# tsftbvl

lvr: 31
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חמש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמש </span>עשרה נשים פוטרות. </span>אר'י דלא מצי למינקט עריות כדקתני בסיפא אחת מכל העריות האלו שש עריות חמורות מאלו (לקמן ד' יג.) משום דאמרינן בגמ' (לקמן ד' ג:) מנינא אתא למעוטי צרת סוטה וצרת אילונית וממאנת ומחזיר גרושתו ואי הוה תני עריות הוה משמע דלמעוטי עריות דלא קא חשיב קאתי (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>סוף העולם. </span>הכא לא שייך למיפרך כיון דתנא עד סוף העולם צרות צרותיהן ל'ל כדפריך בהכותב (כתובות ד' פג:) כיון דתנא עד סוף העולם פירות פירותיהן ל'ל דהתם ודאי בהכותב לא היה צריך לכתוב שניהם אבל הכא אורחיה דתנא למיתני לא זו אף זו וא'ת וכיון דתני צרות צרותיהן עד סוף העולם למה לי דהכי דייק בתמורה פרק אלו קדשים (ד' יז: ) כיון דתנא ולד ולדן עד סוף העולם ל'ל ואר'י דהתם כיון דאשמועינן דולד ולדן קרב שלמים ממילא שמעינן דה'ה עד סוף העולם כיון דלא חייש לשמא יגדל מהם עדרים עדרים כדחייש התם ר'א אבל הכא ס'ד דצרות צרותיהן אסירי טפי (לא) משום דמלצרור דרשינן להו ולצרור משמע תרתי שני רישי'ן ואפי' לרב אשי דנפקא ליה צרת צרה מסברא לקמן בפירקין (ד' יג.) מ'מ איצטריך לתנא לאשמועינן דלא תיסק אדעתין למימר דמלצרור נפקן ועוד אמרי' דלרב אשי נמי צרת צרה נפקא מלצרור דהא בגמ' קתני בהדיא בשמעתין  (לקמן ד' ג:) צרות צרותיהן מנין ת'ל לצרור ולא לצור ולקמן (ד' יג.)  דקא בעי מנה'מ לא אצרות צרותיהן קאמר דבהדיא דריש להו בברייתא מלצרור אלא על אפי' הן מאה דמתניתין קאי ואמר רב יהודה דכולהו משתמעי מלצרור ורב אשי סבר דמלצרור לא משמע אלא תרי ואפילו הן מאה מסברא נפקי דצרתה מ'ט אסורה כל כך שאוסרת גם צרתה דבמקום ערוה קיימא צרת צרתה נמי תאסור צרה אחרת דבמקום ערוה קיימא: 


lvr: 31
pgn: 2
dfh: a
trm: בתו.
txt:
<span class='five'>בתו. </span>פי' בקונטרס בתו מאנוסתו דאי מנשואתו היינו בת אשתו דלא גרעה מפני שהיא בתו ולפי זה הא דקאמר בגמ' (לקמן דף ט:) רב יהודה מתרגם מחמותו ואילך הא דתני ר' חייא בכולן אני קורא בהן האסורה לזה מותרת לזה אבל שיתא בבי דרישא לא משום דבתו כיון דבאונסין קא משכחת לה ובנשואין לא משכחת לה בנשואין קמיירי באונסין לא קמיירי לא כמו שפירש בקונטרס דאמתניתין קאי הא דקאמר בנשואין קמיירי ולא באונסין דא'כ היינו בת אשתו וכדאמר נמי לקמן (ד' י.) מאי אמו אילימא נשואת אביו היינו אשת אביו ועוד דבהדיא אמר בגמרא בתו הואיל ואתי מדרשא חביבא ליה והיינו בתו מאנוסתו ועוד לאביי דאמר דרבי חייא אכולה מתניתין קאי ע'כ איירי באונסין אלא יש לפרש בנשואין קמיירי ר' חייא דהכי משמע מילתיה דרבי חייא בכולן אני מוצא בהם בהיתר וברגילות האסורה לזה מותרת לזה אבל מתניתין איירי שפיר באונסין (ב) ונראה לר'י דליכא למימר דמתניתין דקתני בתו איירי באונסין ולא בנשואין דא'כ מאי קאמר בגמרא כיון דבתו בנשואין לא משכחת לה אפי' משכחת לה בנשואין לא מצי קאי אכולהו בבי דמתני' דאיירי באונסין אלא אר'י דהך בתו איירי בין מאונסין בין מן הנשואין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>אחיו מאמו. </span>משמע הכא דבאשת אחיו מאמו יש בה כרת דבחייבי לאוין סבר תנא דמתני' דחולצת כדתנן בפ'ב (לקמן ד' כ.) איסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת ובהדיא תניא בגמרא מה אחות אשתו מיוחדת שהיא ערוה וחייבין על זדונה כרת כו' והקשה רבינו שמואל דבת'כ משמע שאין בה כרת דקתני התם ואיש אשר יקח את אשת אחיו באשת אחיו מאביו הכתוב מדבר אתה אומר באשת אחיו מאביו או אינו אלא באשת אחיו מאמו והדין נותן הואיל ואסר אחות אביו ואחות אמו ואסר אשת אחיו מה אחות אביו ואחות אמו בין מן האב בין מן האם וכו' ת'ל נדה היא מה נדה יש לה היתר ויש לה איסור אף אשת אח יש לה היתר ויש לה איסור וזו היא אשת אחיו מאביו שיש לה איסור ויש לה היתר אם יש לה בנים אסורה אין לה בנים מותרת משמע דאתא למעוטי אשת אחיו מאמו דאין בה כרת ודוחק לומר ולפרש דדרשא דת'כ לא אתא למעוטי אשת אחיו מאמו אלא אתא למימר דאיכא כרת אף באשת אחיו מאביו באין לה בנים בחיי בעלה אע'ג דיש לה היתר לאחר מיתה דמה נדה אע'ג שיש לה היתר לאחר מכאן בשעת איסורה בכרת אף אשת אח כן והכי דריש בריש הבא על יבמתו (לקמן נד.) דאין הלשון משמע כלל כן ועוד דבירושלמי דפרק כלל גדול קאמר דאחותו יצאת לחלק ודודתו יצאת לידון בערירי והדר פריך מאשת אח למה יצאת ומשני לידון בערירי והדר קאמר ר' יוסי דודתו לצורך יצאתה למעט אשת אחיו מאמו דמה דודתו באשת אחי אביו מאביו כדיליף התם ערות דודו מדודו או בן דודו דאיירי באחי אביו [מאביו] אף אשת אחיו באחיו מאביו ובתר הכי דריש לה מנדה היא כמו בת'כ משמע בהדיא דלמעט אשת אחיו מאמו אתא ותירץ ה'ר משה דלא אתא למעוטי אלא מערירי דכתיב בההוא קרא אבל כרת יש בה והא דבעי למילף מאחות אב ואחות אם דבין מן האב בין מן האם אע'ג דבאחות אב ואחות אם לא כתיב ערירי אהקישא דר' יונה דריש הבא על יבמתו (ג'ז שם:) סמיך דמהקישא דאשת אחיו מן האב נקיש כל העריות לחומרא ולא נקיש לאשת אחיו מאמו לקולא דממעט מנדה היא ולא יתכן פירוש זה לרש'י שאומר דכל כרת הוא וזרעו נכרת דהיינו דאיכא בין כרת למיתה בידי שמים אלא לריב'א שאומר דאין נכרת הוא וזרעו אלא בעריות דכתיב בהו ערירי וחילוק יש בין מיתה לכרת כדאמר בירושלמי (פ'ב דבכורים) דכרת בן נ' ומפיק ליה מדכתיב אל תכריתו את שבט הקהתי (במדבר ד) ועבודתם עד נ' ומיתה היא בס' כמתי מדבר דכתיב (שם יד) יתמו ושם ימותו וחולק על הש'ס שלנו דבמ'ק (ד' כח. ושם) אמרינן מנ' ועד ס' זו היא מיתת כרת ונוכל לומר לפי הש'ס שלנו דמיתה בידי שמים אחר ס' וקודם זמן כרת (ג) וא'ת לפי' ריב'א דבריש הבא על יבמתו (לקמן נה.) מאי פריך ערירי דכתיב בדודתו למה לי כיון דמכרת לא שמעי' ערירי ואי משום דמאשת אח שמעי' ערירי בכל העריות אם כן ה'ל לאקשויי אערירי דאשת אח למה לי דכתיב לבסוף ואר'י משום דבההיא שמעתא לעיל יליף כל העריות מנדה להעראה להכי פריך ערירי דכתיב בדודתו למה לי לילף הא נמי מנדה דכתיב גבי אשת אחיו נדה היא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואחות </span>אשתו. </span>אין להקשות דנדה תאסר ליבם אע'פ שמטהרה אח'כ כמו אחות אשתו שאין מתייבמת אפי' מתה אשתו אחרי כן דלא דמי דאחות אשה ושאר עריות האיסור עומד על היבם טפי משאר בני אדם אבל נדה לכ'ע אסירא ואפילו בנדתה משמע בפסחים ס'פ אלו דברים (ד' עב:) דבת ייבום היא דקאמר ר' יוחנן אשתו נדה בעל חייב יבמתו נדה בעל פטור ופריך עלה מאי שנא יבמתו דקעביד מצוה כו' (ד) משמע דקני לה ועוד נראה לחלק דאחות אשה אע'פ שמתה אשתו אחרי כן שוב לא תזקק לייבום כיון שנפטרה שעה אחת משום שנאמר דרכיה דרכי נועם (משלי ג) כדאמר ביש מותרות (לקמן ד' פז:) ואפי' היכא דלא מידחייא מהאי ביתא לגמרי כגון שיש אחים אחרים אסורה לזה שמתה אשתו כדאמר בפ' ד' אחין (לקמן דף כז:) כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה דאין זה דרכי נועם אם יש לה להזדקק לזה שנפטרה הימנו אבל נדה דרכי נועם היא דלבעלה נמי צריכה להמתין עד שתטהר וגבי קטן לקמן בפרק ב'ש (ד' קיא:) דקאמר רבה בלאו הכי נמי לא מצית אמרת מי איכא מידי דהשתא אסורה ליה ובתר הכי שריא ליה והא אמר רב כו' התם נמי אין זה דרכי נועם אם צריכה להמתין עד שיגדיל אבל מה שממתנת מחמת שהוא קטן ואינו ראוי לביאה הוי שפיר דרכי נועם דאינו מחמת איסורא והוי כאילו הלך יבם למדינת הים:  או</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שנמצאו אילונית. </span>דאילונית קדושי טעות הן ולא היתה אשת אחיו ותימה [דאמרינן] (לקמן ד' סא:) קטן וקטנה לא חולצין ולא מייבמין כו' קטנה שמא תמצא אילונית ואמאי תתייבם ממה נפשך דאם אינה אילונית שפיר מייבם ואם היא אילונית נמי שרי דלא היתה אשת אחיו ואר'ת דההיא בקבלה עילויה וכה'ג משני בריש בן סורר (סנהדרין סט:) (א) וה'ר אברהם מבורגויילה תירץ בנמצאת אילונית בחיי האח והקפיד אבל לאחר מיתה דלמא אם היה קיים לא היה מקפיד ולא נהירא דבהדיא קתני בתוספתא  (פ'א) נמצאו אילונית בין בחיי הבעל בין לאחר מיתה צרותיהן מותרות ובגמ'  אפרש בע'ה למאן דשרי צרת בתו אילונית אפי' בהכיר בה מאי חידוש השמיענו בתוספתא בין מחיים בין אחר מיתה וא'ת דהכא משמע דאילונית לא בעי גט [אפי' מדרבנן] דאי בעיא היתה צרתה חולצת ולא מתייבמת כדתנן במתני' כל שיכולה למאן ולא מיאנה כו' ובכתובות בפרק אלמנה (דף ק:) תנן הממאנת והשניה והאילונית אין להם כתובה משמע הא גיטא בעיא דהכי דייק בהמדיר  (כתובות דף עג. ושם) וי'ל דהתם נקט האי לישנא משום דלא מצי למנקט אינן צריכין גט משום שניה דקתני בהדייהו תדע דע'כ ממאנת לא בעיא גיטא א'נ בהמדיר לא דייק הכי אלא משום דברישא קתני אינה מקודשת ובסיפא תצא שלא בכתובה והא דתנן בהשולח (גיטין דף מו: ושם)  המוציא אשתו משום אילונית לא יחזיר ומפרש משום קלקולא דשמא תנשא לאחר ויהיה לה בנים ויאמר כו' ונמצא גט בטל ובניה ממזרים דמשמע בעיא גט אר'י דהתם במוציאה משום ספק אילונית שאין הסימנים ניכרים יפה תדע דקתני סיפא נשאת לאחר והיו לה בנים ואילו ודאי אילונית אין לה רפואה דבהערל (לקמן עט:) פליגי ר'ע ור'א בסריס חמה אם חולץ וחולצין לאשתו שיש לו רפואה ובאילונית לא אשכחן דפליגי אף על גב דבקידשה על תנאי וכנסה סתם איכא למ'ד בהמדיר (כתובות עב:) דבעיא גט היינו דוקא בשאר מומין דאיכא דמחיל אבל אילונית שום אדם אין מוחל ואפי' לאביי דמפרש טעמא משום דאין אדם בועל בעילת זנות היינו בשאר מומין דמסיק אדעתיה ובדעתו אפי' יהיו בה מומין בועל לשם קדושין אבל אילונית דלא שכיח לא מסיק אדעתיה ומשום חשש אילונית לא יהא בועל לשם קדושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אתה יכול לומר בחמותו שמיאנה. </span>וא'ת משכחת לה מיאון בקידושי טעות דתנא דבי ר' ישמעאל אפי' בנה מורכב על כתיפה ממאנת והולכת לה ותירץ ריב'ן דמתני' איירי בקטנות ועוד אמר ר'י דבקדושי טעות מצי למימר דאפי' מיאון אינה צריכה ולא הוה מצי למיתני בסיפא כל שיכולה למאן כו' וממאנת דר' ישמעאל לאו דוקא דאפי' לא מיאנה לאו אשתו היא ואם ערוה היא צרתה מותרת מיהו בפרק בא סימן (נדה נב. ושם) משמע דבקדושי קטנות [נמי] איירי ר' ישמעאל גבי בתו של ר' ישמעאל שבאת למאן בבית המדרש ובנה מורכב על כתיפה ורבתה בכיה בבית המדרש ואמרו דבר שאמר אותו צדיק יכשל בו זרעו ונמנו וגמרו עד מתי הבת ממאנת עד שתביא ב' שערות ומשום ר' ישמעאל קאמר דנמנו דליכא למימר משום דר' יהודה נמנו דאמר עד שירבה השחור על הלבן דהא מודה רבי יהודה בנבעלת דאינה יכולה למאן והא דפריך בפרק נושאין על האנוסה (לקמן ק: ושם) וממאנת מי קא ילדה ומשני בקדושי טעות כר' ישמעאל הא דשביק קידושי קטנות דאיירי בהו לאו משום דמודי ר' ישמעאל בקידושי קטנות אלא משום דההיא סוגיא אליבא דשמואל ושמואל לא סבר לה כרבי ישמעאל בקדושי קטנות כדמוכח בפרק מי שמת (ב'ב קנו: ושם) אבל בקדושי טעות סבר כוותיה כדאמר בהמדיר (כתובות עד. ושם) קידש על תנאי ובעלה אינה צריכה הימנו גט והיינו כרבי ישמעאל וצריך לומר מתני' לא כרבי ישמעאל והא דקאמר בגמרא (דף ט.) בפלוגתא לא קמיירי היינו דוקא אמנינא דט'ו נשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלבתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלבתר </span>שריפה סקילה חמורה. </span>בחנם נקט הכי דאפילו היתה סקילה קלה בכל ד' מיתות בית דין ה'ל למיתני כלתו בתר חמותו דבכל הנך ליכא מיתה אלא כרת לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתו </span>כיון דאתיא מדרשא חביבא ליה. </span>היינו בתו מאנוסתו כדפי' בקונטרס אבל בתו מנשואתו מערות אשה ובתה נפקא דלא גרע מבת אשתו וא'ת והיכי נפקא והא אין מזהירין מן הדין כדאמר לקמן בפ'ב (דף כב:) גבי אחותך בת אביך (היא) או בת אמך דצריך למכתב אחותך היא לחייב על אחותו בת אביו ובת אמו לומר שאין מזהירין מן הדין ואר'י דלא דמי דהתם לא איירי קרא אלא באחותו שאינה מן האב ומן האם דבת אביך או בת אמך משמע מן האב שלא מן האם ומן האם שלא מן האב וכדמפרש קרא בהדיא מולדת בית או מולדת חוץ (ויקרא יח) דמתרגמינן  דילידא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבא אמר לי רב יצחק בר אבדימי. </span>יש מגיהין רב משום דרב יצחק בר אבדימי היה רבו של רב כדאמר בפרק כל הבשר  (חולין דף קי. ושם) איכא תנא דאתנייה לרב כחל אחוי ליה לרב יצחק בר אבדימי ובפ' כירה (שבת מ: ושם) א'ר יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ כו' ולא היה רבא בימיו דביום שמת רב יהודה נולד רבא בפ' בתרא דקידושין (ד' עב:) ואר'ת דע'כ גרסי' הכא רבא שהיה בר פלוגתיה דאביי ואמר בפ' הנשרפין (סנהדרין עו.) בתו מאנוסתו מנלן אמר אביי ק'ו על בת בתו ענש על בתו לא כ'ש רבא אמר רב יצחק בר אבדימי כו' וצ'ל דתרי יצחק בר אבדימי היו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מקמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקמי </span>אשת אחיו שלא היה בעולמו. </span>וה'ה מקמי אשת אחיו מאמו וחדא מנייהו נקט דתרוייהו לאו קרובי עצמו נינהו אלא ע'י קידושין וכלתו שהיא אשת בנו קרובה מנייהו טפי אבל אין לומר דוקא לגבי אשת אחיו שלא היה בעולמו כלתו קרובה טפי לפי שלא היה בעולמו אבל לגבי אשת אחיו מאמו לא דבאשת בנו איפלג דרא כדאשכחן לענין עדות בב'ב (ד' קכח.) דאפי' מאן דמכשר באבא דאבא פסיל בן אחיו דע'כ לענין עריות אשת בנו קרובה טפי מאשת אח שהבן כרעיה דאבוה הוא דקחשיב בתו ובת בתו קרובי עצמו טפי מאחותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא דתנא פוטרות. </span>פי' דמשמע אבל אי בעי מייבם ליתני אסורות לייבם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מיחלץ חלצה קמ'ל. </span>אע'ג דמסיפא שמעינן דברישא לא בעיא חליצה דקתני בסיפא כל שיכולה למאן כו' מ'מ ניחא ליה נמי לאשמועינן ברישא גופיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דבמקום מצוה הוא דאסירה צרה. </span>ואי הוה תני אסורות הוה משמע כל שכן שלא במקום מצוה כיון דאיסור צרה מחמת ערוה קאתי מש'ה קתני פוטרות דהשתא במקום מצוה הוא דאסור משום דממילא קאי באיסור אשת אח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמצות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמצות </span>חליצה קודמת. </span>השתא דקתני תרוייהו ושונה חליצה ברישא משמע דחליצה קודמת אבל אי לא הוה תני אלא חליצה לחודה לא הוה משמע מידי:  למעוטי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>דרב ודרב אסי. </span>וא'ת לימעט תרוייהו ממנינא דרישא דכיון דתנן ט'ו נשים ליכא למימר שייר וממעטי כולהו מדלא קתני להו כדאמר בפ'ק דקדושין (דף טז:) וכ'ת תנא ושייר והא ארבעה קתני וי'ל דהכא לא מצי למיתנינהו כדמסיק לפי שאינן בצרת צרה וליכא למעוטי מדלא קתני להו אלא מייתורא דמתני' וטעמא דרב אסי ודפליג עליה אפרש לקמן (א) בע'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאינן בצרת צרה. </span>וא'ת דמשכחת לה צרת צרה לענין בועל שנשאת לאחיו (ב) ולו אשה אחרת ומת בלא בנים דפוטרת צרתה מן הבועל דלענין בועל נמי טומאה בה כמו לענין בעל ואם הלכה הצרה ונשאת לאחיו השני ולו אשה אחרת ומת כשם שהיא פטורה כך צרתה פטורה וי'ל דכיון דלגבי בעל לא משכחת צרת צרה אין לנו להחמיר בטומאה דגבי בועל יותר מטומאה דגבי הבעל ועוד אר'י דדוקא בטומאה דכתיב גבי בעל הוי כעריות דכתיב בלשון לאו לא יוכל בעלה וגו' (דברים כד) אבל בבועל לא כתיב לאו אלא ונסתרה והיא נטמאה (במדב' ה) והא דפריך לקמן (ד' יא:) (ג) נבעלה טומאה כתיבה בה ונסתרה והיא נטמאה דמשמע דמהאי לחודיה דריש טומאה כתיב בה כעריות מצית למימר דלמאי דמשני למיקם עלה בלאו לא סגי בההוא דונסתרה והיא נטמאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אחות אשה מיוחדת כו'. </span>וא'ת מה לאחות אשה שכן בידו לרבות כדפריך בפ' הבא על יבמתו (לקמן דף נד. ושם) וי'ל דאהיקש דר' יונה דסוף שמעתין (דף ח.)  סמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>שאני מרבה אף שש עריות חמורות מאלו. </span>המ'ל יכול שאני מרבה אף שלא במקום מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דכתב רחמנא עליה הא לאו הכי הוה אמינא אחות אשה מייבמת. </span>ותימה לר'י דמנא ליה הא נימא דאי לאו עליה נמי אחות אשה לא מתייבמת דאין עשה דוחה לא תעשה שיש בו כרת ואיצטריך עליה למיסר לאשמעינן דבעלמא דחי דכה'ג אמר לקמן טעמא דכתב רחמנא את שבתותי תשמורו הא לאו הכי דחי וכ'ת דאשומע אני דברייתא קפריך דמשמע לישנא דאי לאו עליה ה'א דדחי א'כ מאי משני רבא בסוף מסקנא ערוה גופיה לא צריכא קרא דאין עשה דוחה ל'ת שיש בו כרת אלא ע'כ שומע אני לאו דוקא והכי קאמר (ד)  אם ת'ל דדחי הא כתיב עליה ומיהו עיקרא לאו להכי אתא ואר'י דאי בעלמא אין עשה דוחה לא תעשה שיש בו כרת לא ה'ל לתנא למדרש עליה לאיסורא ולא יצטרך לגופיה אלא לאשמעינן דבעלמא דחי אלא ה'ל למידרש להיתירא נאמר כאן עליה ונאמר להלן עליה מה להלן באחות אשה אף כאן באחות אשה ואמר רחמנא יבמה יבא עליה דמסתבר טפי למדרש הכי ולאוקמי קרא לגופיה אלא ודאי סבר האי תנא עשה דוחה לא תעשה שיש בו כרת ולא צריך קרא להיתירא ולהכי דריש ליה לגופיה לאיסורא ורב אשי דפריך לקמן (דף ח:) ממאי דהאי עליה לאיסורא דילמא להיתירא ארבא דמסיק דאין עשה דוחה ל'ת שיש בו כרת פריך כמו שפי' ר'י ברבי מאיר אבל כל כמה דס'ד דדחי לא מצי למיפרך הכי ורבא לא הוה צ'ל אלא להיתירא לא מצית אמרת דא'כ לגלות ערותה דחדא היכי משכחת לה כדמשני לקמן אקושיא דרב אשי דעיקר דקדוק הש'ס הוא מכח דלא דריש להיתירא אלא לפי דעתו של מקשה היה פשוט דעשה דוחה לא תעשה שיש בו כרת השיב לו רבא האמת דאינו כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תעשה שיש בו כרת מי דחי. </span>וא'ת ואמאי לא ילפינן דלידחי מעשה דייבום דדחי לא תעשה דכרת דאשת אח וכ'ת דהיינו הא דקאמר לקמן (דף ז.) אלא איצטריך סד'א תיתי אחות אשה במה מצינו מאשת אח דא'כ היכי דחי עלה מי דמי התם חדא איסורא הכא תרי איסורי הא לא מפלגינן בשום מקום וילפינן מכלאים בציצית אפי' תרי איסורי היכי בעי למילף ועוד דלקמן כי בעי למילף מפסח תמיד ומילה לא פרכינן הכי ועוד דשביק הש'ס אשת אח דקאי בה ולא מסיק לה אלא לבסוף ועוד דחדא איסורא מיהא נילף מאשת אח אלא על כרחך לקמן לאו בכל דוכתי בעי למילף מאשת אח קאתי אלא דוקא אחות אשה  כדמסיק</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>לא תלבש שעטנז וסמיך ליה גדילים וכו'. </span>ואיפכא ליכא למימר דבמקום גדילים לא תלבש שעטנז כדאמר בסמוך במקום כי ישבו לא תחסום דא'כ לשתוק קרא מיניה וממילא ידעינן דלא דחי עשה דציצית לאו דכלאים וגבי יבמה נמי בסמוך ליכא למידרש כי הכא דבלאו קרא ה'א דחוסמין אותה ולא יחלוץ לה על כרחו הקשה ה'ר יעקב דאורליינ'ש דליחייבו נשים בציצית דאית לן למימר כל שישנו בלא תלבש שעטנז ישנו בגדילים אף ע'ג דלאו היקש הוא אלא סמוכים דתרי קראי נינהו מ'מ דרשינן הכי בפ'ק דערכין  (דף ג:) ובהתכלת (מנחות מג.) דקאמר הכל חייבין בציצית כהנים לוים וישראלים ומסיק דכהנים איצטריך ליה סד'א הואיל ואישתרי גבייהו כלאים בציצית נמי לא לחייבו קמ'ל נהי דאישתרי בעידן עבודה שלא בעידן עבוד' לא אישתרי דמשמע דאי אישתרי לגמרי הוו מיפטרי בציצית דהוה דרשינן כל שאינו בלא תלבש שעטנז אינו בגדילים כ'ש שיש לנו לדרוש לחומרא ולחייב נשים בציצית וי'ל דהא דנשים פטורות בציצי' היינו משום דיליף לה (קדושין לה.) רב אחא בר יעקב דמ'ע שהזמן גרמא נשים פטורות דהוקשה כל התורה לתפילין והקישא עדיף מסמוכים ולמ'ד דתפילין לאו מ'ע שהזמן גרמא נינהו אפשר דלדידיה נשים חייבות בציצית מסמוכין דבלא'ה נמי לרבנן דר' ישמעאל בפ' התכלת (מנחות מג. ושם) סבר נשים חייבות בציצית דמחייבי ציצית בלילה והוי שלא הזמן גרמא וקשה הא דדייק בפ' התכלת דרב יהודה סבר דציצית מ'ע שלא הזמן גרמא מדרמי תכלת לפורזומא דאינשי ביתיה וממאי דלמא אע'ג דסבר דהוי הזמן גרמא מיחייב נשים מסמוכין וי'ל דעדיפא מינה משני ליה התם ומיהו קשה למאן דפטר נשים מציצית ה'ל למיפטרינהו מכלאים וע'כ נשים חייבות בכלאים דאמר ספ'ק דביצה (דף יד:) כלאים למאי חזו ושמא איכא שום ריבוי לענין כלאים (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מפני שסמכו ענין לו כו'. </span>וא'ת דלמא הכא הוא דלא דריש סמוכים משום ג'ש דדריש ר' יוסי הגלילי בפ' ד' מיתות (סנהדרין סז. ושם) דמפקא [מסמוכים] דדריש מלא תחיה כל נשמה דבסייף תדע דאטו ר'ע דגמר התם דבסקילה מאם בהמה אם איש לא יחיה מי נימא דלא סבר כרבנן דדרשי סמוכים בכל מקום אלא איצטריך ע'כ משום ג'ש דמפקא מסמוכים וי'ל דהכא דייק מלישנא דר' יהודה דקאמר וכי מפני שסמכו משמע דלא דריש סמוכים בעלמא והא דדריש ר' יהודה סמוכים בפ'ב דקידושין (דף נג.) דקתני יכול לא יחלקו בקדשי קדשים אבל יחלקו בקדשים קלים ת'ל איש כאחיו וסמיך ליה אם על תודה וקאמר התם סיפרא מני ר' יהודה איכא למימר דהתם וי'ו מוסיף על ענין ראשון דריש דכתיב וזאת תורת זבח השלמים א'נ משום דמוכח דמדלא כתיב בפרשת ויקרא א'נ משום מופנה דאיש כאחיו מיותר דה'ל למיכתב לכל בני אהרן תהיה ותו לא והא דקאמר במשנה תורה דריש  א] ה'ה בעלמא אלא דבמשנה תורה קים ליה דכולהו מוכח או מופנה ולא חש להביא אלא אחד מהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסמיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסמיך </span>ליה לא יקח איש את אשת אביו. </span>ורבנן לא דרשי משום דלא יקח מפסיק בין פרשת אונס ללא יגלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דא'כ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דא'כ </span>לכתביה גבי עריות. </span>דאע'ג דאיצטריך למיכתביה הכא להיקישא ללא יבא ממזר דמהכא דרשינן ממאי הוה ממזר בין לר'ע בין לרבנן בפרק החולץ (לקמן דף מט.) התם נמי סמוכין נינהו ודרשינן מטעם דמוכח או מופנה וא'ת גבי מכשפה נמי לדרוש ר' יהודה דמוכחא מילתא מדלא כתיב כל שוכב עם בהמה גבי עריות וי'ל דלא שייך גבי עריות דאין זנות לבהמה א'נ לא חשיב מוכח כיון שהלמד נכתב במקומו ומיהו לענין מופנה לא איכפת לן בהי מינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן לכתוב רחמנא לא יקח איש וגו' לא יגלה כנף אביו למה לי. </span>מדנקט לא יגלה בלא וי'ו משמע דאכוליה קרא בעי למה לי וקשה דלמא מיבעי ליה לשומרת יבם כדדרשי ליה רבנן לקמן ואית דגרסי ולא יגלה כנף אביו למה לי ומפרש דאאביו קא בעי למה לי דפשיטא ליה דאאביו קאי אבל לא יגלה מצי למימר דדרשי ליה לשומרת יבם כמו רבנן. וריב'ן פי' דשפיר גרס לא יגלה בלא וי'ו ואכוליה קרא קבעי למה לי דמשמע ליה להש'ס דלא מוקי ליה בשומרת יבם של אביו כיון דבלאו הכי איכא איסור יבמה לשוק ואיסור דודתו ולא מוקמינן ליה בלאוי יתירא היכא דאיכא למידרש ובפ' נושאין על האנוסה (לקמן צז.) אמרי' נמי דלרבנן לא איצטריך לשומרת יבם אלא לעבור עליה בג' לאוין:  מכדי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכדי </span>כתיב ובגד כלאים וגו'. </span>ההוא קרא דגדילים לא מצית לאייתורי ולמימר מכדי כתיב פרשת ציצית למאי הילכתא כתביה דכולה איצטריך כדדרשינן לקמן (דף ה:) גדילים ארבעה ודרשינן נמי על ד' כנפות ולא על ג' וה' כסותך ולא של אחרים אשר תכסה בה פרט לכסות סומא ולמעט שאין מכסה רובו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לבישה כל תרי מיני אסר רחמנא. </span>וא'ת אפילו חד מינא ה'א דאסור ובלבד שיהא שוע טווי ונוז וי'ל דשעטנז משמע נמי תערובות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן לשתוק קרא מיניה ותיתי שעטנז שעטנז מהעלא'. </span>וא'ת בפ' במה מדליקין (שבת כז: ושם)  קאמר רב פפא אף כל צמר ופשתים דקאמר רבי ישמעאל לאיתויי כלאים וקאמר התם דהא דרב פפא בדותא היא דכלאים צמר ופשתים בהדיא כתב בהו ומאי קושיא והא איצטריך אף כל לאפנויי צמר ופשתים כדקאמר הכא וי'ל דבמסקנא דנפקא לן הפנאה לרבנן משעטנז לר' ישמעאל נמי תיפוק מהתם ותו לא איצטריך אף כל לאפנויי צמר ופשתים דכלאים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>דבי ר' ישמעאל וכו'. </span>וא'ת בלא תנא דבי ר' ישמעאל נמי יוכל לדקדק דבגדים משמע כל בגדים דלכולהו אמר רחמנא עביד להו תכלת אלמא בבגדי פשתן נמי שרי תכלת וכ'ת דה'א דלאו אכולהו אמר רחמנא דליעבד תכלת השתא נמי נימא דאצמר דוקא אמר רחמנא דליעבד תכלת ולא אפשתים וי'ל דודאי אי לאו תנא דבי רבי ישמעאל ה'א (א) דשאר מיני אמר רחמנא דליעבד תכלת ולא אפשתים אבל לתנא דבי רבי ישמעאל דכל בגדים צמר ופשתים משמע דאתרוייהו קאי דאפי' נימא בעלמא דבגד הוי או צמר או פשתים הכא בגדיהם כתב דמשמע תרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רחמנא עביד להו תכלת. </span>וא'ת והיכי משמע מהכא דשרי כלאים בציצית נימא דעביד להו תכלת בלא שוע טווי ונוז וי'ל דחוטי ציצית בעינן שיהא שוע טווי ונוז דדריש בספרי פתיל תכלת טווי ושזור וה'ה שוע דבעינן ויליף התם לבן מתכלת וסתם בגדים שלהן היו נמי שוע טווי וגם נוזין פירוש שזורים כמו שפי' ר'ת לקמן (ד' ה: ד'ה עד) נוז שזורי היינו שזורים בסוף הטלית מקום הנחת ציצית כדאמרינן בריש המוצא תפילין (עירובין צו:) ודלמא אדעתא דשיפתא דגלימא עייפינהו אבל קשיא דאכתי נימא דאמר רחמנא לעביד להו תכלת בלא קשירה דלא הוי כלאים דתוכף תכיפה אחת אין חיבור ובמנחות (דף לט.) דקדק דקשר עליון דאורייתא מדשרי רחמנא כלאים בציצית ושמעתי בשם ר'י קלנו' דע'כ אמר רחמנא ליעביד להו תכלת בענין דהוי כלאים דאי דוקא בלא כלאים א'כ לישתוק קרא מיחדו ומדאמר רחמנא עביד להו תכלת ידעי דתוכף תכיפה אחת אינו חיבור אלא ודאי בענין דהוי כלאים אמר רחמנא ליעביד תכלת ולא שמעינן להו מהכא מידי אי תוכף תכיפה אחת חיבור אי לא להכי איצטריך יחדו (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותכלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותכלת </span>עמרא הוא. </span>לא היה צריך לכך דבין הוא כיתנא ובין הוא עמרא יכול לדקדק דכלאים בציצית שרי דאמר רחמנא לבגדיהם דהוו צמר ופשתים ליעביד תכלת שהוא או כיתנא או עמרא שאין בבגדי כהונה אלא צמר ופשתים מדכתב בהו בגדיהם אלא האמת אומר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדשש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדשש </span>כיתנא תכלת עמרא. </span>וליכא למימר דתכלת נמי כיתנא אלא צבוע הוא תכלת וארגמן ותולעת שני עמרא דסברא הוא דכל הצבועים מין אחד הוא מדלא חילק בהן אלא בצבע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סלקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלקא </span>דעתך אמינא כדרבא. </span>לאו דוקא דרבא איירי בתר דכתיב צמר ופשתים והשתא איירי אי לא כתב צמר ופשתים אלא כלומר כדיוקא דרבא וה'ק קרא ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם דלבגדיהם שהם צמר ופשתים עביד ציצית אבל תכלת דבתר הכי לא קאי אבגדים אלא אהכנף מין כנף והמקשה דפריך והא תנא דבי ר' ישמעאל לית ליה דרבא וסבור דכרבא ממש קאמר היה יכול להקשות והא רבא לבתר דכתיב צמר ופשתים קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>תנא דבי ר' ישמעאל לית ליה דרבא. </span>דליכא למימר דמהכנף מרבה שאר בגדים כדאשכחן בפ' במה מדליקין (שבת כז. ושם) דמרבה שאר בגדים גבי שרצים מאו בגד דהכנף לאו ריבויא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>צמר לפשתים ופשתים לצמר. </span>משמע הכא דתנא דבי ר' ישמעאל לית ליה דרבא וקשה דבפ' במה מדליקין (ג'ז שם) קאמר הש'ס הדר ביה רבא מההיא וסבר דאף כל לאתויי שרצים וסבר שפיר כתנא דבי ר' ישמעאל וצ'ל דסוגיא דהכא כר'נ בר יצחק דהתם דקאי אף כל לאיתויי ציצית א'כ הוי דלא כרבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפילו </span>צמר לפשתן ופשתן לצמר כו'. </span>נראה דאפילו שני חוטין לבן של צמר שרי בפשתים כדאמר במנחות אף על גב דאפשר במינו כדקאמר התם מגו דתכלת פטרה לבן נמי פוטר ולבן  של</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבנן </span>מנא להו. </span>המ'ל דלא סברי כר' יהודה ולא בעי שיהא מוכח או מופנה אלא ניחא ליה לשנויי אפילו אי סברי כר' יהודה וא'ת ומאן (ב) ניהו דפליג עליה דתנא דבי רבי ישמעאל ר' שמעון בן אלעזר והא רשב'א ואידך תנא דבי רבי ישמעאל דבפ' במה מדליקין  (שבת כז.) מודו דבלא ריבוי הוו סתם בגדים צמר ופשתים ואר'י דהיינו ההיא ברייתא דפ' התכלת (מנחות לט:)  דאמר רב נחמן התם השיראין פטורה מן הציצית איתיביה רבא לרב נחמן השיראין והכלך והסריקין כולן חייבין בציצית ומשני מדרבנן אבל רבא דפריך התם לרב נחמן לטעמא דמחייב מדאורייתא וסבר לה כי ההיא ברייתא ולית ליה שינוייא דרב נחמן דמשני התם מדרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>ללאו דהקפה שכן אינו שוה בכל. </span>בפ' שני נזירין (נזיר נח. ושם) מפרש דהאי תנא דמוקי ראשו לנזיר סבר דהקפת כל הראש לא שמה הקפה ולהכי לא מצי לאוקמי כשאינו נזיר והך תנא דמוקי ראשו ללאו גרידא סבר דשמה הקפה ואיבעית אימא דלכולי עלמא שמיה הקפה ותנא מוקי לה לנזיר דהוי לא תעשה ועשה משום דללאו גרידא לא איצטריך לאשמעינן דדחי דמגדילים נפקא והאי תנא דמוקי לה לראשו גרידא סבר דמגדילים לא ילפינן משום דאיצטריך לכדרבא לאשמועינן דצמר ופשתים פוטרים בשאר מינים ולאו לדחות לאו דכלאים קאתי ומראשו מסייע להאי תנא דעשה דחי לא תעשה בעלמא וקשה היכי יליף מראשו דאיכא למיפרך כדפרכינן הכא שכן לאו שאין שוה בכל וע'כ פירכא גמורה היא דאם לא כן נילף מזקנו דלידחי לא תעשה ועשה וי'ל דסוגיא דנזיר סברה דאפילו לא כתיב ראשו הוה מוקמינן זקנו בכהן דזקנו משמע בין כהן בין ישראל אע'ג דראשו לא משמע בין נזיר ובין שאינו נזיר משום דקרא איירי בסתם בני אדם שאינן נזירים ולהכי כיון דכתיב זקנו דדחי לא תעשה ועשה תו לא איצטריך ראשו ללאו שאין שוה בכל ואם אינו ענין ללאו שאין שוה בכל תנהו לענין ששוה בכל אבל סוגיא דשמעתין סברה דזקנו לא הוה מוקמינן בכהנים אי לאו דכתיב ראשו ואיצטריך ראשו לגלויי אזקנו דאיירי בכהנים ודחי לא תעשה ועשה ולא מצי למילף מראשו מידי א'נ סוגיא דהכא סברה דאיצטריך ראשו לאשמועינן דהקפת כל הראש שמה הקפה אבל ההיא דשני נזירים (נזיר נז:) סוברת דמסברא ידעינן דשמה הקפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זקנו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זקנו </span>מה תלמוד לומר. </span>וא'ת והא איצטריך ראשו וזקנו לכלל ופרט וכלל כדאמרי' בסוטה בפ' היה מביא (דף טז.) מה הפרט מפורש מקום כינוס שער כו' ויש לומר דההיא מילתא מצי למידרש מגבות עיניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואכתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואכתי </span>איצטריך סד'א שאני כהנים כו'. </span>הוה מצי למימר דאיצטריך זקנו למידחי עשה ולא תעשה דמראשו לא שמעינן אלא לאו גרידא ומהכא לא מצי למילף בעלמא דליתי עשה ולידחי לא תעשה ועשה דשאני הכא דהוי לאו ועשה שאין שוה בכל כדאמרינן בפרק שני נזירים (נזיר דף נח:) וא'ת ונלמוד מהכא דלידחי לאו ועשה שאין שוה בכל וא'כ מאי פריך בפרק אלו מציאות (ב'מ ל. ושם) גבי והתעלמת פעמים שאתה מתעלם כהן והיא בבית הקברות פשיטא דאין עשה דוחה לא תעשה ועשה א] והא לאו ועשה שאין שוה בכל ואר'י דהתם עיקר פירכא סמיך (ג) אמי דחינן איסורא מקמי ממונא ועוד קשיא דקאמר התם בסוף פירקין (דף לב.) יכול אמר לו אביו היטמא או אל תחזיר אבדה יכול ישמע לו ת'ל כו' ופריך תיפוק ליה דאין עשה דוחה לא תעשה ועשה ומאי פריך והא לאו ועשה דטומאה אינו שוה אלא בכהנים ואר'י דלא פריך אלא אאל תחזיר אבדה דלמה לי קרא להכי דלאו ועשה שוה בכל הוא ועוד קשה דלקמן בפ'ב (דף כ.) גבי אלמנה לכ'ג דחולצת ולא מתייבמת פריך בשלמא מן הנשואין לא אתי עשה ודחי לא תעשה ועשה אלא מן האירוסין ליתי עשה ולידחי ל'ת מן הנשואין נמי אמאי ניחא ליה והא לאו ועשה שאין שוה בכל הוא וכן שם גבי פלוגתא דר' אחא ור' אלעזר (לקמן כא.)  