע משעת נתינה ולא תתיחד עמו משום חשש קידושין כמו המגרש אשתו ולנה עמו בפונדקי בית הלל אומרים צריכה הימנו גט שני (שם דף פא.) [ולא שייך גט ישן כלל לפירוש דהתם] וכן משמע התם בגמרא אבל לרבינו תם דמפרש מה היא באותן הימים קאי אמהיום אם מתי ונעשה כאומר מעת שאני בעולם שאין דעתו לגרשה אע'פ שאומר מהיום אלא שעה אחת לפני מיתתו הוי טעמא משום גט ישן ובתוספתא משמע כפי' רבינו תם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שפיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפיר </span>קאמר לך דכתיב ויכר יוסף. </span>זה שבא נולד כאן והלך עם אביו למדינת הים ועתה כשחזר ואמר לא ידענא לך מיחזי כשיקרא כי היה לו לידע אם הוא אחיו אם לאו כיון שמכירו קודם להכי קאמר רב חסדא דשפיר קאמר ליה שאינו מכירו כדאשכחן ביוסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה אית לי סהדי ומסתפינו מיניה דאיניש אלמא הוא. </span>נראה לר'י דמיירי שהביא עדים ואומרים אותו עדות שאתה שואל לא נאמר (ד) לך כלום עליו דרגלים לדבר שהוא אלם אמר ליה זיל כו' פי' לך הבא אותם עדים עצמם שיראים להעיד (ה) עליך שיעידו שאינו אחיך או שיאמרו שאינם יודעים אם הוא אחיך אם לאו וקאמר השתא נמי כיון שיראים ממנו ישקרו לומר אינו אחיו או שאינן יודעין אם הוא אחיו אבל אם אין רגלים לדבר אין נראה כלל שיהא נאמן לומר דגברא אלמא הוא דאם לא כן כל אדם יאמר על חבירו שהוא גברא אלמא ויביא הוא עדים ואם לא יביא יפסיד ועוד דקאמר השתא נמי אתו ומסהדי אטו משום דמסתפו מיניה הני סהדי מסתפו מיניה כולי עלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 27
dfh: b
trm: לא עבדי.
txt:
<span class='five'>לא עבדי. </span>שישתקו ולא יעידו האמת ועוד שיאמרו שקר וכן גבי שפחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>במסיחה </span>לפי תומה. </span>ואפילו הכי היא ובעלה אינן נאמנין אע'ג דיוחנן אוכל חלות (לעיל דף כו.) היה נאמן על עצמו במסיח לפי תומו הני מילי לתרומה אבל הכא מעלה עשו ביוחסין [אומר ר'י דמסיח לפי תומו אינו כשר אלא לעדות אשה א] דרבנן כדאמר ביבמות והכא בשבויה הקילו] :  ואם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span> היה כהן לא תדור עמו במבוי . דכיון דפנויה היא קיל ליה אבל אם נישאת אין צריך להרחיק אלא כדי שכונה דהיינו ג' בתים כדאמרינן בסוף פרק קמא דע'ז (דף כא.)  דכיון דנישאת חמירא ליה אפי' לכהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כפר </span> קטן נידון (ג) כשכונה. וטעמא לפי שאין בני אדם מצוין שם ורגיל יותר לבא אצלה ודווקא כפר קטן אבל כפר בינוני לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>רב </span>הונא אמר נגודי מנגדינן להו. </span>נראה לר'ת דלרב הונא נמי משמתינן וגם מנגדין שכל אחד מחמיר מחבירו ואם הוא אומר דנגדינן ליה בלא שמתא הוה מיקל טפי כדאמרינן במועד קטן (דף יז.) ובפרק מקום שנהגו (פסחים נב.)  במערבא כי מחייב צורבא מרבנן מימנו אנגידא ולא מימנו אשמתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>נאמנין להעיד בגודלן מה שראו בקוטנן. </span>משמע דבקוטנן לא מהימן אפילו בדרבנן דהא מוקי לה בגמרא בתרומה דרבנן וקשה לריב'א דאמר בפ'ק דפסחים (דף ד: ושם)  דנאמנים על בדיקת חמץ אפי' נשים ועבדים וקטנים ופריך מידי מששא אית בהו ומשני הואיל ובדיקת חמץ דרבנן הימנוהו רבנן בדרבנן וי'ל דהתם היינו טעמא משום דבדיקת חמץ הוא בידו לכן נאמן אפילו קטן בדרבנן אבל קשה דהיכא דבידו אפי' בדאורייתא אשה מהימנא דבפרק המדיר (לקמן דף עב. ושם) תנן (ד)  וקוצה לה חלה ובניקור מעשים בכל יום שאנו סומכין עליהן וי'ל דבירושלמי מפרש דבדיקת חמץ הוא טורח ונשים עצלניות הן ולהכי אי לאו דבדיקת חמץ דרבנן לא הוו מהימני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שיש גדול עמו. </span> לא קאי אתרומה דבתרומה סגי בא' כיון דאין מעלין מתרומה דרבנן ליוחסין דלהכי מוקי לה בתרומה דרבנן דבתרומה דאורייתא כיון דסבר תנא דידן דמעלין ממנה ליוחסין כדאמרינן לקמן אינו נאמן אפי' יש גדול עמו הלכך בתרומה סגי באיהו לחודיה וכל היכא דבעינן תרי מדרבנן סגי בהוא ואחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קיום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קיום </span>שטרות דרבנן. </span>תימה כיון דמדאורייתא אפילו אין עדים שיכירו חתימת העדים השטר כשר א'כ כל אדם שירצה יזייף ויכתוב ויחתום מה שירצה ויגבה ממנו והכא אור'י דאיכא למימר כגון שלוה מודה שכתבו וטוען שהוא פרוע וקסבר האי תנא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו והאי קיום הוי ודאי מדרבנן אי נמי כגון שנתקיים משדה אחת או משתי שדות ויוצא מתחת ידי עצמו דאמר לעיל (דף כ.) דחיישינן שמא זייף ומיהו בריש גיטין (דף ג. ושם)  מוכח דאפילו היכא דאין מכירין החתימה כלל הוי מדאורייתא כמי שנחקרה עדותן בב'ד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>עבד כהן הוא. </span>פי' ועכשיו נשתחרר ונוטל שלא כדין וקשה לרבינו יצחק דבפ' נושאין על האנוסה (יבמות דף צט: ושם) מפרש הש'ס הא דאין חולקין תרומה לעבד משום דלמא אתי לאסוקיה ליוחסין מה צריך להאי טעמא הוה ליה למימר דאין חולקין אפי' אין מעלין שמא ישאל גם אחר שישתחרר כדפריך הכא הש'ס וכן מפרש התם הש'ס דאין חולקין לאשה בלא בעלה משום גרושה ומאי טעמא נמי דמאן דאמר חולקין וי'ל דלא שכיחא כולי האי שישאל תרומה אחר שישתחרר לא בתורת עבד ולא בתורת כהן כי ירא פן יבדקוהו ויתברר שהוא עבד ויוציאו עליו קול עבדות ולא חיישינן נמי פן ימכרנו רבו לישראל וישאל תרומה שהרי מזונותיו על רבו ואין אדם חוטא ולא לו וכולי האי לא חיישינן שמא יאמר לו רבו ישראל צאי מעשה ידיך במזונותיך:  תנן</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>כמאן דאמר אין חולקין לעבד כו'. </span>ואם תאמר והא לא קאמר רבי יהודה דאין חולקין אלא בתרומה דאורייתא דמעלין ממנה ליוחסין אבל מתני' דאוקמינן בתרומה דרבנן דאין מעלין ממנה ליוחסין מודה דחולקין לעבד בלא רבו ואם כן אכתי תקשי ודלמא עבד כהן הוא ולאו מלתא היא דמתניתין איירי שפיר שמעיד שחלק לו תרומה דאורייתא אלא שאינו נאמן להאכילו אלא בתרומה דרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>בהמתן של צדיקים. </span>מפורש במקום אחר (גיטין דף ז. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושהמקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושהמקום </span>הזה בית הפרס. </span>ולא יותר ובא לטהר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנפח.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנפח. </span>בדיעבד אם עשה כבר טהרות אבל בדיקה דלכתחלה מפרש במשנה (אהלות פי'ח מ'ד) כיצד בודקין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בית </span>הפרס דרבנן. </span>נראה דאפי' במקום הקבר מקילין כמו בשאר שדה ואין לומר דמקום הקבר מטמא באהל ומביא רבינו יצחק ראיה מדתניא בפ'ק דמועד קטן (דף ה:) מצא שדה מצויינת ואינו יודע מה טיבה יש בה אילנות בידוע שנתחרש בה קבר אין בה אילנות בידוע שאבד בה קבר ומאי נפקא מינה כיון שעתה אינו יודע מקום הקבר בין נחרש בין אבד אלא שמע מינה דמקום הקבר טהור כשנחרש ובית הפרס להכי הוי דרבנן משום דהוי ספק טומאה ברשות הרבים אע'ג דבעלמא טיהרו חכמים ספק טומאה ברה'ר היינו היכא שהטומאה מבוררת ולא נולד הספק אלא באקראי ופעם אחרת לא יטמא כיון שמקום הטומאה ידוע אבל הכא שלעולם השדה בספק לא רצו לטהר אע'ג דמדאורייתא טהור:  הדרן עלך האשה שנתארמלה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלו </span>נערות. הבא על הנתינה. </span>פי' בקונטרס דדוד גזר עליהם שלא לבא בקהל והיינו משום עבדות כדאמרינן בהערל  (יבמות עח: ושם) ואין נראה לר'ת דהא משמע בגמרא (ע'ב) דנתינה הויא דאורייתא דקאמר ממזרת ונתינה איכא בינייהו למ'ד ראויה לקיימה כו' משמע דהויא דאורייתא דהא בקראי פליגי ובריש יש מותרות  (שם דף פה: ושם) אמרינן ממזרת ונתינה איכא בינייהו מ'ד דאורייתא הא נמי דאורייתא ועוד דתנן (מכות דף יג.) אלו הן הלוקין ממזרת ונתינה לישראל משמע דלקי עלה מדאורייתא דומיא דכל הנך דחשיב התם ומיהו איכא למימר דבכל הנהו נקט נתינה אגב ממזרת וכן צריך לומר ע'כ לרבא למאי דס'ד בהערל (יבמות דף עו. ושם) דבגירותן לית להו איסור חתנות ומ'מ אין נראה לר'ת פירושו דהא מסיק רבא בהערל (ג'ז שם)  דבגירותן אית להו איסור חתנות וכל היכא דחשיב נתינה בהדי ממזרת איירי בגירות כמו הכא דבנכריותה לית לה קנס כדאמרינן לעיל בפ'ק  (דף יא. ושם) יהבינן לה קנס ואזלה ואכלה בנכריותה וכן בקדושין בפרק האומר (דף סו:) תנן כל מקום שיש קדושין ויש עבירה כגון ממזרת ונתינה כו' ועוד לפירוש הקונטרס כיון דעבדות ממש גזר עלייהו שמתוך כך נאסרו לבוא בקהל משום לא יהיה קדש א'כ אמאי יש לה קנס הא תנן בהדיא במתניתין דשפחה אין לה קנס ואי משום דנתינה מנטרא נפשה הא אמרינן בירושלמי דשפחה אפילו משומרת אין לה קנס ועוד דתנן בפרק עשרה יוחסין (שם דף סט.) דחרורי ונתיני מותרים לבא זה בזה ואמאי והא חרורי אסירי בשפחה כדתנן (גיטין דף מא.) לישא שפחה אינו יכול ומיהו הא י'ל דלאו ממש גזר עלייהו עבדות לאסור בלא יהיה קדש ונראה לר'ת דנתינה אסורה דאורייתא משום לא תתחתן כדמסיק רבא בהערל (יבמות דף עו. ושם)  ודוד לא גזר עלייהו אלא שיעבוד ולאו לאוסרן בבנות ישראל דהא אסירי וקיימי מלאו דלא תתחתן אלא כדי שלא יטמעו בישראל והא דגזר בהו טפי מבשאר פסולי קהל משום דהוו אומה שלימה והא דקאמר התם כל מי שיש בו שלשה סימנים הללו ראוי לידבק בהן לא לישא מהן אלא להיות בן חורין כמותן וכן הא דקאמר התם בימי רבי בקשו להתיר נתינים א'ר אם חלקנו נתיר חלק מזבח מי יתיר לא שהיו רוצים להתירם לבא בקהל דהא מדאורייתא אסירי אלא בקשו לפטרן מעבדות להיות בני חורין ואמר להו רבי דאין יכולין להפקיע חלק מזבח ואע'ג דקיימא לן דהפקר ב'ד היה הפקר היינו לצורך אבל זה אינו צורך כל כך ומיהו בירושלמי משמע כפי' הקונט' בפ' עשרה יוחסין דקאמר התם נתינים יהושע ריחקם כלום ריחקם אלא משום פסול משפחה דא'ת משום פסול עבדות אלא מעתה הבא על הנתינה לא יהיה לה קנס משמע משום דיהושע גזר עליהם נפסלו מלבא בקהל וגזרת יהושע ודוד הכל גזירה אחת היא כדמוכח בהערל (שם דף עט.) ומיהו בירושלמי איכא למימר דסבר כמו שהיה ס'ד דרבא מעיקרא בהערל דבגירותן לית להו איסור חתנות ועוד י'ל דריחקן היינו שלא יטמעו בהן והא דאמרינן בהאומר בקדושין (דף סח: ושם) נכרית מנא לן דלא תפסי בה קדושין דכתיב לא תתחתן בם אומר ר'ת דאסיפיה דקרא סמיך ובתו לא תקח לבנך אבל רישיה דקרא מיירי בגירות וכענין זה מצינו בהערל (יבמות דף עט.) דפריך גבי בני שאול והכתיב לא יומתו אבות על בנים וע'כ לא פריך אלא מסיפא דקרא איש בחטאו יומתו דרישא דקרא מוקמינן ליה לפסול קרובים לעדות בפרק החובל  (ב'ק דף פח.) ובפרק זה בורר (סנהדרין דף כז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הכותית. </span>פירש בקונטרס דקסבר כותים גירי אריות הן וישנן בלאו דלא תתחתן וזהו לפי שיטתו כדסלקא דעתין מעיקרא בהערל (יבמות דף עו. ושם) דבנכרותן אית להו איסור חתנות ומה שפי' דקסבר כותים גירי אריות הן ל'נ לרבינו יצחק בן רבינו מאיר דא'כ עובדת כוכבים היא ועובדת כוכבים אין לה קנס כדפריך בפ'ק (לעיל יא.) יהבינן לה קנס ואזלה ואכלה בנכריותה ועוד דבגמרא מוקי מתני' כר'מ ור'מ אית ליה דגירי אמת הן ואע'ג דכולה מתניתין לא אתיא כר'מ דהא בתו אמר בגמרא דלא אתיא כוותיה מ'מ בהא דסבר דגירי אמת הן אתיא כוותיה דהא בשור שנגח ד' וה' (ב'ק דף לח: ושם) מסקינן דשור ישראל שנגח שור של כותי פטור משום דקנס הוא דקניס רבי מאיר בממונם אע'ג דמן הדין חייב דגירי אמת הם ופריך ממתני' דהכא דכותית יש לה קנס ואי ס'ד דקנס הוא שקנס ר'מ בממונם ה'נ לקנוס כו' אלמא דמתניתין דהכא סברה דגירי אמת הן וא'ת אם כן מאי קמ'ל פשיטא דיש לה קנס דישראלית גמורה היא וי'ל דס'ד דלא יהבינן לה קנס שלא יטמעו בהן וא'ת למ'ד בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עו.)  דפסול כותים משום דעבד ושפחה נטמעו בהן אמאי יש לה קנס נימא לה אייתי ראיה דלאו שפחה את ושקילי לשמואל דאמר (ב'ק דף מו:)  אין הולכין בממון אחר הרוב ואפילו לרב אי דאזיל איהו גבה ה'ל קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי ויש לומר דכל אחת מוקמינן לה אחזקת אבהתא שהיו כותים אע'ג דלענין פסול לא מוקמינן לה אחזקתה לענין קנס מוקמינן להו שלא יהא חוטא נשכר ואם תאמר  ואמאי לא חשיב נמי אלמנה לכ'ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט וי'ל דבפסול כהונה לא קמיירי והא דלא תני מצרי ואדומי משום שיש להם היתר [א'נ לא חשיב אלא חייבי לאוין] אבל קשה דליתני מחזיר גרושתו משניסת ונבעלה שלא כדרכה ואע'ג דאמרי' בפ' עשרה יוחסין (קדושין עח.) הכל מודים שאם בעל ולא קידש שאינו לוקה מ'מ לר'ע דאמר אין קדושין תופסין במחזיר גרושתו ליתני ועוד הוה מצי למיתני יבמה לשוק [ועבד הבא על הכותית הולד ממזר ויש לה קנס. ת'י] וי'ל דתנא ושייר ואע'ג דבפ'ק דקדושין (דף טז:) דייק תנא תני אלו ואת אמרת תנא ושייר הכא דתני בסיפא ואלו שאין להם קנס לא שייך למידק הכי כדאשכחן בפרק המזבח מקדש (זבחים דף פד.) דקתני ואלו פסולן בקדש ואלו שאין פסולן בקדש ומשייר ברישא ובסיפא ועי'ל דהכא לא חשיב אלא פסולי קהל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והבא </span>על הגיורת. </span>חילקן לשנות חייבי לאוין לחודייהו וגיורת ומשוחררת דכשירות הן לחודייהו וחייבי כריתות לחודייהו משום דבעי למיתני סיפא אע'פ שהם בהכרת כו' אבל באלו הן הלוקין (מכות יג.) לא תני אלא הבא אחד על כולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>אשת אחיו. </span>פר'ח דפריך בירושלמי אשת אחיו ולא יבמה היא לו וזקוקה לו ומה קנס וכרת שייך בה ומשני בשיש לו בנים מאשה אחרת ואיירי במת מן האירוסין והוא הדין דהוה מצי לאוקמה כשגירשה וקשה לר'י ב'ר אברהם לרב פפא דמוקי הך מתניתין במפותה בפרק בן סורר (סנהדרין דף עד. ושם) תקשי דהיכי מצי לאוקומי הכי הא נתארסה ונתגרשה קנסה לעצמה (לקמן דף לח.) וכיון דלעצמה מפותה אין לה קנס כדאמרינן בגמרא (לקמן מ.) ובריש נערה משום דמדעתה עבדה וכ'ת דקסבר תנא דמתניתין כר'ע דברייתא דקנסה לאביה הוי אם כן אכתי תיקשי ליה סיפא דקתני (שם לו:) הבא על בתו פטור משום דקם ליה בדרבה מיניה תיפוק ליה דקנסה לאביה הוי דאי לעצמה תיקשי ליה דמחלה וממה נפשך תקשי סיפא ומיהו בירושלמי מוקי לה כשבא עליה עד שלא מת ומת והוא הדין עד שלא בגרה ובגרה ולמאי דאמר בירושלמי דמפותה אינו פטור אלא מבושת ופגם אבל קנס אינה יכולה למחול אתי שפיר ומיהו בש'ס דידן משמע דאין לה אפי' קנס דמוקי הא דאלו הן הלוקין לקמן בגמ' (דף לב.) ביתומה ומפותה שאין לה קנס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נערה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נערה </span>אין קטנה לא. </span>תימה מנא ליה דלמא לא אתי למעוטי אלא בוגרת דהא משמע בס'פ ארבע מיתות (סנהדרין דף סו:)  גבי הא דתנן אינו חייב אלא עד שתהא נערה בתולה מאורסה דאי הוה תני אלא על נערה בתולה כו' הוה מוקמינן לה אפילו כרבנן ולא הוה אתי למעוטי קטנה אלא בוגרת ותירץ ריצב'א דאסיפא דמתניתין סמיך דתנן (לקמן דף מ:) כל מקום שיש מכר אין קנס:  נערה</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נערה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נערה </span>נערה הנערה. </span>פי' רבינו חננאל דמחד נערה דריש כולה מלתא נער נערה הנערה ואין נראה לר'ת דלא כתיב נערה מלא בה'א אלא ההוא דמוציא שם רע לחודיה כדמוכח בסוף פרקין ועוד הקשה רבינו יצחק מה צריך חד לגופה הא איכא נערה אחרינא בפרשה אלא פי' הקונטרס עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתולה </span>בתולות הבתולות. </span>כאן נמי פר'ח דמחד קרא נפקי כולהו ואין נראה דלא צריך חד לגופיה דבתולה אחרינא כתיב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחד </span>לאיתויי חייבי לאוין. </span>הקשה ר'י בן רבינו מאיר אכתי נימא חד לאתויי חייבי עשה וחד לאתויי חייבי לאוין ואכתי חייבי כריתות מנא לן ותירץ דלחייבי לאוין ועשה לא צריך אלא חד קרא דהא אי לאו דכתיב ולו תהיה לאשה דמשמע שיש בה הויה וראויה לקיימה לא הוה צריך קרא לרבויינהו הלכך מחד ריבויא מרבינן אין ראויה לקיימה דהיינו חייבי עשה וחייבי לאוין כיון דאית בהו הויה ואידך ריבויא לחייבי כריתות ולמאן דאמר אין קדושין תופסין בחייבי לאוין הוי חד ריבויא לחייבי עשה ואידך לחייבי לאוין וחייבי כריתות וא'ת ולשתוק מלו תהיה לאשה ולא יצטרך להנך ריבויי וי'ל דאיצטריך למידרש ולו תהיה לאשה מדעתה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אייתרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אייתרו </span>להו תרי כו'. </span>וחד ריבויא כתב באונס וחד במפתה וא'ת ומנא לן דחד לאתויי חייבי כריתות אימא דתרוייהו אתו לרבויי חייבי לאוין וחד לאונס וחד למפתה וי'ל דלהא לא צריך דמגזרה שוה ילפינן אונס ומפתה מהדדי:  ת'י [ולאפוקי מהאי תנא. פי' תנא דברייתא אבל מפיק מתרוייהו תנאי שמוזכרים בברייתא]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>עקיבא דאמר כו'. </span>ואף ע'ג דר'ש התימני פליג בהדיא אר' עקיבא בהחולץ (יבמות דף מד. ודף מט.) הכא לר'ש בן מנסיא פריך דאי סבר כר'ע מאי בינייהו פי' בינו לר'ש התימני דמדנקט ראויה לקיימה ולא נקט שיש בה הויה משמע דיש שאין ראויה לקיימה ויש בה הויה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חילולין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חילולין </span>הוא עושה ואינו עושה ממזרים. </span>משמע דהא בהא תליא דכיון דלא הוי ממזר קדושין תופסין וכן משמע בפרק החולץ (שם דף מה:) מה אשת אב דלא תפסי בה קדושין והוולד ממזר כו' [ור'ע נמי משום דיליף בהחולץ דיש ממזר מחייבי לאוין קאמר דאין קדושין תופסין בחייבי לאוין] ותימה דלרבי יהושע אע'ג דאין ממזר מחייבי כריתות כדיליף בשילהי החולץ (שם דף מט.) מודה דאין קדושין תופסין בחייבי כריתות כדפריך ס'פ ר'ג ביבמות (דף נג. ושם) איצטריך לאשמעינן דאין קדושין תופסין בחייבי כריתות ובפ' החולץ (שם דף מד: ושם) קאמר דלרבי יהושע פגום מיהא הוי מחייבי כריתות משום דעשאה זונה וזונה לא הויא אלא מהנהו דלא תפסי בה קדושין כדמוכח בתמורה  (דף כט: ושם) וקאמרינן נמי בהחולץ (יבמות דף מד: ושם) הכל מודים בכותי ועבד הבא על בת ישראל הוולד ממזר מאן הכל מודים שמעון התימני דאע'ג דאמר אין ממזר מחייבי לאוין ה'מ חייבי לאוין דתפסי בהו קדושין אבל כותי ועבד כו' ולא קאמר מאן הכל מודים ר' יהושע דאע'ג דאמר אין ממזר מחייבי כריתות ה'מ חייבי כריתות דתפסי בהו קדושין כו' אלמא דלר' יהושע אין קדושין תופסין בחייבי כריתות ואפ'ה לא הוי ממזר ולהכי לא מצי למימר דמודה בכותי ועבד ויש לומר דלר'ש התימני ולר'ע ודאי הא בהא תליא דליכא מידי דלא תפסי בה קדושין והוולד כשר רק שהוא דומה לאשת אב אבל לר' יהושע אע'ג דאין קדושין תופסין בחייבי כריתות כדילפי' בסוף האומר (קדושין סח. ושם) לא הוי ממזר אלא מחייבי מיתות ב'ד כדיליף ר' יהושע בסוף החולץ (יבמות מט. ושם) אבל קשה דא'כ לר' יהושע אין קדושין תופסין באלמנה לכ'ג לרבא דאמר בפ'ק דתמורה (דף ד: ושם) כל דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני דהתם פריך ליה והרי אלמנה לכ'ג דקאמר רחמנא לא יקח ותנן כל מקום שיש קדושין ויש עבירה כגון אלמנה לכ'ג כו' ומשני אמר לך רבא שאני התם דא'ק לא יחלל חלולין הוא עושה ואינו עושה ממזרים ולר' יהושע ליכא לשנויי הכי וא'ת בקדושין בסוף האומר  (דף סז: ושם) כי משכח דלא תפסי קדושין באשת אב מאי פריך התם ואימא תרוייהו באשת אב הא לכתחלה הא דיעבד אמאי לא יליף מינה דכל היכא דהוי ממזר לא תפסי בה קדושין כיון דהא בהא תליא כדפירשנו וי'ל דאכתי לא שמעינן ממזרות בשאר חייבי כריתות כל כמה דלא מייתי התם היקישא דר' יונה דמלא יקח ולא יגלה דאיירי באשת אב ובשומרת יבם של אביו לא שמעינן מינה ממזרות באשת איש ובאחות אשה דיש היתר לאיסורן וכל דכוותייהו אבל לבסוף דמייתי היקישא דרבי יונה התם איכא למילף בעלמא כדפירשנו:  (וכן משמע בפרק ד' מיתות דליכא מאן דפליג דבחייבי כריתות לא תפסי קדושין וט'ו נשים דפוטרות צרותיהן מן החליצה ואי קדושין תופסין בחייבי כריתות א'כ היו עולין לחליצה כמו חייבי לאוין כדאמר התם בפ'ב מסתברא חייבי לאוין תפסי בהו קדושין ולכך עולין לחליצה וההיא מתני' אתיא ככ'ע דהא קאמר עלה דבפלוגתא לא קא מיירי: מאי בינייהו. תימה אמאי לא קאמר איכא בינייהו סוטה שאירסה וזינתה תחתיו שלא כדרכה וגירשה דאית בה הויה לכ'ע כדאמרינן בסוף החולץ הכל מודים בבא על הסוטה שאין הוולד ממזר):  אי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לאפוקי מדרבי סימאי קאתי. </span>תימה תיפשוט דרבי ישבב טעמא דנפשיה קאמר אליבא דמ'ד בפ'ק דיבמות (דף יא. ושם) הבא על יבמתו וחזר ובא אחד מן האחים על צרתה בעשה דהא תנן בפרק ר'ג (יבמות דף נ.) ר'ג אומר דאין בעילה אחר בעילה ע'כ רבי ישבב טעמא דנפשיה קאמר והוי התם כר' ישבב דאין קידושין תופסין בחייבי עשה ולהכי אין אחר בעילה כלום כדאמר התם בגמרא אמתני' דאין אחר חליצה כלום אמר רב הונא אמר רב זו דברי ר'ע דאמר דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין ומסתמא הכא אליבא דכ'ע מספקא ליה אי טעמא דנפשיה קאמר אי לאו לכך נראה לר'ת דגרסי' בפ'ק דיבמות (דף יא.)  חד אמר בלאו ובלא זה מוכיח ר'ת בההיא שמעתא דל'ג בעשה וכן פר'ח דהיינו לאו שחלץ לאחת דאמר קרא אשר לא יבנה כיון שלא בנה שוב לא יבנה אחרת ה'נ כיון שבנה שום יבמה לא יבנה אחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו בעולה לכ'ג. </span>פי' בקונט' בעולה שלא כדרכה וקשה דפלוגתא דר'מ ורבי אלעזר היא בפרק הבא על יבמתו (יבמות דף נט. ושם) אי כשירה לכ'ג וה'ל למימר ולר'מ דאמר כשירה לכ'ג מאי איכא למימר כדקאמר ולר'ע דאמר כו' ואור'י דמר'ע פריך שפיר כדי לאוקומי ר'ש בן מנסיא שהוא בתרא כר'ע שהיה רבו אבל בהא לא חייש אי פליג ר'מ אר'ש בן מנסיא ור'ח פי' דהכא לא מיירי בבעולה מאחר אלא בכ'ג שאנס בתולה גמורה ולא חשיבה ראויה לקיימה אע'ג דאמר בהבא על יבמתו אנוסת עצמו ומפותת עצמו לא ישא ואם נשא נשוי מ'מ כיון דלכתחלה לא ישא לא חשיבה ראויה לקיימה דהאי לא ישא הוי מן התורה אף ע'ג דאם נשא נשוי ה'נ אמר בוגרת ומוכת עץ לא ישא ואם נשא נשוי אע'ג דהוי מן התורה כדמוכח התם ועוד דקאמר התם מתיב רבא ולו תהיה לאשה באשה הראויה לו פרט אלמנה לכ'ג היכי דמי אילימא בכדרכה מאי איריא משום אלמנה תיפוק ליה דהויא לה בעולה משמע דבעולת עצמו אסורה לו מן התורה ור'ת לא פירש כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים בבא על הנדה שמשלם קנס. </span>תימה לר'י מנלן דר'ש בן מנסיא מודה בה דלמא כר' נחוניא בן הקנה ס'ל דחייבי כריתות פטורים מן התשלומין ומיהו ר'ש התימני ע'כ לית ליה דר' נחוניא מדאיצטריך למעוטי חייבי כריתות מולו תהיה לאשה אשה שיש בה הויה דע'כ לא איצטריך למעוטי אלא חייבי כריתות דחייבי לאוין ס'ל בסוף החולץ (יבמות דף מט. ושם) דאית בהו הויה אבל מר'ש בן מנסיא קשה מנלן דלית ליה דר' נחוניא ועוד אפי' ר'ש התימני דלמא אית ליה דר' נחוניא ואיצטריך למעוטי מולו תהיה לאשה  יבמה לשוק דאין קידושין תופסין בה לכ'ע כדאמר בהאשה רבה (שם דף צב: ושם) וי'ל דרב חסדא ס'ל דאין שום תנא סובר כרבי נחוניא ולה'ק ולאפוקי כו' ובקונט' פירש דאמתני' קאי דמפקא מדר' נחוניא ותימה מנ'ל דמפקא מיניה דלמא מודה ר' נחוניא דחייבי כריתות יש להן קנס דרבינהו קרא חד לחייבי לאוין וחד לחייבי כריתות ולר'ע ניחא דמפקא מתני' מדר' נחוניא דכיון דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין איכא לאוקומי הנך תרי ריבויי חד לחייבי עשה וחד לחייבי לאוין אבל חייבי כריתות לר' נחוניא לא ונראה לרשב'א לתרץ דע'כ מפקא מתני' מר' נחוניא דלר' נחוניא אין חילוק בין חייבי כריתות לחייבי מיתות ב'ד או מאסון אסון או כדדריש רבא כרת שלי כמיתה שלכם ואם יש קנס לר' נחוניא בחייבי כריתות יש ג'כ בחייבי מיתות ב'ד ומתני' קתני בא על בתו פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>בידי שמים חוץ מצינים פחים. </span>והא דאמרי' (שבת דף לב.) לעולם אל יעמוד אדם במקום סכנה אלמא יכול לשמור עצמו מן הפורענות וכן קיר נטוי דאסור לעבור תחתיו התם מן הפשיעה יכול לשמור עצמו דהא ודאי שבידו להמית עצמו אבל כשמביאין עליו מן השמים באונס אי אפשר