בביאת כ'ג באלמנה קאמר מן הנשואין כ'ע לא פליגי דלא פטרה דאין עשה דוחה ל'ת ועשה ואר'י דלא דמי דלאו ועשה דגילוח הוה טפי אין שוה בכל שאין שוה בכל נשים אבל גבי אלמנה לכ'ג האשה עושה איסורא כמו כהן הבא עליה דקרי ביה לא יקחו לא תקח ולא מדחי ליה עשה דיבום אע'ג דאינו שוה אלא בכהנים וי'מ דמזקנו לא ילפינן בעלמא אפילו אין שוה בכל משום דעשה דמצורע עדיף משאר עשה דגדול השלום דע'י שיטהר מותר בתשמיש כדאמרינן בשילוח הקן (חולין ד' קמא.) דאי לאו שלח תשלח ה'א דמצורע דחי עשה דשילוח משום דעדיף דגדול השלום ובשמעתין ה'ל למימר דלא ילפינן מעשה דמצורע משום דגדול השלום אלא דבלאו הכי דחי שפיר ועוד דהכא דחי דאפילו עשה כי האי לא נגמר מהכא דלידחי ומיהו לא יתיישב טעם זה אלא למאן דאסר במ'ק (דף ז:) מצורע בימי חלוטו בתשמיש המטה אבל למאן דשרי לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליגמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליגמר </span>מנזיר. </span>דדחי וא'ת אדרבה נילף מכבוד אב ואם דלא דחי לאו ועשה דהיטמא ואל תחזיר אבידה וי'ל דמה לכבוד אב ואם שכן הכשר מצוה כדלקמן וא'ת אכתי אם באת ללמוד מכאן דדחי א'כ איצטריך לן שפיר והתעלמת בפרק אלו מציאות (ב'מ ל. ושם) לכהן והיא בבית הקברות דמתעלם ומאחר דהתם לא דחי אדרבה נילף בעלמא דלא דחי וי'ל דהתם לא צריך קרא להכי דפשיטא דלא דחי כדקאמר התם ותו מי דחינן איסורא מקמי ממונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>ישנו בשאלה. </span>וא'ת וניגמר במה הצד מכהן ונזיר דלידחי בעלמא עשה את לאו ועשה ובפרק ב' נזירים (נזיר דף נח: ושם) בתר דקאמר וכהן ונזיר לא גמרינן מהדדי קאמר ובעלמא לא ילפינן מינייהו משום דאיכא למיפרך כדאמרן פי' מה לנזיר שכן ישנו בשאלה וכהן אינו שוה בכל ותימה דאמאי לא נגמר מינייהו במה הצד וי'ל דעל מה הצד פרכינן כל דהו דאינו לא קולא ולא חומרא ואיכא למיפרך מה להצד השוה שבהן (ד) שיש בהן איסור גילוח זה בראשו וזה בזקנו ואית דלא גרסי כדאמרן ומפרש דקאי איכא למפרך אהא דאמר בתר הכי אמר רב וכו' פי' (ה) ומפרש דאיכא למיפרך דאמר רב מיקל אדם כל גופו בתער ומסיק כעין תער וכיון דאיסור דידהו קל אתי עשה ודחי להו אבל קשיא נילף מכהן ונזיר ומילה דדחיא צרעת דהוי עשה ולא תעשה כדאמר בפרק ר' אליעזר אם לא הביא (שבת קלב:) ונראה דהוו כמו שני כתובים הבאים כאחד דממילה וחד מהני איכא למילף נמצא חד דלא איצטריך ועוד אי ילפינן מינייהו למה לי קרא דכלאים בציצית ללאו גרידא ותירוץ זה יש לדחות כמו שאפרש בסמוך ובפרק שני נזירים היה יכול לומר כן כדפרישית אלא דלא חש לדקדק ולהאריך [וע' היטיב תוס' נזיר נח: סד'ה הר'ף] :  גדילים</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גדילים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גדילים </span>ארבעה. </span>במנחות (ד' מב.) אמר דבעי תמניא חוטין ותימה מנלן שכופל כל אחד ואחד לשנים שמא יקשור כל אחד בראשו בטלית ואי הוה מפרשינן עשה גדיל ופותלהו מתוכו היינו שעושה אותו כעין פתילה וכופלין באמצע הוה ניחא אבל בקונט' פי' פותלהו מתוכו היינו שני שלישי ענף שלא יעשה הכל גדילים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואכתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואכתי </span>מיבעי לי' לתוכף תכיפה אחת דאין חיבור. </span>בלאו הכי מיבעי לי' דאי לאו יחדו ה'א דאסור ללבוש צמר ופשתים אע'פ שאין מחוברים כלל זה עם זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיהא שוע טווי ונוז. </span>אין לפרש כמו שפי' ריב'ן שוע וטווי יחד צמר ופשתים (ב) א'כ כלאים בציצית היכי משכחת לה שהרי צריך שיהיו ב' חוטין של תכלת צמר לבדו בלא פשתן אלא שוע כל אחד לבדו ונוז נמי אר'ת דאין לפרש דהיינו אריג כדפי' בקונט' דמאי שנא שוע וטווי דהוי כל אחד לבדו ונוז קאי אצמר ופשתים יחד ועוד דבנדה פרק האשה (ד' סא:) גבי האי מאן דרמי חוטא דכיתנא בגלימא דעמרא כו' ופריך ואימא או שוע או טווי או נוז ולפי' הקונט' בלא נוז אי אפשר שיהא כלאים ואין לומר דהכי פריך ואימא או שוע ונוז או טווי ונוז או נוז לחודיה דא'כ דבנוז לחודיה סגי שוע וטווי דכתב רחמנא למה לי אלא נראה לר'ת דנוז היינו שזור ונוז נמי כל אחד לבדו ועל שעטנז של צמר לבד ושל פשתים לבד הזהיר הכתוב שלא יעשה מהם בגד ביחד ומיחדו נפקא והר' רבי יצחק הלבן הקשה לו מהא דתנן במס' כלאים (פ'ט מ'ח) אין חייבין משום כלאים אלא על טווי וארוג שנאמר שעטנז שוע טווי ונוז אלמא דנוז היינו ארוג ואר'ת דע'כ לאו למדרש כל שעטנז קאתי מדלא קאמר אלא על שוע טווי וארוג ולא מייתי שעטנז אלא משום טווי (ג) ונוז לחודיה אבל אריג מיחדו נפקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולה </span>משעטנז נפקא. </span>מדכתיב שעטנז ולא כתיב כלאים שמעינן שוע וטווי ונוז ומדלא כתיב שוע וטווי ונוז בהדיא שמעינן דלאפנויי קאתי למידרש סמוכין ואם תאמר ודלמא לכדרבא לחוד קאתי למדרש סמוכין דצמר ופשתים פוטרים אף שלא במינן ומנלן דאתא למישרי כלאים ויש לומר דהכי משמע דלא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדו גדילים תעשה לך מהם והכי איתא בפ' שני נזירים (נזיר ד' נח. ושם) וא'ת והיכי ילפינן בעלמא מהכא שאני כלאים דהותרו מכללו אצל בגדי כהונה ואר'י דהתם נמי משום דאתי עשה דבגדי כהונה ודחי לאו דכלאים ואין זה הותר מכללו ומיהו אי לאו כלאים מבגדי כהונה לא הוה מצי למילף בעלמא משום דמצותו בכך ובענין אחר אי אפשר לקיים מצותו כמו שפירשתי לעיל (ד) דלא ילפינן מאשת אח ועוד דצורך עבודה שאני וא'ת אדילפינן מכלאים בציצית דדחי נילף משריפת קדשים דלא דחי כדדרשינן פ' כיצד צולין (פסחים פג:) דאין שריפת קדשים דוחה יו'ט מוהנותר ממנו עד בקר (שמות יב) בא הכתוב ליתן בקר שני לשריפתו וי'ל דשאני התם דלא בטלה מצותו בכך ויכול לשורפו אחר יו'ט ומ'מ אי לאו דבקר שני לא הייתי מחלק וה'א דדחי ומיהו קשה לקמן (דף ו:) גבי שריפת בת כהן קאמר או אינו אלא בשבת דהוה גמרינן מכלאים בציצית דלדחי אי לאו לא תבערו אפי' לא תעשה שיש בו כרת דמה לי חומרא רבה ומה לי חומרא זוטא והתם כיון דיכול להמתין עד למחר נילף (ה) מיניה שריפת קדשים וי'ל דהתם נמי אי אפשר להמתין שיש לה לידון מיד ולשרוף שלא יענו הדין ושלא ישתכחו הדברים וא'ת ולמה לן קרא למילף מכלאים בציצית נילף משריפת קדשים מדאיצטריך התם לומר קרא דלא דחי משום דיכול להמתין מכלל דבעלמא דחי ואר'י דהתם איצטריך קרא שלא תאמר דדחי משום דאפילו אוכל נפש שרי ולמ'ד נדרים ונדבות אין קריבין בי'ט לא איצטריך הכא קרא אלא אליבא דמ'ד קריבין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומכולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומכולהו </span>נמי שכן ישנן לפני הדיבור. </span>וא'ת ונילף משאר קרבנות דדחי שבת כדדרשינן בפ' כיצד צולין (פסחים עז. ושם) מבמועדו ואפי' עומר ושתי הלחם כדדרשינן התם ואר'י דחשיבי  (ו) התם כולהו תדיר כיון דהוי בכל שנה ואיכא למיפרך על מילה ושאר קרבנות שכן תדיר ובש'ס לא חש לדקדק כל כך דה'נ לא מסיק מידי למ'ד עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת ראייה הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולכם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולכם </span>חייבין בכבודי. </span>מאני ה' דסיפא דקרא קדריש וא'ת ומנלן דקאי טפי אשבתות מכבוד אב ואם וכן בסמוך גבי מקדש וי'ל דכבוד הקב'ה הוי טפי בשמירת שבת מבשאר מצות דמעיד על המקום שברא העולם כדאמר בעירובין (דף סט:) ובחולין (דף ה.) דמחלל שבת ככופר במעשה בראשית ועוד אני ה' משמע דקאי אמורא דכתיב באב ואם ובמקדש כלומר מוראי למעלה ממוראכם כדאמר במדרש והתקדשתם והייתם קדושים יכול כמוני ת'ל כי קדוש אני קדושתי למעלה מקדושתכם וא'ת ולמה לי קרא בכבוד אב ואם דלא דחי שבת דבלאו קרא נמי לא דחי שהוא ואביו מוזהרין על השבת כדאמר בפ'ק דקידושין (ד' לא.) גבי אביו אומר השקני ואמו אמרה השקני הנח כיבוד אמך ועשה כבוד אביך שאתה ואמך חייבין בכבוד אביך וכן אביך אומר השקני ומצוה לעשות הנח כבוד אביך ועשה מצוה שאתה ואביך חייבין לעשות מצוה וי'ל דמהכא ילפינן התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דכתב רחמנא את שבתותי תשמורו הא לאו הכי דחי. </span>פירוש דמהכא ילפינן דבעלמא דחי דלא איצטריך הכא למכתב דלא דחי דמהיכא תיתי דמפסח ומילה ותמיד לא אתי דמה לכבוד אב ואם שכן הכשר מצוה ועוד דאדרבה נילף ממקדש והבערת בת כהן דלא דחי והא דקתני יכול יהא כיבוד אב ואם דוחה שבת דמשמע דאי לאו קרא ה'א דדחי לאו דוקא אלא כלומר אפילו את'ל דדחי הא כתיב אני ה' כדפי' לעיל גבי שומע אני ואם תאמר היכי מוכח מהכא דבעלמא דחי ואיצטריך עליה למיסר דהשתא קרא דהכא לא איצטריך לגופיה אלא לאשמועינן דבעלמא דחי נימא עליה להיתירא והשתא איצטריך קרא דהכא לגופיה ולא נילף מעשה דייבום וי'ל דאפי' נימא דעליה להיתירא לא איצטריך קרא דהכא דלא מצינו למילף מעשה דייבום דמה לכבוד אב ואם שכן הכשר מצוה ועוד (ז) אדרבה ממקדש והבערת בת כהן הוה ילפי' דלא דחי ועוד מייבום ליכא למילף דבשבת איכא סקילה אע'ג דבעריות נמי איכא בחמותו וכלתו שריפה וסקילה כי נימא עליה להיתירא לא נימא אלא באחות אשה ודכוות' דליכא סקילה ושריפה דלא הוקשו להיתירא אלא לאיסורא וכן סבר רבא לפר'י (לעיל ד' ג) וא'ת אכתי הא איצטריך לגופיה דסד'א דהואיל והוקש כבודם לכבוד המקום  לידחי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ניגמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניגמר </span>מהכא דלא דחי. </span>משמע דאי איירי בשחיטה ובישול ניחא ותימה דמנא ליה לתנא לאוקמי קרא בשחיטה ובישול לאשמועינן דבעלמא דחי אדרבה נוקמה בלאו דמחמר ונגמר מהכא דבעלמא לא דחי אפילו לאו גרידא וי'ל דדייק תנא מדלא אשמועי' קרא בשאר דברים דליכא אלא לאו גרידא דלא הוה אתי למיטעי וא'ת והיכי נגמר מהכא דלא דחי דלמא שאני הכא דהוי עשה ולא תעשה דהא כתיב (למען ינוח שורך וחמורך וביום השביעי תשבות) (שמות כג) ומש'ה הוא דלא דחי אבל לאו גרידא לעולם נילף מכלאים בציצית דדחי ואר'י דעשה דכיבוד הואיל ועדיף כולי האי דהוקש כבודם לכבוד המקום חשיב עשה דשבת כמאן דליתיה לגמרי והוי כמאן דליכא אלא לאו גרידא וכמו כן עשה דמקדש ועשה דבת כהן עדיפי מעשה דשבת משום מורא ומשום כפרה דבת כהן וא'ת מנלן דלא דחי עשה דכיבוד אפי' לאו גרידא דהא שבת וטומאה והשבת אבדה כולהו עשה ולא תעשה נינהו וי'ל כיון דגלי לן קרא דלא אלימא לן טעמא דהוקש כבודם לכבוד המקום דלידחי א'כ אפילו לאו גרידא לא דחי דמכלאים לא מצי גמיר משום דכיבוד הוי הכשר מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>תנא בעלמא קאי ולא קפריך. </span>קשה דמשמע דאי איירי בשחיטה ובישול ניחא ליה ואדרבה כ'ש דקשה טפי דהיכי יליף דהיטמא ולא תחזיר דליכא כרת משבת דאיכא כרת וסקילה דנהי דהתם לא דחי הכא דחי אע'ג דאיכא לאו ועשה משום דהוקש כבודם ויש לומר כיון דגלי קרא דגרע מעשה דעלמא דבעלמא דחי לאו שיש בו כרת והאי לא דחי תו לא מהני טעמא דהוקש כבודם לכבוד המקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>הכשר מצוה. </span>פירוש בקונטרס לעולם בשחוט לי בשל לי והא בעלמא דחי מ'מ לא נילף מהכא דלידחי עשה דייבום לאו דאחות אשה משום דאיכא למיפרך שכן הכשר מצוה דאי אפשר לקיים הכיבוד בלא דחיית הלאו אבל גבי ייבום יכול לקיים המצוה בלא דחיית הלאו דאפשר בחליצה וקשה לר'י דאין זה אפשר דאי אסור לייבם משום כרת חליצה נמי לא בעי דכל שאין עולה לייבום אין עולה לחליצה ולקמן בפ'ב (דף כ. ושם) ילפי' מקרא ועוד אמרי' בההיא שמעתא (דף כא.) דלא חשבינן גבי יבום אפשר לקיים שניהם ע'י חליצה משום דחליצה במקום ייבום לאו מצוה היא (ועוד דלקמן לפי האמת דאיכא קרא בכלאים ל'ל קרא כיון דהכשר מצוה דוחה אפי' ל'ת שיש בו כרת) (א) ועוד דמסקינן דבשום מקום אין עשה דוחה ל'ת שיש בו כרת משמע אפילו בהכשר מצוה ולקמן דפריך הכשר מצוה תיפוק לי מהתם דפי' הקונט' תיפוק לי מהתם מכיבוד אב דלא דחי אלא ודאי ההוא דמקדש אתא למימר הא בעלמא דחי אפי' בלא הכשר מצוה ואין זה דיוק דדלמא לגופיה איצטריך משום דמכיבוד ילפינן דבעלמא דחי איצטריך למיכתב גבי מקדש דלא דחי ומיהו הא איכא למימר אף על גב דבעלמא דחי גבי מקדש ה'א דלא דחי כמו בכיבוד דבכל מילי דשבת ה'א דלא דחי ולהכי איצטריך מילה ופסח ותמיד וכן אומר מהרר'י ונראה לר'י וכן פירש רבינו חננאל דבלאו דמחמר מוקי לה ומהכא לא נילף בעלמא דלא לידחי לאו גרידא דמה לכיבוד שכן הכשר מצוה כשמחמר ומטמא ומניח מלהחזיר אבדה כדי להביא גוזלות לאביו בשעת דחיית הלאו אין מאכילו ומלבישו אבל בעלמא דעביד גוף המצוה ילפינן מכלאים בציצית דדחי ואר'י דכיבוד אב אפי' עוסק בגוף מצוה לא דחי דבכל ענין קא פסיק שלא ישמע לו והיינו משום דברוב ענייני כיבוד רגילים להיות על ידי הכשר מצוה קאמר רחמנא דלא דחי בכל ענין והשתא לקמן פריך שפיר הכשר מצוה תיפוק לי מהתם דלא דחי ואם אינו ענין להכשר מצוה תניהו ענין לגוף מצוה:  יכול</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>יתיירא אדם מבית המקדש. </span>גבי אביו לא הוצרך לומר כן דפשיטא שלא ישתחוה לו לשם אלהות אבל גבי המקדש איצטריך משום דהוי דבר שבקדושה א'נ גבי אביו שייך מורא שלא יכעיסנו אבל במקדש אין יכול למצוא אלא בדוחק כמו שמפרש והולך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מושבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מושבות </span>דכתב רחמנא למה לי. </span>והא דדרשינן בפ'ק דשבת (דף כ.) בכל מושבות אי אתה מבעיר אבל אתה מבעיר במדורת בית המוקד היינו משום דהוי ליה למכתב מושבות וכתיב מושבותיכם ומדלא כתיב לא תבערו (ב) לכם וכתב מושבות משמע דאתא לכדהכא ובסוף פ'ק דקידושין (דף לז: ושם) דקאמר מושבות דכתב רחמנא גבי שבת ל'ל סד'א הואיל ובענין דמועדות כתיב ליבעי בה קידוש ב'ד כמועדות לא מדלא תבערו אש בכל מושבותיכם קדריש אלא מקרא אחרינא דאמור אל הכהנים דכתיב שבת היא לה' בכל מושבותיכם דההוא קרא בענינא דמועד כתיב: (ג) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>אינו אלא אפילו בשבת. </span>משום מה לי חומרא רבה מה לי חומרא זוטא הקשה ה'ר יהודה כהן היכא בעי לאוקמי רבי ישמעאל כר' יוסי דאמר הבערה ללאו יצתה והא בפ'ק דשבת (דף יב: ושם) אמר דרבי ישמעאל קרא והטה ואמר לכשיבנה בהמ'ק אביא חטאת שמנה אלמא דבהבערה יש כרת ועוד קשה דנהי נמי רבי יוסי היא מ'מ אי לאו לא תבערו הוי אמינא דמיתת ב'ד נמי דחיא שבת משום מה לי חומרא רבה כו' אע'ג דנטילת נשמה אב מלאכה הוא וא'כ כי כתב לא תבערו אצטריך נמי עליה באחות אשה דליכא סקילה דלא נימא מה לי חומרא כו' וי'ל דבלא'ה פריך שפיר טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דכתב רחמנא לא תבערו הא לאו הכי דחי. </span>בסמוך מוכח דלא בעי למימר השתא מדאיצטריך לא תבערו לאסור מכלל דבעלמא דחי דמפרש דאי לאו לא תבערו ה'א דלידחי כמו בכלאים בציצית דמה לי חומרא רבה ומה לי חומרא זוטא ואיצטריך לא תבערו לגופיה וא'ת וכיון דלגופיה איצטריך אדרבה נילף מהכא דלא דחי דלא אמרינן מה לי חומרא רבה מה לי כו' וי'ל דלא מצי למילף אלא לאו שיש בו מיתה כמו בשבת דאיכא סקילה אבל לאו שיש בו כרת גרידא התם אמרינן מה לי חומרא רבה מה לי חומרא זוטא וה'א דדחי לאו דכרת כמו אחות אשה ולא לאו דמיתה כמו כלתו וחמותו דלהכי לא הוה מקשינן להו אהדדי א'נ השתא נמי מדאצטריך כדלעיל ואין חושש על או אינו וכל סוגיא זו לא אתיא כר'ש דלר'ש איצטריך לא תבערו לאשמועינן דמקלקל בהבערה חייב דמדאסר רחמנא הבערת שריפת בת כהן נפקא ליה בפרק האורג (שבת דף קו. ושם) אלא הך סוגיא אתיא כרבי יהודה דחשיב תיקון תקוני גברא כמו מילה וקריעה על מת ורבי יוסי ורבי נתן נמי דלא כר'ש דלדידיה ליכא למידרש ללאו ולחלק כיון דאצטריך למקלקל בהבערה ור'ש נפקא ליה לחלק מהיכא דנפקא ליה לשמואל בפ' כלל גדול (שם דף ע.) ועוד אר'י דאי ללמוד על מקלקל בהבערה לחוד קאתי הוה ליה לאשמועינן במקום שאין מצוה בהבערה וא'ת והיכי דרשינן ללאו או לחלק כיון דאיצטריך לא תבערו למיתת ב'ד דלא דחי שבת וי'ל דדרשינן מדכתיב הבערה דאי למיתת ב'ד לחוד אתא ה'ל למכתב לא תעשו מלאכה בכל מושבותיכם וא'ת נהי דהבערה דבישול פתילה לא דחיא שבת דהוי הכשר מצוה רציחה עצמה כשנתבשלה הפתילה מאתמול או חנק וסייף תדחה שבת מטעם מה לי חומרא רבה מה לי חומרא זוטא ומיהו למאי דיליף מק'ו ע'כ לא אתי לא תבערו אלא לרציחה עצמה דהק'ו עצמו הוא על הרציחה דעל הרציחה כתיב מעם מזבחי תקחנו ולא תבערו אתא לאפוקי הק'ו (וי'ל כיון דגלי לן דלא אמרינן מה לי חומרא רבה מה לי חומרא זוטא בהכשר מצוה ה'ה במצוה עצמה לא אמרינן א'נ (אפילו) הכשר מצוה נפקא לן מדלעיל ואם אינו ענין לפתילה תנהו ענין לרציחה עצמה ע'כ) וי'ל דבכל דוכתין משוינן מכשירי מצוה שאי אפשר לעשותה מע'ש כמצוה עצמה כדתנן בפרק רבי אליעזר דמילה (שבת דף קל. ושם) אם לא הביא ובפסחים פ' אלו דברים (דף סט:) כלל אמר רבי עקיבא כו' והכא באי אפשר לעשות הפתילה מע'ש מדאצטריך קרא למעוטי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>רבי יוסי. </span>ואו אינו דקאמר משום דשבת עשה ול'ת (וה'ק או אינו אלא אפי' מיתת ב'ד) א'נ משום דשאני לאוי דשבת דחמירי (ד) :  ומה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>עבודה שהיא חמורה ודוחה שבת רציחה דוחה אותה. </span>הקשה הר'ר יעקב דאורלינ'ש נימא דיו מה רציחה אינו דוחה עבודה אלא בשב ואל תעשה שבת נמי לא תדחה אלא בשב ואל תעשה וי'ל דאתיא כרבי טרפון דאמר (ב'ק כה.) היכא דמיפרך ק'ו לא אמרינן דיו והא דאמר ליה ריש לקיש לר' יוחנן בפ' אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לה.) ותהא קבורת מת מצוה דוחה שבת מקל וחומר לא משום דסבר כר'ט אלא (ה) לא מסיק אדעתיה לחלק בין קום עשה לשב ואל תעשה כי היכי דלא מסיק אדעתיה הש'ס בפ' מי שמתו (ברכות דף כ. ושם) ורבי יוחנן דלא מהדר ליה דיו משום דמהדר ליה שפיר טפי רציחה תוכיח דאפילו לרבי טרפון ליכא ק'ו ועוד נראה לומר דהכא דיינין הכי ומה עבודה דקילא דחיא שבת רציחה וקבורת מת מצוה דחמירא לא כל שכן ובמה הם חמורים דעבודה נדחית מפניהם ובפ' כיצד הרגל (ב'ק דף כה. ושם) דאמרו רבנן לר'ט דיו ולא דיינין ומה שן ורגל דקילי חייבים ברשות הניזק נזק שלם קרן לא כ'ש משום דאי נעביד קל וחומר הכי איכא למפרך טובא דאיכא בשן ורגל וליכא בקרן כגון יש הנאה להזיקן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>מעם מזבחי. </span>ואפי' אם אין שם כהן אחר ראוי לעבודה שהעבודה נדחית וא'ת ודלמא התם לאו משום דרציחה דחיא עבודה אלא משום דגברא הוא דלא חזי כדאמרי' (ברכות דף לב:) כהן שהרג נפש לא ישא את כפיו שנאמר ידיכם דמים מלאו וכ'ש עבודה וי'ל דע'כ חזי דאין מחלל עבודה דמעם מזבחי ולא מעל מזבחי ולא ישא את כפיו חומרא בעלמא הוא ועוד דוקא לא ישא את כפיו לפי שהרגו בידו ואין קטיגור נעשה סניגור וכדכתיב בההוא קרא ובפרישכם כפיכם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תלמוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלמוד </span>לומר לא תבערו. </span>וא'ת אמאי איצטריך בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לו.)  מזבחי המיוחד לי למילף דרציחה דוחה אפילו קרבן צבור תיפוק ליה מדאיצטריך לא תבערו לאפוקי מק'ו ש'מ דרציחה דוחה אפי' קרבן צבור דדחי שבת דאי קרבן יחיד א'כ ליכא קל וחומר וי'ל דאי לאו דכתיב מזבחי לא הוה מוקמינן קרא מסברא בקרבן צבור (ו) דכדי לדרוש לא תבערו לאפוקי מק'ו אלא הוה מוקמינן קרא בקרבן יחיד ולא תבערו הוה דרשינן ע'כ לשום דרשא אחריתי א'נ השתא דכתב לא תבערו הוה מוקמינן קרא בקרבן יחיד מק'ו דאביי דאמר בפ' אחד דיני ממונות (שם דף לה:) השתא דאמרת אין רציחה דוחה שבת אין רציחה דוחה עבודה מק'ו ומה שבת שנדחית מפני עבודה אין רציחה דוחה אותה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שיצא אשם מצורע לידון בדבר החדש. </span>מה שחטאת מצורע טעונה נסכים ושאר חטאות אין טעונות לא חשיב דבר חדש ואין קרוי דבר חדש אלא כשסותר כללו כי הכא דשאר אשמות טעונות כל הדם לגבי מזבח ואשם מצורע נותן ממנו לבהונות וכגון אשת אח שנאסרו כל העריות וזו הותרה שסותר כללו אבל מה שחטאת מצורע טעונה נסכים אין סותר את כללו וא'ת ולמ'ד בריש איזהו מקומן (זבחים דף מט:) דכללו גמר מיניה יהיו כל אשמות טעונות מתן בהונות ולילפו נמי כולהו עריות מאשת אח וי'ל דלא גמר מיניה אלא דבר דלא חדש בו כגון שחיטת צפון לעכב אבל לענין חידוש לא גמר מיניה כדפרש'י התם דאם כן היה יוצא לידון בדבר החדש כיוצא בו ללמד על הכלל כולו [ואין זה חידוש]:  ת'ל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: כי כחטאת האשם הוא.
txt:
<span class='five'>כי כחטאת האשם הוא. </span>והשתא לא צריך קרא דושחט את הכבש דכולה מילתא מיניה גמר מהיקשא ובריש איזהו מקומן  (זבחים דף מט.) מוקי ליה לעכב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>למאי </span>דנפק נפק. </span>דהיינו מתן בהונות ושחיטת צפון שכתוב בהדיא ולמאי דלא נפק כגון מתן דמים ואימורים לא נפק ולא יהיה בו מתן דמים ואימורים עד שיכתב בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וראה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וראה </span>קרי בו ביום וטבל. </span>פירש בקונטרס דלהכי נקט קרי ולא טמא שרץ ונבילה דטמא שרץ ואפי' טמא מת נכנסים במחנה לויה כדאמר בפר' אלו דברים (פסחים דף סז.) דאפי' מת עצמו נכנס שנאמר ויקח משה את עצמות יוסף עמו עמו במחיצתו ואין נראה לר'י דהא דאמר וידחה עשה שאין בו כרת היינו עשה דרבנן [כדמפרש ר' יוחנן וטמא מת אין נכנס בחיל נמי מדרבנן] כדתנן במסכת כלים (פ'א מ'ח) החיל מקודש הימנו שאין עובדי כוכבים וטמאי מתים נכנסים לשם עזרת נשים מקודשת הימנו שאין טבול יום נכנס לשם ובכל טבול יום איירי בין דבעל קרי בין דטמא מת שרץ ונבילה דקא איירי בהו התם לעיל ואר'י דנקט בעל קרי לרבותא דאע'ג דאשתלח חוץ לב' מחנות התירו לו חכמים ליכנס דבמקום כרת לא העמידו דבריהם וא'ת בפ' היה נוטל (סוטה דף כ: ושם) דקתני גבי סוטה והם אומרים הוציאוה הוציאוה שלא תטמא העזרה ופריך מהא דאפילו מת עצמו שרי ומאי קושיא והא מדרבנן אסור ותירץ ר'ת שלא גזרו אלא שלא יכנס אבל אם הוא כבר שם לא גזרו עליו שיצא כיון דמדאורייתא שרי ליכנס שם ודקדק מהא דאמרינן בפרק הנשרפים (סנהדרין דף פא:) כהן ששימש בטומאה אחיו הכהנים מוציאין אותו חוץ לעזרה ומפצעין מוחו בגיזרין משמע דאין מוציאין אלא מחוץ לעזרה שהוא מחנה שכינה וממיתין אותו בעזרת נשים כיון שכבר היה שם ור'י מפרש דבסוטה דייק מדקתני הוציאוה הוציאוה תרי זימני דאי לאו דהוי איסור דאורייתא לא היו ממהרין כל כך ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>נכנס. </span>שהיה צריך לבא להר הבית לעמוד בשער נקנור ולהכניס ידיו לעזרה וליתן לו מן הדם בבהונות ושערי נקנור לא נתקדשו כדאמרינן בכיצד צולין (פסחים דף פה: ושם) שכל השערים נתקדשו חוץ משערי נקנור ששם מצורע עומד ומכניס ידיו לבהונות וא'ת למה נמנעו בשביל כך מלקדשם יעמוד בעזרת נשים ויכניס ידיו לשער נקנור ופירש ריב'ן דאין זה לפני ה' דלא הוי באויר העזרה ואין נראה דאי הוה קדוש כקדושת העזרה הוי שפיר לפני ה' ואומר רבינו תם דעשוי בשביל תקנת מצורעים שיעמדו שם שיגין עליהם השער בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מוטב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוטב </span>יבא עשה שיש בו כרת כו'. </span>לאו מילתא דפסיקא היא דיש מקומות שהעמידו דבריהם במקום כרת כדאמרינן בפסחים בפרק האשה (דף צב.) אלא כאן לא היה נראה לחכמים להחמיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר דבר תורה אפילו עשה אין בו. </span>רבי יוחנן לא אתא לפלוגי אברייתא דלאו תנא הוא כדמוכח בפרק קמא דכתובות (דף ח.) דמשני ארב תנא הוא ופליג ולא בעי לשנויי הכי לר' יוחנן אע'ג דיש לדחות דר' יוחנן (ג) כמתני' דכלים (פ'א מ'ח) דתנן עזרת נשים מקודשת הימנו שאין טבול יום נכנס לשם אבל בהר הבית וחיל שרי והיינו מדרבנן דאי מדאורייתא אסור ליכנס במחנה לויה אם כן בהר הבית נמי ליתסר דמפתח הר הבית עד שער נקנור מחנה לויה כדתניא בתוספתא ובספרי מכל מקום אין נראה דפליגי ברייתא דהכא אמתני' דכלים אלא רבי יוחנן לפרושי ברייתא אתא דעשה דקתני לאו דוקא ולאו משום דסבר רבי יוחנן טבול יום דזב לאו כזב דמי דהא רבא אית ליה דרבי יוחנן בסוף האשה (פסחים צב.) ורבא אית ליה בפ'ב דכריתות (דף י.) דמחוסר כפורים דזב כזב דמי אלא דוקא לענין פסח הבא בטומאה דלא יאכלו ממנו זבין וזבות ונדות ויולדות קאמר דכזב דמי להכי מייתי לה בכריתות אבל לענין ביאת מקדש לאו כזב דמי וניחא השתא בריש פ'ב דזבחים (דף יז:) מסיק לכ'ע דמחוסר כפורים דזב כזב דמי ובפרק ג' מינים (נזיר דף מה.) מסיק דאפילו טבול יום דזב לאו כזב דמי אלא ההיא דזבחים לענין פסח הבא בטומאה וההיא דנזיר לענין ביאת מקדש והא דמשמע בההיא סוגיא דג' מינים דאפילו נאמר טבול יום דזב לאו כזב דמי אסור ליכנס למחנה לויה ומקרא דריש התם אר'י דהתם בזב בעל ג' ראיות דאיכא תרתי שהוא טבול יום ומחוסר כפורים ואע'ג דבשמעתין נמי בראה קרי בו ביום דהוי טבול יום ומחוסר כפורים שרי מדאורייתא היינו משום דאינו על טומאה אחת אלא על טבול יום משום קריו ומחוסר כפורים משום צרעתו: [וע'ע תוספות זבחים לב: ד'ה ור'י] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שחדשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שחדשו </span>בה דברים ואמרו טבול יום אל יכנס למחנה לויה. </span>וא'ת מנא ליה שחדשו מטבול יום דלמא חדשו מטמא מת עצמו ויש לומר דמשמע ליה שלא חדשו אלא על החצר וחצר היינו עזרת נשים כדמוכח ביחזקאל (מד) ואילו טמא מת אסור אפי' בחיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>עולא מה טעם כו'. </span>פירוש כיון דביאה במקצת שמה ביאה מה טעם התירו חכמים להכניס ידיו לבהונות ואם תאמר וכיון דשמה ביאה ואפילו הכי שרי מקצתו משום דאי אפשר בענין אחר א'כ כולו נמי לישתרי וי'ל דלא ניחא שידחה ביאת כולו דכתיב בהדיא ואל המקדש לא תבא אבל ביאה במקצת לא כתיב בהדיא אלא מהיקשא גמר לה עולא התם מה נגיעה במקצת שמה נגיעה אף ביאה במקצת כו' ועוד יש לומר כיון דאפשר על ידי ביאה במקצת אם יכנס כולו חייב מידי דהוה אהיה לו דרך קצרה ובא לו בארוכה:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא מודה עולא בהא שאם ראה קרי בליל שמיני שאין מכניס ידיו לבהונות. </span>ק'ק דמנא ליה דמודה עולא בהא וגם בפרק כל הפסולים (זבחים לב: ושם) דמהדר עולא למאן דפריך ליה מהך ברייתא ומטונך דמצורע הואיל והותר לצרעתו כו' דמשמע ומטונך ממשא שאתה בא להכביד עליו אביא ראייתי משם ומה ראיה יש לו מן הברייתא ונראה לרבינו יצחק דדייק עולא מדנקט וראה קרי בו ביום משמע בו ביום אבל בלילה לא שמע מינה דטעמא משום דהותר לצרעתו הותר נמי לקריו ולהכי פשיטא ליה הכא דמודי עולא בראה קרי בליל ח': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>איסורי [מחד איסורא לא ילפינן]. </span> (אבל שלא במקום ייבום כגון צרת בתו ילפי') וא'ת ולרב אסי אמאי פוטרת איילונית צרתה והא חד איסורא הוא וי'ל דממה נפשך איהי אסירא דילפי' מאשר תלד פרט לאיילונית ולהכי צרתה נמי אסורה וכן אשת אחיו שלא היה בעולמו אבל קשיא מאי טעמא דמאן דפליג אדרב אסי וי'ל דכיון דאיילונית לאו בת ייבום היא בשום מקום חשיבא צרתה כצרת ערוה שלא במקום מצוה דשריא ולא דמיא איילונית לחייבי עשה דילפינן בפרק שני (לקמן דף כ.) (ג) לחליצה דאיילונית מיעטה הכתוב בהדיא דלא הויא בכלל היתר אשת אח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר ערוה גופה לא צריכא קרא. </span>וא'ת והא לכל הפחות איצטריך (ד) לינשא מת ומת ואח'כ נשא חי דלא תימא הואיל ואישתרי אשתרי  וי'ל דרבא לית ליה דעולא וסבר דביאה במקצת לא שמה ביאה ועוד אר'י דיש לחלק דגבי בעל קרי דשם טומאה אחת היא אמרי' הואיל ואשתרי אישתרי דחד לאו הוא בבעל קרי ומצורע אבל הכא דשני שמות הן לא אמרינן הואיל ואישתרי אישתרי וא'ת מאי טעמא לא צריכא קרא וכי לית ליה לרבא היקישא דרבי יונה וי'ל דקסבר דלענין איסורא הוא דאקשינהו רחמנא דבהכי איירי קרא ולא לענין היתירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>איצטריך קרא למיסר צרה. </span>ותימה דהיכי טעי (ה) למימר דאיצטריך למיסר צרה טפי מן הערוה כיון דצרה מלצרור נפקא ויש כרת בצרה כמו בערוה ואומר רבינו יצחק דהשתא נמי בעי למימר לאיסור צרה ולמידק דשלא במקום מצוה שריא כדמסיק רב אחא לבסוף והא דקאמר נמי אין לי אלא היא משום צרתה לא משום דצריך קרא לאיסור אלא למידק היתירא שלא במקום מצוה והא דפריך מאי שנא ערוה דלא צריכא קרא כו' גמרא טעי במילתיה דרבא שלא פירש בהדיא למישרי שלא במקום מצוה אתא עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואילו </span>פטורות ופוטרות לא קתני. </span>אע'ג דמסקינן דלאסור צרתה נמי לא צריך קרא מ'מ תנא פוטרות דהוצרך להשמיענו איסור בצרה שעדיין לא השמיענו בשום מקום אבל איסור ערוה דכבר נשנו כל העריות בפרק קמא דכריתות (דף ב.) (ו) שלא איצטריך כאן להשמיענו דאסורה במקום מצוה דפשיטא דאין עשה דוחה ל'ת שיש בו כרת:  למישרי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למישרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למישרי </span>צרה שלא במקום מצוה. </span>וא'ת להנהו שינויי דלעיל דמצרכי קרא לערוה גופה מנא להו למישרי צרה שלא במקום מצוה וי'ל דנפקא להו מהיכא דנפקא ליה לרבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>ולקחה כו'. </span>מצינו למימר דמייתורא דה'א דרשי' תרין ליקוחין כדדרשינן בפ'ב דקדושין (דף מא.) ושלח ושלחה מלמד שהשליח עושה שליח אבל בקונט' פי' דולקחה משמע דנפלו לו שתים ואמר רחמנא ולקחה לאחת ולא לשתיהן וליכא להקשות לפירושו דלמא להא גופא איצטריך לכשנפלו לו שתי יבמות מבית אחד שלא ייבם אלא אחת מנא ליה למידרש כל היכא דאיכא תרין לקוחין כו' דהא דרשינן לה בהחולץ  (לקמן דף מד.) מאת בית אחיו בית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים וא'ת ודלמא אתא קרא למימר שייבם הצרה ולא הערוה ולמ'ד ערוה  (א) לא צריכא קרא ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>היכא דאיכא תרין לקוחין כו'. </span>וא'ת חייבי עשה נמי ליתסרי לצרה דליכא למימר דאי בעי האי נסיב ואי בעי האי נסיב ועוד תימה דהשתא ליכא בצרת ערוה כרת וא'כ תיבעי חליצה כמו חייבי עשה דמרבינן להו מיבמתו בפרק שני (לקמן כ.) וי'ל דחייבי עשה דאיתרבו לחליצה ואית בהו זיקה קצת הוו בכלל ולקחה וא'כ צרת ערוה ע'כ לא בעיא חליצה דאי בעיא הוי בכלל ולקחה ועוד ולקחה משמע לשון תפיסת קידושין הלכך חייבי עשה דתפסי בהו קדושין הוו בכלל ולקחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מלמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלמד </span>שמגרשה בגט ומחזירה. </span>בפרק החולץ (לקמן דף לט.) אמרינן דאיצטריך דס'ד מצוה דרמא רחמנא עליה עבדה השתא תיקום עליה באיסור אשת אח ותימה דמשמע דלביאה שניה לא צריך קרא להתיר ואמאי והא מצוה דרמא רחמנא עליה עבדה מביאה ראשונה דהא ביאה שניה לא דחיא חייבי לאוין כדאמר בפרק שני (לקמן כ: ושם) וי'ל דביאה שניה לא צריכא קרא דסברא הוא דלא אמר רחמנא יבא עליה לגרשה אחר ביאה ראשונה ומ'מ ביאה שניה לא דחיא חייבי לאוין דרשות היא וליכא עשה אלא בביאה ראשונה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויבמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויבמה </span>בעל כרחה. </span>הכא משמע דמה'א דריש לה ותימה דבפ'ק דקידושין (דף יד. ושם) משמע דדריש מה'א ביאה גומר בה ואין כו' דפריך התם והא מיבעי ליה ויבמה על כרחה א'כ לימא קרא ויבם וי'ל דהתם הכי פריך א'כ דלביאה גומרת בה גרידא אתא נימא קרא ויבם וכענין זה יש לקמן בפרק אלמנה (דף סח: ושם) א'כ לימא קרא והיא בקדשים לא תאכל וקשה לקמן בפ'ב (דף יט:)  דרשינן מיבמה עדיין יבומין הראשונים עליה וא'ר יצחק דדרשינן הני תלתא דרשות מיבם ויבם ויבמה וכענין זה בריש האיש מקדש (קדושין דף מא.) דריש שלשה דרשות מושלחה שלח ושלח ושלחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>חייבין אלא על דבר שזדונו כרת. </span>למעוטי חייבי לאוין ועל שגגתו חטאת למעוטי פסח ומילה דלית בהו חטאת כדתנן בפ'ק דכריתות (דף ב.) ולא בעבודת כוכבים אלא על דבר שזדונו כרת למעוטי מגפף ומנשק ושגגתו חטאת למעוטי דבר שאין בו מעשה:  מה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 9
dfh: a
trm: להלן דבר שחייבין על זדונו כרת ושגגתו חטאת.