לו לשמור אבל צינים פחים לעולם אל יבואו עליו באונס אם רוצה ליזהר וא'ת והא דרשינן (ב'מ דף קז:) והסיר ה' ממך כל חולי זה צינה אלמא דבידי שמים הוא וי'ל דהיינו שיחם הקב'ה עולמו או יתן לו מלבושים ולא יצטרך ליזהר וא'ת והא פחים בידי שמים הוא כדאמרי' בבראשית רבה בפרשה ט'ו א'ל אנטונינוס לרבי צלי עלי א'ל רחמנא שיזבך מצינתא א'ל דא צלותא היא יתיר חד כסו וצינתא אזלא א'ל תשתזב משרבא א'ל הא כדו צלותא דכתיב אין נסתר מחמתו וי'ל דקרא כתיב בעוברי דרכים או במלחמה כדרך שהמלכים עושים דבדרך אין אדם יכול ליזהר מן החום אבל אם רוצה לישב בביתו יכול להזהר שישב בבית של אבנים או יכנס במרתף ויש מפרשים דצינים פחים חדא מילתא היא כלומר צינים שהם פחים לאדם לשון פח ומוקש ואינו כן דבפ'ק דמסכת ע'ז (דף ג: ושם) מייתי לה [אהא דכתיב ותעשה אדם כדגי הים מה] דגים שבים כיון שקדרה עליהן חמה מיד מתים [אף בני אדם כיון שקדרה עליהם חמה מיד מתים] והא דאמר (ברכות דף לג:) הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים אין ענינו לכאן דהתם קאי על הולד במעי אמו (נדה טז:) שגוזרין אם יהא עני או עשיר גבור או חלש טפש או חכם אבל צדיק ורשע לא והכא מיירי במאורעות הבאות על האדם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיום </span>שחרב בית כו'. </span>וא'ת אמאי לא נקט מ' שנה קודם שחרב בהמ'ק דמ' שנה קודם חורבן גלתה סנהדרין כו' שלא דנו דיני נפשות וי'ל דלפעמים לצורך שעה היו חוזרין סנהדרין ללשכת הגזית ולהכי לא פסיקא ליה למיתני מ' שנה קודם חורבן וא'ת א'כ מאי פריך בפרק היו בודקין  (סנהדרין דף מא.) גבי מעשה ובדק ר' יוחנן בן זכאי בעוקצי תאנים ופריך מי הוה בסנהדרין והא תניא כל שנותיו של רבן יוחנן בן זכאי מאה ועשרים שנה מ' עסק בפרקמטיא ומ' למד ומ' לימד ותניא מ' שנה קודם חורבן גלתה סנהדרין כו' והשתא מאי קשיא ליה כיון דלפעמים היו חוזרין ודנין וי'ל דרבן יוחנן בן זכאי דבדק בעוקצי תאנה אמעשה דרציחה היה ומשום דיני נפשות דרציחה לא היו חוזרין לעולם דעיקרם לא גלו אלא משום רציחה דחזו דנפישי רוצחים כדאמרינן בפ'ק דמסכת ע'ז (דף ח: ושם) וי'מ דלהכי נקט משחרב בהמ'ק משום דקודם לכן אע'פ שגלו היו בגדי כהונה מכפרים על מזיד דלא אתרו ביה כדאמרינן בפרק יש בערכין (ערכין דף טז. ושם) ואין נראה דהא בימי שמעון בן שטח היו בגדי כהונה והיה דין ארבע מיתות כדאמרינן בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לז: ושם) אר'ש בן שטח אראה בנחמה אם לא ראיתי אחד שרץ אחר חברו לחורבה וכו' לא זז משם עד שנשכו נחש ופריך והאי בר נחש הוא והא תני ר' חייא אע'פ שבטלו סנהדרין כו' ועוד אמר (מכות י:) מרשעים יצא רשע כו' והתם בזמן שבהמ'ק קיים איירי מדקאמר ונמצא זה מת וזה גולה :  דין</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>ד' מיתות לא בטלו. </span>וא'ת והא אמר בהשוכר את הפועלים  (ב'מ פג:) בההוא דזקפוהו אע'פ שהיה חייב סקילה שבעלו הוא ובנו נערה המאורסה וי'ל בשבעל בנו תחלה ואח'כ הוא דהוי בעולה והרי הוא בחנק אבל קשה דחזינן כמה עבריינים ועובדי עבודת כוכבים שמתים על מטותם ויש לומר דע'י תשובה הקב'ה מיקל ולפעמים מוחל לגמרי או זכות תולה לו ואינו נפרע ממנו בחייו ובפ' אחד דיני ממונות  (סנהדרין דף לז: ושם) דפריך והא בר נחש הוא לפי שהחמיר עליו יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זר </span>שאכל תרומה לאביי פטור. </span>ואוכל תרומה בשוגג והזיד במעילה לרבי דאמר במיתה (פסחים דף לג.) דחייב גזירת הכתוב הוא וא'ת לאביי דפטר חייבי מיתות בידי שמים אי ר' נחוניא ס'ל כרבי דאמר הזיד במעילה במיתה אמאי תניא בפרק כל שעה (פסחים דף כט. ושם)  האוכל חמץ של הקדש במועד יש אומרים לא מעל ואמרינן מאן י'א רבי נחוניא בן הקנה והא כיון דגלי רחמנא גבי הקדש דלא שייך קים ליה  (א) דאם לא כן אין לך אדם שמועל בהקדש א'כ בפסח נמי דאיכא כרת ליחייב ולא הוה לן למימר דקים ליה בדרבה מיניה וכ'ת במיתה דהקדש דוקא גלי רחמנא דלא אמרינן דקים ליה בדרבה מיניה אבל התם דהוי בפסח דאיכא כרת לא גלי קרא א'כ הא דתנן התם (שם דף לא:) האוכל תרומת חמץ בפסח בשוגג משלם קרן וחומש במזיד פטור מן התשלומין ומפרש בגמ' במזיד פטור דקים ליה בדרבה מיניה כרבי נחוניא והשתא בשוגג נמי ליפטר משום כרת דפסח דאפי' בשוגג אמרי' דקים ליה בדרבה מיניה כדאמרינן לקמן בפירקין (דף לה.) אלא ע'כ משום דגלי רחמנא במיתה דתרומה בשוגג דלא אמרינן קים ליה בדרבה מיניה וה'ה כי איכא כרת ולא אמרינן דוקא במיתה דגלי גלי אבל כי איכא כרת לא וי'ל דשאני שוגג דתרומה משום דתשלומין דידיה כפרה ולא ממונא כדאמרינן במסכת תרומות (פ'ו מ'א) דאם רצה כהן למחול אינו יכול למחול משום דלא הוי ממון אלא כפרה ואפילו אוכל תרומת עצמו דלא גזל מידי משלם כפרה לעצמו וחומש לכהן ולכך לא שייך קים ליה בדרבה מיניה לפוטרו מכפרה אבל קרן וחומש של הקדש אינו משום כפרה אלא משלם ממון שגזל הקדש ותדע דבתרומה חייב משום דכפרה הוא ולא משום כיון דגלי גלי דהא לרבא דלא פטר במיתה מטעם דקים ליה בדרבה מיניה מאי טעמא לא מיפטר אוכל תרומת חמץ בפסח אלא ודאי משום כפרה הוא וא'ת והא דתנן בפרק נושאין (יבמות דף צט:) כהנת שנתערב ולדה בולד שפחתה ושחררו זה את זה וכן ספק בן תשעה לראשון או בן ז' לאחרון דאמרינן אם אכלו בתרומה אין משלמין קרן וחומש ואמאי כיון דכפרה הוא ליחייבו מספק וי'ל דודאי צריכין להפריש אבל אין נותנין לכהן ולפי זה צריך לומר שהכפרה תלויה בהפרשה והא דאין הכהן יכול למחול היינו לענין שלא יהיה צריך להפריש אבל לאחר שהפריש יכול למחול לו שיהא שלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולאביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולאביי </span>פטור והאמר רב חסדא כו'. </span>הכי נמי הוה מצי לאקשויי אמתניתין דכל שעה (פסחים דף לא:) דקתני פטור מן התשלומין לפי מה דמוקמינן לה כרבי נחוניא בן הקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דמצי לאהדורה ניהדרה. </span>וכי לא מיהדר חייב דמיתה לא פטרה ליה דלא אתיא עד דבלע לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>דלא מצי לאהדורה אמאי חייב. </span>פירש בקונטרס אמאי חייב מיתה וקשה לר'י דלוקי כגון שמרצונו מניח לו לתחוב דהשתא ודאי חייב מיתה אע'ג דלא מצי לאהדורה וממון נמי לא מיחייב כיון דלא מצי לאהדורה אלא על הנאת גרונו ומעיו וההיא שעתא קים ליה בדרבה מיניה ונראה לר'י דה'פ אמאי חייב ממון והרי הוא לא גזלו ואהנאתו לא מיחייב דאע'ג דאמרי' (ב'ק דף קיא:) גזל ולא נתייאשו הבעלים ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה כו' היינו דוקא לפי שהדבר הגזול ישנו בעולם בשעה שזה שני גוזלו אבל הכא דבשעה שזה נהנה ממנו כבר הוא אבוד מן העולם שהוא במקום דלא אפשר לאהדוריה אין לו על השני כלום וריצב'א מפרש כשיטת רש'י ופשיטא ליה להש'ס דאיירי כשתוחב לו בע'כ דכשתוחב לו מרצונו מיד כשמשים בפיו ולא אהדרה קנאה מיד להתחייב באונסין ואין באין כאחד דמסתמא מניחה בפיו ואח'כ תוחב לו באצבעו או בכוש ואת'ל שהוא בראש הכוש מתחלתו ועד גמר בית הבליעה מ'מ קונה אותו בפיו להתחייב באונסים אע'ג דיכול לנתקו ולהביאו אצלו דדוקא לענין הגט אמרי' היכא דיכול לנתקו דלא הוי גט משום דבעינן כריתות והא אגידא ביה אבל לענין זכיה אשכחן בפ'ק דב'מ (דף ט. ושם) טלית חציה על גבי קרקע וחציה על גבי העמוד והגביה חציה שעל גבי קרקע דלא קני מטעם שיכול לנתקה ולהביאה אצלו וכיון שאינו זוכה מטעם זה ה'ה דאינו מגרע זכיית האחר שהוא מונח בתוך ידו או בתוך פיו מטעם זה ועוד דלכל הפחות קונה מחצה כמו שנים שהגביהו מציאה ולכך פשיטא ליה להש'ס דבאונס מיירי וה'פ אנוס הוא ופטור ממיתה וממון דאנן סהדי דלא ניחא ליה באכילת איסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא דמצי לאהדורה על ידי הדחק. </span>והשתא ליכא למימר דניהדרה דאין מרויחין בעלים בכך דכבר נמאסו הלכך ליכא חיוב ממון אלא ע'י הנאת מעיו ואז באין כאחד ואע'ג שחבירו גזלה הואיל ויכול להחזירה הויא כמו שהיא בעין והרי הוא בולעה ונהנה בה ואם תאמר והא אמרינן בפרק בהמה המקשה (חולין דף עא.) גבי טומאה בלועה [דלא מטמאה לא משום דלא חזיא דנהי דבפניו לא חזיא] שלא בפניו מיחזא חזיא א'כ אי הוה מהדר לה הויא חזיא וי'ל כגון דמעיקרא לא הוי בה כי אם שוה פרוטה או מעט יותר ועתה שנתקלקלה קצת אינה שוה פרוטה ואפילו אי זה נהנה וזה לא חסר פטור מ'מ כיון דשוין כל שהוא אז מיחייב בכל כדאמרינן התם (ב'ק דף כ:) משום דא'ל את גרמת לי היקפא יתירתא מיחייב בכל הנאה או משום שחרוריתא דאשיתא מיחייב לכולי עלמא בכל וריצב'א פי' דמיירי אפי' באוכלין דלא מאיסי וכיון דתחב לו בבית הבליעה ובלע ונהנה מיד חשוב באין כאחת אע'פ שאין כאחד ממש כדאשכחן בסוף פרק ד' אחין (יבמות דף לג. ושם) דמפרש בעל מום ששמש בטומאה דאתו בהדי הדדי כגון שחתך אצבעו בסכין טמאה אע'פ שאי אפשר שלא יגע בסכין קודם שיחתוך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר בזר שאכל תרומה משלו וקרע שיראים כו'. </span>פ'ה דסבירא ליה לרב אשי דמיתה לזה ותשלומין לזה פטור ופליג אדרבא דאמר בפרק קמא דסנהדרין (דף י. ושם) פלוני בא על בת פלוני והוזמו נהרגין ומשלמין ממון לזה ונפשות לזה פי' ממון לבת שרצו להפסיד לה כתובתה ונפשות לזה שאומר שבא עליה ואין נראה  דאי חשיב אכילת תרומה וקריעת שיראין ממון לזה ונפשות לזה א'כ תקשי ליה לרבא הא דתנן בהמניח את הכד (ב'ק דף לד: ושם)   והוא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שעקירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שעקירה </span>צורך הנחה היא. </span>קשה דאמרינן במרובה (ב'ק דף ע:) גבי גנב ומכר בשבת דפטור כגון דאמר ליה זרוק גניבותיך לחצרי ותיקני לי חצירי גניבותיך ופריך מכי מטי לאויר חצירו קנה ומתחייב בנפשו משום שבת לא הוי עד שתנוח ומאי פריך והא עקירה צורך הנחה היא כדאמר הכא ולפר'ת אתי שפיר דפירש דאי אפשר לניסוך בלא הגבהה ואפ'ה קאמר רב מנסך ממש בהניזקין (גיטין דף נב: ושם) ולא קא מפטר משום דקים ליה בדרבה מיניה כדרבי ירמיה דמשעת הגבהה קונה ומתחייב בנפשו לא הוי עד שעת ניסוך והשתא רבי ירמיה לית ליה דהגבהה צורך ניסוך היא וה'ה דלית ליה דעקירה צורך הנחה היא ולא הוה מפליג בין מצי לאהדורי ללא מצי לאהדורי תדע ללישנא דאי אפשר להנחה בלא עקירה אמאי נקט רבי אבין זרק חץ לינקוט מעביר אלא ודאי כי הדדי נינהו ומאן דפליג אמעביר פליג נמי אזורק ואליבא דרבי ירמיה פריך במרובה (ב'ק דף ע: ושם) אבל אם אפשר לניסוך בלא הגבהה לא פליג רבי ירמיה אדרבי אבין ובהגוזל בתרא (שם דף קיז.) משמע קצת דרבי ירמיה פליג אדרבי אבין גבי חזרו לומר אף המנסך דקאמר התם מעיקרא סבור כדרבי אבין ולבסוף סבור כדרבי ירמיה [ומיהו יש לדחות דמעיקרא סבור דדמיא לדרבי אבין ולבסוף סבור דדמיא לדר' ירמיה]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>בעי גחין ואכיל. </span>פי' בקונט' למטה מג' דלא הויא הגבהה וקשה לר'י דמה שייך הגבהה בדבר שהוא תופס בידו או בפיו דונתן בידה אמר רחמנא ואמרינן בגיטין (דף עח.)  זרק לתוך קלתה מגורשת קשורה אע'פ שאינה תלויה אע'ג דמיירי ברשות הבעל ואפי' מאן דבעי התם תלויה אינו מצריך שתהא גבוה ג' אלא נראה לר'י דה'פ דאי בעי גחין ואכיל אם הוא בראש קנה יכול הוא לשחות ולתוחבה עד בית בליעתו אע'ג דבהך אכילה אינו עושה כן והויא הגבהה זו לצורך אכילה מ'מ הואיל ויכול להתחייב בלא הגבהה לאו צורך אכילה היא וה'ה דה'מ למימר דאפשר לאכילה בלא הגבהה כגון אם תחבה לו חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי נימא הגבהה צורך הוצאה היא. </span>ללישנא דאי בעי לאהדורי לא מצי מיהדר  א] לא פריך מידי אבל ללישנא דאי אפשר להנחה בלא עקירה פריך דהכא נמי אי אפשר להנחה בלא הגבהה אע'ג דאפשר בגרירה כך לי עקירה זו כמו עקירה אחרת דמ'מ האיסור מתחיל משעת הגבהה דאם היה אחר עושה עקירה לא היה מתחייב בהנחה נמצא עקירה גורמת החיוב ועד שעת הנחה מושך החיוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נימא </span>הגבהה צורך הוצאה היא. </span>תימה לפר'ת דהגבהה קונה פחות משלשה טפחים  מאי פריך והא כיון דקנאה קודם התחלת העקירה דעקירה לא הויא עד שיגביה שלשה דלמטה משלשה הוי כלבוד כדאמרינן בהמוציא  (שבת דף פ. ושם) העביר חצי גרוגרת דרך עליה חייב ואם כן דין הוא שיתחייב כמו לבן עזאי דאמר מהלך כעומד דמי דחייב לפי שקנאה קודם שהתחיל העקירה ואומר רשב'א דמשמע ליה בכל ענין גונב כיס אפילו מונח על גבי מקל שהוא גבוה שלשה טפחים שבא הקנין והעקירה בבת אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהגביהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהגביהו </span>על מנת להצניעו ונמלך להוציאו. </span>ואם תאמר וכיון דסלקא דעתיה השתא דמיחייב אהך הוצאה אם כן הדרא קושיא לדוכתין דצורך הוצאה היא ויש לומר דסלקא דעתין הא דנמלך והוציאו הוי עקירה שניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לכתף מאי פטור כו'. </span>אפילו הוי לכתף חייב הוי מצי למיפרך דליפלוג בדידיה בין עמד ללא עמד כלל:  מהלך</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהלך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהלך </span>כעומד דמי. </span>ומעביר ארבע אמות דחייב ברה'ר הלכתא גמירי לה כדאמרינן בהזורק (שבת דף צו:) ולא ילפינן מינה דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במהלך מחנות לפלטיא דרך סטיו שהוא מקום פטור ובירושלמי פריך לבן עזאי היכי משכחת מעביר ד'א ברה'ר דמיחייב ומשני בקופץ : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>זורק מאי פטור ליפלוג וליתני בדידה. </span>משום הכי חשיב זורק בדידה טפי ממגרר משום דבמוציא ובזורק בשניהם בא בהגבהה הקנין קודם שיבא חיוב הוצאה אבל במגרר ההוצאה והקנין באין כאחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מגרר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגרר </span>ויוצא איצטריך ליה. </span>לעיל דפריך דליפלוג בין לפוש ובין לכתף לא בעי לשנויי הכי משום דלכתף פטור נראה לו חידוש טפי מחידוש דמגרר [ועוד דהכא לא הוי לגמרי בדידה אבל לעיל דהוי ממש בדידה לא שייך לשנויי הכי]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דאפקיה לרה'ר איסור גניבה ליכא. </span>אף על גב דאיכא למ'ד בפ'ק דב'מ (דף י. ושם) דד' אמות קונות לו לאדם אפילו ברה'ר ה'מ גבי מציאה דלא ליתו לאינצויי ובגט משום עיגונא אבל לגנב לא תקינו שיקנו לו ד' אמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>במיצעי. </span>תימה לר'י דבפרק הספינה (ב'ב דף פו. ושם) גבי דברים שדרכן להגביהן אין נקנין במשיכה אלא בהגבהה ופריך מהגונב כיס דבר הגבהה הוא ומשני במידי דבעי מיתנא משמע דאי הוה אמר דבר הגבהה נמי נקנה במשיכה הוה אתי ליה שפיר אפילו בזוטרי ואמאי הא על כרחך לא מצי איירי בזוטרי דא'כ היכי מיחייב לענין שבת בגרירה דאין דרך הוצאה בכך וי'ל דאפשר שיהא דרך הוצאה בכך אפילו בזוטרי כגון שמוציאו דרך מחתרת דדרכו בגרירה ואינו נקנה אלא בהגבהה אי נמי הוה מצי למימר ולטעמיך ולא פריך וכן דרך הש'ס בכמה מקומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר כגון שצירף ידו למטה מג' וקיבלה וכדרבא. </span>פירש בקונטרס דקאי אמאי דפריך לעיל איסור גניבה ליכא והשתא משני דאיכא נמי איסור גניבה כדרבא וקשה לר'י חדא דמה ענין חשיבות מקום ד' דלענין שבת לקנין ועוד דאין צריך שום ראיה להביא  דקניא ליה ידו דפשיטא דונתן בידה אמר רחמנא כדפרישית לעיל ועוד  דאמאי לא מוקי אפילו כשצירף ידו למעלה מג' כגון שהאסקופה גבוהה ג' דליכא הגבהה ברה'י והוה מייתי מדרבא אקנין ואשבת ונראה כגירסת הספר שמצא ר'י בן רבינו מאיר בספרי אשכנז דגרס אי נמי כדרבא וכולה מילתא אשבת קאי כשצירף ידו למטה מג' דאע'ג דלא חשיבא לענין שבת הנחה אלא על גבי מקום ד' איכא הכא חיוב שבת כשצירף ידו למטה מג' דלמטה מג' לא בעינן מקום ד' דכלבוד דמי וכמונחת אארעא דמיא אי נמי אפי' צירף ידו למעלה מג' וכדרבא דידו חשובה כד' על ד' ור'ת ל'ג דאמר רבא ידו של אדם אלא וכדרבא ותו לא ואתא לשנויי דמגרר ויוצא איצטריך ליה לאשמועינן דאגד יד לא שמיה אגד ואהא מייתי כדרבא דאמר בהמצניע (שבת דף צב.) דאגד יד לא שמיה אגד ומיירי כשהוא נשאר בפנים והוציא ידו אחת ובאחרת מגרר לתוכה ודוקא צירף למטה מג' דלמעלה משלשה שמיה אגד דבתר גופו גרירא [ולפי' קמא קשה דלשנויא קמא לית ליה דרבא וכולהו מתנייתא דשבת וכן ר' יוחנן  (שבת ה.) אתו כרבא]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וברשות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וברשות </span>הרבים נמי קנה. </span>והא דאמר בהמוכר את הספינה (ב'ב פד:) דאביי ורבא דאמרי תרוייהו דמשיכה לא קניא ברה'ר אומר ר'י דלא פליגי אדרבינא דהכא דהא דקאמר דקני היינו לענין להתחייב באונסין אבל אינו קונה שיהא שלו לגמרי וריצב'א נראה לו דפליג דהא במרובה (ב'ק דף עט. ושם) גבי נתנה לבכורות בנו דקתני סיפא איכא נמי למידק כמו שמדקדק כאן והתם לענין משיכה דקנין איירי ללשון ראשון שפי' שם בקונט' ואפילו ללשון שני הא מוכח התם בגמ' (דף סה.) שאין לגנב להתחייב אלא במשיכה הראויה לקנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורמינהי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמינהי </span>אלו הן הלוקין הבא על אחותו. </span>ארישא דמתניתין הוה מצי למיפרך דקתני הבא על הממזרת יש לה קנס והתם קתני דלקי עלה אלא נטר הכא עד הבא על אחותו למיפרך מרישא דמתניתין דהתם דחייבי לאוין שנויין שם בתר חייבי כריתות והיה צריך להביא כל המשנה עד הבא על הממזרת:  וקיימא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקיימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקיימא </span>לן דאינו לוקה ומשלם. </span>נראה לר'י דלא פריך אמתני' דהתם אמאי לוקה דהא פשיטא דמשכחת לה מלקות בלא קנס כגון בוגרת ומפותה או בעולה אלא אמתניתין קשיא ליה אמאי משלם קנס כיון דאיכא מלקות ואפילו בלא אתרו ביה מצינן למימר דס'ד דמקשה דחייבי מלקיות שוגגים פטורים מן התשלומין ומשני עולא דמתניתין אפילו בהתרו בו דממונא משלם ולא לקי ורבי יוחנן משני דמיירי בלא התרו בו ואזיל לטעמיה דאית ליה דחייבי מלקיות שוגגים חייבין בתשלומין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאין </span>לוקה ומשלם. </span>תימה דבפ'ק דמכות (דף ד: ושם) משמע דבקנס לוקה ומשלם דקאמר אפלוגתא דר' מאיר ורבנן דמעידין אנו באיש פלוני שחייב לחברו מאתים זוז בשלמא רבנן כי טעמייהו משום רשעה אחת כו' אלא ר'מ מ'ט גמר ממוציא שם רע מה למוציא שם רע שכן קנס קסבר ר'מ עדים זוממין נמי קנסא משמע דלרבנן לא ילפינן ממוציא שם רע משום דסברי דעדים זוממין ממונא אבל קנסא ילפינן שפיר ממוציא שם רע דלוקה ומשלם ועולא גופיה דדחיק הכא לשנויי כאן באחותו נערה הוא דמסיק התם הכי וליכא למימר דמבושת ופגם שהן ממון פריך דהא מדמשני כאן באחותו בוגרת משמע דלאו מבושת ופגם פריך דא'כ לא הוה משני מידי וי'ל כיון דלרבנן דר' מאיר עדים זוממין לאו קנסא הוא ולכך לא ילפינן ממוציא שם רע אלא אין לוקין ומשלמין מכדי רשעתו דהשתא אית לן למילף בכל דוכתין מעדים זוממין ולא ממוציא שם רע דכל מלקיות ילפינן ממלקות דעדים זוממין דסמיך ליה לאו דחסימה דארבעים יכנו בעדים זוממין כתיב ולפי שמפורש בהן מלקות ילפינן כולהו לאוי דליהוי דומין ללאו דחסימה דסמיך ליה וכי היכי דעדים זוממין אין לוקין ומשלמין בכל ענין בין בממון בין בקנס דמקרא מלא דבר הכתוב כדי רשעתו משום רשעה אחת אתה מחייבו כו' אפילו נתחייבו קנס כגון בשעה שהעידו טבחו או מכרו שור של גניבה הם או אחרים בשבילם הכי נמי בכל מלקיות ועוד תירץ ריצב'א דרבנן נמי מצו סברי דעדים זוממין קנסא ומ'מ לא ילפינן ממוציא שם רע משום דכדי רשעתו משמע בממון ומלקות אבל לר'מ משום בנין אב דמוציא שם רע מוקי כדי רשעתו למיתה ומלקות ומפיק ליה ממשמעותיה אי נמי טעמא דרבנן כדמפרש בירושלמי דמוציא שם רע חידוש הוא דבדיבור גרידא מיחייב דאע'ג דעדים זוממין נמי בדיבורייהו מיחייבי מ'מ לא הוי חידוש כולי האי דע'י דבורם היה נפסד אבל במוציא שם רע לא איתעבד מעשה בדבורו אלא ע'י עדים וכן משמע לקמן (דף לה:) דאפילו עדים זוממין קנסא אין לוקה ומשלם קנס דאמר ולרבה דאמר לר'מ חידוש הוא שחידשה תורה בקנס מתני' במאי מוקים לה ואמאי לא מוקים לה כר' עקיבא דס'ל בפ' קמא דב'ק (דף ה.) עדים זוממין קנסא הוא דלדידיה לא שמעינן דאית ליה מת ומשלם אלא משמע דאין שום תנא דסבר לוקה ומשלם אלא רבי מאיר לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>קסבר עולא כל היכא דאיכא ממון ומלקות ממונא משלם מילקא לא לקי. </span>וא'ת מנא ליה להש'ס דלמא בעלמא סבר דמילקא לקי וממונא לא משלם והכא דוקא הוא דמשלם ממונא דגלי קרא כדאמרינן לעיל (דף כט:) נערה נערה הנערה ואין לומר כמו שפירש ר'ת דאי ס'ל דבעלמא מילקא לקי ולא משלם הוה ליה לאוקומי מתני' דמכות (דף יג.) נמי באחותו נערה ובהתרו בו ומתני' בשלא התרו בו אלא ודאי סבר דבעלמא נמי ממונא משלם ולא לקי ולהכי לא הוה מצי לאוקומי מתניתין דמכות באחותו נערה דאין זה דיוק דאיכא למימר דעולא סבר לה כריש לקיש דלא בעי לשנויי כאן בהתרו בו כאן שלא התרו בו כדאמרינן לקמן דאין חילוק לדידיה דאית ליה דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מן התשלומין בין התרו בו בין לא התרו בו ואי מרבינן לקנס מקרא בלא התרו ה'ה התרו ונראה לר'י דע'כ ס'ל ממונא משלם מילקא לא לקי מדמרבינן מחד קרא חייבי לאוין ומחד חייבי כריתות דאי בעלמא מילקא לקי דלמא חד לחייבי עשה וחד לחייבי לאוין אע'ג דבעלמא לוקה ואינו משלם אבל חייבי כריתות לא משום דבעינן אשה שיש בה הויה וכדרבנן דאמרי קדושין תופסין בחייבי לאוין:  [ועוד פי' ר'ת דדייק דממונא משלם מדפריך בוגרת והא איכא בושת ופגם ומשני בשוטה ולא משני דלוקה ואינו משלם אלא ודאי סבר דבעלמא נמי ממונא משלם ולא לקי וקשה דאין נראה שיהא זה מדברי עולא אלא תלמודא הוא דקאמר ליה ועוד מדמסיק אלא [עולא] תחת תחת גמר משמע דבקנס גופיה בעי קרא דממונא משלם ואמאי לא שמעינן מנער נערה הנערה ועוד מאי קאמר מנ'ל לעולא נימא דיליף בושת ופגם מקנס דרבי קרא וכ'ת מקנס לא ילפינן נילף מקנס וחובל ועדים זוממים ועוד כיון דאבושת ופגם קאי מאי קאמר בסמוך מה לחובל שכן חייב בד' דברים אטו בושת לאו חובל הוא וכמה ענייני חבלות שאין בהן כל ה' דברים כדאמר בהחובל. ומיהו ריב'ם פי' דהכי פריך מה ללאו דחובל שכן פעמים יש בו כל ה' דברים תאמר בלאו דערות אחותך לא תגלה שלעולם אין בו כל ה' דברים ופי' ר'י נראה עיקר]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>ממונא קולא הוא. </span>וא'ת איתגורי איתגור שנידון בקלה דהכי פריך בפרק הנשרפין (סנהדרין דף פא.) גבי מי שנתחייב שתי מיתות וי'ל דשאני הכא דחס רחמנא אממונא של נחבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>יש בהן צד חמור. </span>קשה דא'כ לא נלמד עוד מהצד השוה בשום מקום דאכולהו איכא למיפרך או צד חמור או צד קל ונראה לר'י דהכא פריך הכי שכן יש בהן צד חמור משונה כי ההיא דבפרק ד' מיתות (שם דף סו.)  