txt:
<span class='five'>להלן דבר שחייבין על זדונו כרת ושגגתו חטאת. </span>אגב שיטפיה נקט לישנא דמתני' דהוריות (דף ח.) דאייתי לעיל דשגגתו חטאת לא קים ליה באחות אשה אלא מהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בעבודת </span>כוכבים אתיא מעיני מעיני. </span>לא מצינו למימר אתיא מצות מצות דכל מצות דכתיב בעבודת כוכבים איצטריך לכדדריש בספרי כל מצות זו עבודת כוכבים ששקולה כנגד כל המצות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וילמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וילמד </span>תחתון מעליון. </span>וא'ת תיפוק לי דכתיב התם כרת בהדיא כדדרשי רבנן בסמוך וי'ל דלר' ההוא כרת במברך את השם דהכי כתיב את ה' הוא מגדף ונכרתה ובפ' מי שהיה טמא (פסחים דף צג:) אית לי' לרבי מגדף היינו מברך את השם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן </span>האי סברא מנא להו. </span>וא'ת כולה מילתא תיפוק לי מעליה דג'ש ניתנה לידרש לכל מילי וי'ל דעליה דכתיב גבי אחות אשה וגבי חטאת לא מופנה וההוא דיבום מופנה ור'ת אומר דאפילו מופנה ההיא דאחות אשה כיון דההוא דחטאת לאו מופנה שבקינן ליה למופנה מצד אחד ודרשינן ממופנה משני צדדין כדאמרינן בהמפלת (נדה דף כב: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>עבודת כוכבים דבר שחייבים על זדונה כרת. </span>וא'ת ואימא מה עבודת כוכבים שחייבים על זדונה סקילה וי'ל דלא גמרינן אלא מה דכתיב בההוא קרא דלא כתיב התם אלא כרת דקסבר מגדף היינו עובד עבודת כוכבים וה'נ לרבנן דלא גמרי מה עבודת כוכבים שיש בה לאו וכרת ולא בעו לאו כיון דלא כתיב בההוא פרשה תדע דבפרק בתרא דמכות (ד' יג: ושם) ממעט פסח ומילה משום דבעינן דומיא דעבודת כוכבים דאמר רחמנא לא תעביד והני קום עשה נינהו ולא ממעט להו משום דלית בהו לאו כמו בעבודת כוכבים ומיהו לרבי דנפקא ליה חטאת מעליה בעי לאו וכרת כמו באחות אשה ואתי שפיר דבשבועות (דף יג.) דריש רבי דבפורק עול ומפר ברית ומגלה פנים אית בהו כרת ולא חשיב להו בהדי ששה ושלשים כריתות משום דלא אשכחן בהו לאו :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן. </span>לית להו כרת בפורק עול ומפר ברית ומגלה פנים אלא מוקמי ג' כריתות בעבוד' כוכבים בסוף פרק ארבע מיתות (סנהדרין דף סד:) ע'כ גליון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מאי </span>לייתו לייתו פר כו'. </span>קסבר דכיון שחלקם מכל חייבי מיתות ב'ד דממונן פלט חלקינן להו מכל מתכפרים וקשיא דליתו כבש או איל ואפי' איכא שום מתכפר דמייתי מ'מ הוה ליה לאקשויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרי </span>איסור מצוה ואיסור קדושה דפליגי ר'ע ורבנן. </span>בכל דוכתי פשיטא ליה להש'ס דחייבי לאוין לר'ע דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין לאו בני חליצה וייבום נינהו כמו חייבי כריתות הכא ובהערל (לקמן דף עט:) גבי פצוע דכא וכרות שפכה ובפרק ד' מיתות (סנהדרין דף נג:) ותימה לר'י דאמאי לא אמרינן נמי לר'ע דליתי עשה ולידחי לא תעשה:  בתו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 9
dfh: b
trm: מאנוסתו.
txt:
<span class='five'>מאנוסתו. </span>צ'ל דשניהם אנוסות דאי אנסה ראובן ושמעון נשאה א'כ לשמעון אסירי תרוייהו אחת משום בתו ואחת משום בת אשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באונסין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באונסין </span>לא קמיירי. </span>דבכולן אני קורא בהן משמע ברגיל להיות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משכחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משכחת </span>לה בשיתא אחים. </span>בפ' ארבעה אחין (לקמן ד' כח.) פריך בחמשה נמי משכחת להו:  לעולם</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>לית ליה לרבי הני כללי ובפלוגתא קמיירי. </span>וא'ת ליתני אשת איש שפוטרת צרתה כגון דאמר לה ה'ז גיטך ע'מ שלא תנשאי לפלוני דפליגי בהמגרש (גיטין דף פב.) ר'א ורבנן דלר'א הוי גט ואסורה לפלוני ואם נשאת לאחיו ומת פוטרת צרתה ואע'ג דאסורה לכל אדם אפי' לרבי אליעזר מדרבנן עד שימות המגרש או הפלוני דחיישינן שמא תנשא לו לאחר שתתאלמן או תתגרש מזה ונמצאו בניה ממזרים כדחיישינן בהמגרש (שם דף פד.) ע'מ שלא תבעלי לפלוני שמא תבעל לו אחר שתתאלמן או אחר שתתגרש ובעודה תחתיו ליכא למיחש יותר מאבא ואביך מ'מ לוי דקתני נמי דאי כדאמרינן לקמן קשה דליתני נמי להך ולמאן דנפקא ליה מאחות אשה ניחא דלא דמי הך לאחות אשה דע'מ שלא תנשאי שריא ליה בזנות וע'מ שלא תבעלי יכולה היא להתקדש לו ולא דמיא לאחות אשה ובע'מ שלא תנשאי ולא תבעלי נמי אי חשיב שיור כמו בחוץ מפלוני א'כ שריא ליה כי נשאת לאחיו קודם ואפי' אי לא חשיב שיור מ'מ לא דמי לאחות אשה דהתם בשעת נפילה הוי אחות אשתו אבל הכא בשעת נפילה אינה אשת איש עד שתבעל לו ואפי' תחשבנה אשת איש כיון שמטעם אשת איש אסורה ליבעל לו מ'מ לא דמי כיון שאם תבעל ליבם שנאסרה עליו הויא אשת איש ולא היתה אשת אחיו מעולם הלכך לא פטרה צרתה ומיהו למאן דנפקא ליה מולקחה כל היכא דאיכא תרי ליקוחין קשה וי'ל אע'ג דלוי תני דאי ובפלוגתא קמיירי לא קמיירי אלא בפלוגתא דס'ל לתנא דמתני' כוותיה תדע דלא תני לוי חייבי לאוין אע'ג דלר'ע לאו בני חליצה וייבום נינהו ומאן דמוסיף לעיל אשת אחיו שלא היה בעולמו ומשכחת לה כר'ש אע'ג דשמא תנא דמתני' לא סבר לה כר'ש היינו משום דבכולן אני קורא בהן משמע ליה דקאי אכולהו אבל אי מודו רבנן לר'א בקידושין דמספקא ליה לאביי מדקאמר בריש המגרש (שם דף פב: ושם) דאם איתא לר' אבא קשיא ליתני אשת איש דמשכחת לה אפילו לרבנן כגון שבא ראובן וקדשה חוץ משמעון ובא שמעון וקדשה סתם ומת שמעון [ונפלה לפני לוי אחיו] וצרת צרה נמי משכחת לה כגון שקדשה ראובן חוץ משני אחין וי'ל דלא קרינא לגביה אשת המת דכבר נאסרה [עליו לפני קדושי אחים] משום אשת [אח] ולא חשיב ערוה במקום מצוה ומיהו אי אשת שני מתים דאורייתא כדמשמע בהמגרש (שם דף פב: ושם) ליתני הכא אשת ב' מתים כגון שבא ראובן וקדשה חוץ משמעון ולוי אחיו ובא שמעון וקדשה סתם ומת כו' או בענין שאמר ר' יוחנן בפ' האומר (קדושין דף ס.) דאפילו הן ק' תופסין ומשכחת בהן נמי צרת צרה ומיהו בפ'ג (לקמן לא: ושם ד'ה מדרבנן) ובפ'ב (לקמן יח. ושם) משמע דאשת שני מתים גזירה דרבנן ושם אפרש ובירושלמי בריש המגרש פריך לה מתיב ר' חנינא בשם רבי פנחס ליתני ט'ז נשים כר'א ומשני תמן התורה אסרה עליו (ג) הכא הוא אסרה עליו ופי' רבינו יצחק תמן התורה אסרה עליו ומשנשאה המת אין לה היתר להתייבם כשימות מפני שאין איסור שבה תלוי בשום אדם אלא בתורה שאסרה עליו אבל אשת איש האיסור תלוי במגרש שאם ירצה יתירנה ליבם קודם שימות אחיו שנשאה ולהכי לא תני להו דלא דמו להו לפי שביד המגרש להתירה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקתני </span>שש עריות חמורות מאלו כו'. </span>ותימה דמאי ס'ד דהנהו דלעיל דלא דייקי מסיפא וממ'נ כיון דתני לה גבי שש עריות לא אפשר למיתנייה ברישא וי'ל דקשיא ליה ללוי דה'ל למיתני ברישא ט'ז ובסיפא לא הוה ליה למיתני אלא ה' ואע'ג דאתי כרבי יהודה ה'ל למיתני ששה עשר דאי עבר ונסיב ושני ליה רבי בפלוגתא לא קא מיירי ודאי לא קא מיירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>יהודה נמי משכחת לה דאי עבר ונסיב. </span>תימה דבלא דאי עבר ונסיב נמי משכחת לה (ד) שקידש ולא בעל דאפילו אביי דאמר בפרק בתרא דקידושין (דף עח.) גבי אלמנה לכ'ג קידש לוקה היינו משום דכתיב לא יקח אבל הכא לא יגלה כתיב וי'ל דשמא אסור לקדש מדרבנן שמא יבעול ואפילו יהא מותר לקדשה חשיב דאי מטעם שאסור לבוא עליה וא'ת אפילו ע'י דאי היכי משכחת לה הא ר' יהודה סבר כר'ע בפרק ד' מיתות (סנהדרין דף נג.) דאמר אין קדושין תופסין בחייבי לאוין וי'ל דלא סבר לה הש'ס כברייתא דהתם אלא כמתני' דפליג עלה ועוד דעל כרחך מתני' דהכא לא סברה בהא כרבי יהודה דהא קתני בפ'ב (לקמן דף כ.) איסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת ואי אין קדושין תופסין בחייבי לאוין חליצה נמי לא תיבעי וא'ת בחייבי לאוין דשאר מנלן דלא סבר מתני' כרבי יהודה דאיסור מצוה ואיסור קדושה מפרש לקמן כגון אלמנה לכ'ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ממזרת ונתינה לישראל ואר'י דע'כ  מתני'</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span> (ו) שאינן בצרת צרה. הקשה הר'ר משה כהן לר'ש איתא בצרת צרה כגון שנולדו אחים להן אחר שחלץ ליבמתו וקדשה דלא קיימין עלה בלא יבנה כדאמרינן לקמן בסמוך ולוי מיירי בפלוגתא כיון דקתני אנוסת אביו גבי שש עריות בסיפא דהיינו כרבי יהודה וי'ל דבפלוגתא דלא סבר לה לא קמיירי כדפי' לעיל ולוי לא סבר כר'ש באשת אחיו שלא היה בעולמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>החולץ </span>ליבמתו וחזר וקדשה. </span>וליכא למימר דנקט וחזר וקדשה לאשמועינן דהוא אינו חייב על החלוצה כרת אבל לאו איכא לפי שקדשה דאמרינן בקידושין (דף עח.)  מודים במחזיר גרושתו שאם קידש ולא בעל שאין לוקה דרך בנין בית אסרה תורה אלא נקט קדשה משום דאם מת פליגי רבי יוחנן ור'ל אם זקוקה ליבם לאחיו אי לאו ולא נקט וחזר ובא עליה דבהא לא פליגי רבי יוחנן ור'ל דלכולי עלמא אינו חייב על החלוצה כרת וה'ה דהוה מצי למנקט וחזר ובא עליה אחד מן האחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איהו </span>הוא דקאי בלא יבנה. </span>אי לא הוה כתיב לא יבנה הוה אמינא דאפילו הוא על החלוצה בכרת והשתא אייתר לא יבנה לנתקה מכרת ללאו אבל אחין וצרה כדקיימי קיימי ולא קאי לא יבנה עלייהו ותימה דבהחולץ (לקמן דף מד. ושם) משמע דלא אייתר קרא דלא יבנה אלא איצטריך דלא לחלוץ לחדא ולייבם לחדא דהתם פריך אמתני' דמי שהיה נשוי ב' נשים כו' ולייבם לתרוייהו אמר קרא בית אחיו בית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים וליחלוץ לתרוייהו אמר קרא בית חלוץ בית אחד הוא חולץ כו' וליחלוץ לחדא ולייבם לחדא אמר קרא אשר לא יבנה וכו' ולייבם לחדא ולחלוץ לחדא אמר קרא אם לא יחפוץ הא אם חפץ מייבם וכל שאינו עולה לייבום אינו עולה לחליצה ומיהו אית ספרים דלא גרסינן להו ואף לספרים דגרסינן איכא למימר דכי משני בתר הכי הא חפץ מייבם וכל שאין עולה לייבום כו' תו לא איצטריך לא יבנה דלא ליחלוץ לחדא ולייבם לחדא דכיון דאין עולה לחליצה דאין חולץ שתי בתים אינו עולה נמי לייבום והשתא אייתר לא יבנה לנתק מכרת ללאו ובפ' ד' אחין (לקמן דף לב.) דקאמר אי דמייבם והדר חליץ ה'נ אלא דלמא חליץ ברישא והדר מייבם וקם ליה בלא יבנה התם היינו אליבא דרבי יוחנן דמוקי לא יבנה נמי אצרה אבל לר'ל קם ליה בכרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתני </span>לר'ע אין לו עליו כלום. </span>תימה דבפרק המדיר (כתובות דף עה:) איכא כי האי גוונא דתנן היו בה מומים ועודה בבית אביה האב צריך להביא ראיה נכנסה לרשות הבעל הבעל צריך להביא ראיה ומסיק בגמרא דרישא ר' יהושע וסיפא ר'ג ולא פריך ולימא לדברי ר'ג נאמנת ועל הבעל להביא ראיה ולא הוה צריך למיתני תרי בבי:  מאן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>אחין אחין הנולדים. </span>אומר ר'י דנולדים קרי לאותן העתידין להולד בלשון הש'ס כדאמרינן בפרק ד' נדרים  (נדרים ל:) למימרא דנולדים העתידים משמע ובספ'ק דגיטין (דף יג: ושם) קאמר אלא מעתה הקנה לנולדים דלא הוו בשעת מתן מעות ה'נ כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צריכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכה </span>חליצה מן האחין. </span> (ה) מתייבמת אינה מאחר דאסירה לבעלה דהשתא במותר לה אסורה באסור לה לא כ'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כרבנן. </span>הוה מצי לאוקומי כר'ש כגון שנולד קודם שקדשה אלא ניחא ליה לאוקמי כרבנן ונולד אפילו אחר שקדשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>אמר בעשה. </span>כן גירסת הקונטרס ופי' בקונטרס משום דדרשינן בית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים ולאו הבא מכלל עשה עשה וקשה כיון דאיצטריך קרא לגופיה שלא ייבם את שתיהן מנלן דאתיא קרא (א) לנתקו מכלל כרת ללאו ואמר ר'ת דגרסינן חד אמר בלאו וכן פר'ח דכשייבם אחת קאי אצרה בלא יבנה דקרינא בצרה כיון שלא בנאה שוב לא יבנה אותה וכן האחים לא קיימא עלה אלא בלאו לרבי יוחנן וגרסינן שפיר וחזר ובא הוא או אחד מן האחין על צרתה אבל לפ'ה דגרסינן בעשה (ב) לא פליגי אלא באחין אבל איהו לכ'ע בעשה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צרת </span>סוטה אסורה. </span>לאו דוקא אסורה דאף מחליצה פטורה כדפירש בקונטרס ודוקא סוטה ודאי אבל סוטה ספק בעי חליצה כדמייתי בסמוך וקרא דונסתרה והיא נטמאה בנבעלה ודאי איירי כדמסיק לקמן אבל סוטה ספק לא כתב בה טומאה וא'ת והא תנן נכנסה עמו לבית הסתר אסורה לביתה ואסורה לתרומה ודרשינן בפרק כשם (סוטה דף כח. ושם) שלשה פעמים ונטמאה כתיב אחד לבעל ואחד לבועל ואחד לתרומה וי'ל דלא אסרה הכתוב אלא משום ספק שמא נבעלה ונטמאה ולעולם לא כתיב טומאה אלא על הודאי נבעלה וא'ת כיון שלא (ו) נכתב שם טומאה אלא על הודאי אמאי אסורה לביתה ולתרומה וי'ל דעשה ספק כודאי כדאמר בפרק כשם (ג'ז שם) אם נטמאה למה שותה ואם לא נטמאה למה נשקית מגיד לך הכתוב שהספק אסורה כודאי ולהכי ספק סוטה בעיא חליצה דדוקא להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי ולא להקל לפטרה בלא חליצה  (ז) ולמאי דפרישית לעיל (דף ג: ד'ה לפי) דלמסקנא דשמעתין טומאה כעריות כתיב בה דאמר רב היינו במקום לאו ניחא דההוא טומאה לא כתיבא אלא על ודאי נבעלה אבל מ'מ קשה כיון דסוטה ודאי חשיב לה רב כערוה א'כ סוטה ספק הוה לה ליחשב כספק ערוה וא'כ היכי פריך ותתייבם ייבומי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון אומר ביאתה או חליצתה כו'. </span>וא'ת ואמאי לא מקשה מת'ק דאמר אחיו של זה ואחיו של זה חולצין ולרב לא בעינן חליצה וי'ל דהא אתי ליה שפיר דחולצת דמדאורייתא בעיא חליצה דסוטה דרבנן היא ולא פריך מר' שמעון אלא משום דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון והיה לנו לאוסרה להתייבם וא'ת ודלמא ר' שמעון לא קאמר אלא דבדיעבד פוטרת צרתה אבל לכתחלה לא ואמר ר'י דבדיעבד מודה ת'ק דלא אשכחן דפליגי והא דלא נקט אחיו של ראשון רצה חולץ רצה מייבם דמשמע לכתחלה אמר ר'י דמילתא אגב אורחיה קמ'ל דאע'ג דאיכא צרה דשייך בה ייבום טפי אפ'ה ביאתה או חליצה שלה פוטרת לכתחילה צרתה דס'ד דלא פטרה דנראה כאשתו דשני וא'ת לרב חסדא שרוצה לדקדק דסוטה דאורייתא שריא תקשי ליה מתני' דפרק קמא דסוטה (דף ב. ודף ו. ושם) דמייתי בסמוך דספק סוטה אינה מתייבמת וי'ל דהוה אמינא דהא דקתני שאין מתייבמת היינו מדרבנן אע'ג דהתם מוכח דאסירא מדאורייתא מכל מקום מכח משנה עצמה אין להוכיח עליו כלום ועוד אמר רבי יצחק דדוקא לרב פריך דמשוי ליה כערוה לסוטה דאורייתא ופטורה אף מן החליצה ולכך בסוטה דרבנן סברא היא דיש לאוסרה להתייבם אבל בההיא דסוטה דספק סוטה חולצת אין תימה אם נאמר דבסוטה דרבנן אפילו מתייבמת ועוד פירש רבינו יצחק דלרבי שמעון אסורה להתייבם לכתחלה מדקתני סיפא ואין הולד ממזר דאי שרי לייבם לכתחלה פשיטא דאין הולד ממזר ועוד בירושלמי קורא לההיא דרבי שמעון חליצה פסולה ואם היתה מותרת להתייבם חליצה כשרה היא ופריך מהא דקאמר ר'ש דפוטרת צרתה דכיון דאמר בסוטה דאורייתא דלאו בת חליצה וייבום היא בסוטה דרבנן אין לחליצה להועיל לפטור צרתה וכ'ת ממה נפשך תועיל דאם חשיבא כסוטה גמורה צרתה נמי לא בעי חליצה ואי לא חשיבא כסוטה א'כ שפיר פטרה צרתה דמסתבר ליה להש'ס דכיון דדמיא לסוטה דאורייתא חליצתה כמאן דליתא ואין לה לפטור צרתה:  לרבות</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבות </span>סוטה שנסתרה. </span>וא'ת והיכי מפקי רבנן קרא מפשטיה דפשטיה דקרא במחזיר גרושתו כתיב וי'ל דלא מסתבר להו למיקרי טומאה לנישואי גרושה כיון דבעילתה היתר היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>נסתרה נבעלה. </span>וא'ת וכיון דלא כתיב לאו בסוטה ספק אמאי אמר בסוטה (דף ז.)   דאם בא עליה בעלה בדרך לוקה  וי'ל דלחומרא עשה הכתוב ספק כודאי כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הויה </span>ואישו' כתיב בה. </span>פי' בקונטרס דההוא ענינא במחזיר גרושתו כתיב ותימה דפשיטא דבמחזיר גרושתו איירי קרא ואפילו רבנן לא פליגי ונראה לרשב'א לפרש דהויה ואישות כתיב בה פירוש אוהוטמאה דכתיב לא יוכל בעלה הראשון אשר שלחה לשוב לקחתה להיות לו לאשה אחרי אשר הוטמאה אלמא במחזיר גרושתו איירי דאחרי אשר הוטמאה אלהיות לו לאשה קאי דבסוטה לא שייך הויה ואישות שהרי לא גירשה מעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צרתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צרתה </span>מהו. </span>היא גופה לא מיבעי ליה דלר' יוסי בן כיפר ודאי פטורה מן החליצה ומן הייבום דטומאה כתיב בה כעריות ולרבנן נמי היא גופה פשיטא דחולצת ולא מתייבמת דאפי' אם תמצא לומר כיון דאיתעקר איתעקר אינה מתייבמת מק'ו דהשתא במותר לה נאסרה באסור לה לא כ'ש ואת'ל נמי דאין מקרא יוצא מידי פשוטו אין לפוטרה מן החליצה כיון דעיקר קרא דטומאה בסוטה כתיב ולא במחזיר גרושתו משום דלא מסתברא למיקרי טומאה נישואי גרושה כדפרישית לעיל וכן משמע לקמן דקאמר אלא או היא או צרתה חולצת ובעי למיפשט דלרבנן אין מקרא יוצא מידי פשוטו ואפילו הכי אין פוטרתה מחליצה כדפרישית אבל צרתה בעי לר' יוסי בן כיפר אם פטורה מן החליצה או אפילו מתייבמת ולרבנן בעי אי מתייבמת דפשיטא (ז) ליה דלא אלים קל וחומר למידחי צרה או חולצת ולא מתייבמת משום דאין מקרא יוצא מידי פשוטו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה תניתוה. </span>למיפשט בעיא קמייתא הוא דאתא דלאיכא דאמרי דפשיטא ליה לרבנן כיון דאיתעקר איתעקר איכא למימר דאתיא כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>היא או צרתה. </span>אע'ג דחליצה פסולה צריך לחזור [על כל האחין]  היינו דוקא כגון חלץ לאחיות דלא נפטרו צרות וכן חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרה דהורע הזיקה וקלשה לה אבל בשאר דוכתי דאע'ג דאסורה להתייבם כיון שהזיקה שלימה פוטרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>תרוצי קא מתרצת לה תריץ הכי. </span>תימה במאי מתרץ לה דאע'ג דבעי למימר או היא או צרתה שייך למיתני שפיר היא וצרתה כמו חלץ ועשה בה מאמר ובפ' נערה בנדרים  (דף סו:) דקתני אביה ובעלה מפירין נדריה איצטריך למתני סיפא הפר האב ולא הפר הבעל הפר הבעל ולא הפר האב אין מופר דלא תימא אביה ובעלה אביה או בעלה קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אלים ק'ו למידחי לצרה. </span>לאוסרה לייבום קא מיבעיא ליה דלפוטרה מן החליצה לא מהני קל וחומר אפילו  להיא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אמרינן ק'ו במקום מצוה כו'. </span>וא'ת תפשוט מפ'ק דסוטה (דף ב.) דקתני חולצת ולא מתייבמת ומפרש בגמ' משום ק'ו וי'ל דאיכא התם טעמא אחרינא כדמפרש התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>צרתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צרתה </span>נמי לא עבדה ביה מעשה. </span>תימה נהי דלא עבדה ביה מעשה מ'מ כיון דהממאנת אסורה ליה הוי צרתה כצרת ערוה והיכי מדמה לה לממאנת דשריא לאחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו ביבם וקתני צרותיהן מותרות. </span>שהמיאון עוקר לנישואין קמאי תימה למאי דס'ד השתא תקשה ליה סיפא דקתני כל שיכולה למאן ולא מיאנה צרתה חולצת ולא מתייבמת ואם איתא דעקרה נישואין קמאי תמאן השתא ותתייבם צרתה דהכי פריך עלה לקמן וי'ל דלמאי דסלקא דעתך השתא מצי למימר דמתני' בדליתא קמן שתמאן או בגדולה ולקמן דפריך עלה משום דבעי לאוקמי מתני' אפילו היא קטנה ואיתה קמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו למעוטי צרת אילונית דשריא. </span>וא'ת אמאי לא פריך מינה לעיל למאן דאסר צרת מחזיר גרושתו ולימא ליה מאי לאו למעוטי צרת מחזיר גרושתו דשרי וי'ל דלא משמע ליה למעוטי מזו היא אלא כיוצא בה דאילונית דמיא לאשת שני מתים דזו וזו מותרות לבעליהן אבל מחזיר גרושתו נאסרה לבעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>שהיו. </span>וא'ת לרבא דשרי צרת בתו אילונית אפי' הכיר בה מה חידוש הוא לשנות בתוספתא וכולן שנמצאו אילונית בין בחיי הבעל בין לאחר מיתה בשלמא לרב אסי איצטריך לאשמועינן בחיי בעל דסד'א הואיל ובחייו נמצאת אילונית דלמא קיבלה וי'ל דס'ד למיסרה כשנמצאת אחר מיתה משום דבשעת נפילה נראית כצרת בתו כדאסר לעיל צרת בתו ממאנת וא'ת מ'ש אילונית מממאנת ויש לומר דהתם מיחסרא מיאון הכא לא מיחסרא מידי א'נ ממאנת אין לה קול ובשעת מיאון נראית כצרת בתו אבל אילונית יש לה קול וידוע שלא היתה צרת בתו וא'ת מאי פריך הכא לרבא מדקתני שנמצאו נימא דנקט נמצאו לרבותא וי'ל דבהכיר בה איכא רבותא טפי להכי משני תני שהיו:  שלש</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלש </span>נשים משמשות במוך. </span>פי' הקונטרס מותר לשמש במוך אבל שאר נשים אסור משום השחתת זרע אע'ג דלא מיפקדה אפריה ורביה וכן משמע בנדה (דף יג. ושם) דתנן בפ' כל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת באנשים תקצץ ומפרש בגמרא משום דנשים לאו בנות הרגשה נינהו משמע דאי הוו בנות הרגשה הוי אסור ומיהו מצינו לפרש דלאו בנות איסור הרגשה נינהו ור'ת אומר דלפני תשמיש ודאי אסור ליתן שם מוך דאין דרך תשמיש בכך והרי הוא כמטיל זרע על העצים ועל האבנים כשמטיל על המוך אבל אם נותנת מוך אחר תשמיש אין נראה לאסור דהאי גברא כי אורחיה משמש מידי דהוה אקטנה ואילונית דלא איתסרו בתשמיש משום דלאו בנות בנים נינהו והאשה שנותנת אח'כ מוך לא הוזהרה אהשחתת זרע כיון דלא מיפקדה אפריה ורביה ומשמשות במוך דקתני הכא היינו צריכות לשמש במוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>תעשה עוברה סנדל. </span>פירש בקונטרס דכשהיא מתעברת וחוזרת ומתעברת דוחק האחד את חבירו ופוחת צורתו והא דאמר בהמפלת (נדה דף כז.) דאין אשה מתעברת וחוזרת ומתעברת צ'ל דהיינו דוקא בן קיימא ור'ת מפרש דסנדל הוא כשהאשה מתעברת תאומים אם משמשת בלא מוך נכנס השכבת זרע בין שני הולדות ודוחק אותם ועושה את האחד סנדל וכן משמע בהמפלת (שם דף כה:) דבעיבור אחד הוי דקאמרינן ולמה הוזכר סנדל והלא אין סנדל שאין עמו ולד ומשני אי דאתיליד נקבה בהדיה ה'נ הב'ע דאתיליד זכר בהדיה מהו דתימא הואיל ואמר רבי יצחק אשה מזרעת תחלה יולדת זכר ומדהאי זכר האי נמי זכר הוא קמ'ל אימור שניהם הזריעו בבת אחת ואם סנדל בשני עיבורים למה ה'ל למימר מדהאי זכר האי נמי זכר ולמה לי נמי למימר שניהם הזריעו בבת אחת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>תתעבר ותמות. </span>ולא בעי לשנויי דנקט שמא תמות משום דאינה ודאי מתה אלא כשילדה בקטנות אבל ילדה בגדלות אע'פ שנתעברה בקטנות פעמים חיה ולא משכחת חמותו ממאנת דאי ילדה בקטנות ודאי מתה ואי ילדה בגדלות שוב אינה יכולה למאן משום דברייתא דרב ביבי לא מיפלגא מידי בעיבור שנת י'ב בין ילדה בגדלות בין ילדה בקטנות ועוד לא מסתברא ליה שתגרום הלידה בקטנות מיתה אלא העיבור ועוד דמתרץ האמת כרבה בר ליואי דכל תוך הזמן היא מתה ועוברה מת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחר </span>הזמן הזה היא חיה ועוברה חי. </span>ואומר ר'י דאין לפרש אחר הזמן אחר שנת י'ב ויום א' אפילו בלא הבאת ב' שערות דא'כ מצינו חמותו ממאנת דעד רוב שנותיה יכולה למאן אם לא הביאה ב' שערות למ'ד אין חוששין שמא נשרו ואפילו למאי דפסקי' התם בפ' יוצא דופן  (נדה דף מו.) דחוששין היכא דבעל אחר זמן דהויא ליה ספיקא דאורייתא משכחת חמותו ממאנת כגון שפירש כשבעל אחר זמן שאין בועל לשם קידושין דהשתא לא הויא ספיקא דאורייתא אלא כשהביאה ב' שערות איירי ולא חש לפרש משום דאורחא דמילתא הוא דאיכא שערות אחר זמן וכן נמצא בירושלמי דתלי טעמא דרבה בר ליואי בשערות ולא בשנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכבר </span>ילדו. </span>ומדקאמר שכבר ילדו משמע דבלא הביאה ב' שערות דאי איכא שערות כי לא ילדה נמי נפקא מתורת קטנות ואילונית ע'י שערות וא'כ איכא קטנה דמיעברא ולא מתה וא'ת מאי ס'ד דמקשה תקשה ברייתא דרבה בר שמואל גופיה דכיון דבלא הביאה ב' שערות איירי כי ילדה מאי הוי מ'מ תמאן ואר'י דסבר המקשה דאע'ג דבקטנה איירי לית בה מיאון מדרבנן לפי שנראית גדולה וסבורים העולם שהביאה ב' שערות ולא פריך אלא לרבה בר ליואי דוקא דאמר דליכא קטנה דמיעברא ולא מתה אבל לברייתא דרב ביבי לא קשיא מידי דאע'ג דקתני שמא תמות דמשמע דאיכא קטנה דמיעברא ולא מתה מ'מ לא מצינו חמותו ממאנת שהלידה מונעתה מלמאן אע'פ שהיא קטנה כדפרישית אבל אין לפרש דלמקשה ניחא ליה ברייתא גופא דמסיק אדעתיה שפיר דלידה הרי הוא כסימנים ולכך אינה יכולה למאן ולא פריך אלא לרבה בר ליואי ומשני דבנים הרי הן כסימנים משעת העיבור כמו שאפרש דא'כ הל'ל בהדיא עיבור בנים הרי הם כסימנים כיון דמעיקרא נמי אסיק אדעתיה דלידה הרי היא כסימנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>הם כסימנים. </span>פי' משעת העיבור ושפיר תני רב ביבי שמא תמות דבשנת י'ב פעמים חיה אפי' לרבה בר ליואי ואז היתה גדולה משעת ההריון ואע'פ דקי'ל בנדה דתוך הזמן כלפני הזמן ולא הויא גדולה בהביאה שערות בשנת י'ב מ'מ עיבור בנים בני קיימא תוך הזמן כסימנים אחר הזמן והא דקאמר רבה בר ליואי תוך הזמן היא מתה ועוברה מת לא קאי אשנת י'ב דאז פעמים חיה כשהיא גדולה בשעת ההריון כדפרישית אלא ה'פ דמלתא קודם הזמן פי' קודם שנה שלפני גדלות תוך הזמן היינו תוך שנה שלפני גדלות אחר זמן היינו אחר שגדלה כדפי' ר'י בתחלת הסוגיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאפי' </span>לר' יהודה דאמר כו'. </span>משום דבעי לאוקמי מתני' כר'י דלא מצינו חמותו ממאנת קאמר הכי וא'ת אמאי קאמר דעדיפי מסימנים אפי' לא הוו משעת עיבור אלא כסימנים לא מצינו חמותו ממאנת לר' יהודה דמשעת עיבור עד הלידה יש זמן מרובה יותר ממה שיש מהבאת שערות עד שירבה השחור ומיהו למ'ד התם דרבוי שחור היינו עד שיקיפו השערות משפה אל שפה אפשר שריבוי השחור מאחר יותר מזמן עיבור עד שעת לידה אבל למ'ד שערות שוכבות ונראה כמו שריבה השחור קשיא ונראה דאם הביאה שערות ונשרו יכולה למאן אפילו שהה כדי ריבוי שחור דאין הזמן גורם אלא ריבוי שחור ממש בעינן שתהא נראית גדולה לכל ע'י כך וא'ת אכתי בלא בנים עדיפי מסימנים מיתוקמא מתני' שפיר כר'י דהא מודה רבי יהודה כשבעל אחר גדלות דאינה יכולה למאן כדאמר בפ' בא סימן (נדה דף נב.) וזאת החמותו שנבעלה בגדלות כשנתעברה דבנים הרי הם כסימנים משעת ההריון תריץ דאי לאו דבנים עדיפי מסימנים משכחת חמותו ממאנת כגון שעיברה באמבטי או שבעל בפירוש שלא לשם קידושין:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>זביד אמר אין בנים בלא סימנים. </span>אומר ר'י דצריך לפרש דאין עיבור בנים של קיימא מצוי להיות בלא סימנים ומיהו זמנין אתו מדפריך וניבדוק וכן אלא למ'ד אין חוששין מאי איכא למימר ואם אין בנים כלל בלא סימנים ודאי נשרו וגם לשון חוששין נמי משמע דליכא אלא חששא בעלמא ולא שודאי נשרו ומשום דלא שכיח עיבור בלא סימנים לא מצינו חמותו ממאנת דחוששים לסימנים כדמסיק ואזיל ולהכי קאמר נמי רבה בר ליואי תוך הזמן הזה היא מתה ועוברה מת אע'פ דפעמים חיה כיון דלא שכיח ובברייתא דרב ביבי דנקט שמא תמות בשביל המיעוט ואע'ג דרבה בר ליואי לא חש למינקט שמא בשביל מיעוטא וא'ת ומנין לו לגמרא דרב זביד לא בעי למימר דאין בנים כלל בלא סימנים כדמשמע במילתיה וי'ל דאם אין בנים כלל בלא סימנים בא למימר א'כ במאי אתא לפלוגי אדרב ספרא כיון דלדידיה נמי אין בנים כלל בלא סימנים כמו לרב ספרא אלא ודאי אתא למימר דאין הבנים סימן גדלות אלא השערות וכי ליכא שערות לא מחזקינן לה ודאי גדולה ולהכי פריך ולבדוק ומשני חוששין שמא נשרו וחוששין לה בספק גדולה לענין חליצה וקדושין דאורייתא ולענין עונשין ומילי טובא ובקונטרס פי' דסבר רב זביד דתוך הזמן כלאחר הזמן דלא כהלכתא נראה לר'י דבעלמא מודה רב זביד דתוך הזמן כלפני הזמן ושאני הכא דע'י בנים חשבינן לסימנים כאילו הם לאחר זמן כדפרישית נמי לרב ספרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>צער לידה חיישינן. </span>וא'ת כיון דאין בנים בלא סימנים משעת העיבור נבדוק קמי לידה ואי ליכא סימנין ליכא למיחש שמא נשרו דאכתי לא בא צער לידה וי'ל דלאו דוקא נקט צער לידה דה'ה נמי דמשום צער עיבור חיישינן שמא נשרו ולא נקט צער לידה אלא משום דאקשי ליה ונבדוק את החמות כדי למאן דהיינו אחר לידה להכי נקט צער לידה וה'ה דאי בדקנה קמי לידה ולא אשכחן דאיכא למיחש דנשרו משום צער עיבור ואי היה מפרש מילתיה דרב זביד דאין לידת בנים בלא סימנים קאמר הוי אתי שפיר הא דנקט צער לידה ולא היינו צריכים לומר משום צער עיבור חיישינן אבל אי אפשר לומר כן דא'כ לא הוי משני מידי לרבה בר ליואי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתה </span>בתו או נתגרשה. </span>הא דלא נקט מיאנה או שנמצאת אילונית משום דמתני' אתא לאשמועינן אפילו כנס ולבסוף גירש ומיאנה או שנמצאת אילונית אין שום חדוש דבטלו להו קידושי קמאי וכך לי כנס ולבסוף מיאנה כמו מיאנה ולבסוף כנס א'נ משום דקאי אאחת מכל העריות האלו ומיאנה או שנמצאת אילונית לא שייך בכל העריות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>אחים שנים וכו'. </span>לקמן בפרק ד' אחים (דף ל. ד'ה גירש)  אפרש לה אמאי נקט שלשה אחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשואין </span>הראשונים מפילים. </span>הכא לא הוה שייך למינקט הראשונים דליכא הכא תרי נישואין ומשום ההיא דבפרק ב'ש (לקמן קח:) נקט הכי דתנן המגרש האשה והחזירה מותרת ליבם ור'א אוסר ומפרש התם טעמא דר'א משום דמספקא ליה אי מיתה מפלת אי נישואים הראשונים מפילים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תמאן </span>השתא ותתייבם כו'. </span>ואפי' לר'ג דלית ליה מלמדין את הקטנה שתמאן לקמן בפ' ב'ש (דף קט.) היינו להוציאה מבעלה א'נ פריך דהיכא דמיאנה תתייבם צרתה ומתני' משמע דאין לה תקנה אלא בחליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צרת ערוה שאני כו'. </span>ה'נ בשעת נפילה נראית כצרת בתו וא'ת ומנא ליה דטעמא דרמי בר יחזקאל משום דבשעת נפילה נראית ככלתו דלמא טעמא דרמי בר יחזקאל גופיה משום דרבי אושעיא דאינה ממאנת