מה להצד השוה שבהן שכן משונין גבי דיין נשיא וחרש דהכא חמשה דברים שאין צריכין התראה הוי צד חמור יותר משאר דברים וצד הקל נמי הוי קולא יתירא בחובל שהותר מכללו שמותר לחבול בחבירו וכן עדים זוממין לא עשו מעשה הוי קולא יתירא ואפילו למ'ד עקימת שפתים הוי מעשה הא אמרי' בסנהדרין (דף סה: ושם) שאני עדים זוממין הואיל וישנן בראיה ובפרק כשם (סוטה כט:) יש לפרש נמי דפריך גבי טבול יום וכלי חרס מה להצד השוה שבהן שכן צד חמור דקרי צד חמור משונה כלי חרס שמטמא באוירו וטבול יום נמי יש לפרש בדוחק שקורא צד חמור מה שנעשה אב הטומאה במגע שלא היה נראה שיהיה שום דבר אב הטומאה אלא אם כן טומאה יוצאה מגופו ועוד יש לומר דצד חמור דהתם היינו דאיכא למפרך שכן במינו אב הטומאה דנהי דכלי חרס אינו נעשה אב מכל מקום  יש</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>עולא תחת תחת גמר. </span>מצינו למימר לפי מסקנא זו דלא קאמר עולא דממונא משלם ולא לקי אלא בהנהו תלת דגלי בהו קרא וליכא למימר דילפינן לעולא בכל דוכתא מתחת נתינה ישלם כסף דמהאי גזירה שוה ילפינן מיטב בכולהו דדוקא לענין מיטב נתקבל שהוא גוף התשלומין דאם לא כן תקשי לר' יוחנן ולאביי דפליגי אעולא דאטו מי לית להו גזירה שוה לענין מיטב והכא לעולא אייתר ליה האי תחת למיפטר ממלקות מגזירה שוה דחובל בחברו הלכך צריך לומר לקמן לעולא דנפקא ליה בושת ופגם מדרבא:  [מנא ליה לר'י הא. וא'ת לעיל בעי מנא ליה לעולא דממונא משלם ולא לקי כו' והשתא בעי איפכא וי'ל דהכא משום ג'ש דתחת תחת קאמר מנ'ל לר'י דלא דרשינן ג'ש להכי דג'ש זו נתקבלה לכ'ע בבכורות (דף יב.) לגבי בכור]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>השם המביאו לידי מלקות מביאו כו'. </span>פירש בקונטרס משום דממון ומלקות אתו מתרי קראי מלקות מלא תענה וממון מועשיתם לו כאשר זמם וקשה דכ'ש דאי הוו כתיבי בחד קרא שילקה וישלם שהיה לוקה ומשלם ומיהו שמא יש לפרש לפ'ה משום דממון ומלקות אתו מתרי קראי אין לנו לבטל פסוק אחד לגמרי ולקיים האחר אבל אם היו באים שניהם מועשיתם לו כאשר זמם כגון שהעידו על אחד שהוציא שם רע על אשתו דבאין לחייבו ממון ומלקות אין לוקין ומשלמין ואין נראה לר'י דלא מסתבר שלא יהו חייבין ממון ומלקות בכה'ג כיון שרצו לחייבו שניהם ונראה לר'י לפרש שלא השם המביאו לידי מכות כו' כלומר שהתשלומין לא נכתבו בסמוך למלקות דאם היה כתוב באותו פסוק עצמו לא תענה ואם ענה ועשיתם לו כאשר זמם אז ודאי הוה אמינא דה'ל לאו שניתק לעשה ולא ילקה עליו אבל עתה שנכתב רחוק זה מזה לא הוי ניתק לעשה ולא דמי ללאו דגזילה דחשיב ליה ניתק לעשה בפ' בתרא דמכות (דף טז.) ובשלוח הקן (חולין קמא.) אע'ג דעשה דוהשיב את הגזילה לא כתיב אצל לאו דלא תגזול דהתם ודאי ע'כ הוא ניתק לעשה שהרי עוקר גזילה מתחת ידו אבל קרא דועשיתם לו כאשר זמם אינו עוקר הלאו דלא תענה דעל ידי שאנו עושין לו כאשר זמם אינו נעקר עדותו אלא ע'י שהוזם הלכך לא חשבינן ליה ניתק לעשה כיון שלא נכתב אחריו סמוך לו והר'ר שלמה מדרויי'ש מפרש שלא השם המביאו לידי מכות דהיינו לא תענה מביאו לידי תשלומין פי' אינו בא להיות אזהרה לענוש תשלומין כדאמרינן במכות דממון לא בעי אזהרה ועוד דר' מאיר נפקא ליה אזהרה לכאשר זמם מוכל ישראל ישמעו וייראו ולא יוסיפו כדאמרינן בפ'ק דמכות (דף ד:) שאם היה צריך לא תענה לאזהרת ממון אז לא היה לוקה עליו דמחד לאו לא הוה ענשינן ליה ממון ומלקות:  [כדמשמע בפ'ק דמכות אההיא דתנן מעידין אנו באיש פלוני שחייב מלקות מ' לוקים שמונים א' מועשיתם כאשר זמם וא' מלא תענה וחכ'א אין סופג אלא מ' ורבנן האי לא תענה מאי עבדי ליה מיבעיא להו לאזהרת עדים זוממים ור'מ אזהרה נפקא ליה מוכל ישראל וגו' משמע דאי לאו קרא אחרינא לאזהרה מלא תענה לא הוה ענשינן ליה תרי מלקיות ולרבנן אע'ג דלא תענה לא צריך לאזהרת ממון מ'מ אינו לוקה ומשלם משום כדי רשעתו ולא לקי לרבנן אלא כשמעידים שהוא בן גרושה דליכא כאשר זמם ואע'ג דלא תענה לאו שאין בו מעשה ועוד דניתן לאזהרת מיתת ב'ד הכא גלי קרא דלקי מוהיה אם בן הכות הרשע]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכדי </span>כתיב ועשיתם לו כאשר זמם יד ביד למה לי. </span>וליכא למימר דלמה לי יד ביד דמועשיתם לו כאשר זמם משמע בהדיא ממון דכמו שהיה רוצה לחייבו ממון כן יתחייב לו ממון דמצינו למימר דכאשר זמם מיירי במיתה ומלקות אבל בממון מילקא לקי ממונא לא משלם ומיהו קשה לישנא דמכדי כתיב ועשיתם לו כו' יד ביד למה לי דמשמע דמייתורא דלא איצטריך לגופיה הוא דמפיק ליה והא אפילו לא מייתר יד ביד משמע שפיר ממון דליכא לפרושי יד ביד ממש כדנפקא לן בהחובל (ב'ק דף פג: ופד.) מעין תחת עין ועוד הא דקאמר גבי חובל בחבירו כן ינתן בו למה לי דבר הניתן מיד ליד ומאי ניהו ממון אימא הני מילי היכא דלא אתרו ביה דמכן ינתן בו נפקא בהחובל נזק ולא מכאשר עשה אבל היכא דאתרו ביה אימא דמילקא לקי ונראה לר'י דהך סוגיא אתיא כמאן דמפיק התם עין תחת עין ממון מקרא דיד ביד והיינו דקאמר מכדי כתיב ועשיתם לו כאשר זמם ואי ס'ד עין תחת עין ממש א'כ יד ביד בעדים זוממין למה לי מכאשר זמם נפקא אלא אייתר יד ביד למידרש דבר הניתן מיד ליד דהיינו ממון אבל אי לא אייתר הוה אמינא יד ביד ממש: (א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חובל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חובל </span>בחבירו מכדי כתיב כאשר עשה כן יעשה לו. </span>דמשמע ממון כדאוכחן מייתורא דיד ביד כדפרישית וא'כ כן ינתן בו למה לי והא ליכא למימר דאתא להיכא דלא אתרו ביה דמיד ביד נפקא אלא ע'כ לא איצטריך אלא היכא דאתרו ביה ומיהו הא לא קשיא ליה אמאי איצטריך כאשר עשה וגו' דנשנה כאן לשום צורך כדאמרינן כל פרשה שנאמרה ונישנית כו' אבל כן ינתן בו למה חזר ושנה שתי פעמים אלא לומר לך דבר הניתן מיד ליד להיכא דאתרו ביה והוא הדין דהוה מצי למימר מכדי כתיב יד ביד כן ינתן בו למה לי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן מ'ט לא אמר כעולא. </span>והא ליכא למימר דלא שמיע ליה גזירה שוה דתחת תחת דהא ילפינן לה בבכורות גבי בכור ובכמה מקומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן בטלת ערות אחותך לא תגלה. </span>וא'ת כל לאו שאין בו מעשה ולאו הניתק לעשה ביטלנו הלאו כיון שאין לוקין עליו הא לאו מילתא היא דההיא לאו בר מלקות הוא אבל הכא דשייך ביה מלקות לית לן למידרש גזירה שוה לאפוקי מלקות מיניה כיון דאיכא לאוקומי גז'ש אמילתא אחריתי:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אפשר לקיומי בבן גרושה או בבן חלוצה. </span>ואם תאמר אמאי לקו אעדות דבן גרושה הא הוי עדות שאין אתה יכול להזימה ויש לומר דלא חשיב עדות שאין אתה יכול להזימה אלא במעידין על הטרפה דאי אפשר לקיומי בשום דבר לא במיתה ולא במלקות דגברא קטילא בעו למיקטל אבל הכא נתקיימה הזמה במלקות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיבעי </span>ליה לכדאביי. </span>ואם תאמר כיון דאיצטריך תחת להך דרשה א'כ מנא לן מיטב וי'ל דיליף מנתינה או מכסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועולא </span>נפקא ליה מדרבא. </span>משמע דרבא סבר כעולא דרבי יוחנן גופיה הוה דריש כעולא אי לאו משום דמיבעי ליה לכדאביי וקשה לרשב'א דבפרק השוכר את הפועלים (ב'מ צא. ושם) משמע בהדיא דסבר כרבי יוחנן גבי חוסם פרה ודש בה לוקה ומשלם דמוקי לה אביי כרבי מאיר ורבא אמר לעולם כרבנן ואתנן אסרה תורה אפי' בא על אמו פירוש ומשלם לצאת ידי שמים משמע דבדין לוקה ואינו משלם ולמאי דפרישי' לעיל דלמסקנא דווקא בהני תלת אית ליה לעולא דממונא משלם ולא לקי אתי שפיר דבעלמא סבר כרבי יוחנן דלוקה ואין משלם כדדריש רבי יוחנן וסמיך ליה ארבעים יכנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניתרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניתרי </span>בהו מעיקרא כו'. </span>ואם תאמר תיפוק ליה דהויא התראת ספק דאין אנו יודעין אם מעידים שקר ויש לומר דהתראת ספק לא הויא אלא כגון אל תותיר שאף למותרה עצמו הוא ספק שסבור שעדיין יש שהות ביום אבל הכא המותרין יודעין שמעידין שקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וניתרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וניתרי </span>בהו בתוך כדי דבור. </span>ואם תאמר היכי מצי תו הדרי בהו והא בהתראה איכא טפי מכדי דבור שהוא כדי שאילת שלום ויש לומר דכל זמן שעסוקים באותו דבר חשיב הכל תוך כדי דבור כדאמרינן במכות (דף ו.) דאפי' מעידין מאה כל אחד תוך כדי דבור של חבירו חשובין כולן תוך כדי דבור של ראשון ואם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>פשיטא דאתרו ביה. </span>וא'ת היכי משלם ממון אפי' כי אין אסון הא כיון דמתכוין להרוג הוי ליה רודף ומתחייב בנפשו וקים ליה בדרבה מיניה וי'ל בשיכולין להצילו באחד מאבריו והכי אמרינן בבן סורר (סנהדרין דף עד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאי </span>דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל דלמא לא הוי. </span>אין לומר דטעמא משום דאהריגה הוא דקיבל התראה דניחא ליה ליהרג על מנת שיהרוג שונאו דתמות נפשי עם פלשתים הוא דקאמר אבל לא ניחא ליה להכות את חבירו על מנת שילקוהו דהא אמתני' דפרק הנשרפין  (סנהדרין ד' עט:) דקתני דחייבי מיתות שנתערבו ידונו בקלה וקאמר בגמ' (שם דף פ:) ש'מ מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל והתם פשיטא דכיון דהתרו בו לסקילה וקבל כ'ש שאם התרו בו חנק על אותו דבר עצמו שהיה מקבל ואפ'ה בעי למימר דמותרה לדבר חמור לא הוי מותרה לדבר הקל אלא יש לומר דגזירת הכתוב הוא דבעינן שיתיר עצמו לאותה מיתה בין קלה בין חמורה:  ודלמא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>מלקות חמור. </span>הוה מצי לשנויי מסתברא מיתה חמורה שכן ניתנה לאנשי עיר הנידחת כדאמרי' בפ'ד מיתות  (סנהדרין נ.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילמלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילמלי </span>נגדוה לחנניה מישאל ועזריה הוו פלחי לצלמא. </span>תימה מנא לן (א) דהא אמרי' בהרואה (ברכות סא:) כשהוציאו את ר'ע אמר כל ימי הייתי מצטער על פסוק זה אימתי יבא לידי ואקיימנו בכל נפשך אלמא משמע דבכל נפשך מיירי אפי' היו מייסרין את האדם ביסורין קשין דומיא דר' עקיבא שהיו מסרקין בשרו במסרקי ברזל וכ'ש לנגודי ואור'ת דאותו צלם לא היה עבודת כוכבים ממש אלא היה עשוי לכבוד המלך ואעפ'כ היה בו קידוש השם ולכך מסרו עצמן למיתה והיינו דכתיב (דניאל ג) לאלהך לית אנן פלחין ולצלם דהבא די אקימת לא נסגוד משמע שהצלם לא היה תופס באלהות ומיהו פלחו לצלמא משמע שהצלם היה עבודת כוכבים מדקאמר פלחו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>בשוגג ונקה מגלות. </span>תימה לר'י היכי שייך גלות אם מת אחר שחבשוהו ב' או שלשה ימים הא אמרינן במי שאחזו  (גיטין ע: ושם) שחט בו שנים או רוב שנים הרי זה אינו גולה דחיישינן שמא הרוח בלבלתו וטעמא דגבי גלות אשכחן מילי טובא דפטור כגון דרך עלייה דגבי מיתה אין חילוק בין דרך עלייה לדרך ירידה הכי נמי גבי גלות בעינן שימות מיד כדכתיב ויפל עליו וימות משמע מיד ואע'ג דגבי מיתה נמי כתיב מכה איש ומת וי'ל דמשכחת לה בביתא דשישא דלא חיישינן שמא הרוח בלבלתו כדאמרינן התם אי נמי דוקא בשחט בו רוב שנים חיישינן שמא הרוח בלבלתו דבקל הרוח מבלבלו אבל בשאר חבלות אין הרוח מזיק כל כך שיכולין לשמור יפה מבלבול רוח לכרוך על המכה שום דבר וא'ת היכי מיתוקם קרא בשוגג הא כתיב שבת בקרא רק שבתו יתן וגו' ובשוגג לא מיחייב כדאמרינן בס'פ כיצד הרגל (ב'ק כו: ושם)  דמרבה מפצע תחת פצע לחייב על השוגג כמזיד נזק אבל לא ד' דברים וי'ל דמשכחת לה בהוסיף לו רצועה אחת דאמר בהמניח (שם לב:) דגולה ואם לא מת חייב בד' דברים ולא דמי לשאר שוגג או כגון שנכנס לחנותו של נגר (שלא) ברשות דמוכח התם לרב פפא דשייך ביה גלות וד' דברים או נפל מן הגג ברוח מצויה דחייב בד' דברים כדאמרי' בסוף כיצד הרגל  (שם כז.) ומסתברא דאם מת דגולה ועוד דאפשר דהוי שוגג על המיתה ומזיד על החבלה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גנב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גנב </span>שור הנסקל וטבחו משלם תשלומי ד' וה'. </span>תימה דתיקשי מהכא לריש לקיש דאמר בפ' מרובה (שם עז: ושם) כל היכא דליתיה במכירה ליתיה בטביחה והכא שור הנסקל ליתיה במכירה וי'ל דהתם קדשים חמירי דליתנהו כלל במכירה אבל שור הנסקל אם ימכרנו לעובד כוכבים אין תופס דמיו ולר'ת שאומר דאין שור הנסקל נאסר מחיים ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>משום דלא מיחייב כו'. </span>אע'ג דהכא אפי' לצאת ידי שמים אינו חייב דדוקא בממון הוא דאמר רבא בהשוכר את הפועלים  (ב'מ צא. ושם) אתנן אסרה תורה אפי' בא על אמו דמיחייב בבא לצאת ידי שמים אבל קנס לא מיחייב אלא ע'פ ב'ד כדאמרי' אשר ירשיעון אלהים פרט למרשיע עצמו מ'מ ניחא דכיון שהיה ראוי להתחייב אם לא היה מתחייב בנפשו מתחייב נמי אממון ע'י שליח כיון שאינו מתחייב בנפשו:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון היא דאמר שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה. </span>תימה דעד כאן לא פליגי רבנן התם גבי אותו ואת בנו אלא כדמפרש התם בחולין (דף פה.) טעמא דנין שחיטה משחיטה פירוש משחוטי חוץ ואין דנין שחיטה מטביחה אבל הכא גבי תשלומי ד' וה' דכתיב טביחה אית לן למילף טביחה מטביחה ולא שמה שחיטה ואור'י דאיכא למימר דנין דבר הנאמר בסיני מדבר הנאמר בסיני ואין דנין דבר הנאמר בסיני מטבוח טבח והכן שלא נאמר בסיני והתם נמי ה'מ למימר הכי אלא דאית ליה שינויא אחרינא א'נ י'ל דצריך שינויא דהתם דנין שחיטה משחיטה דאי הוה כתיב טביחה גבי אותו ואת בנו הוה ילפינן הכא והתם מטבוח טבח והכן טביחה מטביחה אע'ג דלא נאמרה בסיני דהוי בדדמי מדנילף טביחה משחיטה דלא דמי אע'ג דנאמרה בסיני אבל השתא דכתיב שחיטה גבי אותו ואת בנו דנין שחיטה משחיטה וילפינן נמי השתא אטביחה דד' וה' ואיפכא ליכא למימר דנין טביחה דתשלומי ד' וה' מטביחה ולמילף מהתם אשחיטה דאותו ואת בנו דכיון דשקולים הן ואיכא למילף הכי ואיכא למילף הכי אית לן למימר דנין דבר הנאמר בסיני ממה שנאמר בסיני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המבשל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המבשל </span>בשבת בשוגג יאכל. </span>פי' בו ביום ואפילו הוא כדמוכח בפ' כירה (שבת לח.) דבעו מרבי חייא בר אבא שכח קדירה על גבי כירה ובשלה בשבת כו' עד המבשל בשבת כו' בשוגג יאכל ולאותו שבת קא בעי התם אי אסיר גזרה שלא יאמר שוכח אני במזיד לא יאכל פירוש בין הוא בין אחרים בו ביום אבל במוצאי שבת לדידיה נמי שרי דהא בפ' קמא דחולין (דף טו. ושם) אההיא מתני' דהשוחט בשבת וביה'כ אע'פ שמתחייב בנפשו שחיטתו כשרה פריך ונוקמא במזיד ור' מאיר ומשני לא סלקא דעתין דקתני שבת דומיא דיה'כ מה יה'כ לא שנא שוגג ול'ש מזיד והשתא אי לאחרים שרי בו ביום לפרוך ממזיד גופיה מה יוה'כ לא שנא לו ולא שנא לאחרים כו' ואי לדידיה אסור אף למוצאי שבת הוה ליה למימר שחיטתו כשרה קתני ל'ש לו לא שנא לאחרים כדקאמר התם על ר' יוחנן הסנדלר ועוד דא'כ היינו מזיד דר' יהודה כמו שאפרש ומדאצטריך לרבי יהודה לאפוקי מזיד במילתיה משמע דפליג נמי אמזיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשוגג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשוגג </span>יאכל במוצאי שבת. </span>שוגג דר' יהודה הוי כמו שפירשתי מזיד דר'מ דהא מוקי התם מתני' דהשוחט בשבת כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במזיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במזיד </span>לא יאכל עולמית. </span>הוא אבל אחרים אוכלים דאי אחרים נמי לא יאכלו עולמית היינו מזיד דרבי יוחנן הסנדלר כללא דמילתא מזיד דרבי מאיר שוגג דרבי יהודה מזיד דרבי יהודה שוגג דרבי יוחנן הסנדלר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>קרא לכם. </span>וא'ת ולא לכתוב לא קדש ולא לכם ואנא ידענא דאסירי באכילה מלא תאכל כל תועבה דכל שתעבתי לך הרי הוא בבל תאכל וי'ל דאי מהתם ה'א בין שוגג בין מזיד להכי איצטריך למכתב הכא למסמכיה למחלליה לומר במזיד אמרתי לך ולא בשוגג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>קדש ואין מעשיה קודש. </span>ואין להקשות דלא לכתוב לא היא ולא קדש דהוה אסורה באכילה מכל אשר תיעבתי לך והכי אמרי' בהדיא בפ' כל הבשר (חולין קטו. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דרבנן דפטרי. </span>לא בעי למימר דלא דרשי או ותחת לרבות את השליח דלא ניחא ליה למימר דפליגי בשליח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>קא פטרי רבנן אשארא. </span>וא'ת אמאי אצטריך למתני כלל טבח בשבת דאפי' בשחיטה שאינה ראויה מחייב ר'מ כ'ש הא דשחיטה ראויה היא וי'ל דזו אף זו קתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דשחט בה פורתא אסרה ואידך כו'. </span>וא'ת כל טובח נמי לאו דמריה קא טבח דמכי שחט פורתא קניא בשינוי אלא ע'כ בהכי חייב רחמנא והכא נמי לא שנא ואור'י דלא חשיב שינוי לקנותה בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סבר </span>לה כר'ש דאמר דבר הגורם לממון כו'. </span>וא'ת ואמאי לא קאמר דר'מ לטעמיה דדאין דינא דגרמי (ב'ק ק.) גבי מקדש תבואת חבירו או שורף שטרות חבירו (שם צח:)  וכ'ש דמחייב בדבר הגורם לממון כדאמר התם בהגוזל (שם צח:) דלמא עד כאן לא קאמר ר'ש אלא בדבר שעיקרו ממון אבל שטר דאין גופו ממון לא וי'ל דאיכא למימר נמי איפכא דעד כאן לא קאמר ר'מ אלא בשורף שטרות של חבירו או מקדש תבואת חבירו שהוא ממון הראוי לכל העולם אבל שור הנסקל אין ראוי אלא לזה השומר שיפטור עצמו וי'מ דמשום הכי קאמר ס'ל כר'ש משום דר'ש קאמר דבר הגורם לממון הוי ממון לענין תשלומי ד' וה' דאהכי תני ליה במרובה (שם עא:) ואילו ר' מאיר לא חזינא דמיחייב בדינא דגרמי אלא קרן אבל לחייב לשלם על ידו תשלומי ד' וה' לא חזינא ועוד אומר ריצב'א דמשום דינא דגרמי לא מחייב אלא מדרבנן כדמוכח בסוף הכונס (שם סב.) :  ורבי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>מאיר לוקה ומשלם אית ליה מת ומשלם לית ליה ושאני הני. </span>משמע דרבי מאיר אית ליה לוקה ומשלם אף בממון שאינו קנס וכן משמע בהשוכר את הפועלים (ב'מ צא.) שהבאתי לעיל ותימה דבפ'ק דמכות (ד' ד:) קאמר עולא טעמא דרבי מאיר דאמר עדים זוממין לוקין ומשלמין משום דגמר ממוציא שם רע ופריך מה למוציא שם רע שכן קנס סבר לה כר' עקיבא דאמר עדים זוממין קנס הוא משמע דבממון אינו לוקה ומשלם ויש לומר דודאי אי עדים זוממין הוי ממונא לא הוה גמר ממוציא ש'ר שכן הוא קנס אלא הוה דרשינן מכדי רשעתו שאינו לוקה ומשלם אבל השתא דסבר עדים זוממין קנסא וגמר ממוציא שם רע דלוקין ומשלמין ע'כ מוקי כדי רשעתו במיתה ומלקות כיון דכדי רשעתו לא הוי במלקות וממון מהשתא בכל דוכתא לוקה ומשלם דמהיכא נמעיט שלא ילקה וישלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבה היה גדי גנוב לו. </span>אליבא דרבי מאיר קאמר ולא משום דסבר הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דאיסורו איסור עולם כו'. </span>שאם חלל שבת לאחר השבת יעידו עליו ויהרגוהו אבל מחתרת אע'פ שמתחייב בנפשו בעודו במחתרת מ'מ אחר שיצא תו לא הוי בר קטלא ולא הוי דומיא דאם יהיה אסון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>שבת דבעי התראה אימא לא. </span>תימה דעיקר קים ליה בדרבה מיניה ברציחה כתיב דבעינן התראה ועוד דשבת ומחתרת תרווייהו תננהי דבפרק המניח (ב'ק דף לד:)  תנן והוא שהדליק את הגדיש בשבת פטור מפני שנידון בנפשו ומחתרת נמי תנינא בפרק בן סורר (סנהדרין עב.) היה בא במחתרת ושיבר את החבית אם אין לו דמים פטור ונראה דהכא עביד צריכותא אמאי דבקנס מיקטיל ומשלם וה'ק משום דחמיר איסוריה והוה אמינא דהתם דווקא הוא דליחייב קנס עם המיתה וכה'ג עביד צריכותא לקמן (דף לז.) גבי לא יהיה אסון וכדי רשעתו דמשום דחמור הוי אמרינן דלעביד ביה תרתי אבל קשה למאי דפרישית דרבה אליבא דרבי מאיר קאמר אם כן היכי קאמר אבל שבת דבעיא התראה אימא לא מיקטיל ומשלם והא עיקר מילתיה דרבי מאיר גבי שבת תניא לעיל ומצינן למימר דרבה אשמועינן דשייך קים ליה בדרבה מיניה אע'ג דבשעה דמתחייב עדיין הממון בעין לא הוה לן למימר קים לי' בדרבה מיניה כדאמר רבה גופיה בפרק בן סורר (סנהדרין עב. ושם)  אמר רבה מסתברא מילתיה דרב כששיבר דליתנהו אבל נטל דאיתנהו לא אפ'ה כיון דטבח אחרי כן מיפטר על הגנבה ואהא דפטור אגנבה אף על גב דבאותה שעה הוי בעין עביד צריכותא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתה </span>אין חייבין באונסין. </span>אבל בגנבה ואבדה נראה לר'י שהן חייבין דהואיל ונהנין דמשתמשין בה והכי (א) אמר בהשואל  (ב'מ צו. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>ארישא לא והיינו דרב פפא. </span>דלא אמרינן משעת שאלה חייב באונסין וא'ת אם כן בסיפא נמי בשטבחוה אמאי משלמין כשהניח להן אביהן אחריות נכסים הא לא נתחייב בהן האב וי'ל דהתם פשע בה האב שהיה לו לומר לבניו שאינה שלו הלכך מחיים פשע בה ונתחייב בה באותה שעה ונשתעבדו נכסיו:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו אסון ממש. </span>אע'ג דסיפיה דקרא דאם אסון יהיה ע'כ היינו דין אסון כדכתיב ונתת נפש וגו' מ'מ לא יהיה אסון הוה משמע ליה אסון ממש אי נמי אם אסון יהיה נמי בעי למימר דהוי אסון ממש ודריש ונתת נפש וגו' היינו ממון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>איכא למאן דאמר חייבי מיתות שוגגין חייבין והא תנא דבי חזקיה וכו'. </span>וא'ת והא אמרינן בפ' הנשרפין (סנהדרין עט: ושם) תנא דבי חזקיה מפקא מדרבי ומפקא מדרבנן אלמא פליגי תנאי אתנא דבי חזקיה וי'ל דלענין ממון אחר אית להו לכולהו היקישא דתנא דבי חזקיה ולא פליגי עליה אלא במאי דקתני בין מתכוין לשאינו מתכוין דמשמע בין מתכוין להרוג האשה בין אין מתכוין להורגה אלא להרוג את חברו והרגה דבכל ענין פטור מדמי האשה דלענין ממון אחר כבר תנא דלא תחלוק בין שוגג בין מזיד והיינו דמפקא מדרבי ומדרבנן דלר' נתכוין להרוג את זה והרג את זה חייב ממון ולרבנן חייב מיתה ולתנא דבי חזקיה פטור ממיתה וממון אבל קשה לרבינו יצחק דבריש הנחנקין (שם פד:) אמרינן הניחא למאן דאית ליה דתנא דבי חזקיה אבל למאן דלית ליה כו' משמע דאיכא תנא דפליג ואומר רבינו יצחק דהיינו רבי חגא מדרומא דאייתי מתניתא בידיה כדאמרינן בפרק שור שנגח ארבעה וחמשה (ב'ק מב. ושם)  דשני אנשים כי נתכוונו זה לזה אע'פ שיש אסון באשה יענשו בדמי ולדות אלמא לית ליה היקישא דבין שוגג למזיד והא דקאמר מי איכא למאן דאמר כו' היינו משום דתנא דבי חזקיה עיקר שהיה שונה ברייתות של רבי חייא שהיה אביו כדמוכח בסוף פרק הבא על יבמתו (יבמות סה:) והן עיקר ומותבינן תיובתא מינייהו ולרשב'א נראה דמשום הכי קא פריך ליה מתנא דבי חזקיה משום דרבי יוחנן מוקי מתניתין (לעיל לב:) בשלא התרו בו וקתני סיפא דחייבי מיתות פטורין א'כ מתני' סברה דחייבי מיתות שוגגין פטורין דאי סיפא מיירי בשהתרו בו ליפלוג בחייבי מלקיות גופייהו והוה מצי למיפרך ממתני' אלא דלא מצי למיפרך אלא מדיוקא ולהכי פריך ליה מתנא דבי חזקיה ואמתניתין סמיך ולפי זה מצינן למימר דמפקא מדרבי ורבנן בכולה מילתא ועוד אומר רשב'א דר' ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה לקמן בפירקין (דף לז:) הוא תנא דלית ליה דתנא דבי חזקיה וצריך לומר דלתנא דבי חזקיה לא יהיה אסון היינו אסון ממש וקרא דאם אסון יהיה היינו דין אסון כגון שנתכוין לאשה דאם לא נתכוין לה פטור ממיתה וממון לתנא דבי חזקיה א'נ לא קאי קרא דאסון אאשה אלא אחברו שנתכוין לו ולא איירי קרא שנתכוין להרוג את זה והרג את זה ובפ' הנשרפין דדייק לר'ש דפטר נתכוין להרוג את זה והרג את זה היכי מפרש קראי הוה מצי למימר כדפרישית אלא אליבא דר'א דאמר קראי בנתכוין להרוג את זה והרג את זה דייק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>מכה אדם לא תחלוק בו כו'. </span>וקרא דלא יהיה אסון דאשמעינן דלא ישלם דמי ולדות בהדי מיתה והא נמי דדרשינן בשילהי פרק כיצד הרגל (ב'ק כו.) עליו ולא על האדם דלא תשקול מיניה ממונא ותקטליה על הרציחה לחוד וקרא דלא תקחו דדרשינן מיניה דלא תשקול ממונא מיניה ונפטריה אצטריכו כולהו דלא מצי למילף מהיקישא דתנא דבי חזקיה כדפירש בקונטרס לקמן (דף לח.) דממכה בהמה לא מצי למילף פטור ממון דאדרבה חיוב היה לו למילף דמכה בהמה חייב להכי איצטריך למכתב כולהו והכי ילפינן מה מכה בהמה לא חלקת במה שכתוב בו דהיינו חיוב דבכל עניין חייב אף מכה אדם כל עניני פטור ממון שכתוב בו לא תחלוק בין שוגג בין מזיד ובין דרך עלייה לדרך ירידה ושוגג למזיד היינו ממון אחר בהדי מיתה ודרך עלייה וירידה בכל ענין לא תשקול ממונא מיניה ונפטריה כדאמרינן לקמן ומתכוין לשאין מתכוין לענין דמי האשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר אתיא מכה מכה. </span>תימה לרבא לית ליה הכא גזרה שוה דרשע רשע וכן ר' יוחנן ולקמן (דף לז.) נמי מצרכינן חד קרא למיתה וממון וחד למלקות וממון ולא ילפינן מלקות וממון ממיתה וממון בגזרה שוה דרשע רשע וסתמא דהש'ס דריש ליה בפ'ק דמכות (דף ה:) גבי אין עדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהן דאמרינן חייבי מלקיות מנין אתיא רשע רשע וברייתא נמי איכא בר'פ אחד דיני ממונות (סנהדרין לג: ושם) גבי דיני נפשות מחזירין לזכות אבל לא לחובה דאמרינן חייבי מלקיות מנין אתיא רשע רשע תניא נמי הכי כו' ור' יהודה נמי דריש ליה בהחובל (ב'ק פו: ושם) גבי וכן היה ר'י פוטרו פירוש את הסומא מחייבי גליות ומחייבי מלקיות ומחייבי מיתות ב'ד וגמר התם חייבי מיתות ב'ד מרוצח רוצח וחייבי מלקיות אתיא רשע רשע ורבנן דפליגי עליה התם לאו משום דלית להו רשע רשע אלא משום דמחייבי ליה כחייבי מיתות ב'ד וי'ל דרבא ור' יוחנן אית להו בכ'מ גז'ש דרשע רשע בדבר שהוא בגוף המלקות אבל הכא לענין פטור ממון שהוא עם