לזיקתו וי'ל דע'כ טעמא דרמי בר יחזקאל משום דבשעת נפילה נראית ככלתו מדנקט אסורה לאביו מכלל דלעלמא שריא ואי טעמא משום דאינה ממאנת לזיקתו אסורה נמי לעלמא וא'ת א'כ תקשה ברייתא דרמי בר יחזקאל לר' אושעיא ותירץ הר'ר משה כהן דאיכא למימר דמיירי כשחלצה ולהכי שריא לעלמא ולא משום דממאנת לזיקתו א'נ כשמיאנה ביבם אחר שנתייבמה דליכא זיקה ומ'מ אסורה לאביו משום דבשעת נפילה נראית ככלתו:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דב'ש. </span>וא'ת ומאי קבעי ליה דלמא מוקמי לצרור לכדר'ש (לעיל דף ח:) ועליה לכדרבי ואומר רבינו יצחק משום דמסתברא ליה לדרוש לצרור לענין צרות אי לאו דשמעיה בשום דוכתא דשריא וא'ת אכתי כי דרשי נמי חוצה מכלל דאיכא פנימית נדרוש מלצרור למיסר צרה שלא במקום מצוה וי'ל דליכא למדרש הכי דהא כתיב לגלות ערותה דחדא ולמקום מצוה לא איצטריך דמחוצה נפקא אלא לשלא במקום מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכדרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכדרב </span>יהודה אמר רב כו'. </span>ה'נ המ'ל לכדשמואל דפליג עליה דרב בהאשה רבה (לקמן דף צב: ושם) ומוקי קרא דללאו הוא דאתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דכתיב חוצה כמאן דכתיב לחוץ דמי. </span>ואע'ג דכתיב נמי ה'א בתחלה דכתיב החוצה היינו נמי אל החוץ כמו המדברה (שמות ד) דהוי אל המדבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לרבות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבות </span>את הארוסה. </span>אר'י דאיצטריך לרבויי ארוסה משום דכתיב בית אחיו ובפ'ק דיומא (דף יג.) משמע דבית נשואה משמע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>אתי איסור אחות אשה וחייל אאיסור אשת אח. </span>וא'ת כיון דאיסור אחות אשה לא חייל תתייבם ערוה גופה וי'ל דאיסור אחות אשה מיתלא תלי וקאי אי פקע איסור אשת אח אתי וחייל הלכך לא פקע : (א) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>הלל פוסלים. </span>פי' בקונטרס מכהונה ולא מתרומה וא'א לומר כן (ה) דמחייבי כריתות זונה היא כדאמרינן בהחולץ  (לקמן מד:) גבי הנושא את חלוצתו וזונה אסורה בתרומה כמו שנפרש שם בע'ה  (ד'ה הכא) ורש'י עצמו חזר בסוף פירקא (דף טו: ד'ה היא עצמה) גבי מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רחמנא לא תעשו חבורה על מת. </span>והא דאמרינן בסוף פרק ד' מיתות (סנהדרין דף סח. ושם) גבי ר'ע שהיה מכה עצמו על ר'א שנפטר עד שהיה דמו שותת לארץ ואומר רבינו יצחק דאיכא למימר דדרך שריטה אסר רחמנא דוקא א'נ אתורה היה מצטער כדאמרינן התם הרבה מעות יש לי ואין שולחני כו':  מי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>סברת עשו וכו'. </span>תימה שלא הקשה רבי יוחנן לר'ל מההיא דמייתי בסמוך במקומו של ר' אליעזר היו כורתין כו' וי'ל דאין חוששין לדקדק כל כך על דבריו דממילא הוה מוקשה ממגילה כמו שהקשה בעצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>עשו ב'ש כדבריהם. </span>תימה הא אשכחן דעשו דהטה ר' טרפון כדברי ב'ש  (ברכות דף י:) והלל שהביא עולתו לעזרה וחברו עליו תלמידי שמאי  (ביצה דף כ.) ותניא בפרק אלו טרפות  (חולין דף מד.) הרוצה לעשות כדברי ב'ש עושה ומוקי לה קודם בת קול ומיהו בלאו הכי מוכח בשמעתין דעשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהושע היא דאמר אין משגיחין בבת קול. </span>וא'ת ומ'ש דלא קי'ל כבת קול דר'א אלא אמרינן בכל דוכתי דשמותי הוא ואין הלכה כמותו וכבת קול דב'ה קי'ל דהלכה כב'ה וי'ל משום דבת קול דר'א לא יצאה אלא לכבודו שאמר מן השמים יוכיחו כדאמר התם א'נ בההיא בת קול שהיתה כנגד רבים דרבנן הוו רובא (ב) דודאי אין הלכה אבל כבת קול דב'ה קי'ל משום דהוו ב'ה רובא אלא דב'ש מחדדי טפי וא'ת ודלמא רבי יהושע נמי דוקא התם קאמר דאין משגיחין כדפירשנו אבל בעלמא לא וי'ל מדנקט ר' יהושע האי לישנא ואמר לא בשמים היא ש'מ דבכל דוכתא אית ליה דאין משגיחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אמרי' לא תתגודדו כגון שתי בתי דינין בעיר אחת כו'. </span>וא'ת מה תירץ ממגילה דבעיר אחת היו קורין לבני העיר בי'ד ולבני כפרים היו מקדימים ליום הכניסה ואומר הרב רבי חיים (ג) דבני כפרים היו קורין  בעירם כדמוכח בירושלמי והשתא הוו שתי בתי דינים בב' עיירות דבכי האי גוונא לא שייך לא תתגודדו אפילו לאביי והא דקרי ליה יום הכניסה לפי שבעירם היו מתאספים לבא לבית הכנסת בשני ובחמישי לקרות התורה וכן נראה דאמר בירושלמי דבן עיר אין מוציא בן  (ד) כרך דכל שאין מחויב בדבר אין מוציא אחרים ידי חובתם וכיון שבני הכפרים היו בקיאים לקרות ודאי היו קורין בעירם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במקומו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקומו </span>של רבי אליעזר כו'. </span>במתכוין היו מביאים עצמם שיהיו צריכים לכך משום חיבוב מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הוה מטלטל שרגא. </span>וא'ת התם משום דהרואה אומר אין צריך לטלטל וי'ל דאפילו היה נופל על טליתו לא היה מטלטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הוה מטלטל משום כבודו של רבי יוחנן. </span>ואע'ג דבסוף שבת (דף קנו: ושם) פסיק רבי יוחנן כר'ש במוקצה מחמת איסור הכא בהדליקו בו אותה שבת איירי כדפיר' בקונטרס דחמיר טפי משום דדחייה בידים אבל אין לפרש דהכא איירי במוקצה מחמת מיאוס דהא מוקצה מחמת איסור חמיר טפי לפירוש ר'ת שפירש בספ'ק דשבת (דף יט: ושם) גבי כרכי דזוזי ועוד דעל מוקצה מחמת מיאוס א'ר יוחנן בפ' כירה (ד' מה: ) אנו אין לנו בנר אלא כר'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>ב'ש לא נמנעו כו'. </span>וא'ת ואמאי לא נמנעו משום צרה עצמה כדאמרי' לקמן בשמעתין וי'ל דצרה עצמה לא שכיחא כולי האי כמו בני הצרות שהאחת יולדת כמה בנים:  בשלמא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>ב'ש לא נמנעו מב'ה כו'. </span>להאי גירסא לא מוכח מהכא אלא דלמ'ד עשו אודועי מודעי להו אבל ר'ח גריס איפכא בשלמא ב'ה לא נמנעו מב'ש דטומאות דב'ש לב'ה טהורות נינהו וזאת הגירסא נראית דבכל מקום ב'ש מחמיר לענין טומאה דכי חשיב בעדיות (פ'ה) קולי דב'ש וחומרי דב'ה לא חשיב אלא תרי מילי דטומאה וטהרה אבל כל שאר מילי דטומאה וטהרה כגון שדרה וגולגולת ושוקת יהוא הוו ב'ש לחומרא והשתא לפי האי גירסא מוכח שפיר דאודועי מודעי להו [אפי' לא עשו] דליכא למימר דלא נמנעו ב'ש מב'ה משום דלא עשו ב'ש כדבריהם והיו עושין בכל דבר כב'ה ואפי' לקולא כדמוכח לקמן דהא טעמא דלא עשו משום אגודות ובטומאה ובטהרה דב'ש לחומר' היה להם לב'ש למנוע מלעשו' טהרות אגב כלים דב'ה דליכא אגודות דהרואה אומר לא צריכי לכלים דידהו כדאמר גבי שוקת בית יהוא הרואה אומר לאפושי מיא הוא דעבדי אלא ודאי ע'כ אודועי הוו מודעי להו אפילו למ'ד לא עשו והא דקאמר בשלמא בית הלל לא נמנעו מב'ש דטומאות דב'ש לב'ה טהורות נינהו ואע'ג דבתרי מילי ב'ש לקולא הני תרי מילי לא שכיחי א'נ נקט בשלמא משום אליבא דמ'ד לא עשו (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>בני חייבי לאוין כשרים נינהו. </span>תימה דלא מסיק אדעתי' דאתא לאפוקי מדר'ע ואי הוה האי ר' אלעזר אמורא הוה א'ש דפשיטא ליה דאין הלכה כר'ע אבל הוא רבי אלעזר בן שמוע שהוא תנא כדמוכח בעשרה יוחסין (קדושין עה:) ונראה דס'ד דלשום תנא לא הוי ממזר מיבמה לשוק אלא דוקא מחייבי לאוין דשאר כדתנן בהחולץ  (לקמן מט. ושם) איזהו ממזר כל שאר בשר שהוא בלא יבא והא דתנן בהאשה רבה (לקמן ד' צב. ושם) האשה שהלך בעלה ובנה למד'ה ואמרו מת בעלה ואח'כ מת בנה ונשאת ואח'כ אמרו לה חילוף היו הדברים תצא (מזה ומזה) והולד ממזר (מזה ומזה) משמע דהוי ממזר מיבמה לשוק קס'ד דקנסא בעלמא הוא אע'ג דתניא בגמ' זו דברי ר'ע דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין ההיא ברייתא לא שמיע ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובספק </span>אשת איש. </span>לשון אחר שפי' בקונט' דהיינו שכיב מרע שכתב גט לאשתו ואע'ג דאין שם מחלוקת ב'ש וב'ה הא נחלקו במגרש אשתו ולנה עמו בפונדקי לא נהירא דבהדיא חשיב הכא ההיא פלוגתא דהמגרש אשתו ולנה עמו בפונדקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגט </span>ישן. </span>תימה למ'ד בפ' [הזורק] בגיטין (ד' עט: ושם) דאם פטרה בגט ישן תנשא לכתחלה למה היה להם למנוע דמשמע דלא נמנעו משום דלא עשו כדבריהם או משום דהוו מודעי להו ופרשי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ב'ש אמאי נמנעים מב'ה. </span>וא'ת ודלמא משום ממאנת ומשום ההיא דשוה כסף ככסף היו נמנעים דאם נתקדשה לראשון בפרוטה ולשני בדינר לב'ש מקודשת לשני ובניה מן הראשון ממזרים ואומר ר'י דעיקר הך ברייתא משום צרות קתני לה [ולכך קתני לה גבי מתני' דהכא] דלגבי הכי קתני לה מתני' ומשמע משום צרות גרידא היו נמנעים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>שנא ודאי כו'. </span>לא אשנוייא קאי אלא בתר דאסיק קושייתו בא לפרש הברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>כדברי ב'ה הולד פגום לדברי ב'ש. </span>פי' בקונט' דאע'ג דבני חייבי לאוין כשרים לקהל חללים הם לענין כהונה דאתי בק'ו מאלמנה כדלקמן ופליג אדר' יהושע ולית ליה פירכא דמה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת ועוד י'ל דשפיר אית ליה הך פירכא ומ'מ הולד פגום מדאיצטריך במחזיר גרושתו היא תועבה ואין בניה תועבין (קידושין דף עז.) ול'ל קרא דהא לא אתי מק'ו דאלמנה דאיכא למיפרך שכן היא עצמה מתחללת אלא דאתי למידק הא כיוצא בזאת דהיינו יבמה לשוק בניה תועבין אבל קשה דבסוף נדה (ע. ושם) מסיק ר' יהושע דולד מחזיר גרושתו כשר משום היא תועבה ואין בניה תועבין ול'ל קרא דליכא למימר דאתי למידק אבני יבמה לשוק דהא לקמן קאמר רבי יהושע בני צרות מעיד אני לכם דכשרים לכהונה לב'ש משום פירכא  דשכן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונהג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונהג </span>בו שני עשורין. </span>בירושלמי מפרש דהפריש מעשר שני ופדאו וחלק המעשר לעניים והמעות אכל בירושלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גמריה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמריה </span>איסתפק ליה. </span>הוה מצי למימר וליטעמיך היכי עביד כחומרי דמר וכחומרי דמר והכתיב (קהלת ב) הכסיל בחשך הולך דהכי פריך עלה בפ'ק דעירובין  (דף ז.) ובפ'ק דר'ה (דף יד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסיכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסיכך </span>על גבי מטה ש'מ עשו. </span>מכאן משמע דמ'ד לא עשו אפי' היכא דב'ש לחומרא היו עושים כב'ה לקולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עירוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עירוב </span>מקואות כשפופרת הנוד כו'. </span>וא'ת והא תנן במס' טהרות (פ'ח מ'ט) ומייתי לה בריש פ'ב דגיטין (דף טז. ושם) הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינן חיבור לא לטומאה ולא לטהרה אבל טופח להטפיח חיבור ואמר ר'ת דנקב בעינן כשפופרת הנוד אבל במים הבאים תוך הנקב סגי בטופח להטפיח ואין נראה לר'י דתנן במס' מקואות בפ' ששי (מ'ט) כותל שבין ב' מקואות שנסדק לשתי מצטרף לערב אין מצטרף עד שיהא במקום אחד כשפופרת הנוד רבי יהודה אומר חילוף הדברים נפרצו זה לתוך זה על רום כקליפת השום על רוחבו כשפופרת הנוד משמע דלמעלה כשאין דבר מפסיק צריך שיהא צף על רומו כקליפת השום וברוחב שפופרת ולא סגי בטופח להטפיח ובנקובה זו לזו ומפסיק הכותל משמע דצריך מים כשפופרת ועוד דאם אין במים הבאים דרך הנקב אלא טופח להטפיח אין כאן נקב רוחב מים כשפופרת שאין הנקב מרובע אלא עגול כדקאמרינן כשתי אצבעות חוזרות למקומן אלא ודאי נקב מלא בעינן וכשצפין למעלה סגי בקליפת השום כרוחב שפופרת ונראה לר'י דההיא דנצוק וקטפרס לא לענין חיבור מקואות איירי אלא לענין השקה דאם יש כאן מים טמאים ומשיקן בנהר ומחברן ע'י נצוק וקטפרס ומשקה טופח אין חיבור אבל בטופח להטפיח הוי חיבור והשתא הוי לטהרה דומיא דלטומאה ובהדיא מיתנייא לענין השקה במס' טהרות בסוף פרק שמיני ובריש פרק שני דגיטין (דף טז. ושם) מסיק עלה דלמא לענין מקואות ורבי יהודה היא מכלל דעד השתא לא הוי מוקי לה לענין מקואות והשתא נמי דמוקי לה לענין מקואות מוקי לה דוקא כר' יהודה אבל לרבנן לא הוי חיבור בטופח להטפיח ולר' יהודה נמי טופח להטפיח לא הוי חיבור אלא משום גוד אחית כההיא דאם היו רגליו נוגעות במים דאיירי בה רבי יהודה אבל היכא דלא שייך גוד אחית כמו בקרקע שוה לא הוי טופח להטפיח חיבור אלא בעי מים צפים כקליפת השום וכן משמע דנפרצו זה לתוך זה על רום כקליפת השום אתי כרבי יהודה דהוזכר שם ברישא ומה שקשה על זה בכל שאר הדבור פרשנו פרק שני דגיטין ואין להאריך כאן:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>לי איני אוכל זיתים. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע שהיה רבי יוחנן חושש שלא היה מקפיד ר' צדוק על מגע עם הארץ ואף על גב דרבי צדוק כהן הוה ובגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה מ'מ היה חושש לפי שר' צדוק מתלמידי ב'ש הוה ולכך היה חושש ר' יוחנן שמא לא הקפיד ר' צדוק לשומרה בטהרה משום דבית שמאי אומרים אין צריך לנקוב ולר'י נראה דודאי ידע בי' ר' יוחנן שר' צדוק קנה חבית מעם הארץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכה </span>לנקוב. </span>פירש בקונטרס דמוהל של זיתים מכשיר והכי נמי תנן בהדיא במס' מכשירין  (פ'ו מ'ה) מי חלב כחלב מוהל של זיתים כשמן וקשה דבסוף פרק קמא דשבת  (ד' יז. ד'ה גוזרני) פירש הרב ר' יוסף דלכך לא גזרו על המסיקה משום דלא שייכא טעמא דבצירה גבי מסיקה דטעמא שמא יבצרו בקופות מזופפות לא שייך במסיקה דמוהל אין מכשיר וי'ל דיש ג' עניני מוהל דמוהל היוצא על ידי המסיקה לכ'ע אינו מכשיר והיוצא על ידי איצצא פירוש ע'י שמתחממים בכומר ויוצא מהם מוהל פליגי בה (שבת דף קמד:) ר' יעקב ור'ש דר'ש מטהר ור' יעקב מטמא והאי דהכא שהחבית צריכה לינקב צ'ל דחשיב כההיא דנפיק ע'י עיקול בית הבד דמודה בה ר'ש כי היכי דלא תיקשי מב'ה לר'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>נפקא מינ' למיפשט מחזיר גרושתו. </span>קצת קשה דאמאי נקט ולד מחזיר גרושתו דהוה ליה למיפשט ולד יבמה גמורה לשוק לב'ה דקאי בה וי'ל לפי שפעם אחרת שאלו עליה לר' יהושע בסוף נדה (דף סט:) אנשי אלכסנדריא בת משולחת מהו לכהונה מי אמרינן ק'ו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת. </span>וא'ת היא גופה נילף דתתחלל גרושה מק'ו דאלמנה ובקונטרס פי' דלתרומה דבי נשא לא מיפסלה כדאמרי' לקמן בפ' אלמנה  (דף סט.) דאינה נפסלת בביאת חייבי לאוין אלא בזר אצלה מעיקרא הוא ולאפוקי מחזיר גרושתו ויבמה לשוק דלאו זר אצלה מעיקרא הוא וקשיא דנהי דמכי תהיה לאיש זר (ויקרא כב)  לא מצינו למילף אלא ההוא דזר אצלה מעיקרא מ'מ נילף בק'ו שתתחלל ובהחולץ (לקמן מד: מה.) נמי יליף חייבי כריתות מאלמנה וקאמרי' וכי תימא מה לאלמנה וכו' ה'נ כיון דבא עליה עשאה זונה ולמה לי טעם דעשאה זונה היא גופה נילף בק'ו שתתחלל ועוד דדחקינן לקמן בפרק אלמנה  (דף סח. ושם) למדרש מקרא דעמוני ומואבי ומצרי ואדומי כולן פוסלין בביאתן תיפוק ליה מהאי ק'ו ונראה לפרש דמהאי ק'ו לא מצינן למילף שתתחלל דאין חילול אלא מאיסורי כהונה כדאמרי' בפ' עשרה יוחסין (קדושין דף עז: ושם)   (א) מהאי טעמא דישראל הבא על אחותו זונה משוי לה חללה לא משוי לה ואע'ג דלקמן יליף דמתחללת בביאת גר עמוני ומואבי ומצרי ואדומי כותי חלל נתין ממזר אף על גב דלא הויא איסור כהונה התם מקרא דריש לה אבל מק'ו ליכא למילף דלהכי אייתר ליה חללה לומר דלא ילפינן בק'ו ולענין בנה ודאי הוה בעי למילף מק'ו אבל פסול האשה דהיינו פסול חללות שהיתה כשרה ונתחללה לא ילפינן וא'ת נילף במה הצד מאלמנה וכותי ועבד או מאלמנה ומצרי ואדומי דבפ' עשרה יוחסין (שם עח. ושם) מוכח דילפינן במה הצד מאיסור כהונה דרבי יהודה יליף התם דגר פוסל בביאתו מחלל ומצרי כו' ומיהו יש לומר דדוקא ר'י אית ליה להאי סברא דילפינן במה הצד מאיסור כהונה אבל רבנן פליגי עליה דלית להו בת גר זכר כבת חלל זכר אבל קשיא לרבי יהודה למה לן קרא דגר עמוני ומואבי כו' דפוסלים בביאתם נילף במה הצד או מאלמנה או מחלל כותי ועבד דכי פרכת מה לחלל שכן איסור כהונה כותי ועבד יוכיחו מה לכותי ועבד דלא תפסי בה קידושין חלל יוכיח וי'ל דר'י סבר לה כר'ע וסבר נמי דיש ממזר מכותי ועבד והשתא לא שייך למילף מכותי ועבד כיון דהתם נמי הוי ממזר:  בני</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בני </span>צרות אני מעיד לכם. </span>דכשרים אף לב'ש וא'ת לשמואל דמספקא ליה בהאשה רבה (לקמן צב: ושם) אי קידושין תופסין ביבמ' לשוק א'כ פשיטא דכשירה דמיד שקדשה פקעה לה זיקה כדאמרי' בשומרת יבם שקידש אחותה שקידושיה מפקיעין הייבום וי'ל דלא דמי דהתם אין שום תקנה לעשות שתתייבם שאין להמית אחותה אבל היבמה שנתקדשה לשוק אפשר לתקן ע'י גירושין שתתייבם הלכך לא פקע זיקה ועוד אמר רבי יצחק דלא תהיה אשת המת לאיש זר משמע דאפילו ע'י הויה דהיינו קידושין לא תהיה לאיש זר דלהכי אפקיה בלשון הויה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצאו </span>בג' פתחים. </span>שלא ימצאם כולם יחד ויקפחם בהלכות ויצטרכו לקבוע הלכה כמותו א'נ יצאו בג' פתחים כדי שימצאו וישמעו תשובתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עמון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עמון </span>ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית. </span>פי' בקונטרס ישראלים הדרים בארץ עמון ומואב שכיבש משה מסיחון ונתקדשו בקדושת הארץ ועכשיו בבית שני בטלה קדושתה וקשה לר'ת דאמר בפ' מקום שנהגו (פסחים נב: ושם) ג' ארצות לביעור יהודה ועבר הירדן וגליל ועבר הירדן היא ארץ סיחון ועוג אלמא שקדשוה עולי בבל ואומר ר'ת דהתם בארץ סיחון ועוג שלא היתה של עמון ומואב אבל ארץ סיחון שכיבש מעמון ומואב לא קדשו עולי בבל כדמשמע הכא ועוד אמר ר'ת דמצינו למימר דהכא בארץ עמון ומואב שלא כיבש סיחון מעולם שלא קדשוהו אפילו עולי מצרים וכן משמע במס' ידים (פ'ד משנה ג) דמדמה לה מצרים ובבל (ג)  וה'פ הכא דאמר מר הרבה כרכים קדשו עולי מצרים ועולי בבל לא קדשו והניחום כדי שיסמכו עליהם עניים אלמא חששו לתקנת עניים אע'ג דמא'י היו נמנעו מלקדש כל שכן בעמון ומואב שלא נתקדש מעולם שראוי לתקן מעשר עני בשביעית ולא מעשר שני דבמס' ידים איכא מ'ד מעשר שני בשביעית וכן יש לפרש במס' חגיגה (ד' ג. ושם) דקאמר נמי ר'א התם עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית ומפרש מה טעם הרבה כרכים כו' ולא בעי למימר דעמון ומואב הוא מכרכים שכבשו עולי מצרים ותדע דהא לר'א מספקא ליה בפ'ק דמגילה (דף י.) ובפ'ב דשבועות (טז. ושם) אי סבר קדושה ראשונה קדשה לעתיד לבא או לא ור' יהושע ס'ל דקדשה לעתיד לבא במגילה ובשבועות ואפ'ה אית ליה במס' ידים בעמון ומואב כר'א אלא על כרחך הא דקאמר התם מה טעם לא מדברי ר'א הוא ודברי ר'א הם במס' ידים ולא קתני לה התם אלא הש'ס הוא שמפר' כן דלמ'ד לא קדשה הניחו (ד) לקדש אף מא'י בשביל עניים ולכך אין תימה אם גזרו על עמון ומואב מעשר עני ולא מעשר שני והא דשבק הכא ובחגיגה טעמא דקאמר ר'ט בהדיא במסכת ידים מצרים ח'ל עמון ומואב ח'ל מה מצרים שהיא קרובה עשאוה מעשר עני כדי שיסמכו עליה עניים אף עמון ומואב כו' משום דניחא ליה להש'ס דמשכחת טעמא דאף בא'י הניחו מלקדש בשביל עניים וכ'ש עמון ומואב שהן ח'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הכתמים הבאים מרקם טהורים. </span>אע'ג דברקם נמי הוו ישראל כדתנן בריש גיטין (דף ב. ושם) אף המביא מן הרקם ומן החגר מ'מ כתמים הבאים מרקם טהורים דלאו דישראלים נינהו דישראל מצניעים כתמיהם ועובדי כוכבים הדרים שם עובדי כוכבים גמורים ולא ישראל מומרים:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן וסביא אמרי אין מקבלין גרים מן התרמודיים. </span>תימה היכי פליג ר' יוחנן אחגי הנביא ושמא סבר ר' יוחנן שלא אמרה חגי מעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קא </span>פסיק ותני אפי' מתרמוד. </span>תימה דלמא לבד מתרמוד כדאמרי' בפ'ק דגיטין (דף ו.) לא לבר מבבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמוראי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמוראי </span>נינהו ואליבא דרבי יוחנן. </span>דההוא דסבר אין מקבלים גרים מן התרמוד לית ליה אליבא דרבי יוחנן שתהא הלכה כסתם משנה א'נ סבר מן העובדי כוכבים טהורים לבד מתרמוד ומיהו ע'כ צ'ל דל'ל הלכה כסתם משנה דהא קסבר עובד כוכבים ועבד הבא על ישראלית הולד ממזר וסתם מתני' דהאומר (קדושין דף סו:) סברה  דהולד כשר דלר'ע דוקא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין הוא דהוי ממזר מעובד כוכבים ועבד כדמוכח בפרק עשרה יוחסין (שם עה: ושם) ומתני' דהאומר סוברת דקידושין תופסין בחייבי לאוין דקתני כל מקום שיש קידושין ויש שם עבירה כגון ממזרת ונתינה לישראל וא'כ אין ממזר מעובד כוכבים ועבד והא דקתני התם כל מי שאין לה עליו קידושין אבל יש עליה קידושין מעל אחרים הולד ממזר היינו כמו שמפרש התם ואיזו היא כגון הבא על אחת מכל עריות שבתורה ולא מעובד כוכבים ועבד אע'ג דעובד כוכבים ועבד נמי אין לה עליו קידושין ויש עליה קידושין מעל אחרים וכה'ג איכא בגמרא ואע'ג דאיכא סתמא אחרינא לקמן בפרק אלמנה (דף סט:) דסברה דיש ממזר מעובד כוכבים ועבד מ'מ מאי אולמיה דהך סתמא מהך סתמא דכה'ג פריך בריש שבועות (דף ד.)  ובמרובה (ב'ק סט:) ובכמה דוכתי והכא דפריך ומי א'ר יוחנן הכי הוה מצי למיפרך מסתם דמתני' דפרק האומר אלא דניחא ליה למיפרך ממתני' דנדה דאמר רבי יוחנן בהדיא דמקבלים גרים מן התרמוד ולעיל אמר דאין מקבלים ועוד דמתני' דנדה אלימא טפי לאקשויי מינה משום דהתם מוכח דלא באו עליהן עובד כוכבים ועבד דאי באו עליהם אמאי כתמיהן טהורים וליכא למימר משום דסברה דהולד כשר דבתר עובד כוכבים ועבד שדינן ליה דהא משמע דאתיא נמי כרבי יהודה דאיירי ברישא ורבי יהודה על כרחך סבר דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר כדפי' לעיל גבי מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>למ'ד משום עבדי שלמה קסבר כו'. </span>וא'ת ל'ל למיתלי טעמא משום ממזרות הוה ליה למימר משום עבדי שלמה דעבדים אסורין בישראלית וי'ל דמסתמא נתייאשו הבעלים מהם ואיכא למ'ד בפ' השולח (גיטין לט:) נתיאשתי מפלוני עבדי אינו צריך גט שחרור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר. </span>וכן בפ' החולץ (לקמן מה. ושם) סוגיא דהש'ס אזלא דר' יוחנן אית ליה עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר מ'מ נראה אמת דלרבי יוחנן הולד כשר דבכל דוכתי קי'ל דרבי יוחנן אית ליה כסתם משנה וסתם משנה דהאומר  (קדושין סו:) סברה דהולד כשר אע'ג דמתני' דפרק אלמנה (לקמן סט:) סברה דהולד ממזר מעובד כוכבים ועבד מ'מ נראה לסמוך טפי אסתמא דמתני' דהאומר [משום דמיתניא גבי הילכתא פסיקתא דקדושין] (ג) וכיוצא בה קרי הלכתא פסיקתא בהגוזל קמא  (ב'ק קב.) וכל הנהו דסברי הולד ממזר אתו כר'ע כדאמרינן בעשרה יוחסין (קדושין עה:) וסברי לה כר'ע דאמר עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר והתם נמי משמע דרבי יוחנן משום ר' ישמעאל סבר הולד כשר וא'ת והיכי פשיטא ליה התם דלר'ע הוי ממזר מעובד כוכבים ועבד דלמא גמר מאשת אב או מאנוסת אביו דלא תפסי בה לדידיה [אבל לאחריני תפסי] לאפוקי הני דלא תפסי לא לדידיה ולא לאחריני דהכי איכא מ'ד בפ' החולץ (לקמן מה:) וי'ל דתנן בהדיא בפ' אלמנה (לקמן סט:) דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר וע'כ ר'ע היא וא'ת בשלמא מעבד הוי ממזר דבעבד איכא לאו אלא מעובד כוכבים אמאי הוי ממזר ב'ד של שם גזרו ומדאורייתא ביאת היתר היא וי'ל אע'ג דביאת היתר היא מדאורייתא בצנעא מ'מ כיון דלא תפסי בה קידושין הוי ממזר כמו בעבד דאפילו ר'ש התימני היה מודה אי לאו משום דלא תפסי בה קידושין לא לדידיה ולא לאחריני והואיל דמעבד הוי ממזר לר'ע (ד) דאע'ג דלא תפסי ביה קדושין לא לדידיה ולא לאחריני ה'ה מעובד כוכבים א'נ מעובד כוכבים לא הוי ממזר אלא מדרבנן ובכל מקום מזכיר עובד כוכבים אגב עבד כמו שמזכיר חלוצה אגב גרושה בכל דוכתי ובאלו הן הלוקין (מכות יג.) והראשון עיקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פסוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסוק </span>זה שר העולם אמרו. </span>קשיא לר'ת דעשה הפייט השר המשרת נער נקרא הוא מטטרון הנכבד והנורא אלמא מטטרון הוא שר העולם שנקרא נער ובפיוט אחר יסד תוקף מטטרון שר הנהפך לאש מבשר משמע דחנוך הוא מטטרון ואי אפשר שיהיה חנוך שר העולם דבפרק אלו טרפות (חולין ס. ושם) אמר דבששת ימי בראשית פתח שר העולם ואמר ישמח ה' במעשיו וחנוך לא היה במעשה בראשית וי'ל דמטטרון אין זה שר העולם והא דנקרא נער לא משום דכתיב נער הייתי וגם זקנתי אלא (ה) נער שכן היה שמו ובפסיקתא בח' שמות של מטטרון מונה נמי נער ועוד דאגדות חולקות זו על זו דבבראשית רבה י'א דחנוך מת כדמתרגמי' כי לקח אותו (בראשית ה) המית יתיה ובריש מסכת דרך ארץ משמע דנכנס לג'ע בחייו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עובד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עובד </span>כוכבים שקדש בזמן הזה חוששין לקידושין חיישינן כו'. </span>פי' בקונטרס דקסבר עובדת כוכבים שילדה מישראל הולד ממזר וחוששין לקידושי ממזר ותימה דבכמה משניות מוכח דאין מתייחס אלא אחריה דתנן לקמן בפ'ב (ד' כב.) מי שיש לו בן מכל מקום [פוטר אשת אביו מן הייבום] חוץ ממי שיש לו מן השפחה ומן העובדת כוכבים ותנן נמי בפרק האומר (קדושין סו: ושם) דולד שפחה ועובדת כוכבים כמותה ולא הוי ממזר ונראה דלא קשיא כל כך דהנהו משניות סברי דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר וה'ה איפכא ורב אסי סבר כר'ע דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין והולד ממזר מעובד כוכבים ועבד והוא הדין הבא על שפחה ועובדת כוכבים ונראה דטעמא דרב יהודה אמר רב אסי משום בנות ולית ליה בנתיה דההוא דרא איצטרויי איצטרו ועל כרחך רבי יוחנן דאמר וכולן לפסול לא משום שבאו על העובדות כוכבים דהא בפ' שני (לקמן כג. ושם) בהדיא סבר כשמואל דאין בנך הבא מן העובדת כוכבים קרוי בנך אלא בנה אלא משום בנות הוא דקאמר לפסול ולית ליה דאיצטרויי איצטרו ואע'ג דרב יהודה אית ליה בהחולץ (לקמן מה.) דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר הכא משמיה דרב אסי קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בדוכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בדוכתא </span>דקביעי. </span>דבדוכתייהו הוו רובא מעשרת שבטים ולא כמו שפירש בקונטרס משום דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי דאי אזיל איהו לגבה כל דפריש מרובא פריש כדאמרינן בסוף פרק קמא דכתובות (דף טו.) :  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>בנך הבא מן העובדת כוכבים קרוי בנך אלא בנה. </span>פירש בקונטרס דמדכתב כי יסיר ולא כתב כי תסיר משמע דלא קאי אבתו לא תקח לבנך דאי (ו) יולדת בן לעבודת כוכבים לאו בנך מיקרי ולא קרינן ביה כי תסיר את בנך אלא אבתך לא תתן לבנו קאי וה'ק שמא תלד בן ויסירנו האב מאחרי שאותו קרוי בנך וקשה לר'ת לפירושו דפי' בנך קרוי בנך היינו בנך הבא מן הישראלית שאביו עובד כוכבים דעליה קאי כי יסיר וא'כ אמאי מייתי ואמר רבינא בן בתך כו' הרי הן ממש דברי שמואל ורבינא נמי מאי קאמר (ז) ש'מ מדר' יוחנן מה שייך לומר ש'מ דהן ממש דברי רבי יוחנן ואומר ר'ת דכי יסיר אבתו לא תקח לבנך קאי והכי קאמר כי יסיר החותן את בנך מאחרי והיינו הסרה שאין הזרע מתייחס אחר בנך אלא אחר העובדת כוכבים דאין קרוי בנך אלא בנה ושמואל ורבי יוחנן לא פירשו כלום בעובד כוכבים הבא על בת ישראל אלא רבינא מדקדק דבן בתך הבא מן העובד כוכבים קרוי בנך מדלא כתב כי יסיר את בתך ש'מ דלית בה הסרה משום דמתייחס אחריה ואין נראה לר'י דכי יסיר משמע כמו הסרה מאת הקב'ה כדמתרגמי' ארי יטעי יתה ודרשי' נמי מכי יסיר לרבות כל המסירים ועוד פירש ר'ת בע'א דשמואל ורבי יוחנן דייקי מכי יסיר את בנך דמשמע דוקא על הסרתו הקפיד הכתוב שלא יטעהו ולא על הסרת בן בנו דכיון דבא מן העובדת כוכבים אין קרוי בנך אלא בנה מדלא כתיב כי יסירם או כי יסיר בנך וזרעו מאחרי ורבינא דייק ש'מ בן בתך הבא מן העובד כוכבים קרוי בנך דדוקא בבנך (ח) כי יסיר את בנך למעוטי זרעו אבל בבתך אפי' בזרעו יש לחוש להסרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פסולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסולי </span>דמישן משום פסולי דתרמוד. </span>והא דאמר בפרק שני דקדושין (דף מט:) עשרה קבין עזות ירדו לעולם תשעה נטלה מישן ואחת כל העולם פי' לפי שהן ממזרים הא דלא נקט תרמוד שפסולין יותר שמא אשתרבוב למישן עד שגדלו יותר מתרמוד ושמא בתרמוד היו רוב עובדי כוכבים ובמישן רוב ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משאול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משאול </span>לתרמוד. </span>שאול קורא  בבל לפי שתחילה גלו כולם לבבל כשרים ופסולים ומבבל הלכו כל הפסולים לתרמוד כדאמר בעשרה יוחסין (קדושין סט:) דלא עלה עזרא מבבל עד שעשאה כסולת נקיה ומונה כסדר שהלכו הפסולים מזו לזו כמו שהקב הולך ומתגלגל מכאן לכאן:  הדרן עלך חמש עשרה נשים </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיצד.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיצד. </span>עשה בה מאמר. </span>דסיפא (דף יח:) לא אצטריך דמרישא שמעי' לה אלא איידי דמתני ליה ברישא תנא להו נמי בסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דתני ראשונה לא משתבש. </span>הכא לא בעי מאן דתני ראשונה אמאי לא תני שניה כדדייק בריש מס' ע'ז (דף ב. ושם) מאן דתני אידיהן מ'ט לא תני עידיהן דהתם בעי משום דה'ל למיתני לשון עדות כדכתיב יתנו עדיהן ויצדקו ובתר דמשני דתברא עדיף הדר פריך מאן דתני עידיהן מאי טעמא לא תני אידיהן:  אשת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>אחיו שלא היה בעולמו היכא כתיבא. </span>וא'ת תיפוק ליה מדכתיב (משלי ג) דרכיה דרכי נועם ומהאי טעמא עבדינן מתים כחיים לענין יבום בפ' יש מותרות (לקמן פז:) אע'ג דאיצטריך למילי אחריני כדאמר בפרקין גבי מצוה בגדול לייבם א'כ אשת אחיו שלא היה בעולם דכתב רחמנא ל'ל ובפרק ב'ש (לקמן קיא:) נמי דייקינן מיני' דקטן זוקק ליבום מ'מ משמע דעיקריה לגופיה איצטריך ואר'י דאיצטריך להיכא דחמותה של יבמה מעוברת דהוי שפיר דרכי נועם ותמתין שמא תלד זכר ותהא זקוקה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחוה </span>אחוה מבני יעקב. </span>לענין אשת אחיו שלא היה בעולמו אין סברא למילף מבני יעקב דלא מיקרי אחים אא'כ הם בעולם אחד כבני יעקב דפשיטא דמיקרי אחין ואי לאו דמיעט קרא בהדיא לא הוה שייך למילף מבני יעקב לענין הך מילתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>הלכה כדברי האומר אין זיקה. </span>פי' בקונט' דרבנן דרבי יהודה בן בתירא דמייתי לקמן דמדפסיק שמואל כר' יהוד' בן בתירא דאמר יש זיקה מכלל דפליגי רבנן וקש' דדלמא בעלמא סברי רבנן דיש זיקה והתם שרו ולא מצרכי להמתין שיעשה אחיו מעשה משום דקידושין מפקעי זיקה דהא חשיב בסוף הערל  (לקמן דף פג.) ובפ'ב דמגילה (דף יח:)  ההיא דרבי יהודה בן בתירא יחידאה דדייקינן דשמואל חייש ליחידאה מדפסיק כר' יהודה ואמאי חשיב ליה יחידאה והא כמה תנאים סברי דיש זיקה ורב אשי דייק מסתם מתניתין דפ' ד' אחין (לקמן ל. ושם) זאת אומרת יש זיקה ואפי' בתרי אחין אלא ודאי בההוא דר'י מודו כולהו דע'י קדושין פקעה זיקה ובסוף שמעתין (דף יח:)  דמצריך תרי מילי דשמואל היה יכול לומר אי אשמועינן יש זיקה ה'א בההיא דר'י דקידושין מפקעי זיקה אלא טעמא אחרינא אשכח ואין לפרש דכדברי האומר אין זיקה היינו ר'מ דא'כ מאי קאמר ה'א ה'מ בתרי הא ר'מ בחד נמי קאמר דאין זיקה וליכא למימר נמי דהיינו ר' יהושע דאמר יפר לאחד ולא לשנים דהא בפ' ד' אחין מוקי פלוגתייהו בעבד בה מאמר ופליגי אי מאמר קונה אי לאו וי'ל דאין נ'ל לחלק משום קידושין ורב יוסף דקרי ליה יחידאה קסבר דכולהו תנאי סברי אין זיקה ולית ליה דרב אשי דדייק ממתני' דפ' ד' אחין דיש זיקה דה'נ פליגי עליה התם וכן משמע בהחולץ (לקמן נ.) דקרי רב יוסף משנה שאינה צריכה להא דתנן יבמתו שמתה מותר באחותה ואע'ג דבעי למידק מינה בשמעתין דיש זיקה אלא דרב יוסף לא בעי למימר דאתא לאשמועינן דיש זיקה משום דסבר דאין זיקה לכולי עלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>מחיים לא דאסור לבטל מצות יבמין. </span>ואפילו ר'ג דאמר אם מיאנה מיאנה מודה הכא דשאני התם  שכבר נשואה לו וא'ת ומנלן דסבר אין זיקה דלמא לעולם יש זיקה ולאחר מיתה שרי משום דפקעה זיקה כדאמר בסמוך וי'ל דאע'פ שהש'ס עושה בסמוך צריכות' האמת הוא דאי יש זיקה אחר מיתה נמי אסור דזיקה בכדי לא פקעה:  והאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאי </span>דקתני מאמר לאפוקי מב'ש. </span>תימה דמה צריך למיתני בשני מקומות לאפוקי מב'ש דלקמן בפ' ד' אחין (דף ל.) גבי ג' אחים שנים מהן נשואים שתי אחיות כו' קתני נמי עשה בה מאמר ומת (ד) חולצת ולא מתייבמת וקאמר רב אשי בגמ' דה'ה אע'ג דלא עשה בה מאמר דיש זיקה והא דקתני מאמר לאפוקי מב'ש וי'ל דאי לאו משנה יתירה הוה דייקינן מתני' כפשטה דמשמע דוקא עשה בה מאמר ורב דאמר אין זיקה סבר דמסברא ה'א דיש זיקה ואי לאו משנה יתירה הוה אמרי' דנקט עשה בה מאמר לאפוקי מב'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני ר'מ. </span>דקתני בסיפא דברי ר'מ לעיל דפריך ממתני' ה'מ לשנויי נמי הא מני רבי מאיר אלא דניחא ליה לתרוצי סתמא דמתני' כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>מתרי בתי קאתיין. </span>הלשון מגומגם דמשמע דאפשר להם להיות מבית אחד ולא ה'ל למימר טפי אלא ואי אין זיקה האי לייבם חדא כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דקסבר אסור לבטל מצות יבמין. </span>הא דלא כר'ע דלרבי עקיבא כי חליץ נמי בטיל מצות יבמין (ה) (מדאידך) דדריש בפרק החולץ (לקמן מד. ושם)  בית חלוץ הכתוב קראו ביתו ומדאורייתא אחות חלוצה הויא כאחות אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אדמייבם חד מיית אידך כו'. </span>וא'ת הא רבנן למיתה לא חשו דלית להו שמתקנין לו אשה אחרת שמא תמות אשתו (יומא ב.) ור'מ גופיה לא חייש לשמא יבקע הנוד ולא לשמא ימות בפרק כל הגט  (גיטין דף כח. ושם) וי'ל דלאלתר דוקא לא חייש אבל הכא פעמים שמאחר זמן גדול מלחלוץ ומלייבם אחר חברו ובזמן מרובה חיישינן שמא ימות לכ'ע ואע'ג דאביי מדמה שמא מת לשמא ימות ולשמא מת לא חייש ר'מ אפי' לזמן מרובה דתנן (שם) בת ישראל הנשואה לכהן והלך בעלה למדינת הים אוכלת בתרומה בחזקת שהוא קיים ושמעתין אתיא כאביי דמשמע דקבלה מיניה אביי לא מדמי להו לגמרי אלא שמא ימות לאלתר לשמא מת לזמן מרובה תדע דלא לגמרי מדמי דהא לר' יהודה דחייש לשמא ימות לאלתר אי הוה חייש נמי לשמא מת לאלתר א'כ אשת כהן שיצא בעלה מפתח ביתו לא תאכל בתרומה אלא כשרואה בעלה בפניה חי וא'ת וליחלוץ חד והדר לייבם אידך דתו ליכא למיחש לביטול יבמין וי'ל דגזרינן דלמא אתי לייבם ברישא וריב'ן פי' משום דבשעת נפילה לא חזו תרווייהו כל זמן שלא חלץ לאחת וקשיא לפירושו דאותה שנפלה תחילה תשתרי כי חלץ לשניה דהוה לה יבמה שהותרה ונאסרה דתחזור להתירה הראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיאנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיאנה </span>מיאנה ואם לאו תמתין עד שתגדיל. </span>ופי' בקונטרס תמתין גדולה עד שתגדיל הקטנה ואין הלשון משמע כן דלא הוה ליה למימר הלזו אלא ותצא משום אחות אשה הואיל דתמתין נמי אגדולה קאי אלא נראה דתמתין הקטנה מלבעול עד שתגדיל אבל בקטנות אסור לבעול אע'ג דסבר אין זיקה דמכוער הדבר כיון דבהאי ביאה לא מיפטרה גדולה:  שומרת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שומרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומרת </span>יבם שקידש אחיו את אחותה כו'. </span>אר'י דדוקא קידש אומרים לו המתן מלישא משום דבשעת נישואין נראה כנושא אחות זקוקתו אבל אם נשא כבר שהיא אשתו גמורה פקע לה זיקה לגמרי ואין צריך להמתין מלבעול ודוקא קידש אחר נפילה כדמוכח בהחולץ (לקמן מא. ושם) דבקידש באיסור איירי דמסיק עלה מתה אשתו מותר ביבמתו משום דהואי יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אבל אם קידש בהיתר קודם נפילה שלא היתה אחות זקוקתו בשעת קידושין א'צ להמתין כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אומרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אומרים </span>לו המתן. </span>וא'ת למה צריך להמתין דכיון דקדשה פקעה לה זיקה לגמרי כדמוכח בפ' ד' אחים (לקמן כט. ושם)  גבי הא דא'ר אלעזר מאמר לב'ש אינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד א'ר אבין אף אנן נמי תנינא ב'ש אומר יקיימו דיעבד אין לכתחלה לא ואי ס'ד דמאמר קונה קנין גמור זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה ומאי קושיא אפי' קני קנין גמור הא אמרי' הכא דצריך להמתין בקידושין דאורייתא ולפי מאי דפרישית לעיל (ב) דמש'ה חשיב לר'י בן בתירה יחידאה א'ש וי'ל דלר'י בן בתירה דסבר יש זיקה אין הקידושין מפקיעים הזיקה אבל ר' אבין סבר אין זיקה ולא אסור לייבם אלא משום ביטול מצות יבמין ולהכי פריך אי מאמר קונה לב'ש קנין גמור זה יעשה קנין גמור ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה ויכולים לעשות ע'י שליח בבת אחת דליכא ביטול מצות יבמין והא דשרי הכא לקיימה אפי' לרבי יהודה בן בתירה ובפ' ד' אחין (ג) ששניהם נשואים ב' אחיות דאייתי לעיל קתני סיפא קדמו וכנסו יוציאו אר'י דשאני גבי ד' אחים שהאחיות לא היו באות לעולם לכלל היתר שכל אחת אחות זקוקתו אבל היכא דאחות יבמה אתיא לכלל היתר לאחר שיעשה אחיו מעשה לא החמירו להוציא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>דרב מאי. </span>וא'ת דבסוף פ'ק דכתובות  (דף יב:) נמי אמרינן הא דרב יהודה דשמואל היא ולא פריך דאי דרב מאי וי'ל דהכא משמע דרב יהודה משמיה דרב קאמר לה דקאי ארב הונא דקאמר משמיה דרב שומרת יבם שמתה מותר באמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משכחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משכחת </span>לה בחד אחא. </span>וא'ת לעיל בפ'ק (דף ט: ושם)  בשמעתיה דלוי קאמר בפלוגתא לא קמיירי ופריך והא א'ר אושעיא חלוק היה ר'ש אף בראשונה הא לרבי אושעיא נמי משכחת לה בחד אחא ולפטור צרתה וצרת צרתה נמי משכחת לה למאי דאמר לקמן דמודי ר'ש בזיקת שני יבמין דלאו ככנוסה דמיא וי'ל דמתני' דפרקין אתא לפרושי פרקין קמא דקתני כיצד אשת אחיו שלא הי' בעולמו ולר' אושעיא דחלוק ר'ש אף בראשונה ע'כ מתני' דפרק קמא איירי בפלוגתא:  שמא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יאמרו שתי יבמות כו'. </span>פירש בקונט' שנפלו בבת אחת כר' יוסי הגלילי דאמר אפשר לצמצם ועי'ל כגון שהראשונה היא ערוה לאחיו השני שמת שלא היתה זקוקה לו כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>טעמא דר'ש משום מאמר ולאו מאמר הוא דתניא וכו'. </span>הו'מ לשנויי דלדבריהם דרבנן קא'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתניא </span>אמר להם ר'ש כו'. </span>והא דאמר בפ' ר'ג (לקמן נא:)  דר'ש סבר דמאמר קונה קנין גמור היינו לענין שאין ביאה ומאמר אחריו אבל לא עביד לה ככנוסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>מתיב רב אושעיא. </span>כאן מוכיח כפר'ת דרבי אושעיא לאו היינו רב אושעיא דההיא דפ' הדר בעירובין (ד' סח. ושם) דקסבר התם ר' אושעיא דאין ברירה ובפרק בתרא דביצה (ד' לז: ושם) אית ליה לר' אושעיא ברירה:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון אומר ביאתה או חליצתה כו'. </span>פי' בקונטרס דקסבר ר' שמעון מאמר ספק קונה ספק אינו קונה וכשייבם או חלץ לשניה נפטרת בעלת מאמר ממ'נ ונראה שפי' כן דאין ר'ל שיקנה לר'ש מדרבנן דא'כ לא היה יכול לייבם השניה דהויא לה צרת אשת אחיו שלא היה בעולמו במאמר אלא ודאי קסבר דקני לגמרי או לא קני כלל וא'ת אכתי צרתה היא בזיקה וי'ל דר'ש סבר אין זיקה ולר'י נראה דאפילו ס'ל דיש זיקה ומאמר קונה קצת מדרבנן ניחא דאין זיקה אוסרת ולא המאמר אלא היכא דאם היתה נשואה היתה אוסרת וכאן אם היתה נשואה היא עצמה היתה מותרת לר'ש דשרי ייבם ואח'כ נולד ומ'מ אמת הוא דלר'ש אי לא קני מאמר לא קני אפילו מדרבנן מדקאמר לעיל אם מאמרו של שני אינו מאמר אשת ראשון בועל משמע דלא קני כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלץ </span>לבעלת מאמר לא נפטרה צרתה. </span>וא'ת ואמאי לא דייק מהכא תיובתא לר' אושעיא דלדידיה כיון דהוי זיקה ככנוסה אמאי לא נפטרה הצרה וי'ל מדרבנן כדאמר לעיל גזירה משום שתי יבמות הבאות משני בתים חדא מיחלצה וחדא מיפטרה (א) בלא כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כנסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כנסה </span>ומת ואח'כ נולד לו אח וכו'. </span>הא מילתא דפשיטא היא ולא הוה צריך כלל למתנייה ואר'י דלא שנאה אלא לאשמועי' דהאי תנא עירובי מערב ותני מילי בהדי הדדי ולהכי דייק מינה דבנולד ולבסוף ייבם לא פליג ר'ש מדעריב ותני להו בהדי כנסה ומת ואח'כ נולד לו אח דמודה בה ר'ש דאי בנולד ולבסוף ייבם פליג נמי ר'ש א'כ בהדי סיפא הוה ליה למיערבה ולא בהדי רישא והשתא א'ש דלא מותיב לר' אושעיא ממתני' דלא עריב ותני להו דאברייתא שייך למידק כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לערבינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לערבינהו </span>ולתנינהו. </span>לא כמו שפירש בקונטרס דאכולהו קאי דאכנסה ומת ואח'כ נולד ודאי ל'פ ר'ש אלא אתרי בתראי קאי (ב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גמרינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמרינן </span>מביאה דיבמה. </span>דאע'ג דמאמר אינו אלא מדרבנן מ'מ מר מסתבר ליה דעשאוהו חכמים כביאה ולמר מסתבר דעשאוהו כקדושין וכה'ג איכא בפ'ק דב'מ (ד' יא. ושם) דקאמר מר יליף מציאה מגט אע'ג דלקטן לית ליה זכיה אלא מדרבנן כדאמרי' בסוף הניזקין (גיטין סא. ושם) :  האי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>איסורא דאית ליה התירא. </span>דפקע איסור אשת אח דיכול להחזירה לאחר שגרשה וכי היכי דפקע ליה לגבי דידיה איסור אשת אח פקע נמי לגבי אחיו הנולד וה'ל אשת אחיו שהיה בעולמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאתויי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאתויי </span>צרת אילונית. </span>אע'ג דמתני' לא קתני צרה מ'מ הוי בכלל דכל שאיסורה איסור ערוה דמשמע שאיסורה בא מחמת ערוה דהיינו הצרה ולא הוצרך להזכיר הצרה בהדיא משום דאפירקין דלעיל קאי והא דלא קאמר לאיתויי צרת סוטה וצרת מחזיר גרושה משום דאילונית דמיא טפי לעריות שמותרות למת ואסורות לייבם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>מן הנשואין כו'. </span>תימה דמן הנשואין נמי תיקשי ליה דאמאי חולצת כיון דאין עולה לייבום דלא אתי עשה ודחי לא תעשה ועשה ותיהוי כי חייבי כריתות וי'ל דלא קאמר בשלמא אלא ממאי דאין מתייבמת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יבא </span>עשה וידחה לא תעשה. </span>הקשה ריב'א בפ'ב דסנהדרין (דף יט. ושם) דכיון דאין אשה מתעברת מביאה ראשונה כדאמר בסוף פ' ד' אחין  (לקמן ד' לד. ושם) היאך תתיבם דבביא' ראשונה ליכא הקמת שם וביאה שניה אסירא ליה כדאמר לקמן גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה ואר'י דלא קשה מידי דלא בעינן (ג) שתהא ראויה להקמת שם אלא שהיבמה והיבם יהו ראוין להקמת שם ולא ממעטינן אלא אילונית וסריס שאינן ראוין לילד לעולם אבל ביאה שאין יכולה להתעבר בה לא ממעטי כיון שהאשה או היבם ראוין לבסוף להוליד דאל'כ תיקשה היאך קטנה מתייבמת לרבנן וגם לרבי מאיר היתה מתייבמת אי לאו חששא דשמא תמצא אילונית ובפרק ב'ש (לקמן דף קיא:) תנן קטן הבא על הגדולה תגדלנו ובפ' הבא על יבמתו  (לקמן נה:) נמי מרבינן דנקנית בביאה שלא כדרכה והעראה אע'פ שאין מתעברת בה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי חייבי לאוין נמי. </span>פי' כיון דאין עולים לייבום לא יעלו לחליצה ותימה לר'י היכי מצי למימר דלא יעלו לחליצה הא מיבמתו דשמעינן  דאין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסתברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתברא </span>חייבי לאוין תפסי בהו קדושין. </span>ותימה מנלן לאוקמי קרא בחייבי לאוין נוקי קרא בחייבי עשה גרידא דאע'ג דאין מייבמין מ'מ עולים לחליצה כיון דתפסי בהו קידושין אבל חייבי לאוין נימא דאתי עשה ודחי לא תעשה ויעלו גם לייבום וי'ל דמשמע ליה השתא לדרוש מקרא דיבמתו לאסור יבום ולהצריך חליצה אבל קשה א'כ היכי הוה בעי לאוקמי קרא בחייבי כריתות והא ל'ל דהכי פריך ואימא חייבי כריתות נמי ליבעי חליצה מהאי קרא דהא קאמר בתר הכי ומה ראית דמשמע ואימא איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פצוע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פצוע </span>דכא וכרות שפכה וסריס אדם. </span>פירוש סריס אדם לאפוקי בידי שמים שלא היה להם שעת הכושר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>בעלו קנו. </span>ה'ה דלכתחילה נמי שרי כדמוכח לקמן אלא איידי דנקט בסיפא לשון דיעבד נקט נמי ברישא לשון דיעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>קרא והתקדשתם. </span>אע'ג דהאי עשה נמי הוי במצות יבום ואיכא תרי עשה מ'מ אין תרי עשה דוחה ל'ת ועשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי הכי </span>כל הנשים לא יתייבמו. </span>כל הני פירכי לא פריך שיעקרו חכמים לגמרי מצות ייבום והכי פי' אשת אחיו מאביו לא תתייבם כשאינו אחיו אלא מאביו לא תתייבם עד דמיחדי באבא ובאמא גזיר' משום אשת אחיו מאמו (א) אשה שאין לה בנים לא תתייבם פירוש שאין לה עכשיו אבל היו לה בחיי הבעל ומתו גזירה משום אשה שיש לה בנים אשת אחיו שהיה בעולמו כגון שבא ממדינת הים והיה מוחזק לן דלית ליה אחים דדמי כמי שלא היה בעולמו (ב) כל הנשים לא יתייבמו פירוש אשה שלא היה לה בנים מעולם לא מזה ולא מאחר דדמיא לאילונית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>ביאה ראשונה אטו כו'. </span>אלמנה מן הנשואין וחייבי עשה נפקא לן מיבמתו דאע'ג דאין עולין ליבום עולין לחליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>ביאה שניה. </span>לאו דוקא נקט ביאה שניה דהא אפילו גמר ביאה ראשונה אסור דיבמה נקנית בהעראה והו'מ למימר גזירה אטו גמר ביאה ואין להתיר ביאה שניה מטעם דנעשית אשתו לכל דבר דאינה נעשית כאשתו אלא היכא דשרי ליה בלא דחייה אבל חייבי לאוין אפילו ביאה ראשונה לא שריא אלא משום דאתי עשה ודחי לא תעשה וביאה שניה דלית בה עשה לא דחיא אע'ג דבפרק הבא על יבמתו (לקמן סא.) לא מצריך קרא אלא לאירס ואח'כ נתמנה להיות כהן גדול אבל נשאה קודם שנתמנה משמע דלא צריך קרא שיכול לקיימה משום דנשאה בהיתר התם נמי משום דבהיתר בלא שום דחיית איסור נשאה אבל הכא ביאה ראשונה לא שריא אלא משום דאתי עשה ודחי לא תעשה ביאה דמצוה דחיא דלאו מצוה לא דחיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>ואם בעלו קנו. </span>תימה דרבא גופי' מותיב מהך ברייתא והשתא איתותב מינה:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span> יהודה אמר (ד) ואזן וחקר. והא דאמר פרק שני דעירובין  (דף כא:) בשעה שתיקן שלמה נטילת ידים ועירובין יצאת בת קול ואמרה כו' ולא חשיב שניות שמא אחר בת קול תקנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ומותר </span>באשת חמיו. </span>ירושלמי אשת חמיו אסורה משום מראית העין וא'ת תורה היא לאסור' הא דוד נשא רצפה בת איה וקאמר נמי שני חורגין שגדלו בבית אסורה מפני מראית העין רבי חנינא אומר יסבון באתרא דלא חכימי להו ומעשה בפרובינציא באחד שהיה טבחו טבוח ויינו מזוג לישא אשת חמיו ואפסדיה ר'ת לסעודתיה ואע'ג דשמעתין שרי להו אשת חמיו וחורגו שמא אחר כך אסרום ומיהו בסוף משוח מלחמה  מוכיח סוגיא דלא חיישינן למראית העין גבי חורגה הגדילה בין האחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אשת חמיו נמי. </span>מאם  (ה) אם חמיו לא מצי למיפרך דתימא ליה אני מותרת לך כו' דבעיא היא לקמן אם שניות דרבי חייא יש להן הפסק או לא:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אסרו כלת בתו אלא משום כלת בנו. </span>ותימה דאמאי לא אסרינן לה משום כל שבנקבה ערוה בזכר גזרו על אשתו משום שנייה כדלקמן דטעם גמור הוא ולא סימנא בעלמא מדפריך עלה מ'ש הני ומ'ש (ב) הני הא בחד קדושי מקרב לה כו' ועוד מדפשיט מינה אשת אחי האם מן האם ולא מוקי לה בכלת בתו ואור'י דתנא דברייתא לית ליה ההוא טעמא אבל בדורות האחרונים גזרו ולהכי כי פריך מאי שייר דהאי שייר לא בעי למימר דשייר אשת אחי האם מן האם דפשטנא לאיסור' ואם תאמר מאי פריך וכללא הוא חמותו ערוה כו' דלמא בהני נמי גזרו בתר הכי מהאי טעמא וי'ל דקים ליה בהנהו דשרו והא דפריך לקמן וליטעמיך שבסרי הויין אע'ג דבתר הכי גזרו כדפי' יודע הוא דשניות דמר בריה דרבנא בדורות אחרונים הוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר כגון כלה דבי רב מרי בר איסק. </span>כל חד נקיט אותו שהיה בימיו וצ'ל דתרי מרי בר איסק הוו אחד בימי רב אשי כדמשמע הכא ובפרק אלו מציאות (ב'מ דף כב.) אמימר ורב אשי ומר זוטרא איקלעו לבוסתני' דבי מרי בר איסק ואחד היה בימי רב חסדא דאמר בהמפקיד (שם דף לט: ושם) מרי בר איסק ואיכא דאמרי חנה בר איסק אתא ליה אחוה מבי חוזאי אתא לקמיה דרב חסדא ורב חסדא נפטר בימי רבא כדאמר בפ' בתרא דיומא  (ד' עה: ושם) וביום שמת רבא נולד רב אשי כדאיתא בפרק עשרה יוחסין  (קדושין דף עב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>אחי אבי האב ואחות אבי האב מהו. </span>הוה מצי למיבעי אחות אם האם והיא בכלל אחות אבי האב דלמטה דידה ערוה ואית ספרים דגרסינן לה בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שייר דהאי שייר. </span>אף על גב דתרתי נינהו חדא חשיב להו כדקאמר בסמוך הנהו תרתי דדמיין להדדי (ג) חדא חשיב להו ופירש בקונטרס דהנך תרתי היינו אשת אחי אבי האב ואחות אבי האב ולא כמו שפירש רבינו יצחק בן רבינו מאיר דקאי אאשת אחי האם מן האם ואשת אחי האם מן האב דכולהו אחי אמו קרו להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמימר </span>אכשר כו'. </span>פסק רבינו חננאל דהלכה כאמימר וכן בשאלתות דרב אחאי וכן משמע דסבר רב אשי דקאמר השתא נמי דכתיבי לאיסורא לאו מר בריה דרבנא חתים עלייהו ולר'י נראה דאין הלכה כאמימר דסוגיא דגמרא בהחולץ  (לקמן דף מ: ושם) דלא כוותיה  (ד) וקאמר נמי אמימר מוקי לה משום חולץ וקסבר גזרו שניות בחלוצה ואין התלמוד רוצה לפשוט בעיא שלו מדברי אמימר (ה) :  שניות</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שניות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניות </span>דרבי חייא יש להן הפסק או לא. </span>תימה דלעיל תנא דכלת בן בנו אסורה עד סוף כל הדורות ודומה דכ'ש בת בן בנו עד סוף כל הדורות שהן קורבי עצמו ולא מחמת קדושין וי'ל דכלת בן בנו יש (א) לאוסרו שהן בני ירושה ושכיחא גביה אבל בת בני בנים לאו בת ירושה היא ולא שכיחא גביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ערוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ערוה </span>לכל מסורה. </span>תימה דלעיל קאמר דטעמא דגרים שלא יאמרו באנו מקדושה כו' והכא משמע טעמא משום דאתיא לאיחלופי בישראל כדפי' בקונטרס וכן בפ' נושאין (לקמן דף צז: ושם) משמע דטעמא משום איחלופי גבי בני יודן אמתא אישתחרור שרא להו רב אחא בר יעקב למינסב נשי דהדדי וקאמר מן האם ולא מן האב כולי עלמא לא פליגי דאסור [מן האב ולא מן האם כולי עלמא לא פליגי דמותר כי פליגי מן האב ומן האם] ואי משום שמא יאמרו אמאי שרי התם מן האב ומן האם אבל אי משום איחלופי ניחא דכיון דאיכא נמי צד אב לא אתי לאיחלופי דבתר אב שדי להו ומצרים אין להם קורבת אב דכתיב וזרמת סוסים זרמתם ולא שייך למיגזר אטו ישראל ויש לומר דהני תרי טעמי צריכין דבקורבת אב שהיו אסורין קודם לא שייך טעמא לאיחלופי שהכל יודעים דרחמנא אפקריה לזרעיה כגון אשת אביו לרבי עקיבא ואחות אביו לרבי אליעזר דאמר בפ' ד' מיתות (סנהדרין דף נח.) על כן יעזב איש את אביו ואת אמו ר' אליעזר אומר אחות אביו ור'ע אומר אשת אביו הוי טעמא שלא יאמרו כו' אבל אשת אביו לרבי אליעזר ואחות אביו לרבי עקיבא שרי דלא משום שמא יאמרו איכא ולא משום איחלופי איכא אבל עריות שמצד אם שלא היו אסורות קודם יש לאסור משום איחלופי דמשום שמא יאמרו ליכא והא דאמר בפרק ד' מיתות (ג'ז שם) נשא אחותו מן האם יוציא היינו משום איחלופי דשמא יאמרו ליכא שלא היו נאסרות בגיותם ומן האב יקיים דמשום איחלופי ליכא בצד אב כדפרישית והיינו טעמא נמי דאמר אחין מן האם לא יעידו לכתחלה דלמא אתי לאיחלופי אבל מן האב יעידו לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שיש לו אח מ'מ זוקק אשת אחיו. </span>בגמרא מפרש לאתויי ממזר וא'ת מרישא שמעינן לה בת ישראל לנתין וממזר דחולצת ולא מתייבמת ויש לומר דאי מהתם הוי אמינא כששניהם ממזרים אבל כשאחיו המת כשר אין אחיו ממזר זוקק אשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>אחיו הוא. </span>תימה אמאי פשיטא ליה הא איצטריך שפיר לאשמועינן דמחייבי כריתות הוי אחיו ולא ממעטינן ליה למי שיש אישות לאביך בה כדפריך לקמן  (דף כג.) לרבי יוסי בר יהודה ואימא למי שיש אישות לאביך בה למעוטי חייבי כריתות וי'ל דה'מ לשנויי הכי אלא דניחא ליה לשנויי דאיצטריך משום דהוה ילפינן אחוה אחוה מבני יעקב דמשום האי טעמא איצטריך בן אין לו עיין עליו דממזר פוטר מן היבום דלא נימא דנילף אחוה אחוה מבני יעקב דלא זקיק ומדלא זקיק מיפטר נמי לא פטר ועוד אור'י דהכי פריך פשיטא כיון דתני אחיו הוא לכל דבר פשיטא דזוקק נמי ליבום ומשני דס'ד אע'ג דאחיו הוא לכל דבר ה'א [ליבום] לא זוקק משום דילפינן אחוה אחוה מבני יעקב ובתר הכי פריך ואחיו הוא לכל דבר דהיינו ליורשו וליטמא לו פשיטא כיון דזוקק ליבום אף על גב דהוה ס'ד למילף מבני יעקב כ'ש לשאר דברים:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא. </span>הכא לא פריך פשיטא דבנו הוא כדפריך לעיל פשיטא אחיו הוא אלא אדרבה בעי מאי טעמא והיינו משום דשני לעיל נילף אחוה אחוה מבני יעקב כו' ולהכי בעי מאי טעמא לא ילפינן מבני יעקב דלא זקוקה ואם כן מיפטר נמי לא ליפטר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בן </span>אין לו עיין עליו. </span>אע'ג דסתם אח ובן הוי אפילו ממזר כדפריך לעיל פשיטא אחיו הוא והכא נמי לא איצטריך ובן אין לו עיין עליו אלא משום דלא נילף מבני יעקב [והא דאיצטריך וזרע אין לה עיין עלה היינו משום] דסתם זרע לא הוי אלא זרע כשר כדאמר בריש קדושין (דף ד.)  אין לי אלא זרע כשר זרע פסול מנין ולענין בני בנים הוי איפכא דזרע משמע אפי' בני בנים כדמשמע נמי התם דקאמר זרע זרעה לא צריך קרא דבני בנים הרי הן כבנים ובן לא משמע אלא בן לבדו כדאמר ביש נוחלין (ב'ב דף קטו. ושם) אין לי אלא בן (ב) ובן הבן ובת הבן בן בת הבן מנין ונראה לר'י דמעיין עליו דהכא גבי יבום אין לדרוש בן הבת ובת הבן שיפטור מן היבום כיון דאפקינן לאתויי ממזר ולהכי איצטריך לאתויי בן הבן ובת הבן לענין נחלה ולא בעי למילף מדלענין יבום בן ובן הבן כי הדדי נינהו לענין נחלה נמי כי הדדי נינהו כדאמר התם  (שם דף קט. ושם) גבי בת וא'ת ונדרוש איפכא גבי נחלה לאתויי ממזר ומאין לו דגבי יבום נדרוש בן הבן וי'ל דגבי נחלה א'צ לאתויי ממזר דלכל מילי בנו הוא אלא דלענין יבום הוה ס'ד למילף מבני יעקב ולהכי ע'כ ההוא דנחלה אתא לרבות בן הבן והא דפשיט ליה ביש נוחלין דלענין יבום בן ובת כי הדדי נינהו נראה לר'י דנפקא לן מלא ימחה פרט לזה שאין שמו מחוי א'נ דבת וממזר שקולים ובת נמי נפקא מעיין עליו דהכא ומיהו קשה לר'י דהיכי נוכל לומר דשקולים הם בת וממזר הא כיון דמצינו לאוקומי עיין עליו בבת מהיכי תיתי לאוקומי אף בממזר כיון דמאחוה אחוה משמע למעוטי ממזר וי'ל כיון דאחוה אחוה איצטריך לדרשא אחריתי לית לן למעוטי מיניה ממזר לענין יבום כיון דלכל מילי חשיב בן ואח ולגבי יבום נמי מצי לרבויי (ג) בהדיא בת מעיין עליו הלכך אע'ג דאיצטריך לרבויי בת לא נניח בשביל כך מלרבויי ממזר תדע דהא ריש לקיש דריש לה בריש החולץ (לקמן לה: ושם) למילתא אחריתי ואפ'ה מרבינן מיניה ממזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כשעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשעשה </span>תשובה. </span>והא דאמר בפ' הנחנקין (סנהדרין דף פה: ושם) לכל אין הבן נעשה שליח לאביו להכותו ולקללו חוץ ממסית כו' התם כשעשה תשובה וא'ת בשלמא מלקות משכחת דמחייב אע'פ שעשה תשובה אלא לקללו מי שעשה תשובה אין רשאי לקללו אפילו אחר ויש לומר דאם הזכיר שם שמים לבטלה או עשה דבר שנתחייב בו נדוי אף על פי שעשה תשובה חייב ולא מיפטר:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>יש אהובה לפני המקום. </span>דפשיטא דבשביל אהבת ושנאת הבעל לא יפקיע המקום זכות בנה ואם תאמר ונימא שנואה היינו רשעה דהיא שנואה לפני המקום וי'ל דמשמע ליה אהובה ושנואה בנישואיה ואם ברשעה מדבר בלא נישואיה נמי יש לשנאותה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוסי ברבי יהודה חד בשפחה וחד בעובדת כוכבים. </span>וא'ת ולמה לי קרא דהאשה וילדיה דמבת אשת אביך נפקי תרוייהו דאין אישות לאביך בה וי'ל דהוה מוקמינן קרא בדמסתברא טפי ואידך הוה מרבינן ממולדת חוץ בין שאומרים לאביך הוצא כי היכי דמרבינן מיניה חייבי כריתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אשמועינן עובדת כוכבים משום דלא שייכא במצות. </span>לא הוה צריך להך צריכותא דעובדת כוכבים לא מפרש בהדיא בקרא ובטעמא קמא סגי דאי לאו אלא חד קרא הוה מוקמינן בשפחה משום דאין לה חייס וא'ת השתא דאיכא טעמא בעובדת כוכבי' ואיכא טעמא בשפחה למה לי קרא דהאשה וילדיה דמבת אשת אביך ממעטי תרווייהו דהי מינייהו מפקת וי'ל דה'א טעמא דלא שייך במצות עדיף והוה מוקמינן לה בעובדת כוכבים א] ואע'ג דטעמא דעובדת כוכבי' לא הוה אתא משפחה כיון דאיכא בשפחה טעם כל דהו דלא הוי בעובדת כוכבים:  (ג) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>רבינא עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר. </span>כן גיר' הקונטרס וכן כתוב ברוב ספרים כאן אבל בקדושין בסוף פרק האומר (דף סח: ושם) ברוב ספרים כתוב הולד ממזר וכן גורס התם וכן נראה עיקר לר'י דכיון דבתר ישראלית שדינן ליה הוה טפי ממזר ממאי דהוה שדינן בתר עובד כוכבים דאין ממזרות לעובד כוכבים וכן משמע לעיל דקא'ר יוחנן בספ'ק (דף יז. ושם) וכולן לפסול והדר קאמר כי אמריתה קמיה דשמואל אמר אין בנך הבא מן העובדת כוכבים קרוי בנך אלא בנה ואין חוששין לקדושיו דעובד כוכבים הוא ולא ממזר והא דאמרינן בפרק יש בכור (בכורות דף מז. ושם) גבי לויה שנתעברה מן העובד כוכבים בנה פטור מה' סלעים לא תימא למ'ד אין מזהמין את הולד אלא אפילו למ'ד מזהמין לוי פסול איקרי אומר ר'י דמ'ד אין מזהמין היינו מ'ד הולד ממזר דלאו בתר עובד כוכבים שדינן ליה ולשון מזהמין על שם עובדי כוכבים שהן מזוהמין ובקונטרס לא פירש שם כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>בשבעה אומות כתיב. </span>ואע'ג דלא תחנם דכתיב נמי התם מוקמינן בפרק קמא דמסכת ע'ז (דף כ.) בכל אומות עובדי עבודת כוכבים הכא לא מוקמינן ליה בז' אומות אלא משום דכי יסיר משמע שבעה אומות דמסירין טפי ואי לאו כי יסיר הוה מוקמינן ליה נמי בכל אומות עובדי עבודת כוכבים לרבנן ולר'ש דדריש טעמא דקרא אי לאו כי יסיר הוה דרשי' דטעמא דקרא משום הסרה והוה (ד) מוקי ליה דוקא בז' אומות דמסירין טפי וא'ת דלא תתחתן בם דכתיב נמי התם מוקמינן דוקא בז' אומות אע'ג דאין שייך שם הסרה דבגירותן איירי כדאמר בהערל (לקמן דף עו. ושם) וי'ל דעל כרחך אי אפשר לאוקומי בכל אומות דמדאסר גר עמוני ומואבי מצרי ואדומי מכלל דשאר גרים שרי בישראל ואם תאמר והיכי כרת ברית שלמה עם חירם מלך צור דכתיב ויכרתו ברית שניהם (מ'א ה) והכתיב לא תכרות להם ברית ולא תחנם (דברים ז) ובכל האומות עובדי עבודת כוכבים איירי כמו ולא תחנם וי'ל דשמא לא אסר אלא כריתת ברית לשם עבודת כוכבים כדכתיב באידך קרא לא תכרות להם ולאלהיהם ברית (שמות כג) או שמא חירם מלך צור גר תושב היה ועוד נ'ל דלא מיתסר כריתת ברית אלא דוקא בשבעה אומות מדכתיב גבי גבעונים (יהושע ט) אולי בקרבי אתה יושב ואיך אכרות לך ברית משמע דבשאר אומות שרי ואע'ג