המלקות וכן לקמן לא ילפינן רשע רשע וטעמא משום דקרא מוכח דרשע כתיב לענין מלקות והיה אם בן הכות הרשע והא דדריש מכה מכה משום דמכה גבי תשלומין כתיב שנאמר מכה בהמה ישלמנה ואביי אית ליה גזרה שוה דרשע רשע בכ'מ וסוגיא דלקמן כרבא ודלא כאביי ואביי מוקי קרא במיתה ומלקות כר'מ דלמלקות וממון לא צריך קרא דאתיא רשע רשע ואם תאמר ר' יוחנן אמאי לא דריש מכה מכה הא ברייתא היא בריש החובל (שם פג: ושם) וי'ל דסבר כאידך תנאי דהתם דלא דרשי מכה מכה אלא ילפי מאידך קראי דלאו עין תחת עין ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>ואיש כי יתן מום וגו'. </span>אית דגרסי וסמיך ליה ולא מגזרה שוה יליף אלא מסמוכין וכן משמע קצת מדשביק קרא דמכה בהמה ישלמנה ונקיט קרא אחרינא ומיהו מדפריך בריש החובל (שם פג:) מאי חזית דילפת ממכה בהמה נילף ממכה אדם משמע דגזרה שוה הוא והא דהדר ביה מקרא קמא משום דאיצטריך למהדר ממכה אדם ולאתויי כי יתן מום בעמיתו הדר ביה נמי ממכה בהמה ישלמנה ומייתי מכה נפש בהמה דסמיך ליה אי נמי משום דאיצטריך קרא קמא לכדתנא דבי חזקיה ולמאן דלית ליה נמי איצטריך מה מכה בהמה לרפואה פטור אף מכה אדם כו' כדאמרינן בריש הנחנקין (סנהדרין פד: ושם) :  אם</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>אינו ענין להכאה שיש בה שוה פרוטה. </span>וא'ת והא איצטריך להכי דמהכא נפקא לן חובל בחברו לתשלומין בריש החובל  (ב'ק פג: ושם) וי'ל דהך סוגיא כאידך תנאי דהתם דמפקי החובל בחברו לתשלומין מקרא אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>בשבת כתיב דבבהמה גופה כו'. </span>וא'ת א'כ היקישא למה לי וי'ל דאתיא לבין דרך ירידה לדרך עלייה דלא שייך לפלוגי גבי שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו בחול. </span>וא'ת בחול נמי מצינן למימר דבהדי דמחייה לבהמה הרג את האדם ולא אתרו ביה משום אדם ואפי' בשבת נמי מצינן למימר דאתרו ביה משום בהמה ולא אתרו בו משום שבת וי'ל דמ'מ ילפינן שפיר דמה מכה בהמה לא חלקת בין שוגג בהכאתה למזיד בהכאתה אף אדם לא תחלוק בו בין מזיד בהכאתו לשוגג בהכאתו א'נ הואיל ומכה אדם איירי באתרו ביה מכה בהמה נמי איירי בכל ענין דאתרו ביה ולהכי לא מצי איירי בשבת ולא בהרג אדם עמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתניתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתניתין </span>כמאן מוקי לה. </span> תימה תיקשי ליה לרב פפא גופיה דאיהו סבר לעיל (דף לד:) כרבה דאמר היתה פרה גנובה לו כו' ועוד קשה דלישני כעולא דמאי דפירש בקונ' דאי סבר כריש לקיש דחייבי מלקיות שוגגין פטורין כ'ש דפליג אדעולא זה אינו נראה דלמא בממון אחר סבר כריש לקיש אבל בממונא דבההוא מילתא גופיה משלם ממון ומיפטר ממלקות מג'ש דתחת תחת ונראה דרב פפא אפי' סבר כר'ל מצי לשנויי כדעולא כדפרישית אבל לאביי פריך שפיר דלית ליה דעולא דהא מוקי לעיל תחת לדרשא אחרינא ולהכי קשיא ליה אי ס'ל כר'ל מתני' כמאן מוקי לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כר' נחוניא קשיא אחותו. </span>לא מצי למימר קשיא ממזרת ואחותו דע'כ כר'מ ס'ל מדנקט יום הכפורים כשבת וה'ל למימר יו'ט כשבת וכ'ש יום הכפורים אלא ודאי ס'ל או כר'מ דאמר לוקה ומשלם או כר' יצחק דאמר אין מלקות בחייבי כריתות הלכך לא נקט יו'ט דמיניה לא הוה שמעינן יוה'כ שאין בו מלקות וכיון דלא הוי כרבנן לא מוקמי ליה כרבי יצחק אלא כר'מ ולא תיקשי ממזרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כרבי יצחק קשיא ממזרת. </span>לא הוצרך לומר אי כרבנן דלדידהו קשיא ממזרת ואחותו ולא מצי למימר נמי דמתני' כרבי עקיבא דסבר עדים זוממין קנסא ואית ליה לוקה ומשלם ולית ליה מת ומשלם דלרבי עקיבא מצינן למימר דלא גמר עדים זוממין ממוציא ש'ר אע'ג דהוי קנסא מקנסא כדפרי' לעיל (דף לב. ד'ה דאין) ואית ליה שפיר כרבנן דלוקה ואינו משלם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>תנא דפליג עליה דרבי נחוניא אי ר' מאיר אי רבי יצחק. </span>תימה דלריש לקיש בהדיא פליג ר'מ ארבי נחוניא דהא מוקים מתני' כר'מ וקתני דיש קנס בחייבי כריתות וי'ל דידע שפיר דר'מ פליג עליה אלא דק'ל דרבנן לא מצינן למימר דפליגי עליה אבל לר' יוחנן אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>קנס ולא פיתוי. </span>אית דגרס ולא אונס משום דפיתוי נמי קנס הוא ואומר ר'י דגרסי' ליה דשייך למיקרי לאונס קנס טפי מלפיתוי משום דאונס שותה בעציצו (לקמן דף לט.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הממאנת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הממאנת </span>אין לה לא קנס. </span>פירש בקונט' לפי שהיא בחזקת בעולה וקשה לר'י דא'כ היכי דייק לקמן הא קטנה בעלמא אית לה דלמא ה'ק הממאנת אין לה קנס אם בא עליה כשהיא נערה הא נערה בעלמא אית לה ומיהו אין להקשות אמאי נקט ממאנת ה'ל למינקט כל אשה שניסת ונתגרשה דהא איכא למ'ד לקמן (דף לח.) דאפי' אם נתארסה ונתגרשה אין לה קנס ונראה לר'י דה'פ אין לה לא קנס ולא פיתוי אם אנסה בעלה או פיתה אותה כשהיתה תחתיו קודם מיאון אע'ג דכשמיאנה איגלאי מילתא שלא היתה אשתו והשתא דייק שפיר לקמן הא קטנה בעלמא אית לה אבל קשה לר'י מהא דקאמר בסמוך וכ'ת כולה ר'מ היא ובממאנת סבר לה כרבי יהודה והשתא כיון דאיירי שבא עליה בעלה כשהיא נערה שוב אינה יכולה למאן דמודה רבי יהודה כשבעל כדאמר בפרק בא סימן (נדה נב. ושם) ותירץ ר'י דמיירי כשפירש בהדיא שאינו בועל לשם קידושין ועוד דפיתוי ואונס לאו לשם קידושין הוא דבההיא לא מודה רבי יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>פיתוי. </span>קשה לרשב'א אמאי נקט פיתוי למאי דמוקי לה בסמוך בנערה הא כל נערה מפותה אין לה קנס דמחלה אפי' נערה שאינה ממאנת ויש לומר דנקט אין לה פיתוי אגב דנקט באידך:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שירבה השחור כו'. </span>אית דלא גרסי על הלבן משום דאמרינן בפרק בא סימן (נדה דף נב. ושם) לא שירבה ממש אלא כדי שיהו שתי שערות שוכבות ונראה כמו שירבה שחור ועל הלבן משמע יותר מן הלבן ור'ח פירש על הלבן שהשערות סמוך לבשר הם שחורים ובראשם לבנים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זו </span>דברי ר'מ. </span>אמתניתין דלקמן (דף מ:) דכל מקום שיש מכר אין קנס קאמר לה רב יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>איתא זו דברי ר'מ ורבי יהודה מיבעי ליה. </span>ואע'ג דרבי יונתן ור' יאשיה סבירא להו כר'מ בס'פ ד' מיתות (סנהדרין סו: ושם) לפי' ר'ת דפי' עד שיהיו שניהם שוין במיתה אחת ואפי' לפ'ה דמפרש בני עונשין מ'מ ר' יאשיה כר' מאיר סבירא ליה דלית ליה הא דדרשי רבנן לקמן (דף מ:) כאן נערה כו' דהא פטר קטנה מאורסה מ'מ לא קאמר זו דברי ר'מ ור' יאשיה דלא פריך הכא זו דברי ר'מ ורבי יהודה מיבעי ליה אלא משום דרבי יהודה בר פלוגתיה דר'מ והוי בכלל חכמים דפליגי עליה ולהכי אם איתא דלא פליג ה'ל למימר זו דברי ר'מ ור' יהודה אבל קשה דה'ל למימר הא מני ר' יאשיה היא ובממאנת סבר לה כר' יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתני </span>קטנה קשיא. </span>אע'ג דהוי תני קטנה דאין לה קנס מ'מ תני נמי אילונית דה'א דוקא קטנה שיש לה נערות אין לה קנס ותימה לר'י אמאי לא משני דאגב אורחיה קמ'ל דעד מתי הבת ממאנת עד שתביא שתי שערות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>החרשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החרשת </span>והשוטה כו' אין להן טענת בתולים. </span>פי' בקונטרס דאי הוה פקחת לטעון הוה טענה משאירסתני נאנסתי וקשה לר'י דהיכי טענינן לה הכי מספק לאפוקי ממונא כיון דאיהי לא טענה דחזקת גופה איתרעי דהוי שור שחוט לפניך אבל חזקת ממון לא איתרע ומיהו מביא ר'י ראיה לפי' הקונטרס דאמר בפ' המדיר (לקמן עו: ושם)  לא הוגלד פי המכה המוציא מחבירו עליו הראיה ומפרש דאפי' לא יהיב טבח דמי על הטבח להביא ראיה שברשות המוכר נטרפה והא דמפרש רב אשי למתני' דהמדיר דהיו בה מומין ועודה בבית אביה על האב להביא ראיה רישא מנה לאבא בידך סיפא מנה לי בידך לא מטעם דברי ושמא ברי עדיף כדמשמע לפום ריהטא דא'כ הוה קשה דהיכי טענינן לה הכי אלא כדפי' התם בקונטרס רישא מנה לאבא בידך דלגבי האב לא מהני חזקת הגוף דבתו דהכתובה היא באירוסין של אב סיפא מנה לי בידך דלגבי דידה מהני חזקת הגוף דידה וכן צריך לפרש דאי מטעם ברי קאמר התם אמאי קאמר דעודה בבית אביה על האב להביא ראיה דמשנתארסה נולדו בה מומין אמאי צריך להביא ראיה כיון דאמר ברי לי דבכל ענין משמע דצריך להביא ראיה אפילו אב אמר ברי לי ולר'י נראה לפרש הכא דאין להן טענת בתולים לפי שבחזקת מוכת עץ היא ואע'ג דכולהו נמי חבוטי מחבטן מ'מ שאר נשים יש להן טענת בתולים מדלא קאמרי שהן מוכת עץ אבל הנך חרשת ושוטה דלא מצי אמרי בחזקת מוכת עץ נשאות וכן נראה דברוב ספרים ל'ג לעיל בברייתא אלא החרשת והשוטה והאילונית יש להן קנס ותו לא ואין כתוב ברוב ספרים ויש להן טענת בתולים ולפר'י פריך שפיר דמדקאמר יש להן קנס אלמא לא חשבינן להו בחזקת מוכת עץ אבל לפי' הקונטרס מאי קפריך הכא נמי בחזקת בתולות חשבינן להו דהא אמרינן השתא דמשנתארסה נאנסה ורשב'א הקשה לפר'י דאמאי לא משני הא דקתני אין להן טענת בתולים כר'מ דאמר בפ'ק (לעיל יג.) מוכת עץ בין הכיר בה בין לא הכיר בה מאתים והא דקתני יש להן טענת בתולים כרבנן דאמרי כתובתן מנה וכי תימא משום דקתני חרשת דומיא דאיילונית הא ע'כ איילונית גופה לא הפסידה כתובתה לגמרי דהא רב ששת דמשני הא ר'ג הא ר' יהושע סבירא ליה בפ'ק (דף יא:) כנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה יש לה כתובה מנה:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>דקא טעין טענת דמים ה'נ כו'. </span>כך גרס בקונטרס ור'ח גריס איפכא כמו שהיה כתוב בספרים אי דקא טעין טענת פתח פתוח ה'נ כו' ולעיל בפ'ק (דף ט. ד'ה האומר) פירשתי קצת קשה לפי' ר'ח דמפרש דמוכת עץ אין לה דמים אבל פתחה נעול אם כן בחנם דחק לשנויי הא ר'ג והא רבי יהושע דה'מ לשנויי הא דקא טעין פתח פתוח הא דקא טעין טענת דמים ושמא לית ליה חזקה דאין אדם טורח בסעודה ומפסידה ולא מהימן בפתח פתוח להפסידה כתובתה אע'ג דקאמר אי דקא טעין פתח פתוח הכי נמי דמשמע דנאמן שמא היינו לאוסרה עליו אבל ברייתא דלעיל משמע דיש להן טענת בתולים לענין כתובה דומיא דקנס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולהו </span>רואות ומראות לאמן. </span>פירש הקונטרס ופוסקות עליהן שהן בעולות ואם לא הודיעתו הטעתו וקשה לפירושו דהא אליבא דר'מ קיימינן ור' מאיר אית לי' בפ'ק  (דף יג.) דמוכת עץ בין הכיר בה בין לא הכיר בה מאתים ונראה לר'י דה'פ כולהו רואות ומראות לאמן ויודעות שהן מוכת עץ שאמותיהן מגידות להן ולהכי [כשהוא אומר לא מצאתי לבתך בתולים והיא אומרת בתולה הייתי אין לנו לתלות במוכת עץ שא'כ היתה אומרת מוכת עץ אני] וכי לא אמרה מוכת עץ אני יש לה טענת בתולים אבל סומא תלינן שהיא מוכת עץ אע'ג דלא אמרה דאינה יודעת לפי שאינה רואה ואינה מראה לאמה ואין אמה מגדת לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היוצאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היוצאת </span> משום שם רע בת סקילה היא. ופשיטא דלאו בת קנס היא דהא בעולה ודאי היא אבל אין לפרש הואיל ויש חיוב סקילה לבא עליה פשיטא דאין לה קנס דקם ליה בדרבה מיניה דהא קתני במתניתין הבא על בתו ולעיל נמי קתני עריות בברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואלו </span>שאין להן קנס הגיורת והשבויה כו'. </span>אף על גב דמדאורייתא שבויה לא הויא בחזקת בעולה כדאמרינן בכל דוכתי דבשבויה הקילו מ'מ אין לה קנס דמשום גזירה שלא תנשא לכהן עשאוה כבעולה לכל דבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מה עשה לה ערבי זה. </span>נקט ערבי לפי שהם שטופים בזימה כדאמר בקדושין (דף מט:) עשרה קבין זימה ירדו לעולם ט' נטלו ערביים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דמעיד בה לא ישאנה. </span>קס'ד הפודה את השבויה ישאנה בלא עדות קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכל </span>מקום קשיא. </span>אליבא דרבי יוחנן פריך וכן כל הנך פירכי דלקמן אבל לרבה דאמר דטעמא דרבי יהודה שלא יהא חוטא נשכר לא קשיא מידי:  