דלא תחנם איירי בכל אומות עובדי עבודת כוכבים כריתת ברית שאני דמוכח עניינא דאיירי דוקא בשבעה אומות כמו לא תחיה כל נשמה דדוקא ז' האומות היו מצווים להחרים דכתיב שבעה גוים רבים ועצומים וכו' החרם תחרים (דברים ז) וצוה הכתוב שלא לכרות להם ברית שלום שלא להכותם כדי לכבוש ארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>תנא דפליג עליה דרבי יוסי בר' יהודה ר'ש היא. </span>בסוף פ' האומר (קדושין סח: ושם) איתא הך סוגיא ומשני בענין אחר דאמר קרא כי תהיינה וילדו לו כל היכא דקרינן ביה כי תהיינה קרינן ביה וילדו לו וכל היכא דלא קרינן ביה כי תהיינה לא קרינן ביה וילדו לו וקאמר נמי בתר הכי אם כן האשה וילדיה למה לי ומוקי לה לדרשא אחריתי ולא קאמר חד בשפחה וחד בעובדת כוכבים וצריכי:  קדמו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדמו </span>וכנסו אין מוציאין מידם. </span>אר'י דווקא משום דשמא לא פגע באחות זקוקתו אבל אי ודאי הוה (ב) זקוק להוציא אף על גב דגבי שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה (לקמן דף מא.) אין צריך לרבנן אפילו להמתין היינו משום שקדש תחלה ולא בא עליה באיסור דכבר נפטרה היבמה [זיקתה ממנו] בקדושי אחותה אבל הכא דקני לה בביאה דוקא במקום ספק הוא דאמרינן קדמו וכנסו אין מוציאין מידם אבל בודאי לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדושין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדושין </span>שאין מסורים לביאה. </span>פירוש דע'י קדושין קא מפסדה בביאה אבל חייבי לאוין ועשה חשיבי קדושין המסורים לביאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דיקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיקא </span>נמי דקתני אינו יודע. </span>וא'ת א'כ תקשה לאביי דאמר בפ' האיש מקדש (קדושין דף נא. ושם)  דהוי קדושין וי'ל דאין יודע משמע הכי ומשמע הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>שנא מהא דתנן. </span>פי' בקונט' דפריך אהא דקתני במתני' קדמו וכנסו אין מוציאין מידם וקשה דלפי זה ה'ל לאתויי סיפא דמתניתין דד' אחין ועוד דבסמוך מייתי סיפא דמתני' אברייתא דשילא ואר'י דפריך אהא דקתני במתניתין אחד חולץ וא' מייבם וגבי ד' אחין שתיהן (ג) חולצות:  אי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>למ'ד יש זיקה. </span>אר'י אע'ג דלמ'ד יש זיקה ליכא למיגזר לייבם אחר חליצה משום דלמא אתי לייבם ברישא כדמשמע בפרק ד' אחין (לקמן דף כז: ושם) גבי רבי יוחנן דאמר אחיות איני יודע מי שנאן מ'מ ליכא למימר דליחלץ חד ולייבם חד כיון דכל אחת נאסרה שעה אחת אסורה עולמית אפילו ראשונה דלית ליה יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה אלא לר' יוחנן לכך הוצרך לומר אחיות איני יודע מי שנאן ולמ'ד אין זיקה אף על גב דלרב דאמר אין זיקה לית ליה לקמן כיון שנאסרה שעה וכו' מ'מ גזרינן דלא ליחלץ חד ולייבם חד אטו דלמא מייבם ברישא דכיון דאין זיקה אתי למטעי ולייבם ברישא דהא לא מסקי אינשי אדעתייהו דלמא מית אידך אבל הכא כל חד וחד אמרינן אימא דידיה מתרמיא ליה [וליכא למגזר דלמא מייבם ברישא דאפילו מייבם ברישא אימא דידיה אתרמי ליה וכי מייבם] שפיר עבד ומשום מ'ד אין זיקה צריך לומר כל כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וספק </span>חלוצה לא גזרו בהו רבנן. </span>הקשה הר'ר משה ברבי יעקב מפיה'ם דאמר בהחולץ (לקמן דף לו:) מת בתוך ל' יום אם אשת ישראל היא חולצת ואם אשת כהן היא אינה חולצת ולמה לא תחלוץ כיון דספק חלוצה מותרת לכהן וי'ל דהתם שחולצת לאחר נשואין יאמרו קמו רבנן במילתא דנפל הוה ולכך הוצרכו חליצה ואתי למישרי חלוצה לכהן אבל הכא כל אחד כשכונס אמרי' קים ליה להאי דלאו חלוצה היא ולכך כנסה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>אינו אלא לשם. </span>ויהא כוליה קרא כפשטיה ולא נדרוש מבכור דמצוה בגדול לייבם אלא ה'ק והיה הבכור פי' הראשון שתלד היבמה יקרא שמו בשם המת ויליף בג'ש דלאו שם ממש קאמר אלא לנחלה וכיון דלנחלה קאמר ליכא לאוקומי קרא אלא ביבם דאי על הבכור שתלד היבמה קאמר קרא שיקום על שם המת לנחלה שאותו בכור יירש את המת דאם כן יקום על שם אחי אביו מיבעי ליה דהשתא לא שייך למימר דה'ק אמרו ליה ליבם כדקאמ' בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>ואם לא רצה הולכין אצל אחיו הקטן. </span>פי' אצל קטן ממנו לא רצה הולכים אצל אחיו פירוש שאר פשוטין קטנים ממנו לא רצו חוזרין אצל גדול ויש ספרים דלא גרסי אלא הולכין אצל קטן ותו לא וצריך לומר דמשמע דקטן ממנו קאמר מדלא נקט לישנא דמתני' דהחולץ  (לקמן דף לט.) מהלכין על כל האחין:  למאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>הלכתא לגריעותא. </span>אר'י דהוי מצי למימר לחשיבותא שאין ירושתו חוזרת ביובל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גיורת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גיורת </span>מיהא הויא. </span>דמשמע לא יכנוס הוא אבל אחר שרי לכנוס לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כדברי האומר כולם גרים הם. </span> (ב) הך גירי אריות לא דמי להא דאיכא מ'ד כותים גירי אריות הן דהתם היו עובדים אלהיהם כדכתיב בספר מלכים ולמ'ד גירי אמת הן קסבר דשוב נתגיירו לגמרי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי לכתחלה נמי. </span>אי אמרת בשלמא דאינה גיורת גמורה ניחא דלכתחלה לא יכנוס משום דספק גיורת היא דשמא נתגיירה לשם איש ודיעבד אין להוציא דאין להחמיר משום חששא זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דרב אסי הסר ממך עקשות פה כו'. </span>אר'י דבנטען על הפנויה אין להחמיר מלכנוס משום לזות שפתים דאדרבה מצוה לכונסה דבאנוסה כתיב ולו תהיה לאשה (דברים כב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>בימי דוד ולא בימי שלמה. </span> (ג) מאיתי הגיתי ובת פרעה דבימי שלמה לא קשה דמידי הוא טעמא אלא משום שולחן מלכים והני לא צריכי אבל קשה דאמרינן בהערל  (לקמן דף עט. ושם) גבי מעשה דגבעונים דבימי דוד נתוספו גרים על ישראל ק'ן אלף וי'ל דמעצמן נתגיירו כדאשכחן גבי מרדכי ואסתר ורבים מעמי הארץ מתיהדים ויש ספרים שכתב בהן לא קבלו גרים לא בימי דוד ולא בימי שלמה אלא שנעשו גרים גרורים וההיא דפ'ב דשבת (דף לא.)  ההוא דאתא לקמיה דהלל ואמר גיירני ע'מ לעשות כ'ג בטוח היה הלל  דסופו לעשות לשם שמים וכן ההיא דהתכלת (מנחות מד.) דאתיא לקמיה  דרבי גיירני ע'מ שאנשא לאותו תלמיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי הואיל ומכוער הדבר תצא. </span>אר'ת דתצא מן הרוכל אם נשאת לו דכל הסוגיא איירי בנטען דאין לומר תצא מן הבעל דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על ידי קנוי וסתירה או שיראו (ד) דרך מנאפין ועוד דלגבי בעל הוי קלא דבתר נשואין דאמר (ה) בהאשה רבה (לקמן דף צב. ושם) דלקלא דלבתר נשואין לא חיישינן ורוק למעלה בגג הכילה לא עדיף מקלא דלא פסיק דהא בסמוך אמר דלרבי מפקינן אפי' בקלא דפסיק מכח הך ברייתא אלא ודאי תצא מן הרוכל אם נשאה דרוק למעלה בגג הכילה הוי קלא דקמי נישואי רוכל וכן פר'ח וכן נראה לר'י דמתוך ההלכה משמע דאין מוציאין ע'י קול מבעלה דקאמר ובית דין בעדים הוא דמפקי משמע דדבר פשוט הוא דמבעל לא מפקי' אלא בעדים אע'ג דמנטען קתני בברייתא דמפקי בקול [אף דקתני הוציאוה הדר רב נחמן דבסמוך הוציאה תנן דמשמע על ידי בעלה אפ'ה מבעלה לא מפקינן על ידי קול] באין בנים מן הראשון והא דאיצטרי' בהנהו עובדי דסוף נדרים (דף צא:) להנהו  טעמי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בקלא דפסיק. </span>ומיהו רב גופיה אית ליה ל'ש קלא דפסיק ול'ש קלא דלא פסיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואכתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואכתי </span>מי דמי. </span>בספרים ישנים לא גרסי ליה אלא גרסי ורבה בר (א) נחמן הוציאה תני הכא בעל והכא בועל הכא אמור רבנן וכו' ועד ולא היא חד שינויא הוא והכי פירושו ורבה ב'ר נחמן הוציאה תני וכיון דתני הוציאה והכא בעל והכא בועל הוציאה ולא בית דין ואפ'ה קתני במתני' ואם כנס יוציא ה'ה דהתם בגיטין (דף מה:) נמי אם כנס מוציא ויפה פשיט רבה ב'ר נחמן ומסיק ולא היא כו' קם ביה בקלא דליתיה ומה שאסור להחזיר אינו משום שסבורים העולם שאסורה לו משום שם רע דהא סברי דקם ביה בקלא דליתיה אלא משום קלקול או משום פריצות כדאמרינן בגיטין וקשיא לר'י דהיאך היה מדמה אותה רבה ב'ר נחמן וכי לא היה יודע טעם זה דבהדיא מפרש להנהו טעמי בהשולח (גיטין דף מו.)  בברייתא וי'ל דלא שמיע ליה א'נ אומר ר'י דרבה ב'ר נחמן יודע טעמי דקלקול ופריצות אבל סובר דכנס יוציא מפני שהעולם אין יודעים הטעם דקלקולא ופריצות אלא סוברים שמחמת שם רע אסורה לו כיון שגירשה ע'י כן ולכך אם כנס יוציא משום רננה כמתניתין דהכא ומסיק ולא היא שיטעו העולם בזה כי יש חילוק גדול בין מתני' דהכא למתני' דהתם דהכא אלמיה לקלא כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>איכא כתבא דתנן מה בין גט כו'. </span>ואע'ג דלאביי בסוף פ'ב דגיטין (דף כג:)  איירי הך משנה בח'ל מ'מ דייק שפיר מינה דיש לסמוך על הכתב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מת </span>הרגתיו הרגנוהו. </span>כיון דאפילו במת לא ישא את אשתו לא הוה צריך למיתני הרגנוהו ואפילו בהרגתיו לאחר תנשא ולא תני ליה אלא משום דר' יהודה מפליג בין הרגתיו להרגנוהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>ואחר מצטרפים להורגו. </span>הקשה הר'ר חיים דבסוף פ'ק דמכות (דף ו. ושם) פריך הרוג ונרבע יציל משמע דהרוג ונרבע פסולים להעיד משום שונא והכא משמע דכשר וי'ל דלא משום שונא פסול נרבע התם אלא בנרבע לרצונו איירי ומשום רשע פסול אפילו לרבא דבסמוך דסובר דלרצונו נמי כשר מכל מקום כשיש עדים שנרבע לרצונו הוי כנמצא אחד מהן קרוב או פסול וכי פריך בתר הכי הורג ורובע יציל פי' יצילו על עצמם הוה מצי למינקט נרבע דקאי ביה כיון דאיירי בנרבע לרצונו אלא  משום</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר אדם קרוב אצל עצמו. </span>הקשה ר' יצחק בן אברהם דבפרק שני דכתובות (דף יח: ושם) מסיק רבא גופיה גבי הא דתנן התם אם אין כתב ידן יוצא ממקום אחר הרי אלו נאמנים לומר אנוסים היינו לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת נפשות אבל אמרו מחמת ממון אין נאמנים ואמאי אין נאמנים דהוה לן לפלוגי דיבורא ולומר דאנוסים היו ולא מחמת ממון אלא מחמת נפשות ואומר ר'י דלא פלגינן דיבורא כדי לפסול השטר דמדאוריית' עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב'ד א'נ התם בכל ענין שהם אנוסים אם לא מחמת נפשות הוו רשעים הלכך לית לן למיתלי באונס מחמת נפשות דהוי מיעוטא (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>אדם משים עצמו רשע. </span>היינו לפסול את עצמו אבל נאמן הוא לומר גבי אכילת חלב מזיד הייתי כדאמר בכריתות (דף יב. ושם) דאין לנו לכופו להביא חולין לעזרה לפי דבריו והא דקאמרינן בהאיש מקדש  (קדושין דף נ. ושם) גבי הבא לי מן החלון או מן הדלוסקמא דלא עביד איניש דמשוי נפשיה רשיעא לומר מזיד הייתי לאו משום שלא יהא נאמן לומר מזיד הייתי דפשיטא דנאמן אלא כלומר שאין ברצון אומר בענין דמשוי נפשיה רשיעא וא'ת דהשתא משמע דנרבע לרצונו פסול לעדות ובפרק זה בורר  (סנהדרין דף כו:) איכא למ'ד דחשוד על העריות כשר לעדות וי'ל דהתם בחשוד שהוא פריץ ומתייחד עם העריות ולא ודאי בא על הערוה כדפי' התם בקונטרס ומאן דפריך התם עני מרי ארבעים בכתפיה וכשר היינו משום דמלקין על לא טובה השמועה וא'ת וכי ודאי בא על הערוה אמאי פסול הא רשע דחמס בעינן שיהא רע לשמים ולבריות וזה אין רע לבריות כגון אוכל נבלות להכעיס דכשר לרבא בפרק זה בורר (שם כ'ז.) וי'ל דהוי כמו אוכל נבלות לתאבון דפסול לכולי עלמא אע'פ שאין רע לבריות דכיון דחשוד לעבור בשביל הנאת עצמו חשוד נמי להעיד שקר בשביל ממון והכי נמי בא על הערוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>רב יוסף דאמר כרבי יהודה. </span> תימה דהכא לרבי יהודה לית ליה פלגינן דיבורא ובפרק החולץ (לקמן דף מז. ושם) אמרינן ההוא דאתא לקמיה דרבי יהודה ואמר נתגיירתי ביני לבין עצמי א'ל נאמן אתה לפסול את עצמך ואי אתה יכול לפסול את בניך אלמא פלגינן דיבורא ומיהו י'ל דהתם לא מטעם עדות נאמן (דהא אדם קרוב אצל עצמו ועוד דאם נאמן לפסול עצמו איך יתכן שיהו בניו כשרים) אלא הא דפסלינן היינו לאוסרו בבת ישראל דשויה אנפשיה חתיכה דאיסורא או אם נגח שור של ישראל את שורו פטור מטעם הודאת בעל דין וההיא דר' יהודה גופא קשיא ושם נפרש בעזרת השם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>אני הייתי עם הורגיו. </span>אור'י דאע'ג דאמר הרגנוהו נעשה כאומר אני הייתי עם הורגיו וכענין זה מפרש ר'ת ורבינו חננאל בפ' מי שאחזו (גיטין עג: ד'ה אמר) באומר מעת שאני בעולם נעשה כאומר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במגיזת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במגיזת </span>קפוטקיא. </span>יש ספרים דגרסי במזיגת והוי כמו במגיזת עבראי כמו שמלה שלמה. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דב'ד הא בי תרי לא. </span>ואע'ג דאמרינן בריש השולח (גיטין דף לב: ושם) דלתרי נמי בי דינא קרו להו מ'מ אור'י דדייק שפיר דמדתלי טעמא בבית דין ולא קאמר מפני שהיו ב' ש'מ דלא סגי הכא בתרי ועוד דומיא דחליצה דבג' אע'ג דאיכא מאן דמכשר בפרק מצות חליצה (לקמן דף קד.) ביחידי הך תנא לא סבר לה כוותיה דחד ודאי לא מיקרי ב'ד ואיכא נמי רננה בחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>חשו חכמים לדבר זה. </span>ואע'ג דשרי [ב] מ'מ בעל נפש יתרחק כדתני' עלה באלו טרפות (חולין דף מד: ושם) דן את הדין זיכה וחייב טימא וטיהר וכן העדים שהעידו כולם רשאים ליקח אבל חכמים אמרו התרחק מן הכיעור ומן הדומה לו וא'ת הא אמרינן בסוף התקבל (גיטין דף סז. ושם) גבי חיישינן שמא תשכור עדים דיבורא אמרי מעשה לא עבדי וי'ל דכשמעידים שקר חשיב נמי מעשה כדפי' בקונטרס כיון דעל פיהם נגמר ולא קרי דיבורא התם אלא באומר אמרו שאומר מן הבעל לסופר ולעדים לכתוב ולחתום דלא נגמר הדבר על ידיהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>להו מתני' היא הנטען כו'. </span>ולנטען על אשת איש לא דמי דהתם בדין שיוציא אם הוא אמת אסירא ליה אבל הכא שאסר את האשה בנדר אפילו אסרה שלא כדין כיון שגירשה בעלה שריא לחכם מדאורייתא (ב) :  אגירושין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אגירושין.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגירושין. </span>אגב מיתה נקט גירושין דאפי' נתגרשה כמה פעמים שריא לינשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אביו נמי. </span>לא מצי לשנויי דנקט בנו לרבותא אע'ג דאסור באנוסת אביו לר' יהודה דהתינח בניהן אבל אחיהן אמאי נקט אי לאו לדקדק אבל לאביו לא:  הדרן עלך כיצד אשת אחיו </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חולצות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חולצות </span>ולא מתייבמות. </span>פירשתי לעיל (דף יח. ד'ה דלמא וכו') ועוד נפרש בגמ' גבי פלוגתא דרב ור' יוחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי תלתא נמי. </span>אי אמרת בשלמא יש זיקה ניחא דנקט ארבעה לאשמועינן דאפי' בתרי יש זיקה אלא אי אין זיקה וטעמא משום ביטול מצות יבמין לישמעינן תלתא דהוי רבותא טפי דאסור לבטל אע'ג דחדא מינייהו לא חזיא לייבומי וכל שכן בד' דשתיהן ראויות להתייבם זה אחת וזה אחת דאסור ועוד אר'י דמצי לפרש דס'ד השתא דחיישינן למיתה דתרי כמו למיתה דחד ולהכי פריך א'ה תלתא נמי כיון דלא אתא לאשמועינן חידוש של חשש מיתה מדלא נקט חמשה דהוי רבותא טפי אלא לאשמעינן דאסור לבטל זה יכול להשמיענו אפילו בתלתא:  למיתה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למיתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למיתה </span>דתרי לא חיישינן. </span>תימה דבפ'ק דיומא (דף ב.) גבי הא דאמר ר' יהודה אף אשה אחרת מתקינין לו שמא תמות אשתו ופרכי לה רבנן א'כ אין לדבר סוף ומאי קושיא הא רבנן חיישי הכא למיתה דחד ולא דתרי ואר'י דהכי פרכי ליה כיון דחיישת למיתה דזמן מועט אע'ג דלא שכיחא תחוש נמי למיתה דתרי אע'ג דלא שכיח וא'כ אין לדבר סוף ומשני התם  (דף יג.) דלר' יהודה מיתה דחדא שכיחא פירוש אפי' לזמן מועט דתרי לא שכיחא והא דקאמרי התם רבנן מיתה לא שכיחא לאו משום שאין לדבר סוף דהא דקאמר אין לדבר סוף היינו משום דלא שכיח כדפרישי' כי מיתה דחד [דשכיח] יש לדבר סוף דתרי ודאי לא שכיחי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדקאמרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדקאמרת </span>אמצעית צריכה חליצה משניהם קא סברת יש זיקה וחליצה פסולה וכו'. </span>ואית ספרים דגרסי מדקאמר זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת קא סברת יש זיקה ופי' בקונטרס דלא גרסי' ליה ונראה דלא גריס ליה בקונטרס משום דלמ'ד אין זיקה נמי זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת דאי אפשר לייבם אחת משום ביטול מצות יבמין וליכא למימר נמי דאחד יחלוץ לשתיהן דלמ'ד אין זיקה נמי אין חליצה פסולה של ראובן שכבר חלץ לאחת מפקעת זיקת שמעון החשובה דהא לקמן קאמר בשלמא צרה דרחל לא תפטר משום דחליצת רחל חליצה פסולה היא אלמא אפי' למ'ד אין זיקה אין חליצת רחל פוטרת זיקת צרתה החשובה דהא אוקי דשמואל אליבא דמ'ד אין זיקה קאמר וה'ה דה'נ לא תפטר חליצת ראובן השניה מאח השני דהא אכתי לא מסיק אדעתיה לחלק בין מיפטר נפשה בין מיפטר צרה ולר'י נראה דשפיר גרסי' ליה דלפי האמת למ'ד אין זיקה חליצה גרועה פוטרת החשובה הימנה דאמרי' בהדיא בפרק ר'ג (לקמן דף נא. ושם) דלמ'ד אין זיקה חלץ לבעלת הגט נפטרה צרתה אע'ג דבעלת הגט חליצתה פסולה טפי משל צרה שהרי חשובה כחלוצה אצלו למיסר בקרובותיה וע'כ שמואל דאמר חלץ לאחיות לא נפטרו צרות לבעלת הגט לא נפטרה צרה סבר דיש זיקה וסוגיא דבסמוך אינה לפי האמת אלא ה'פ בשלמא צרה דרחל לא תפטר כלומר אפי' אם תאמר דלמ'ד אין זיקה נמי חליצה פסולה צריכה לחזור והשתא ניחא דצרת רחל לא תפטר מ'מ צרה דלאה תפטר דחליצה כשרה היא תדע דאותה סוגיא אינה לפי האמת דהא פריך בתר הכי ואצרה דרחל מי מיפטרא והתנן כו' אלמא בעי למימר דלמ'ד אין זיקה לא מיפטרא רחל בחליצת צרה אע'ג דלא אסירא צרה אלא מכחה וכ'ש אם היו שוות וא'כ איך מדקדק אפילו לפי גירסת הקונט' דיש זיקה מדקאמר אמצעית צריכה חליצה משניהם אלא על אותה סוגיא אין לסמוך כדפרישי' דלא קאי הכי וכי מפרש דשמואל התחיל ולא התחיל קאמר לא יאמר עוד דשמואל אליבא דמ'ד אין זיקה קאמר כמו שאפרש דלדידיה חלץ לאחיות ולבעלת הגט נפטרו צרות וגרסינן שפיר מדקאמר זה חולץ לאחת כו' קסבר יש זיקה ומדקאמר אמצעית צריכה חליצה משניהם קא סבר דחליצה פסולה צריכה לחזור ואע'ג דתרווייהו יכול לדקדק מסיפא מ'מ מה שיכול לדקדק מרישא מדקדק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחליצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחליצה </span>פסולה צריך לחזור וכו'. </span>לא [א] כמו שפירש בקונטרס דכל היכא שאינו יכול לייבם חשיבה חליצה פסולה דהא אמר בפ'ק (לעיל דף יא:) גבי מחזיר גרושתו או היא או צרתה חולצת ולא חשיבה חליצת גרושה חליצה פסולה אע'ג דאין יכול לייבמה ולקמן נמי קאמר אלא צרה דלאה תפטר דחליצתה כשרה אלמא חשיבא לה חליצה כשרה אע'ג דאסירא ליבמה משום ביטול מצות יבמין דנהי דלא מבטל מצות יבמין מצרת רחל דאע'ג דכשייבם לאה יהיה אסור בצרת רחל כמו שאסור בצרת קרובת חלוצתו מ'מ חליצה מיהא בעיא דאורייתא דאינה צרת אחות אשה לאחר שיבם לאה [כיון שכבר] לא היתה צרת [אחות אשה] משמת בעלה וכשיחלוץ לצרת רחל לא מיתסרא לאה דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו מ'מ איכא ביטול מצות יבמין אם יבא לייבם לאה דחיישינן שמא תמות צרת רחל וקא מבטל מרחל מצות יבמין וליכא למימר דיש לרחל צרות הרבה דליכא למיחש למיתה דכולהו אי נמי כשחלץ ללאה קודם נפילת רחל א'כ בחנם דחק לתרץ מאי לא נפטרו צרות אצרות רחל ומאי צרות צרות דעלמא דה'ל לאוקומי טפי בנפול בבת אחת ואין כי אם צרה אחת ללאה וצרה אחת לרחל דאז אסורה לייבם לאה משום ביטול מצות יבמין [ב] אלא נראה לר'י דלא חשיבא חליצה פסולה אלא אחות זקוקתו למ'ד יש זיקה או אחות חלוצתו לכ'ע ובעלת הגט ובעלת מאמר דבכולהו קלשא זיקה דאחות זקוקתו דמיא לאחות אשתו דאין בה זיקה ואחות חלוצתו כאחות גרושתו ובעלת הגט דמיא לחלוצה ובעלת מאמר לכנוסה דאין בה זיקה וכן סוטה דרבנן דקרי ליה בירושלמי חליצה פסולה גבי הא דא'ר שמעון ביאתה כו' דדמיא נמי לסוטה דאורייתא דאין בה זיקה דטומאה כתיב בה כעריות אבל מחזיר גרושתו ואסור לבטל מצות יבמין לא נגרעה בהם הזיקה ולהכי חשיבי חליצה כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דנפול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנפול </span>בזה אחר זה נפלה חדא חלץ לה ראובן כו'. </span>הקשה ה'ר אברהם מבורגויי'ל אמאי נקט שלש אחיות דחידוש זה יכול להשמיענו אפי' בב' אחיות היכא דנפול בבת אחת דכל אחד ואחד חולץ לשתיהן משום דיש זיקה וחליצה פסולה צריכה לחזור על כל האחין ותי' דהתם משכחת לה שמתייבמת אחת דכשחלץ לשניה הויא ראשונה יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה דתחזור להיתירה הראשון ומתייבמת לאח השני אע'ג דגם השני צריך לחלוץ לשניה משום דחליצה פסולה היא מ'מ אינה אסורה לו הראשונה משום אחות חלוצתו דכיון דחליצה זו לא עשה אלא משום חיזור כדמוכח לקמן (דף כז:) דפריך רבי יוסי בר' חנינא לר' יוחנן דאמר מתה השניה מותר בראשונה ממתני' דקתני חולצות שתיהן ולא מתייבמות ואמאי ליקו חד מינייהו ולחלוץ לשניה כו' והשיב לו ר' יוחנן אחיות איני יודע מי שנאן ואמאי לא שני ליה דחולצות ולא מתייבמות משום דשניה צריכה חליצה משניהם ולכך אסורה לשניהם הראשונה אלא ודאי לשני שריא כיון דלא חלץ לה אלא משום חיזור ואין ראיה דאיכא למימר דר' יוחנן לא בעי לשנויי הכי משום דסבר כשמואל דחליצה פסולה אין צריך לחזור ולפי סברתו היה יכול לומר דבשתי אחיות שריא אפי' שניה לשני אם שחלצו לראשונה דרב לא מפליג לקמן בין ראשונה לשניה דאמר לקמן אפי' מתה ראשונה מותר בשניה ואין נראה לר'י דלעיל פ'ב (ד' יח.) משמע דלכ'ע בין למ'ד יש זיקה בין למ'ד אין זיקה שתיהן חולצות אי משום ביטול מצות יבמין או משום שנאסרה עליו שעה אחת כדפי' לעיל ודוקא ר' יוחנן הוא דאמר אחיות איני יודע מי שנאן ומתייבמת הראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפלה </span>אידך חליץ לה כו'. </span>והא דקרי לה אמצעית אע'פ שהיא אחרונה משום דהאחרות כל אחת לא חלצה אלא מן האחד וזו חולצת משניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>האומר יש זיקה קאמר. </span>ולא מסתברא ליה למימר דרב סבר יש זיקה וההיא דשומרת יבם לדברי האומרים אין זיקה קאמר משום דהתם קמ'ל תרתי דאין זיקה ומחיים אסור משום ביטול מצות יבמין משום הכי סבירא ליה דההיא אליבא דנפשיה:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>אחד חולץ לכולן דקאמר אאמצעית. </span>תימה דלקמן מסקינן דשמואל התחיל ולא התחיל קאמר והתחיל באחיות לא יגמור בצרות ולא מיפטרא רחל בחליצת צרתה וכ'ש היכא דשניהן שוין דבעינן חליצה מתרוייהו דלהאי שינויא לא מפלגינן בין מיפטר נפשה למיפטר צרה ואר'י דההוא דמפרש לקמן דשמואל התחיל ולא התחיל קאמר סבר כשינויא דבסמוך דמפלגינן בין מיפטר נפשה למיפטר צרה ושינויא דהכא דאחד חולץ לכולן אאמצעית סבר כרב אשי דאמר לקמן לא אלימא זיקה לשוויי צרה כערוה וחליצת צרות הויא חליצה כשרה ולהכי חלץ לאחיות לא נפטרו צרות אבל הכא דשתיהן שוין אחד חולץ לכולן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>צרה דלאה תיפטר. </span>דהא חליצה כשרה היא פי' בקונט' דאי בעי מייבם לה וא'א לומר כן דאסירא ליה משום ביטול מצות יבמין ומ'מ לא חשיב בהכי חליצה פסולה כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ה </span>חלץ לצרות נפטרו אחיות ואצרת רחל מי מיפטרא. </span>פירוש כיון דאוקמה חלץ לאחיות לא נפטרו צרות דוקא מרחל ומשום שחלץ ללאה בענין זה נמי שחלץ ללאה חלץ לצרות נמי לא נפטרו אחיות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמואל </span>התחיל ולא התחיל קאמר. </span>השתא לפי המסקנא לית ליה להא דשמואל לדברי האומר אין זיקה [קאמר] דלפי האמת למ'ד אין זיקה חלץ לאחיות ולבעלת גט נפטרו צרות (ב) אחיות אלא שמואל אליבא דנפשיה דאית ליה זיקה קאמר והא דלא קאמר אלא לפי שלא הוזכר שם אמורא תחלה ומיירי כשחלץ ללאה קודם נפילת רחל וצרתה ולהכי התחיל בצרת לאה יגמור אף ברחל דכשנפלה רחל כבר נפטרה לאה בחליצת צרתה וחליצת רחל חליצה כשרה היא דלא הויא אלא קרובת צרת חלוצתו וקצת דוחק הוא דה'ל לפרש בהדיא דאיירי בנפול זה אחר זה כיון דעד השתא הוה איירי בנפול בבת אחת ועוד אמר ר'י דמצינו לפרש דאיירי אפי' נפול בבת אחת כדס'ד עד השתא ואפ'ה התחיל בצרת לאה יגמור ברחל ואע'ג דחליצת הצרה הויא חליצה פסולה דהויא לה צרת אחות אשה בזיקה ולא מיפטרה לאה בחליצתה מ'מ חשיב חליצת רחל חליצה כשרה ואפי' אי חלץ ללאה ברישא קודם רחל כיון דלא נשתייר בלאה אלא זיקה מועטת שכבר חלץ לצרתה חליצה חשובה טפי ולהכי לא חשיב רחל אחות חלוצתו כעין שפירש ה'ר אברהם לעיל ואע'ג דקודם שחלץ לצרת לאה כבר נאסרה רחל ושמואל סבר בהחולץ (לקמן ד' מ:) כיון שנאסרה עליו שעה אחת נאסרה עולמית מכל מקום הוי חליצת רחל חליצה כשרה כיון דעכשיו אינה אחות זקוקתו ואינה אסורה אלא משום שנאסרה עליו כבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כוותיה דרב אשי. </span>אברייתא לא שייך למימר דהתחיל ולא התחיל קאמר דא'כ הוה ליה לפרושי הכי בהדיא אבל שמואל דאיירי נמי בבעלת הגט ובעלת מאמר נקט לשון השוה בכולן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ה </span>יבומי נמי תתייבם. </span>וא'ת אין ה'נ ומ'מ נקט חליצה לאשמועינן דחליצה פסולה אינה פוטרת כמו שמואל ללישנא דהתחיל ולא התחיל ה'מ למינקט יבום וי'ל דשמואל לא נקט יבום משום דמתני' היא מותר אדם בקרובת כו' אבל ברייתא ה'ל למנקט יבום דעדיפא טפי אי נמי לשמעינן תרוייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחריו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחריו </span>חזרו ותקנו. </span>דחוק לומר כן משום דלא מסתבר ליה למימר דלא אלימא זיקה לשוויי לצרה כערוה:  בעלת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעלת </span>הגט עדיפא. </span>פי' שנעשה בה מעשה עדיף טפי מחברתה אבל ריב'ן פי' בעלת הגט עדיפא דאתחיל (ד) בחליצה ולכך יגמור בה חליצתו ולפירושו לא יהא עדיפא דהכא פירושו כההוא דאי מאמר עדיף או גט עדיף דבסמוך ומיהו עדיפא משמע קצת דהיינו קודמת דקאי אאיזו מהן קודמת דקאמר מעיקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע ומודה ר'ג כו'. </span>מדרבנן דשמעינן להו פרק ר'ג (לקמן דף נ. ושם) דיש גט אחר גט ומאמר אחר הגט אין יכול להביא ראיה דלדידהו דיש גט אחר גט אפי' עדיף קמא מהני גרוע בתריה לתפוס במה ששייר הראשון אבל ר'ג דאית ליה דאין גט אחר גט סברא הוא דאי עדיף גט ממאמר או מאמר מגט לא מהני הגרוע לתפוס אחר קמא דעדיף כמו שאין מועיל גט אחר גט ומאמר אחר מאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>גט עדיף לא תיהני מאמר בתריה. </span>אע'ג דאפילו אחר חליצה קידושין תופסין היינו משום דהוי קידושין דאורייתא אבל ביבמה דלא הוי מאמר אלא מדרבנן אין לו להועיל אחר הגט אי גט עדיף א'נ אומר ר'י דבריית' דמודה ר'ג קיימא אמתני' דפ' ר'ג (לקמן ד' נ.) דמוקמינן לה כר'ע התם בגמ' (דף נב:) ולא מהני קידושין אחר חליצה וה'ה דאין להם להועיל אחר הגט אי גט עדיף דגט במקום חליצה קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>כי הדדי נינהו. </span>ותפשוט דאחת פוטרת חברתה והיינו כשמואל וכלישנא דקאמר דאחד חולץ לכולן אאמצעי' וכרב אשי אבל ללישנא דהתחיל ולא התחיל קאמר היכי דכי הדדי נינהו צריכות שתיהן חליצה דהא התחיל באחיות לא יגמור אפי' בצרות ולא מיפטרה רחל בחליצת צרתה דעדיפא והכא הך בעיא על כרחין אליבא דמ'ד יש זיקה איירי דלמ'ד אין זיקה אפילו חלץ לבעלת הגט נפטרה צרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלץ </span>לראשונה הותרה. </span>וא'ת מאי קמ'ל פשיטא דהותרה ואר'י דקמ'ל דהותרה אפי' צרתה דרב אית ליה אין זיקה וחלץ לאחיות נפטרו צרות כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>לית ליה האי סברא והאמר רב כל יבמה כו'. </span> ממתני' הוה מצי למיפרך דבהדיא תנן בפירקין  (לקמן דף לב.) ב' אחין נשואין ב' אחיות ומת אחד מהן ואח'כ מתה אשתו של שני הרי זו אסורה עליו עולמית הואיל ונאסרה עליו אלא ניחא להקשות דבהדיא אמר רב אותו לשון עצמו שאמר ר' יוחנן שכל יבמה שאין אני קורא כו' ועוד נראה דממתני' לא הוה מצי לאקשויי דהתם הוא משום דכבר נפטרה לשוק ומשום דמתה אשתו אח'כ לא תחשב עוד זקוקה (ה) עדיין לחליצה אבל היכא דעדיין זקוקה לחליצה לא אבל מדרב פריך שפיר דרב איירי אפילו היכא דאיכא אחין דלא מידחיא מהאי ביתא (לגמרי) כדאמר לקמן (ג'ז שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא זיקה דרבנן היא. </span>פר'ח דרב לטעמיה דאמר אין זיקה דאע'ג דאסיר משום ביטול מצות יבמין לא חשיב הך איסור לאוסרה עולמית אף כשתבא לכלל היתר אבל למ'ד יש זיקה ראוי לאסור משום שנאסרה עליו שעה אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איתיביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתיביה </span>רבי יוסי בר חנינא לרבי יוחנן. </span>לעיל פי' בקונטרס דלרב נמי פריך אבל ריב'ן פירש דלא פריך לרב משום דרב ס'ל חליצה פסולה צריכה לחזור על כל האחים דהאחת צריכה חליצה משניהן ושוב השנית א'א לייבם משום דלכל אחד הויא אחות חלוצתו אבל רבי יוחנן סבר כשמואל דאינה צריכה לחזור ולהכי פריך ליה ואע'ג דרב דאמר צריכה לחזור היינו אליבא דמ'ד יש זיקה וליה לא ס'ל מ'מ מצינו למימר דרב מוקי לה כמ'ד יש זיקה דפלוגתא דתנאי היא ואע'ג דלעיל בריש פ' כיצד (דף יח.) מוקי לה סתמא דהש'ס כר'מ דאמר אין זיקה רב לא מוקי לה כוותיה ולר'ח נמי דפי' לעיל דרב דלית ליה הואיל ונאסרה עליו שעה אחת לטעמיה דאמר אין זיקה אתי שפיר נמי דלא פריך לרב דמוקי למתני' כמ'ד יש זיקה אבל ר' יוחנן סבר דעל כרחך יש זיקה דאי אין