וסבר</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסבר </span>רבי יהודה בקדושתה קיימא והתניא הגיורת כו'. </span>קשה דהשתא דמדמה גיורת לשבויה א'כ תיקשי ליה מתניתין גופה דר' יהודה לא משוה גיורת לשבויה דתנן ר' יהודה אומר שבויה שנפדית הרי היא בקדושתה משמע דבהנך מודה לתנא קמא ואמר ר'י דמתני' אתי ליה שפיר דמודה בגיורת שאין לה קנס דודאי היא בחזקת בעולה שנבעלה בעוד שלא היה דעתה להתגייר ואפילו אם היה דעתה להתגייר משהיתה בת שלש שנים ויום אחד מ'מ לא מנטרא נפשה כיון דאינה ראויה להתעבר אבל מהך דצריכה להמתין שלשה חדשים אף על גב דדעתה לאיגיורי ומנטרא נפשה אפילו הכי קאמר צריכה להמתין ג' חדשים דאי אפשר לשמור עצמה מן העובדי כוכבים כ'ש שבויה שהיא מסורה בידם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר דיה שעתה. </span>פירש הקונטרס כיון דליכא מעת לעת מפקידה לפקידה נמי לא גזור רבנן ורבי יוסי דקאמר ומטמאה מעת לעת לאו דוקא מעת לעת אלא כלומר בתורת מעת לעת מטמאה משנתגיירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבויה </span>מנטרא נפשה. </span>וא'ת והא בקטנה נמי מיירי דלא מנטרא נפשה דהא אינה יודעת לשמור עצמה וקאמר ר'י דבקדושתה קיימא דקתני במתני' יתירה מבת ג' שנים ויום אחד וי'ל דקטנה לגמרי אינה מוסרת עצמה לביאה וכשהיא מוסרת עצמה לביאה קצת היא בת דעת ויודעת לשמור עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צריכות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכות </span>להמתין שלשה חדשים דברי ר' יהודה. </span>משמע דאפי' בקטנה שאינה ראויה להתעבר קאמר רבי יהודה דצריכה להמתין מדקאמר יתירות מבנות ג' ויום אחד דגזר קטנה אטו גדולה וקשה לר'י ולרבינו תם דתניא בהחולץ (יבמות דף מב: ושם) הרי שהיתה רדופה לילך לבית אביה או קטנה כו' צריכה להמתין ג' חדשים דברי ר'מ ר' יהודה מתיר ליארס ולינשא מיד אלמא לא גזר רבי יהודה קטנה אטו גדולה וכ'ת דוקא בגיורת ומשוחררת ושבויה גזר טפי כדי להבחין בין זרע שנזרע בקדושה לשנזרע שלא בקדושה זה אין נראה דהא לרבא דמפרש התם לעיל טעם דצריכות להמתין גזירה שמא ישא אחותו מאביו וייבם אשת אחיו מן אמו כו' טפי אית לן למיגזר בקטנה בת ישראל דשייך בה כל הנהו דמפרש התם אבל בגיורת ושבויה ומשוחררת לא שייך שמא ישא אחותו מאביו ועוד דשמואל אית ליה סברא איפכא מדר' יהודה דהא שמואל קאמר בס'פ ד' אחין  (שם דף לד: ושם) דכולן צריכות להמתין ג' חדשים חוץ מגיורת ומשוחררת קטנה אבל קטנה בת ישראל צריכה להמתין אלמא בקטנה בת ישראל גזר קטנה אטו גדולה ובגיורת ומשוחררת לא גזר והיינו איפכא מדרבי יהודה ועוד לשמואל בשלמא בקטנה בת ישראל סבר כר'מ אלא בגיורת כמאן לא כרבי יהודה ולא כר' יוסי דלרבי יהודה בין קטנה בין גדולה צריכה להמתין ולרבי יוסי אפי' גדולה אינה צריכה להמתין ומיהו למאי דמוקי להך דהכא בשראוה שנבעלה אתי שפיר כר' יהודה ומצינן למימר דדוקא בראוה שנבעלה קאמר ר' יהודה דגזרי' קטנה אטו גדולה אבל אותה שאינה ודאי בעולה לא ולפי לשון אחרון דהתם לא קשה כלל אע'ג דשמואל איפכא מדרבי יהודה כיון דאין הטעם משום דגזרינן קטנה אטו גדולה דאפילו בגדולה נמי שרי לפי שמתהפכת ואור'י דבס'פ ד' אחין (ג'ז שם לה.) מייתי הך ברייתא דהכא ול'ג בה יתירות מבנות ג' ויום אחד ובתוספתא נמי ל'ג ליה ולפי זה ניחא דמיירי בגדולה אבל בקטנה מודה דאין צריכה להמתין כדקאמר בברייתא דרדופה והשתא שמואל בגיורת כר' יהודה ובבת ישראל כרבי מאיר ואפשר דבגיורת קטנה מודה ר' מאיר דאין צריכה להמתין וללשון אחרון דהתם דאמר שמואל כולן צריכות להמתין חוץ מגיורת ומשוחררת גדולה וקטנה בת ישראל אינה צריכה להמתין בזנות משום דזנות דקטנה לא שכיח אבל בנשואין גזר קטנה אטו גדולה וסבר בגיורת כרבי יוסי ובבת ישראל כר'מ דגזר קטנה אטו גדולה וס'ל דדוקא בנשואין גזר ר'מ ושמא בנשואין מודה ר' יוסי לר'מ ומיהו בזנות ודאי פליג דהא שרי אנוסה ומפותה אפילו גדולה ואית דגרסי בברייתא דרדופה ר' יוסי במקום ר' יהודה ושם פירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי מ'ט דר' יוסי. </span>תימה לר'י דמשמע דמשום דאוקימנא בראוה שנבעלה הוא דקשיא ליה מאי טעמא בלאו הכי נמי תיקשי ליה ברייתא דרבי יוסי דמייתי לקמן דאנוסה ומפותה ולפי הסוגיא נראה דזה המקשה עצמו הוא דמייתי לה ומיהו י'ס דגרסי בסמוך א'ל אביי בשלמא גיורת כיון דדעתה לאיגיורי כו' ולפי גירסא זו אתי שפיר שזה המקשה לא ידע ברייתא דמייתי לקמן דאביי הוא דמייתי לה וכן הוא גירסא בשילהי ד' אחין (ג'ז שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה קסבר רבי יוסי כו'. </span>אליבא דרבי יוחנן משני דלדידיה דמפרש טעמא דר' יהודה שלא יהא חוטא נשכר לא קשיא מידי [ומיהו רבה לא קאמר אלא דלמא]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>מזנה מתהפכת. </span>ומהשתא לא קשה אנוסה ומפותה ומיהו יוצאה בשן ועין מודה רבי יוסי דצריכה להמתין דאותה למה תתהפך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבא </span>על בתו. </span>למאי דמוקי מתני' בפרק בן סורר (סנהדרין דף עג: ושם) במפותה צריך לאוקמה בשבא עליה ובגרה כדפרישית לעיל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>בת אשתו. </span>הוה מצי למיתני אשת אביו וכלתו דהא חשיב נמי עריות דעל ידי קדושין אלא תנא ושייר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>במלקות וממון. </span>לעיל פירשתי למה לא יליף רשע רשע תימה דבריש החובל (ב'ק דף פג:) פריך הא מיבעי ליה קרא דלא תקחו כופר דלא תשקול מיניה ממונא ותקטליה ומשני ההוא מכדי רשעתו נפקא הוה ליה למימר ההוא מלא יהיה אסון נפקא דכדי רשעתו אתא למלקות וממון וי'ל דהתם טעי כי היכי דטעי הכא מעיקרא לומר דמכדי רשעתו נפקא מיתה וממון [והא דלא פריך האי במלקות וממון כתיב לא חש להקשות משום דהוי מצי לשנויי מלא יהיה אסון נפקא] אי נמי לסימנא בעלמא נקטיה התם:  וחדא</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחדא </span>במיתה ומלקות. </span>ורבנן מלקות וממון ומיתה ומלקות תרוייהו נפקי מכדי רשעתו דמשמע אם נתחייב בהדי מלקות מיתה או ממון משום רשעה אחת אתה מחייבו ואע'ג דסמיך ליה ארבעים יכנו לא יוסיף מ'מ אין לנו לומר דילקה ולא ימות כמו שלוקה ואינו משלם דאתגורי איתגור כדפריך בהנשרפים (סנהדרין דף פא. ושם) ואע'ג דגבי ממון ומלקות אמרינן דנדון בממון אפילו ממונא קולא התם משום דחס רחמנא אנחבל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תשקול ממונא מיניה ותפטריה מגלות. </span>קשה לרשב'א דל'ל קרא מתנא דבי חזקיה נפקא דלא חילקת בין שוגג למזיד וכי היכי דבמזיד לא תשקול מיניה ממונא ותפטריה מקטלא אף שוגג לא תשקול מיניה ממונא ותפטריה מגלות ואומר ר'י דלא שייך לאקושי שוגג למזיד כי האי גוונא כיון שאין פדיון שניהם שוה דפדיון של מזיד לפוטרו ממיתה ופדיון של שוגג לפוטרו מגלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואח'כ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואח'כ </span>נמצא ההורג. </span>בפירוש החומש פ'ה הך דרשה מואתה תבער דם הנקי ולא עיין כאן ומיהו יש לקיים פירושו דהך סוגיא דשמעתא דמוקמי' ואתה תבער להקיש שופכי דמים לעגלה ערופה אתיא כמאן דאמר חנק חמור כדמוכח בפרק ד' מיתות (שם דף נב:) דלמאן דאמר חנק קל יליף סייף ברוצח מנקום ינקם הלכך לדידיה אייתר ואתה תבער לנערפה העגלה ואח'כ נמצא ההורג וקרא דולארץ לא יכופר דרשינן ליה לכדרבא בפ' בתרא דכריתות (דף כז.)  דמייתינן עגלה ערופה אע'פ שעבר יוה'כ עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>להלן בקופיץ וממול עורף. </span>וא'ת ממול עורף מנלן והא וערפו כתיב דמשמע עורף ממש ויש לומר דבפ' עגלה ערופה (סוטה דף מו:) גמר עריפה עריפה מחטאת העוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוקשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוקשו </span>שופכי דמים כו'. </span>הוה מצי למימר הניחא למ'ד חנק חמור אלא למ'ד חנק קל כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברור </span>לו מיתה יפה. </span>ומהאי טעמא לא הוה שמעינן מן הצואר דאם יתחב סכין בלבו הוי נמי מיתה יפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שמצינו מומתים בידי שמים. </span>דכתיב וגם בעליו יומת דע'כ לא בידי אדם קאמר דכתיב מות יומת המכה רוצח הוא וגו' על רציחתו אתה הורגו כו' אלא ודאי בידי שמים ואף על גב דדרשינן מיניה בפ'ק דסנהדרין  (דף טו. ושם) כמיתת בעלים כך מיתת השור היינו מדכתיב יומת ולא כתיב ימות וכ'ת כולה להכי הוא דאתא אם כן ליכתוב השור יסקל כבעלים ולשתוק אי נמי וגם כבעליו יומת הלכך שמע מינה תרתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>אף בידי אדם כן. </span>יש תימה דהיכי בעי למילף מיתה בידי אדם ממיתה בידי שמים [ותירץ מהר'ם כיון דאיתקש מיתת שור למיתת בעלים נקיש נמי מיתת בעלים בידי אדם למיתת בעלים שעל ידי שור]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיתות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתות </span>קלות שניתן שגגתן לכפרה מנין. </span>פי' בקונט' כגון עבודת כוכבים ושבת וגילוי עריות שניתן שגגתן לכפרה ע'י קרבן וכן רוצח ניתנה שגגתו לכפרה ע'י גלות וקשה דא'כ למסקנא אמאי איצטריך חרם וכל חרם ולא תקחו ג' קראי בלא תקחו כופר ובחרם סגי דחד לדרך עלייה וחד לדרך ירידה שניתן שגגתו לכפרה דהיינו מיתות קלות לפ'ה לכך נראה דמיתות קלות לא חשיב אלא הנהו שניתן שגגתן לכפרה ע'י ממון או ע'י קרבן אבל רוצח לא ניתן שגגתו לכפרה ע'י ממון אלא על ידי גלות וה'פ דברייתא אין לי אלא מיתות חמורות שלא ניתן שגגתן לכפרה ע'י קרבן דהיינו כל מיתות שאין בהן כרת כגון מסית ומדיח ונביא השקר וזקן ממרא ומכה אביו ואמו ומקלל אביו ואמו וגונב נפש ומגדף אליבא דרבנן דאמרי בכריתות (דף ג:) דאין מביא קרבן על שגגתו דכתיב לעושה בשגגה פרט למגדף שאין בו מעשה ורוצח ומיתות קלות כגון עבודת כוכבים ושבת ועריות דיש בהן כרת ומביא קרבן על שגגתן ופריך ולא ממילא שמעת מינה מלא תקחו כופר ומהתם שמעינן כל מיתות חמורות ולמה לי קרא למיתות חמורות אבל למיתות קלות ודאי צריך קרא ומשני דאיצטריך תרי קראי למיתות חמורות חד לדרך עלייה שלא ניתן שגגתו לכפרה כלל וחד לדרך ירידה שניתן שגגתו לכפרה על ידי גלות קשה לרשב'א דמאי איצטריך קרא לחייבי מיתות קלות כגון עבודת כוכבים ושבת ועריות דמה שייך שם כופר למ'ד כופר היינו דמי ניזק ותירץ דרבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה לטעמיה דאמר בפרק שור שנגח ד' וה' (ב'ק דף מ.) ונתן פדיון נפשו דמי מזיק:  הני</div>                     </div>                 


lvr: 32
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>מילי היכא דהרגו דרך עלייה דלא ניתן שגגתו לכפרה. </span>פירוש לכפרה בידי אדם אע'ג דדרך עלייה קיל טפי מדרך ירידה כדמוכח בפרק אלו הן הגולין (מכות דף ט. ושם) גבי גר תושב גולה ע'י גר תושב וכל חומרי דשמעתין לא תלי אלא במה שלא ניתן לכפרה דאינו מקפיד הש'ס במה שסקילה ושריפה חמורין מהרג וחנק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 32
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>סימא את עינו והרגו בדבר אחר אימא נשקול מיניה ממונא ונקטליה. </span>כך גרס ר'ח דמלא יהיה אסון לא נפקא לן אלא סימא את עינו והרגו בה כי התם שבהכאה אחת הרג את האשה וגם הולדות אבל סימא את עינו והרגו בדבר אחר בבת אחת לא להכי איצטריך כל חרם למיפטריה קשה לרשב'א דהא ר' ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקה לא דריש קרא להכי דלא נשקול מיניה ממונא ונקטליה אלא שלא יתן ממון ונפטריה ושמא אילו לא נאמר קאמר כדאשכחן ריש פרק נגמר הדין (סנהדרין דף מג. ושם) ובכמה דוכתי ולרשב'א נראה דהכא מסיק אליבא דתנא דבי חזקיה אבל לרבי ישמעאל ודאי לית ליה הא דתנא דבי חזקיה והא דאמר בריש הנחנקין  (שם דף פד: ושם) הניחא למאן דאית ליה דתנא דבי חזקיה אלא למאן דלית ליה היקישא למה לי תנא דלית ליה דבי חזקיה היינו רבי ישמעאל ובסמוך דקאמר ולרבה דאמר חידוש הוא שחידשה תורה בקנס כו' סבר לה כת'ק דר' חנניא בן עקביא הוה מצי למימר ס'ל כרבי ישמעאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