זיקה א'כ ב' אחיות שנפלו לפני שני אחין יתייבמו שתיהן דהא ר' יוחנן לא חייש למיתה ומפירכא דפריך רבי יוסי בר חנינא ואמאי וליקו חד מנייהו כו' משמע דלא שרי רבי יוחנן לייבם אלא חדא על כרחך סבר יש זיקה ואפ'ה שרי לראשונה ולית ליה הואיל ונאסרה שעה א' שתאסר עולמית מש'ה פריך לה ומיהו נראה לר'י כדפרישית לעיל (דף כד. ד'ה אי) דלרב דחייש למיתה (ו) משום דלא מסקי אדעתיה דמיית אידך לא מצי פריך דגזרי' דלמא אתי לייבם ברישא אבל לעיל במתה אחת מהן ליכא למיגזר דלמא אתי לייבם בלא מתה אחת מהן כיון דליכא אלא אח אחד ולא אתי לבטל מצות יבמין להדיא אבל רבי יוחנן היה יודע רבי יוסי בר חנינא דלא הוי חייש למיתה להכי (לא) פריך ליה (א'נ לפי שהיה אצל ר' יוחנן הקשה לו): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>ליה דלמא קדים וחליץ לראשונה. </span>פי' ר'י לפי שיטת הקונטר' שכשבאין לפנינו לימלך לא אמרינן להו לחלוץ שניה ולייבם את הראשונה דגזרינן דלמא אתי למיעבד איפכא באלו [היבמות] עצמן אבל אם כבר חלץ האחד לשנייה שרי אידך לייבם הראשונה כמו במתה שנייה כיון  דבאלו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>ליה ר'א היא. </span>היינו ר' אלעזר דהחולץ (לקמן דף מא. ושם) דתני גבי שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה מתה יבמתו מותר באשתו מתה אשתו אותה יבמה חולצת ולא מתייבמת ובקונטרס פי' דהיינו ר'א בפרק ב'ש (לקמן דף קט. ושם) דתנן המגרש את אשתו והחזירה מותרת לייבם ור' אלעזר אוסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>סתם לן כר' יוסי הגלילי. </span>לר' יוחנן הוא דמסקינן הכי אבל רב חסדא מוקי מתניתין דשבועת העדות (שבועות לב. ושם) דכפרו שניהם בבת אחת כר' יוסי הגלילי ור' יוחנן מסיק התם אפי' תימא רבנן והיינו לטעמיה דהכא ובפ'ק דעירובין  (דף ה: ד'ה וספק) פירשתי דקיימא לן דבידי אדם אפשר לצמצם ובידי שמים נמי משמע לרבא דאית ליה פרק בתרא דבכורות (דף ס: ושם) דאפשר לצמצם גבי יצאו שנים בעשירי ובפרק בהמה המקשה  (חולין ע. ושם) גבי בעיא אם הלכו באברים אחר הרוב דמוקי לה שיצא חציו ברוב אבר ואי אמרת דא'א לצמצם מאי קמיבעיא ליה דממה נפשך טעון קבורה דשמא יצא רובו ואין להאריך כי שם הארכתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הך </span>דאין חמותו ברישא. </span>וא'ת מ'מ תקשה לרב דשרי אפילו שניה וי'ל דרב אית ליה אין זיקה ולא מיתסר אלא משום ביטול מצות יבמין וגזרינן דלמא מייבם אידך ברישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר ב'ש אומרים יקיימו. </span>וא'ת וכי טעמא דב'ש אתא לאשמועינן דהכי פריך בפרק רבי אליעזר דמילה (שבת דף קלה.) וי'ל דאיצטריך הכא לאפוקי מברייתא דאבא שאול דאמר קל היה להם לב'ה בדבר זה:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא דליכא שני דמוכח. </span>ואם תאמר הא נמי ידעינן מההיא דפ'ב כדאמרינן לעיל (דף כ.) ויש לומר דהתם איכא ערוה דקמוכח שאינה לא חולצת ולא מתייבמת אבל הכא שתיהן מתייבמות וליכא הוכחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנעשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנעשו </span>צרות זו לזו כו'. </span>היינו דוקא כשנפלו לפני יבם אחד אבל כשנפלו לפני שני יבמין מודה רבי שמעון כדתניא לעיל רבי שמעון אומר יקיימו:  אחותה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחותה </span>משום לתא דידה. </span>דאי נפקא בלא חליצה משום דנעשו צרות זו לזו אתי לאפוקי מהאי טעמא נמי ההיא דאיסור מצוה ואתי למישרי נמי איסור מצוה דעלמא ופרכינן והא גבי ערוה לא גזרו שתחלץ אלא יוצאה בלא חליצה ולא חיישינן שמא יסברו דמטעם  (א) אחותה יוצאה ואתי לאפוקי אידך בלא חליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ב'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ב'ש </span>אומרים אשתו עמו כו'. </span>בגמ' גבי השתא ארוסה דעלמא כו' עשה בה מאמר מיבעיא פירש בקונטרס דמאמר יבמין מדרבנן אפילו לבית שמאי דמדאורייתא יבמה יבא עליה כתיב ואין נראה לריב'ם דא'כ אמאי תצא הלזו משום אחות אשה במאמר זה ומיהו י'ל דתצא משום אחות אשה היינו אחר שיבעול [בעלת המאמר] אבל קשה דלעיל פ'ב  (דף יח. ושם) דקאמר הא דקתני מאמר לאפוקי מב'ש משמע דלב'ש (ב)  יוצאה שניה משום צרת אשת אחיו שלא היה בעולמו וכן נמי קאמרינן לקמן בפירקין (דף ל.) גבי אחות אשה אלמא מאמר קני דאורייתא לב'ש וכולה סוגיא דגמרא מוכח הכי והא דקאמר השתא ארוסה דעלמא כו' עבד בה מאמר מיבעיא אע'ג דמאמר נמי מדאורייתא מ'מ קאמר מאמר מיבעיא משום דהא דמאמר קני מדאורייתא היינו משום דגמרינן מקידושין דעלמא הלכך לא עדיף מקידושין ודיו לבא מן הדין להיות כנדון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוי </span>לו על אשתו כו'. </span>אר'י דבכל הני דפ' חרש (לקמן קיב: קיד:) דתנן מוציא את אשתו בגט ואת אשת אחיו בחליצה לא קתני אוי לו כי הכא משום דאוי לו משמע לשון צער כלומר ראוי לו להצטער שהפסיד אשתו בלא פשיעתו והכא והא דאייתי בגמ' פלוגתא דר'א ור' יהושע דקטנה וגדולה לא פשע להכי קתני אוי לו אבל התם פשע שהכניס עצמו בספק חרשות שלא היה לו לישא חרשת וכן ההיא דהחולץ (לקמן דף מא. ושם) דשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה כו' להכי נמי קאמר בגמרא למעוטי דר' יהושע דשייך התם לשון אוי לו כי הכא ולא קאמר למעוטי כל הני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כר'ג. </span>דאמר תמתין עד שתגדיל ויבעול ותצא הלזו משום אחות אשה אע'ג דקדושי קטנה דרבנן מ'מ הקילו בה מבבעלת מאמר משום דכנוסה היא אצלו קודם זמן גדולה והא דפריך מינה לעיל בריש פ'ב (דף יח.) אהא דר'מ אוסר לבטל מצות יבמין ור'ג שרי לבטל מצות יבמין אע'ג דהכא כנוסה אצלו מעיקרא מ'מ פריך אהא דר'מ חייש לספיקא ור'ג אפילו לודאי לא חייש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כרבי אלעזר. </span>דאמר מלמדין הקטנה שתמאן ומותר בגדולה לייבם וא'ת ואמאי שרי והא בשעת נפילה נראית כאחות אשה כדאמרינן לעיל בפ'ק (דף יב.) גבי צרת בתו הממאנת דבשעת נפילה נראית כצרת בתו ובשעת נפילה נראית ככלתו וי'ל דלא דמי דהתם כשהבעל מת אין דומה כ'כ עוקרת נישואין קמאי כי הכא שהבעל קיים (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תימא מאמר לב'ש קונה קנין גמור כו'. </span>אע'ג דאין קונה קנין גמור מ'מ אמרי' לעיל (ג) ולקמן (דף ל.) גבי אחות אשה דפוטרת [צרתה] לב'ש ע'י מאמר תימה מאי קאמר ר'ש לעיל בפ'ב (דף יט.) אם מאמרו של שני מאמר אשת שני הוא בועל כי הוי נמי מאמר אשת שניהם בועל דהא אפילו לב'ש דמאמר קונה אינו קונה לגמרי אלא קונה ומשייר וכ'ת דלר'ש אי קני קני לגמרי טפי מלב'ש א'כ מנא ליה לר' אלעזר דלא קני לגמרי לב'ש כמו לר'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לדחות בצרה בלבד. </span>פי' בקונטרס צרה דכולהו שמעתין אחותה שנופלת עמה וקשה לרב אשי דאמר דוחה ומשייר היא וצרתה בעיא חליצה הא קתני במתני' תצא משום אחות אשה משמע דיוצאה בלא חליצה ועוד אי בעיא חליצה היאך מקיים את זו וי'ל דסבר רב אשי דמהני מאמר להסיר הזיקה ודחי לצרה לענין שלא תאסור את זו משום אחות זקוקתו ואחר שיבעול בעלת המאמר קאמר דתצא אחותה משום אחות אשה וא'ת והיכי מייתי לה סייעתא ממתניתין יקיימו אין לכתחלה לא הא מהני מאמר לרב אשי לכל הפחות דדחי לצרה ושריא בעלת מאמר לכתחלה וי'ל דהכי מייתי דאי ס'ד דבמאמר דהיתירא (ד) דוחה דחייה גמורה לפטור צרתה בלא חליצה א'כ מאמר דאיסור דחי נמי לצרה לענין שלא תאסור את זו משום אחות זקוקה וזה יעשה מאמר וידחה כו' ופריך ואלא הא קתני בש'א אשתו עמו כו' משמע דדוחה דחייה גמורה אלא יבמה דחזיא לכולהו כו' פי' דמאמר דהיתירא דחי דחייה גמורה יבמה דלא חזיא לכולהו דהיינו מאמר דאיסור לא דחי למקצתה ולא דחי ההוא מאמר כלל כן צריך לפרש לפי' הקונטרס אבל קשה דצרה דבכל דוכתי היינו שנופלת עמה מבית אחד ועוד שמגיה הספרים אלא יבמה דחזיא לכולהו כו' שלא היה כתוב בספרים אלא ועוד דלמה שינה הלשון יבמה דחזיא כו' ולא נקט לישנא דנקט מעיקרא מאמר דהיתירא קני דאיסורא לא קני ונראה לר'י דצרה היינו שעמה בבית אחד וה'פ לא תימא מאמר לב'ש כו' אלא לדחות בצרה בלבד שאם נתן מאמר לא' מב' יבמות שנפלו מבית אחד אע'ג דבעלת מאמר לא סגי לה בגט צרתה מיהו פטורה לגמרי בלא חליצה דכיון שהתחיל הקנין לעשות בזו אע'פ שלא נגמר קרינן ביה בית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים וטעמא דב'ש דסברי דאהני קרא דדרשינן ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה לענין דאי בעי לאפוקי דלא סגי לה בגט ורב אשי סבר דלא מהני מאמר לפטור צרתה בלא חליצה אלא דוחה הצרה ממנו שאסור לייבמה ומשייר קצת זיקה לאוסרה לשוק עד שתחלוץ ואע'ג דלענין אחותה דחי מאמר לגמרי לפוטרה לשוק כדקתני מתני' והלזו תצא משום אחות אשה התם אחותה נפלה אחר המאמר כמו שפירשתי בסמוך וקאמר אף אנן נמי תנינא שכשקדמה זיקה למאמר שאין המאמר מפקיע לגמרי דאי מפקיע לגמרי זה יעשה מאמר וידחה כו' ופריך אלא הך דקתני בש'א אשתו עמו כו' אלמא ע'י המאמר מידחי אחותה לגמרי ה'נ תדחה צרתה לגמרי ומשני יבמה דחזיא לכולהו ול'ג אלא וה'פ יבמה דחזיא לכולהו מילי דיבום כגון ב' יבמות שנפלו מבית אחד שכל אחת ראויה לחלוץ ולייבם בשעת נפילה וכן הא דבש'א יקיימו דבשעת נפילה חזיא כל אחת לכל מילי דיבום מן התורה דהא חזיא [אף] ליבום מן התורה חזיא נמי למקצתו פי' למקצת מילי דיבמה דהיינו חליצה דכיון דבהך זיקה איחזיא ליבום לא מפיק מאמר לההיא זיקה לגמרי ובעי חליצה אבל יבמה דלא איחזיא לכולהו מילי דיבום כגון ההיא דבש'א אשתו עמו שלא נראית ליבום בשעת נפילה שכבר עשה המאמר באחותה לא חזיא למקצתו פי' חליצה ואידחיא ע'י מאמר חברתה לגמרי והשתא לא מצי לשנויי כדשני לעיל מאמר דהיתירא דחי כו' שאפי' במאמר דהיתירא קאמר דלא מפקע הזיקה לגמרי להתיר צרה לשוק (ב) הקשה ה'ר יעקב דאורלינ'ש מנא לן דטעמא דב'ש משום דמאמר קונה דלמא קסברי אין זיקה ומותר לבטל מצות יבמין ונקט מאמר משום ב'ה וי'ל דלא מסתבר שיהא שום תנא מיקל לבטל בהדיא מצות יבמין ועוד דהא אמר לעיל בש'א יקיימו לכתחלה לא ועוד הקשה דלמא טעמא דב'ש משום דזיקה ככנוסה וי'ל דלא מסתבר ליה למימר דלא נקט מאמר אלא משום ב'ה כיון שיכול לומר דלב'ש נמי איצטריך:  יעשה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יעשה </span>מאמר ויקנה כו'. </span>ומשום ביטול מצות יבמין ליכא למיחש כדפרישית בפ' שני (לעיל דף יח:) (י) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מיטמאה לו. </span>פירוש ברגל שהוזהרו על הטומאה כדאמרינן בר'ה (דף טז:) (כ) ועוד י'ל דאין מטמאה לו היינו דאינה חייבת ליטמא לו למאן דאמר בסוטה  (דף ג.) לה יטמא חובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבד </span>בה מאמר מיבעיא. </span>וא'ת דמשמע דלא עדיפא בעלת מאמר מארוסה ובהחולץ  (לקמן דף לט. ושם) קאמר רבא גופיה מאמר לב'ש עושה ודאי ארוסה לדחות בצרה וספק נשואה לחלוק בנכסים אלמא מהני ליורשה וי'ל דהכא גרס רבה רבו של אביי דמסיק עלה אמר ליה אביי ולקמן גרס רבא שהוא אחר אביי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לענין מסירה לחופה. </span>וא'ת מאי משני דהשתא נמי תקשי השתא ארוסה בעלמא בעיא מסירה לחופה עבד בה מאמר מיבעיא וי'ל דעבד בה מאמר ובא עליה והביאה עושה אותה ככנוסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביה </span>ובעלה מפירים נדריה. </span>ואם אין לה אב או שאינה ברשות אב לא מצי מיפר כדאמרינן בנדרים (דף עא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כגון </span> (ל) שעמדה בדין כו'. לפי מסקנא שאיירי דעבד בה מאמר כדמוכח בנדרים בפ' נערה המאורסה  (שם עד.) דלר' אליעזר כיון דעביד בה מאמר ופסקו לה מזונות משלו נודרת על דעתו ולר' יהושע דוקא בחד יבם אבל בתרי כיון דאי בעי אחוה פסיל לה עליה בביאה או בגיטא אינה נודרת על דעתו ולר'ע אפילו ביבם אחד קאמר דלא יפר אפילו עבד בה מאמר משום דאין חייבים עליה סקילה כנערה המאורסה ולא יתכן לפי זה מה שפי' בקונטרס בריש פ'ב (לעיל יז: ד'ה ולימא) דמאן דאמר אין זיקה אפי' בחד היינו ר'ע דמצי סבר דיש זיקה ואפי' הכי לא יפר משום דאין חייבין עליה סקילה:  שלשה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>אחין. </span>בהך רישא גרסינן הראשונה יוצאה משום אחות אשה וראשונה לנפילה קאמר דומיא דההיא דפרק ב' (לעיל יז.) ובבבא בתרא ה'ג השניה יוצאה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב נחמן זאת אומרת אין זיקה. </span>תימה שלא דקדק רב נחמן על מתני' דריש כיצד (לעיל יז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דחביבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחביבה </span>ליה אקדמה. </span>בשאר מקומות אין דוחק לומר כן אלא אמר זו ואין צריך לומר זו קתני וכאן (ז) דחק לומר כן לפי שבבא שלימה דלא צריכה היא:  (ח) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונאסרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונאסרה </span>עליו שעה אחת. </span>בהך בבא הו'מ למינקט ואחד מופנה אלא נקט הכי משום דנכרית נמי מתסרא לפי שהיתה צרת אחות אשה שעה אחת וקצת קשה שאינו מזכיר הצרה כלל וא'ת לרבי ירמיה דאמר  (לעיל דף יג.) דהאי תנא דפירקין סבר נישואין מפילין אמאי לא נקט דמתה אחת מן האחיות תחלה ואח'כ מת בעלה של שניה וכנס נשוי נכרית את אשתו ומת אסורה שנאסרה עליו שעה אחת כיון דנישואין מפילין וכן בבבא דלקמן ב' אחין ה'ל למתני שמתה אחת מהן תחלה ואח'כ מת בעלה של שניה וי'ל דלא מהני למימר נישואין מפילין אלא לענין שאם היתה צרת ערוה שעה אחת שוב אין לה היתר אע'פ שבשעת נפילה כבר אינה צרת ערוה אבל כאן משום נישואין מפילין לא נחשבנה כאילו נפלה בחיי אשתו ויצאה ממנו באותה שעה משום אחות אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גירש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גירש </span>אחד מבעלי אחיות את אשתו. </span>תימה אמאי נקט ג' אחין ה'ל למימר ב' אחין נשואין ב' אחיות וגירש האחד את אשתו ונשא אשה אחרת (ט) ומת ולרבי ירמיה ניחא כיון דאיצטריך לאשמועינן דיש זיקה כדדייק רב אשי בגמרא ולרבא נמי נקט הכי למעוטי מת ולא גירש אבל לרב נחמן דקסבר אין זיקה קשיא אמאי נקט ג' אחין וי'ל דלרב נחמן נקט הכי אגב אורחיה לאשמועינן דאין זיקה דכר' ירמיה ס'ל דנישואין מפילין ואם יש זיקה תיתסר אע'ג דגירש ואא'כ מת דמקודם שגירשה חשובה נכרית כזקוקה לו משעה שנשאת לאחיו דנישואין הראשונים מפילין ורב אשי דדייק מינה דיש זיקה סבר דלא אסרינן לה משום דא'א לה ליאסר אא'כ תרי נישואין מפילין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זאת </span>אומרת יש זיקה. </span>וא'ת והיאך נסבה המגרש והא הויא לה צרת אחות אשתו בזיקה וי'ל דלא חשיב צרת אחות אשתו בזיקה אלא כשמת אחיו ונפלו שתיהן לפניו אבל כשהוא חי לא ומה שכתב בעל ה'ג דאם מת ולא גירש אסירא לתרוייהו לא בעוד ששניהם חיים אלא לכל אחד כשימות אחיו תהיה אסורה:  כתב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>בכתב ידו. </span>מפרש ר'י בר' מאיר אפי' אין כאן אלא חתימת ידו (א) והא דתנן (ב'ב דף קעה:) הוציא עליו כתב ידו כו' היינו חתימת ידו וכן מוכח בפרק שני דכתובות (דף כא. ושם) דאמר אביי לא ליחוי איניש חתימת ידיה אלא אחספא או ארישא דמגילתא דלמא משכח איניש דלא מעלי ותנן הוציא כתב ידו כו' (ב) אר'י דכתב בכתב ידו ואין עליו עדים פסול משום זמן דיכול להקדים זמן כמו שירצה וא'ת  [מאחר שדעתו לגרשה למה חיישינן לקנוניא ועוד] אם הוא חשוד להקדים זמן ולעשות עם האשה קנוניא על הלקוחות בפירות שמכר מזמן הכתוב עד עכשיו א'כ אנן לא נסמוך על הזמן הכתוב ואמאי פסול וי'ל דאע'פ שבא לגרשה חיישינן לקנוניא כדחיישינן בסוף פרק שנים אוחזין (ב'מ דף יט: ושם) גבי שובר ולא סמכינן אזמן הכתוב בו ופעמים תפסיד האשה שלא כדין בשלא הקדים הזמן ואנו חושדין אותו שביום הנתינה כתב והקדים הזמן ומפסדת האשה שלא כדין פירות שמשעת הזמן עד הנתינה אבל כשנפסלנו לא תפסיד שלא כדין דבדין הוא שלא תטרוף דהא דאין לבעל פירות משעת כתיבה וחתימה היינו דווקא בגט כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>בו זמן ואין בו אלא עד אחד וכו'. </span>הנך ג' גיטין פסולין ואם נשאת הולד כשר כדתנן בפ' בתרא דגיטין (דף פו. ושם) ולמאן דמפרש התם דכתב ידו ועד אחד שנינו איצטריך רישא כתב ידו ואין עליו עדים לאשמועינן דאפילו הכי הולד כשר וסיפא דאין בו אלא עד אחד אצטריך לאשמועינן דאפ'ה לא תנשא לכתחלה וא'ת ולמ'ד דכתב סופר ועד שנינו ניחוש שמא הסופר כתבו להתלמד וזרקו לאשפה והחתימה עליו האשה עד אחד וי'ל שהסופרים חוששים שיבא לידי מכשול ונזהרים בכך ומ'מ לא חשיב סופר ועד כשני עדים לגרש בו לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 30
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>זו בחזקת היתר לשוק עומדת. </span>וא'ת תינח כנס ואח'כ גירש שכבר הויא צרת ערוה אבל גירש ואח'כ כנס הא לא הויא בחזקת היתר לשוק ועוד (ג) לר'י דוקא בגירש ולבסוף כנס איירי וי'ל דמ'מ היא בחזקת היתר לשוק דמוקמינן הערוה בחזקה שלא נתגרשה וא'ת דהכא מוקמינן אשה בחזקת היתר לשוק אע'פ שבשעה שנולד הספק היתה עומדת בחזקת איסור שבעלה עדיין חי ובפ'ק דחולין (דף ט. ושם) אמרינן בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה ומשמע דוקא לענין ריעותא דאתיליד אחר שחיטה הויא בחזקת היתר כגון בא זאב ונטל בני מעים והחזירם כשהם נקובים דלא חיישינן שמא במקום נקב נקבו אבל אם נולד הספק מחיים כגון ספק דרוסה לא משום דבשעה שנולד הספק היתה עדיין בחזקת איסור ואר'י דהתם חיישי' לספק דרוסה משום דשכיחא ומוכחא מילתא לאיסורא טפי מדלהיתרא וכן ההיא דישב לה קוץ בושט דחיישינן שמא הבריא  למאן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי אם אתה אומר חולצת מתייבמת. </span>תימה דמעיקרא פריך ואל תאסרנה מספק ורוצה להתירה ליבם לכתחילה והשתא פריך דאפילו חליצה לא תיבעי גזרה שמא תתייבם ויש לומר דהכא הכי קאמר מה מועיל שאתה אוסרה לייבם וכיון דחולצת יבוא מתוך כך לייבם ומשני דחולצת ממה נפשך ואם יבא באקראי בעלמא לייבם אין בכך כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפל </span>הבית וכו'. </span>כאן יש תימה אמאי חשיב לה טפי בחזקת היתר לשוק מלייבם דהא קמן ששניהם מתו וכן יכול להיות שהיא מתה תחלה כמו הבעל וי'ל דמשום הכי חשיב לה טפי בחזקת היתר לשוק מלייבם משום דבמיתת הבעל משתריא לשוק אבל במיתת הערוה אינה ניתרת לייבם עד שימות הבעל עמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>ידוע איזה מהם מת ראשונה. </span>קסבר האי תנא דמיתה מפלת:  (ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>הלכתא. </span>תימא דמשנה זו בגיטין בהזורק (דף עח. ) ולא מסיק התם בגמרא למאי הלכתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>בשתי כיתי עדים תתייבם ואין בכך כלום. </span>פ'ה דחוק הוא דאיך עלה על דעת המתרץ לומר כן ועוד דבספרים ישנים גרס ודלמא והוא מוחק וגרס ותו ונראה לר'י דה'פ דומיא דקידושין וקידושין משמע ליה דמיירי אף בכת אחת ואע'ג דבכת אחת דאורייתא מתייבמת כיון דבב' כיתי עדים הויא ספיקא דאורייתא גזרו רבנן שלא תתייבם בכת אחת אטו ב' כיתי עדים ופריך וקידושין גופייהו ממאי דמיירי בכת אחת דלמא דוקא בב' כיתי עדים אבל בכת אחת מותרת להתייבם ולא גזרינן אטו ב' כיתי עדים משום דב' כיתי עדים גופייהו הויא ספיקא דרבנן ומדאוריית' מתייבמת דמוקים לה אחזקה אלא מדרבנן חולצת ולא מתייבמת לחומרא דווקא בשתי כיתי עדים אבל בכת אחת לא החמירו ומוכיח דשתי כיתי עדים ספיקא דרבנן כמו שמפורש לבסוף והשתא קאמר אי בב' כיתי עדים דוקא אתה רוצה להעמידו אבל בכת אחת מתייבמת ולא גזרינן אטו שתי כיתי עדים דשתי כיתי עדים גופייהו אינה חולצת אלא לחומרא ואם תתייבם אין בכך כלום והיכי מצינן למימר דתתייבם ואין בכך כלום (ג) קיימי עדים ואמרי כו' ומסיק ודלמא בשתי כיתי עדים גופייהו הויא ספיקא דרבנן כמו שהקשה בתחלה והשתא לפי מסקנא זו בקידושין בכת אחת שריא להתייבם ומיהו ודלמא בעלמא קאמר ועוד אר'י דמצינן לפרש דמשמע ליה דבקידושין איירי בכת אחת משום דבשתי כיתי עדים לא איצטריך דפשיטא שהוא ספיקא דאורייתא ותנן לה בגיטין (ג'ז שם) גבי ספק גירושין דחולצת אבל (ד) אי הוה בקידושין מיירי בשתי כיתי עדים הוה מיירי נמי בגירושין בשתי כיתי עדים אע'ג דלא איצטריך וכבר תנן לה בגיטין ולהכי קאמר דומיא דקידושין דקידושין נמי בכת אחת ופריך וקידושין גופייהו דלמא בשתי כיתי עדים דשתי כיתי עדים נמי ספיקא דרבנן וכת א' ושתי כיתי עדים הכל הוה שוה שהכל ספיקא דרבנן כדמפרש ואזיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>כיתי עדים נמי ספיקא דרבנן. </span>וא'ת וכיון דמסקינן דבשתי כיתי עדים הוי ספיקא דרבנן למה דחקו רבה ורב יוסף לאוקמי  ההוא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וארעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וארעא </span>אוקמא בחזקת בר שטיא. </span>לא דמי לההיא דאמר בקידושין (דף עט:) ובבבא בתרא (דף קנג: ושם) אם בריא הוא עליו להביא ראיה ששכיב מרע היה ואם שכיב מרע הוא כו' דהכא כיון שדרכו להיות עתים חלים ועתים שוטה לא שייך להעמידו אחזקה כמו שהוא עתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>יגיד עליו ריעו מאי זו היא דקתני. </span>הוה מצי למיפרך אי יגיד עליו ריעו (ו) ליתני כולהו בחד וליתני חד מינייהו באידך כדפריך בפרק לא יחפור (ב'ב דף יט.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למעוטי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למעוטי </span>זמן דליתיה בקידושין. </span>מספקא לר'י כתב בכתב ידו ואין עליו עדים אי מהני בקידושין אי לא דכיון שאין צריך זמן מה לנו אם אין עליו עדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>עבדא דאיכא דקני בכספא כו'. </span>פירש בקונטרס שטר קניית עבד וקשה לר'י דא'כ מ'ש דנקט עבד דהו'מ למינקט שטר מכירת קרקע וכל שטרי מקח וממכר ועוד דהתם לא תיקון רבנן זמן ונראה דאשטר שיחרור קאי דתיקון (ז) זמן לידע מתי נאסר בשפחה והותר בבת ישראל וה'ק והא עבדא איכא דקני נפשיה בכספא ואיכא דקני בשטרא והשתא ניחא הא דמשני התם רובא וכו' וא'ת בפ'ק דגיטין (דף ט.) דתנן בג' דרכים שוו גיטי נשים לשחרורי עבדים ליתני נמי זמן ששוו גיטי נשים לשחרורי עבדים וליתיה בקידושין וי'ל דכל מילי דחשיב התם ודפריך התם הוי חד טעמא בגיטי נשים ושחרורי עבדים אבל [זמן  (ח) דשחרורי עבדים בא] להתירו בבת ישראל וגיטי נשים משום פירי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דחזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחזו </span>בכתבא ואתו ומסהדי כו'. </span>קשה לר'י דבהגוזל קמא (ב'ק דף צח. ושם:) גבי השורף שטרותיו של חבירו פריך ואי דאיכא סהדי דידעי ליכתבו ליה שטרא אחרינא ואמאי הא אמר הכא דמפיהם ולא מפי כתבם ואר'י דה'נ אם היו מעידים שכך ראו בשטר שפיר הוו עבדי דהרי הם כאילו מעידים ראינו עדות שנתקבל בב'ד דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב'ד אבל חיישינן שמא לא יעידו שכך ראו בשטר אלא שמא יעידו על המעשה עצמו כאילו הם זוכרים והם אינן זוכרין אלא על פי הכתב וכן הא דאמרינן בפ'ב דכתובות (דף כ.) כותב אדם עדותו על השטר ומעיד עליה אפילו אחר כמה שנים והוא שזוכרה מעצמו אבל אין זוכרה מעצמו לא התם נמי לא איירי במעיד שכך ראה כתוב אלא במעיד על מעשה עצמו ועוד דהתם לא הוה שטר אלא שכותב לזכרון דברים בעלמא ולא שייך למימר נעשה כמי שנחקרה עדותו בב'ד ואר'י דשמע מר'ת שנוהגין עכשיו ששולחין העדים עדותן בכתב ידם לב'ד ולא קרינן ביה מפיהם ולא מפי כתבם כיון שהם זוכרין עדותן והא דתניא במי שאחזו (גיטין דף עא.) ואם לא יגיד פרט לאלם שאין יכול לדבר ופריך ואמאי והרי יכול לדבר מתוך הכתב שאני עדות דרחמנא אמר מפיהם ולא מפי כתבם שאני אלם שאין ראוי להגיד כדאמרינן (מנחות דף קו:) כל שאין ראוי לבילה כו' אבל אחר מועיל כתב ידו כשזוכר העדות ומיהו בפירוש חומש (דברים יט) פרש'י ע'פ שנים עדים פרט שלא ישלחו כתבם לב'ד : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>להצלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להצלה </span>דידה קאתי. </span>פי' בקונט' דהשתא דתיקון זמן אי לא מייתא שטרא דאיגרשה מקמי הכי מוקמינן לה אחזקת אשת איש וקטלינן לה ואין נראה דבהדיא אמר בפ' שני דגיטין (דף יז:)  גזייה לזמן ויהביה ניהלה מה הועילו חכמים בתקנתן ומשני לרמאי לא חיישינן אלמא כי ליכא זמן לא קטלינן לה ואר'י דה'פ להצלה דידה קאתי שהגט בא להצילה ולהגיד שהיא מגורשת ולכך יראה למחוק הזמן כי סבורה שיפסול בכך וגרע כחו טפי אבל ודאי אי הוה מחקת ליה לא הוה קטלינן לה הכא לחובה דידה קאתי דהקידושין באין להעיד שהיא מקודשת ומחקה ליה לעולם לזמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלשה </span>אחין נשואין ג' נשים נכריות. </span>הו'מ למנקט ואחד מופנה:  (ט) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדרבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדרבנן </span>וגזירה כו'. </span>משמע דאשת ב' מתים בשום מקום לא הויא אלא מדרבנן דאי לאו גזירה דהכא היתה מתייבמת אפי' בעלת  מאמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גט </span>למאמרו כו'. </span>הקשה ריב'ן דתנן בפר'ג (לקמן דף נ.) דיש מאמר אחר מאמר ואם עשה מאמר בזו ובזו צריכה ב' גיטין וחליצה בין יבם אחד לב' יבמות בין ב' יבמין ליבמה אחת אבל יבומי חד מינייהו לא ולרבא יתן גט למאמרו ולא לזיקתו וליבומי אידך ותירץ דלכתחלה אין לעשות כן דגזרינן גט למאמרו אטו גט לזיקתו ודוקא בדיעבד קאמר הכא רבא דהותרה אפי' היא דכיון דתו ליכא למיגזר בהאי מאמר אטו שאר מאמרות דעלמא לא גזרינן דלא שכיחי כולי האי אבל לכתחלה גזרינן משום האי מאמר גופיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאידחיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאידחיא </span>מהאי ביתא לגמרי לא כ'ש. </span>אע'ג דמהאי בבא שמעינן דאסירא אע'ג דאיחזיא בהך נפילה דלא שמעינן מבבא דלעיל כדאמר לעיל (דף ל.) מ'מ כיון דאידחיא מהאי ביתא לגמרי פשיטא דאסירא אע'ג דחזיא בהא נפילה ולעיל דקאמר טעמא דאיחזיא בהך נפילה (אהאי מתניתין) משום דאכתי לא אסיק אדעתיה טעמא דאידחיא מהאי ביתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנשא </span>חי ואח'כ נשא מת. </span> (ד) אע'ג דבכי האי גוונא שרו ב'ש צרה לייבומי לעיל בפ'ק (דף ח.) דכיון דלא חייל איסור אשת אח חשבי שלא במקום מצוה ר'ש לית ליה האי סברא דמכל מקום הרי היא אשת אחיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>פקע. </span>ואע'ג דלא חייל איסור אחות אשה אסורה נמי הצרה לייבומי כיון דלא פקע איסור אשת אח כמו אילונית דאוסרת צרתה אע'ג דאין בה אלא איסור אשת אח לחודה וא'ת לר'ש משכחת לה אשת אח מן האב דפוטרת צרתה וליחשבה בהדי ט'ו נשים בפ'ק (דף ב. ודף י.) למ'ד בפלוגתא קא מיירי וכן האי דלעיל דקתני נאסרה עליו עולמית גם היא פוטרת צרתה וליחשבה וי'ל דהני כיון דמכח אחות אשה אסירא בכלל אחות אשה נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונעשית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונעשית </span>אשת איש נידון בחמותו. </span>ואין זה מכח זיקה ראשונה דבלאו הכי מי שנתחייב ב' מיתות נידון בחמורה:  איסור</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איסור </span>כולל הוא. </span>וא'ת ודלמא ר' יוסי אית ליה נמי איסור כולל ואומר ר'י דקסבר דאשת איש ונעשית חמותו נמי איסור כולל הוא דמגו דאיתסר בשאר קרובות וקתני דנידון באשת איש ומיהו אר'י דלההוא לישנא דלקמן דסבר רבי חייא דרבי יוסי מחייב תרתי באיסור כולל צ'ל דאשת איש ונעשית חמותו לא חשיב איסור כולל אע'ג דאיתסר בשאר קרובות כיון שאין  (ד) שם אחד כי היכי דלא תקשה דרבי יוסי אדר' יוסי והא דחשיב איסור כולל בעל מום ששימש בטומאה דמעיקרא שרי באכילה ואסור בעבודה איטמי ליה מגו דאיתסר באכילה איתסר נמי בעבודה אכילה ועבודה חשיב נמי שם אחד דשניהם נאסרו בלשון קריבה דבעבודה כתיב כל איש אשר בו מום לא יגש להקריב לחם וגו'  (ויקרא כא) ובאכילה בטומאה כתיב איש (איש) אשר יקרב מכל זרעכם וגו'  (שם כב) דמיירי באכילה כדאמרינן בפ'ב דמעילה (דף י:) ובזבחים (דף מה:) ומיהו איסור מוסיף אומר ר'י דחשיב אפילו כשאין השמות שוין כדמוכח בפ' אמרו לו (כריתות יד:) גבי הבא על בת בתו חייב משום כלתו כו' ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותו </span>חמותו ונעשית אשת איש איסור מוסיף הוא. </span>בקונטרס לא גרס ליה דאפילו חייל עליה איסור אשת איש נידון (ה) בחמורה וליכא למימר דמשמע ליה נידון בחמותו ולא חל כלל איסור אשת איש ואם לא התרו בו משום חמותו אלא משום אשת איש פטור דהא בפרק הנשרפים (סנהדרין דף פא. ושם) פריך רב אדא בר אהבה וליתרו נמי משום איסור אשת איש דהא א'ר אבהו מודה רבי יוסי באיסור מוסיף ומשני ליה התם אדא ברי אטו בתרי קטלי קטלת ליה משמע בהדיא דחל איסור אשת איש אלא משום דנידון בחמורה ור'ת אומר דשפיר גרס ליה וטעי הכא כדהוה טעי התם רב אדא בר אהבה והוה סבור דנידון בחמותו משום דלא חייל עליה איסור אשת איש ולא חש לתרץ כיון דע'כ צריך לשינויא אחרינא משום קושיא קמייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא מעלה כו'. </span>לפי המסקנא דהכא לא איצטריך לר' אבהו למימר דמודה ר' יוסי באיסור מוסיף מ'מ בהנשרפים (ג'ז שם) מייתי מדרבי אבהו משום דהאמת הוא דמודה ר' יוסי באיסור מוסיף כדמשמע בפ' אמרו לו (כריתות דף יד: ושם) גבי א'ר יוסי אם עבר זקן ונשאה חייב עליה משום אשת אב משום הכי איצטריך ליה לרבי אבהו לאסוקי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>רשעים גמורים. </span>פירוש אצל רשעים כמותו לפי שאין קוברין רשע אצל צדיק ולא כמו שפירש בקונטרס לקוברו אצל נסקלים ונשרפין ור'ש סבר דאע'פ שיש בעבירה זו שני איסורין כיון דלא מיחייב אלא חדא אין קוברין אותו אצל רשעים גמורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>מום ששימש בטומאה. </span>הא דלא נקט זר כדנקט לעיל היינו משום דאטומאה לא הוזהרו זרים אלא כהנים דכתיב דבר אל אהרן ואל בניו וינזרו וגו'  (ויקרא כב) והא דקאמר טומאה לכל נאסרה היינו אפי' בעלי מומין:  במאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>קמיפלגי באיסור כולל. </span>הו'מ לאקשויי בשלמא לבר קפרא משתבע לאפוקי ר' יוסי מחזקיה אלא לר' חייא למה ליה אשתבועי דכה'ג דייק בסמוך אלא כאן לא חש לדקדק משום דלא קאי הכי (ה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מיחייב אלא חדא. </span>פי' בקונטרס והא דקתני ר'ש אומר אינו חייב אלא משום אשת אח בלבד דאוקימנא בנשא מת ואח'כ נשא חי דהוי איסור כולל רבי חייא תני לה ולא בר קפרא ונראה דבר קפרא נמי תני לה ולקברו בין רשעים גמורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מליקה בבת אחת הוא דמשכחת לה. </span>וא'ת היכי הויא בבת אחת והא מיד כי נמלקה הויא לה נבילה ואיסור זרות לא חייל עד אחר זריקה שיש היתר לכהנים כדאמר בפרק בתרא דמכות (דף יח: ושם) דכל היכא דקרינן ואכלו אותם אשר כופר בהם קרינן ביה וכל זר לא יאכל (ו) קודש וי'ל דאיסור נבילה נמי לא חייל עד אחר הזריקה דנפקא איסור מעילה דלא חייל איסור נבילה על איסור מעילה דחמיר מיניה כי היכי דחמיר איסור מעילה מאיסור גיד כדאמר בפרק גיד הנשה (חולין דף קא. ושם) ואע'ג דבר קפרא דשמעתין אית ליה בריש מעילה  (ד' ה.) דהיתר זריקה שנינו ומשנראה לזריקה נפיק מידי מעילה מ'מ איסור (ז) איכא עד שיזרוק הלכך לא חייל איסור נבלה עד אחר זריקה  (א) ועוי'ל [דבר קפרא סבר] דר'ש דשמעתין לטעמיה דאית ליה איסור זרות לפני זריקה דאמר התם במכות  (דף יז:) דזר שאכל עולה לפני זריקת דמים לוקה חמש ולא משום זרות דכתיב גבי ואכלו אותם אשר כופר בהם דמשום ההוא לא לקי אפי' לר'ש כדאיתא בהדיא התם אלא מההוא קרא דלא תוכל לאכול בשעריך (דברים יב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באיסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באיסור </span>בת אחת מיחייב תרתי. </span>פי' בקונטרס דהא דקאמר לעיל חייב שתים כגון שבא עליו איסור אשת אח ואחות אשה כאחד ומשכחת לה ע'י שליח כדלקמן (דף לד.) והשתא הא דפליג עליה ר'ש דאמר אין חייב אלא משום אשת אח בלבד אע'ג דבבת אחת (ח)  אשת אח דחמור חייל דאין לה היתר אחר מיתה אלא במקום יבום אבל אחות אשה שרי לאחר מיתת אשתו וברייתא דקתני אינו חייב אלא משום אחות אשה לא איירי בבת אחת דא'כ היה חייב משום אשת אח אלא בנשא חי ואח'כ נשא מת איירי והא דקאמר ר' חייא דר' יוסי בבת אחת מחייב תרתי לאו דוקא באיסור בת אחת אלא אפילו באיסור מוסיף כדמוכח בפ' אמרו לו (כריתות דף יד:) :  (ט) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בר </span>קפרא סבר לא מיחייב אלא חדא. </span>וההיא דקתני ר'ש אומר אינו חייב אלא משום אשת אחיו [בלבד דמשמע] דמחייב ר' יוסי תרתי היינו לקוברו בין רשעים גמורים ובאידך ברייתא דמיירי בנשא חי ואח'כ נשא מת מודה בה בר קפרא דלר' יוסי חייב שתים דמודה ר' יוסי באיסור מוסיף כמו שפירש בקונטרס כדמוכח ממתני' דפ' אמרו לו וקשה לר'י דמשמע דבאיסור מוסיף חל טפי איסור על איסור מבאיסור בת אחת וכי מסקינן דמיפלגו באיסור בת אחת ואליבא דר'ש וחייב לר' חייא שתים באיסור בת אחת לר'ש ואפ'ה לית ליה איסור מוסיף דקתני לעיל אין חייב אלא משום אחות אשה ואר'י דבודאי איסור בת אחת עדיף אלא דסבר בר קפרא דדוקא באיסור בת אחת דהכא כגון אחות אשה וטומאה ושבת ונבילה (י) דלא חיילא היינו משום דהותרה בהדי ההיא דלא הותרה שכן משמע לישנא דקאמר בר קפרא שבת לכל הותרה טומאה לכל הותרה משמע משום דהותרו לא חיילי ורבי חייא לית ליה האי סברא כדקאמר לכהנים הותרה ולא לזרים הלכך קאמר בסמוך דבבת אחת מחייב ר'ש שתים אע'ג דבאיסור מוסיף לא מחייב אלא אחת וכן משמע קצת לקמן דאיסור בת אחת עדיף טפי דקאמר השתא משום כולל מיחייב משום בת אחת מיבעיא ומאן דמחייב באיסור כולל היינו משום דמידי דהוה אאיסור מוסיף כדאמר בפ'ג דשבועות (דף כד: ושם) וא'כ עדיף נמי מאיסור מוסיף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אצבעו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אצבעו </span>בסכין טמאה. </span>שהיתה אצבעו חתוכה עד משהו אחרון דכשנגע בו הסכין נטמא ונעשה בעל מום:  ואיסור</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיסור </span>כולל אתניין ואליבא דר'ש. </span>אבל לר' יוסי מחייב תרתי באיסור כולל דלא מצי למימר דאליבא דרבי יוסי נמי אתנייה לפטורא דא'כ לא הוה טעי בר קפרא לערב מליקה בהדייהו דבבת אחת פשיטא ליה לבר קפרא דלר' יוסי מיחייב תרתי ולהכי פשיטא ליה בסמוך דלר' יוסי מיחייב תרתי באיסור כולל שעל כרחו צ'ל דאליבא דר'ש אתנייה ולא אליבא דר' יוסי ופליג רבי יוחנן ארבי חייא ובר קפרא: (ג) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' יוסי הבערה ללאו יצאה. </span>תימה דאטו מי לא מני לאוי גרידי והרי זר שאכל מליקה דליכא אלא לאו דנבלה וי'ל דאע'ג דבאיסור מוסיף לר' יוסי חייל איסור קל על איסור חמור כדפריך רב אדא בפרק הנשרפין (סנהדרין דף פא. ושם)  ולידון נמי באיסור אשת איש דהא מודה רבי יוסי כו' אע'ג דאיסור אשת איש קל מאיסור חמותו ובפרק אמרו לו  (כריתות יד: ושם) גבי הא דאמר ר' יוסי אם (ד) זקן נשאה כו' משמע דמודה ר' יוסי דאיסור כרת חייל על חייבי מיתות ב'ד משום איסור מוסיף מ'מ באיסור כולל סבירא ליה לגמרא דלא חייל קל על חמור כדאמר בסוף גיד הנשה (חולין קא. ושם) מאן האי תנא דאיסור כולל באיסור חמור אית ליה כו' ולהכי פריך והאמר רבי יוסי הבערה ללאו יצאה ואם כן היכי חיילא אאיסור זרות הקשה ה'ר יעקב דאורליינ'ש דאמאי לא מוקי לה בהצתת האליתא דעבודה היא ובעיא כהונה ואין בה מיתה אלא לאו גרידא לפי שאין עבודה תמה כדאמר בפ'ב דיומא (דף כד:) דהשתא לא הוי קל על חמור דתרוייהו לאוי נינהו ואר'י דמ'מ איסור שבת קיל לפי שהותרה במקדש אבל אי הוה מיתה בהבערה הוה חשיב איסור חמור אע'ג דהותר במקדש ואיסור טומאה נמי אע'ג דהותר חל על איסור בעל מום משום (ה) טמא ששימש במיתה ובעל מום ששימש באזהרה לרבנן דרבי בסוף אלו הן הנשרפין (סנהדרין פג.)  אע'ג דכולה שמעתין בר קפרא ורבי חייא אליבא דרבי פליגי מודה רבי דלר' יוסי בעל מום ששימש באזהרה כרבנן דידיה ואם תאמר דאמר בחולין  (דף קג.) התורה אמרה יבא איסור נבלה ויחול על איסור חלב והיינו קל על חמור באיסור כולל ואר'י דחלב קל דהותר מכללו אצל חיה כדאמר בס'פ גיד הנשה (שם) ואע'ג דנבלה נמי הותר במליקה שאני קדשים דכהנים משולחן גבוה קזכו כדאמר בהעור והרוטב (שם דף קכ.) ועוד דיש חומרא בנבלה שכן מטמאה ואע'ג דיש חומרא בחלב דליכא בנבלה אין לחוש בכך כדאמרינן בפרק גיד הנשה (שם דף קא.) מאי חזית דטומאת הגוף חמירא שכן כרת דלמא טומאת בשר חמירא דלית לה טהרה במקוה וא'ת דאמר לקמן מאן האי תנא דאית ליה איסור כולל ואיסור מוסיף ואיסור בת אחת ומשמע דאיסור אחות אשה חייל באיסור כולל אאיסור אשת איש דחמיר מיניה וי'ל דאיסור אשת איש קיל דיש לה היתר בחיי אוסרה דחשבינן ליה קולא בהבא על יבמתו (לקמן דף נד.) ואע'ג דבפ' גיד הנשה (חולין דף קג. ושם) איכא מאן דאמר דאיסור טריפה חל על איסור אבר מן החי אע'ג דחמיר מיניה דחשיב משהו בשר גידים ועצמות אע'ג דלית ביה כזית ונוהג בבני נח וחייל עלייהו איסור טריפה דקיל אפי' בלא כולל ואור'י דיש חומרא בטריפה דכשנטרפה שוב אין לה היתר אפי' נשחטה אבל איסור אבר מן החי אתיא שחיטה ומפקע ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>חטאות קתני או לאוי קתני איסורי בעלמא קחשיב. </span>וכן גרס ר'ח דאין כאן לא חטאת ולא לאו כיון דלא חייל איסור קל על חמור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 33
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לקוברו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקוברו </span>בין רשעים כו'. </span>ומ'מ פריך שפיר לעיל לבר קפרא דמשייר מליקה מכלל דמודה בה ר'ש דאין לומר דשיירא לרבי יוסי משום דבההיא חייב תרתי ולא חשיב אלא הנהו דמעלה עליו כאילו עשה שתים ולקברו בין רשעים גמורים דהא חשיב בעל מום ששימש אע'ג דחייב לגמרי שתים כיון דקסבר רבי חייא דרבי יוסי אית ליה איסור כולל:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>היתה שבת והוציאו כו'. </span>בפרק אמרו לו (כריתות דף יד.) רצה לדקדק מכאן דאין עירוב והוצאה ליום הכפורים מדאיצטריך למנקט אם היתה שבת כו' דהוה ליה למיתני ואם הוציאו חייב ומסיק דיש עירוב והוצאה ליוה'כ ולאפושי חיובי נקט שבת וחייב משום שבת ויוה'כ וא'ת והיכי חשיב רבי מאיר חיובי הוצאה בהדי חיובי דאכילה מה ענין זה אצל זה דכמו כן היה יכול לומר אם עשה מלאכה בשבת חייב ואר'י משום דבשעת בליעה אתי נמי חיוב הוצאה אע'ג דאכתי לא נח משום דבליעתן זו היא הנחתן כדאמר רבא בפרק המוציא יין (שבת דף פ.) הוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דכתיבתן זו היא הנחתן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוציאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוציאו </span>בפיו חייב. </span>והא דאמר בהמצניע (שם דף צב.)  המוציא בפיו ובמרפקו פטור שלא הוציא כדרך המוציאים במידי דבר אכילה הוי שפיר דרך הוצאה בכך פי' הקונטרס דאיכא הכא איסור בת אחת דכשקידש היום חל עליו איסור אכילת יוה'כ ואיסור הוצאת שבת וקשיא לרבינו יצחק דמה ענין זה לאיסור חל על איסור דאפילו למ'ד אין איסור חל על איסור אפילו בבת אחת הכא חל לכולי עלמא אפילו בזה אחר זה ואפי' יעשה אכילה והוצאה בזה אחר זה ואפילו חלו שבת ויום הכפורים בזה אחר זה שבשביל איסור מלאכת שבת אם הוא תחלה לא ימנע איסור אכילת יום הכפורים לחול אחריו שעדיין לא נאסר זה מחמת השבת וכן איפכא ואמר רבי יצחק דאיסור בבת אחת היינו איסור הוצאה דשבת ואיסור הוצאה דיוה'כ כדפרישית דנקט שבת לאפושי חיובי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעה </span>בדבר מצוה פטור. </span>וא'ת והא בפסחים בפרק אלו דברים (דף עב. ושם) מוקי רבי מאיר פלוגתייהו בשתי תינוקות אחד למול בשבת ואחד למול באחד בשבת דפטר ר' יהושע כשקדם ומל של אחד בשבת בשבת אע'ג דלא עשה מצוה משום דנתנה שבת לדחות אצל תינוק אחד אבל בשתי תינוקות אחד למול בשבת ואחד למול בע'ש וקדם ומל של שבת בע'ש ושל ע'ש מל בשבת חייב אע'ג דעשה מצוה משום דלא נתנה לדחות וה'נ גבי שתי נשים לחייב דלא ניתנה ערוה לדחות וי'ל דהתם לא בדחיה תליא מילתא אלא משום דטריד בתינוק שיש לו למול בשבת וטועה בו וה'נ הרי טועה באשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בערב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בערב </span>הפסח כו'. </span>המ'ל משום דאכילת תרומה איקרי עבודה וטעמא דרבי יהושע משום דכתיב (ג) ופועל ידיו תרצה אפילו חללים כדאמר פרק אלו דברים (פסחים דף עב: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באיסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באיסור </span>בת אחת ואליבא דרבי שמעון. </span>ואתי שפיר אפילו כרבי יהושע דרבי שמעון אית ליה בפרק אלו דברים (שם) דלרבי יהושע טעה בדבר מצוה ולא עשה מצוה חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתוך </span>שלשה עשר לאחר שלשה עשר לאיחיובי אינהו. </span>כן גירסת הקונטרס וקשה דלא הוי בבת אחת דנדות  חל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>כמעשה ער ואונן דאילו התם שלא כדרכה. </span>משמע דאסור לשמש שלא כדרכה ותימה דבפ'ב דנדרים (דף כ:) אמר ההיא דאתיא לקמיה דרבי ואמרה ליה שולחן ערכתי לו והפכו אמר לה בתי התורה התירתך לו ומסיק דהלכתא הכי והפכו היינו שלא כדרכה לפי שמצטערת בכך שנא' (בראשית לד) וישכב אותה ויענה שעינה אותה שלא כדרכה וכן אם תענה את בנותי (שם לא) שלא כדרכן דאי הפכו היא למעלה והוא למטה לא היתה קובלת על כך וכן בפ' ארבע מיתות (סנהדרין דף נח:) אמר עובד כוכבים הבא על אשתו שלא כדרכה חייב מיתה ופריך מי איכא מידי דישראל לא מיחייב ועובד כוכבי' מיחייב (ב) והיינו האי לא מחייב היינו דבישראל שרי דאי איכא איסור בישראל ניחא דמחייב בעובד כוכבים מיתה דאזהרתן זו היא מיתתן כמו בגזל ושאר דברים ואר'י דהתם מיירי בלא הוצאת זרע דשרי דכיון דליכא השחתת זרע לא הוי כמעשה ער ואונן עוד אמר ר'י דלא חשוב כמעשה ער ואונן אלא כשמתכוין להשחית זרע ורגיל לעשות כן תמיד אבל באקראי בעלמא ומתאוה לבא על אשתו שלא כדרכה שרי כדאמרי' בנדרים (דף כ:)  כל מה שאדם רוצה לעשות באשתו יעשה משל לבשר הבא מן הטבח ודג מן הציד רצה אוכלו צלי רצה אוכלו מבושל רצה שלוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התורה </span>חסה על תכשיטי כלה. </span>שלא יפול שרק מעל פניה אע'ג דמיד שתעמוד תפלוט ותצטרך לטבול מ'מ נימא שהתורה חסה כל זמן שלא תעמוד או שתתן מוך קודם שתעמוד כדי שלא תפלוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דעתאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעתאי </span>עלך הואי. </span>אמר רבינו תם משום ההיא עובדא דפ'ק דב'ב (דף יב:) דאמרה בת רב חסדא תרווייהו קבעינא והיתה מצפה שתתקיים נבואתה לפי שהיה לרבא אשה אחרת איחרה לינשא לו ואפ'ה היתה מצפה לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל וכולן צריכות כו'. </span>אכל נשים דתנן בהחולץ (לקמן דף מא.) ובברייתא התם בגמר' (דף מב:) קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>קטנה בת ישראל צריכה להמתין. </span>דגזרינן זנות דקטנה בת ישראל אטו גדולה אבל בגיורת קטנה לא שייך למגזר אטו גיורת גדולה דגדולה גופה כיון דדעתה לאיגיורי מינטרא נפשה כדאמר לקמן ולא אסירא אלא אטו בת ישראל וא'ת ושמואל דאמר כמאן בשלמא בקטנה בת ישראל סבר לה כר'מ דגזר בהחולץ (שם דף מב:) בברייתא דרדופה קטנה בנישואין אטו גדולה וקסבר שמואל דה'ה בזנות אלא בגיורת כמאן סבר לה אי כר' יהודה אפילו גיורת קטנה לגזור כדתניא בסמוך הגיורת והשפחה כו' יתירות על בנות שלש שנים צריכות להמתין שלשה חדשים דברי ר'י ואע'פ דהכא ברוב ספרים לא גרסי' יתירות על בנות שלש שנים בפרק אלו נערות (כתובות דף לז.) גרסינן לה בכל הספרים ואי כרבי יוסי אפילו גדולה נמי תשתרי דר' יוסי שרי אפילו בגיורת גדולה לינשא מיד דהא באידך לישנא דשמואל דשרי גדולה אמרי' הוא דאמר כרבי יוסי ועוד דסברת שמואל הפוכה מדר' יהודה דהא בברייתא דרדופה לא גזר ר'י בקטנה בת ישראל אפילו בנישואין ובגיורת גזר אפילו בקטנה כדקתני יתירות על בנות ג' ושמואל איפכא דבקטנה בת ישראל גזר ובגיורת לא גזר ומיהו לספרים דגרסי בברייתא דרדופה רבי יוסי ולא רבי יהודה אתי שפיר ולקמן נמי נפרש בע'ה ואר'י דל'ג בשמעתין יתירות ובתוספתא ליתיה ובגדולה דוקא אסר ר'י אבל בקטנה שרי ושמואל כרבי יהודה סבירא ליה בגיורת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתן </span>לה גט צריכה להמתין. </span>הקשה ה'ר משה כהן הא אמרה שמואל חדא זימנא בפרק אע'פ (כתובות דף ס: ושם) דפסיק שמואל הלכה כרבי מאיר בגזירותיו אברייתא דרדופה ואר'י דעיקר מילתיה דשמואל לא איצטריך הכא אלא משום ממאנת ועיקר מילתיה דשמואל דהכא בסוף אלמנה בכתובות (דף ק: ושם) והא דפריך עלה התם כולהו תנינא ומשני צריכה להמתין שלשה חדשים איצטריך ליה דלא תנן הכי פירושו דין דשלשה חדשים איצטריך ליה אבל היא גופה לא איצטריך אלא משום ממאנת דאין צריכה להמתין כדפרישית:  חוץ</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מגיורת ושפחה משוחררת גדולה. </span>והא דתניא בהחולץ (לקמן דף מב.) לפיכך גר וגיורת צריכין להמתין שלשה חדשים כר' יהודה אתיא דחייש שמא לא נתהפכה יפה יפה א'נ אפילו כרבי יוסי וה'ק לפיכך גר וגיורת צריכין להמתין אם ידוע שנבעלה ולא נתהפכה ועוד אר'י דיש לחלק דלא מינטרא נפשה כלל כשמתגיירת עם בעלה כיון שכל הזרע מאותו איש ואין חוששת להבחין בין זרע שנזרע מבעלה זה בקדושה לשלא נזרע בקדושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גיורת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גיורת </span> ומשוחררת דשכיחא (ב)  לגזור. פירוש לגזור שיהיו צריכות להמתין ולא לגזור אטו בת ישראל קאמר דמהא לא הוה משני מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אשה </span>מזנה מתהפכת. </span>וכן גיורת ומשוחררת כיון דדעתה לאיגיורי אבל יוצאה בשן ועין מודה בה רבי יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כהנות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהנות </span>אין ישראלית לא. </span>ובכתובות (דף נא.) גבי הא דתנן ובכהנת אהדרינתיך למדינתיך לא דייק הכי אלא דוקא הכא משום דכי משני אימא נשי כהנים אכתי אית ליה פירכא אחריתי נשי כהנים אין נשי ישראלים לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שמותרת לבעלה פסולה לכהונה. </span>פי' בקונט' טעמא דשמעתין משום ובת כהן כי תהיה לאיש זר ולר'י נראה דמבת איש כהן לא שמעינן אשת איש וכל חייבי כריתות הנאסרות ע'י קדושין משום דלא הוי זר אצלה מעיקרא והכי משמע בהבא על יבמתו (לקמן דף נו:)  דקאמר רבא אשת כהן שנאנסה ובא עליה לוקה משום זונה ומשום טומאה ואי מבת כהן כי תהיה לאיש זר שמעינן נמי אשת איש א'כ יהא לוקה נמי מהאי קרא דלכהונה נמי אסורות מק'ו דלקמן בפרק אלמנה  (דף סח: ושם) דלא חשיב לה התם אזהרה מן הדין אלא גילוי מלתא בעלמא הוא וה'נ משמע כן קצת מדקאמר אף על פי שמותרת לבעלה פסולה לכהונה ואי פסולה מקרא דבת כהן פשיטא דאין לחלק בין אונס לרצון ואי היא גופה אתא לאשמועינן דשייך קרא דבת כהן בחייבי כריתות דע'י קדושין כיון דשייך בהו ממזרות אע'ג דלא הוי זר אצלה מעיקרא אם כן לישמעינן הכי בהדיא וממילא ידענו דלא שייך בהאי קרא לפלוגי בין אונס לרצון באשת איש טפי מבשאר [פסולי כהונה] אלא (ג) לר'י נראה דפסולה מן הכהונה מטעם טומאה וזונה כדאמר בהבא על יבמתו (לקמן דף נו: ושם) וללישנא דאמר התם דכל באונס לא מיקריא זונה פסולה לכהונה משום טומאה גרידא ומיהו קשה לר'י (ד) כיון דלא כתיב טומאה אאשת ישראל שנבעלה באונס דכתיב והיא לא נתפשה הא נתפשה מותרת אם כן אמאי פסולה לכהונה דבכלל איסור טומאה הוי בעל ובועל ותרומה וגם כהונה וכי שרי לבעלה תשתרי נמי לכהונה ואמר ר'י דההוא קרא דלא נתפשה לא מיירי אלא בטומאה דבעל גרידא דנטמאה קמא אית לן לאוקמי לבעל ולענין בעל שרי אונס בישראל אבל ונטמאה בתרא דנפקא לן מינה איסור תרומה וכהונה לא מפליג בה בין אונס לרצון בין אשת כהן לאשת ישראל ויש לאסור בכל ענין דכיון דאשכחן באשת כהן דאפילו באונס אסורה אין לנו לחלק בין אונס לרצון לענין תרומה וכהונה אפילו באשת ישראל ומיהו גבי בועל אע'ג דלא כתיב ביה לא נתפשה יש לחלק בין אונס לרצון באשת ישראל דסברא הוא דלא נאסרה על הבועל אלא כשנאסרה על הבעל ולפי פר'י אין פסולה זונה לתרומה מקרא דבת כהן אלא שמא מטעם דכלליה קרא בהדי חללה פסולה לתרומה כמו חללה ובפרק החולץ (לקמן דף מד: ד'ה הכא) כתב ר'י מזה: הדרן עלך ארבעה אחין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>החולץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החולץ </span>ליבמתו ונמצאת מעוברת. </span>הא דלא נקט החולץ למעוברת כדנקט בגמ' משום דרבותא היא דאע'ג דלא היה עוברה ניכר בשעת חליצה ונראית חליצה מעולה אפילו הכי לא פסלה בזמן שהולד של קיימא ובגמ' נקט נמי למעוברת לרבותא דאע'פ שהוכר עוברה כיון שהפילה חליצה מעלייתא הויא א'נ נקט נמצאת משום סיפא דהתם לא מצי למיתני הכונס ליבמתו מעוברת דא'כ מזיד הוא ולא מיחייב קרבן דלא שב מידיעתו הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונמצאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונמצאת </span>מעוברת. </span>בחולץ תוך ג' חדשים איירי דומיא דסיפא דהכונס יבמתו דאיירי תוך ג' דאי לאחר ג' אמאי חייב קרבן כיון דרוב נשים עוברן ניכר לשליש וזו הואיל ולא הוכר עוברה מאי הוה ליה למיעבד וכה'ג אמרינן בשבועות (דף יח. ושם) פרט לאנוס גבי שלא בשעת וסתה וא'ת אם כן אם אין הולד של קיימא אמאי אסור בקרובותיה דתוך שלשה חדשים לאו חליצה היא דהא תנן לקמן היבמה לא תחלוץ ולא תתייבם עד שיהיו לה ג' חדשים ומפרש בגמ' טעמא דכיון דאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה ואר'י דנהי דלאו חליצה היא מ'מ אסור בקרובותיה כיון דמדאוריי' הויא חליצה [א] ועוד דדיעבד אם חלצה אפילו מדרבנן אינה צריכה חליצה אחרת דאמר לקמן יבמה שחלצו לה אחין בתוך ג' צריכה להמתין ג' חדשים משמע דלא בעיא חליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכה </span>חליצה מן האחין. </span>לאו דוקא מן האחין דה'ה דלא פקעה זיקת החולץ [ב] אי נמי מן האחין של מת קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לית ליה. </span>כיון דהפילה לבסוף אבל בר קיימא לא א'נ כשהוא בר קיימא נפקא לן מלהקים שם ומלא ימחה פרט לזה שאין שמו מחוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וריש </span>לקיש סבר בין אין לו עיין עליו. </span>הואיל ובאותה שעה היה ראוי להתקיים וא'ת א'כ תפטר לשוק בלא חליצה כמו בזרע פסול דנפקא לן (לעיל דף כב:) נמי מאין לו ואמאי נמי אמרינן לקמן דולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם ויש לומר דאמרינן נמי עיין עליו שלא תחלוץ ולא תנשא כל זמן שעומדת בספק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תגלי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תגלי </span>מילתא למפרע לא אמרינן. </span>אע'ג דלקמן (דף מא:) גבי ספקות שקידש אחת משתי אחיות חשבינן לה בת חליצה ויבום כיון דאם יבוא אליהו ויאמר דהא קדיש לא דמי דהכא אין זה ספק ראוי להתברר עכשיו שא'א לידע העתידות אבל התם א'צ לידע אלא מה שבאותה שעה וא'ת לריש לקיש הכונס יבמתו מעוברת והפילה אמאי פטור מן הקרבן כיון דביאת מעוברת לא שמה ביאה א'כ אשת אח שלא במקום מצוה היא ואר'י דאפ'ה לא מחייב מידי דהוה אקטן שבא על יבמתו גדולה דאמר לקמן (דף לט) דתגדלנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רצה </span>יוציא רצה יקיים מיבעיא ליה. </span>והא דקתני לעיל גבי ד' אחין ב'ש אומרים יקיימו ולא קתני רצו משום דהתם ליכא למיטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>זו לא תנשא צרתה. </span>כ'ש היא שלא תנשא ושלא תבעל אלא צרתה איצטריך שלא תאמר תנשא ממה נפשך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולי </span>עלמא לא פליגי. </span>הא דקאמר לעיל איתיביה הכונס יבמתו להד'מ וכה'ג איכא בפרק המפלת (נדה דף כד.) גבי פניו ממוסמסין ובכמה דוכתין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי בחליצה. </span>ובביאה מודה שלא יבא לידי איסור:  בשלמא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>בתוך ג' חדשים כו'. </span>אין גירסא זו נכונה כדפירש בקונטרס ועוד דאי אפשר כלל לדקדק מדאינה חולצת תוך ג' לינשא אחר ג' דחליצת מעוברת לא שמה חליצה דהא ודאי תוך ג' מודה ר' יוחנן דאין חולצת כדתנן היבמה לא תחלוץ עד שיהיו לה ג' חדשים וטעמא משום דאינה עולה לייבום דאפי' יבא אליהו ויאמר דלא מיעברא לאו בת ייבום היא ולכך אינה עולה לחליצה אבל בתוך ט' בת ייבום היא אם יבא אליהו ויאמר דלא מיעברא או אפילו הפילה לכך דייק שפיר אלא ה'ג תחלוץ בתוך ט' ותנשא לאחר ט': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנשא </span>לאחר ט'. </span>תימה דלא מסיק אדעתיה האי ולטעמיך דפריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונמצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונמצא </span>אתה מצריכה כרוז לכהונה. </span>ודוקא בשאר נשים דלאו גרושות איירי וכן מוקי לה בהדיא בפרק בתרא  (לקמן קיט: ושם) והא דפריך לקמן (דף מא:) גבי והיבמה לא תחלוץ עד שיהא לה ג' חדשים ומפרש בגמרא מעיקרא טעמא שמא יהא ולד של קיימא ונמצא מצריכה כרוז לכהונה תינח אלמנה גרושה מאי איכא למימר אר'י משום דהתם בא להשמיענו דין כל הנשים שנופלות לייבום ואם היה דין אחר לגרושה ה'ל לפרושי אבל הכא דאיירי אם אירע בו מעשה באשה שהלך בעלה וצרתה למדינת הים איירי שפיר דוקא בשאר נשים דלאו גרושות ועדיפא מינה בפרק בתרא דמוקי ההיא דהאשה שלום דוקא בגרושה דפריך מינה אההיא דמייתי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכתא </span>כר'ל בהני תלת. </span>הא דפליגי בפרק ב' דחולין (דף כט: ושם)  גבי ישנה לשחיטה מתחלה ועד סוף לא חשיב הכא אע'ג דסבירא ליה כוותיה בפ' ב' דזבחים (דף ל. ושם)  היינו משום דר'ל משמיה דלוי סבא אמרה ותימה דלא חשיב הא דפ'ק דמסכת ע'ז (דף ו: ושם) דתניא כותיה דר'ל דנשא ונתן מותר כיון דחשיב הכא מידי דתניא כוותיה ואור'י דמ'מ התם הלכתא כר' יוחנן דהתם גבי הא דתנן וחכ'א לפניהם אסור לאחריהם מותר פריך חכמים היינו ת'ק ומשני נשא ונתן איכא בינייהו ובפרק קמא דסנהדרין (דף טו: ושם)  גבי זאב וארי דתניא כוותיה דר'ל התם פליגי אליבא דר'א ולא סבירא להו כוותיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>ירושה לא אמר כלום. </span>טעמא (ג) מפרש התם במתניתין לפי שהתנה על מה שכתוב בתורה ורבי יוחנן בן ברוקא פליג בפרק יש נוחלין (ב'ב קל.) ואמר דאם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימים וטעמא מפרש התם משום דכתיב והיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה רשות לאב להנחיל לכל מי שירצה והא דכתיב לא יוכל לבכר היינו דוקא חלק בכורה אבל חלק פשיטות יכול ורבנן ביום הנחילו את בניו מוקמי לדרשא אחריתי ולא יוכל לבכר איצטריך משום דהורע כחו שאין נוטל בראוי כבמוחזק וס'ד דהורע כחו נמי בהא א'נ איצטריך דס'ד כיון דשנואה שנואה בנישואיה דיכול לבכר:  ואמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ריש לקיש לעולם לא קנה כו'. </span>אע'ג דרבא גופיה קאמר ביש נוחלין (ב'ב דף קל.) דהלכה כרבי יוחנן בן ברוקה מ'מ נפקא מינה דהלכה כר'ל לענין (ג) [אחר] שאין ראוי ליורשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר לא קנה לוקח. </span>וא'ת לרבי יוחנן אפי' לא מת הבן בחיי האב נמי לא ליקני דהוי כמו (ב'מ טז.) מה שאירש מאבא מכור לך כיון דאלים קנין פירות כקנין הגוף וי'ל דלגבי הכי לא אלים קנין פירות לבטל לגמרי קנין הגוף דבן וכיון דלבסוף אתיא שדה לידי דבן חשיב מכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנין </span>פירות כקנין הגוף דמי. </span>מה שהתקינו באושא דאשה שמכרה בנכסי מלוג בחיי בעלה ומתה דהבעל מוציא מיד הלקוחות לרבי יוחנן לא איצטריך (א) וכן משמע בהחובל (ב'ק דף פח: ושם) דמסיק תקנת אושא לר'ל א'נ קנין הגוף דאשה עדיף שאין לבעל פירות אלא מכחה ועוד דאין לבעל פירות אלא בתקנתא דרבנן וה'ר יעקב דאורליינ'ש תירץ דאיצטריך תקנתא דאושא להיכא דכתב לה דין ודברים אין לי בפירות נכסייך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיזוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיזוק </span>לדבריהם יותר משל תורה. </span>וההיא דהזהב (ב'מ נה:)  גבי חמשה חומשין דלא עשו אלא כשל תורה משום דלא איצטריך [לחיזוק] והכא גבי איסורא הוא דקניס ר'מ אבל גבי ממונא כגון כתובה לא עשו חיזוק אפי' כשל תורה דקאמר ר'מ בפ' אע'פ (כתובות נו: ושם) כל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל הא בדרבנן תנאו קיים וקצת תימה אי רבנן דהכא היינו ר' יהודה הא סבירא ליה גבי כתובה דעשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה וי'ל דבמילתא דשכיחא עבדו חיזוק אבל הכא מילתא דלא שכיחא היא שישא אדם מעוברת חברו ומינקת חברו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>קתני יפריש. </span>והא דתני בסוטה בפ' ארוסה (דף כד. ושם) גבי מעוברת חברו ומינקת חברו יכול הוא להפרישה ולהחזירה לאחר זמן לשון הפרשה משמע הכי ומשמע הכי אבל יוציא לא משמע אלא בגט א'נ התם שקינא לה ונסתרה לא חיישינן שיבא עליה כיון דאסירא ליה מדאורייתא ולא בעיא גט והר'ר יוסף מאורליינ'ש הורה מטעם זה באחד שקידש מינקת חברו שלא להצריך גט אלא הפרשה בעלמא (אפילו לרבי מאיר) כיון דבלאו הכי אסורה ליה דכלה בלא ברכה אסורה לבעלה כנדה ודוקא בנשא הוא דאמר הכא דבעיא גיטא אע'ג דבקדש תוך ג' וברח אי לאו דערוקיה מסתייה היה צריך ליתן גט במעוברת ומינקת חבירו לא החמירו ואין נראה דמאי חומרא דכלה בלא ברכה ממינקת חבירו דתרוייהו מדרבנן (ד) וקצת היה מדקדק ר'י מהא דתניא התם (כתובות דף ס.)  מינקת שמת בעלה הרי זו לא תארס ולא תנשא ואם כשאירס צריך ליתן גט לא איצטריך תו למימר לא תנשא ומיהו י'ס דגרסי לא תנשא ולא תארס ואיכא למימר דזו אף זו קתני ואפילו גרסינן לא תארס ולא תנשא מצי למימר דנקט ולא תנשא משום רבי יהודה דאפילו לינשא שרי בתר י'ח חדש ובשאלתות דרבי אחאי בפרשה וירא (סימן יג) כתוב גבי מעוברת ומינקת חברו דהיכא דעבר וקדיש מפקיע לה בגט מיניה ואפילו אי הוה כהן מפסדינן לה מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לא שהא ספיקא הויא. </span> (ב) לא כמו שפי' הקונטרס דבפיהק ומת ולד איירי [דבהא] אפילו רבנן מודו בפיהק ומת דנפל הוא אלא כשנפל מן הגג או אכלו ארי איירי כדאמר בס'פ ר' אליעזר דמילה (שבת דף קלו. ושם) והתם פסקינן כרשב'ג וא'ת ואמאי לא אזלינן בתר רוב נשים דולד מעליא ילדן ואר'י דחיישינן למיעוט מצוי כזה כמו במים שאין להם סוף (לקמן קכא.) דאשתו אסורה וגוסס שאין מעידים עליו להשיא אשתו אע'ג דשמא התם משום ערוה החמירו מ'מ כיון דמיעוט של נפלים מצוי מחמירים ביה ומחמירים נמי שלא לאכול בהמה תוך ח' ימים כדאמרינן בס'פ ר' אליעזר דמילה (ג'ז שם)  ומיהו לענין אבילות לא החמירו שיש להקל באבלות כדאמר בפ' יש בכור (בכורות מט.) הכל מודים לענין אבלות שאין מתאבלים דאמר שמואל הלכה כדברי המיקל באבל והא דתנן במסכת שמחות הספקות אוננים ומתאבלים עליהם נראה דבספק בן ט' לראשון או ז' לאחרון איירי דגנאי הדבר שלא יתאבלו לא זה ולא זה מאחר שודאי קרוב לאחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מת </span>בתוך שלשים יום כו'. </span>נראה דהכי גרסי' ולא כרש'י  דגריס בפ' ר'א דמילה (שבת קלו. ושם) מת בסוף שלשים יום כיון דבפרק יש בכור (בכורות מט. ושם) אמרינן דיום ל' כשלפניו מה לי ביום שלשים מה לי תוך שלשים ולמה ליה למינקט ביום שלשים טפי ומיהו בה'ג כתב דביום שלשים אפי' פיהק ומת לרבנן לא הוי נפל דדוקא תוך שלשים הוא דאמר בשבת (ג'ז שם) פיהק ומת לד'ה מת הוא משמע דגרסינן הכא מת ביום שלשים דאי לאו הכי מנין היה להם חילוק זה ועוד יש מקיים גירסא זאת אפילו בנפל מן הגג או אכלו ארי וביום שלשים דוקא סמכי ארבנן ושמא לענין אבילות נמי חשיב בר קיימא:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>עביד רבנן תקנתא או לא. </span>בעיא זו אליבא דרבנן ולא אליבא דר' מאיר ומכאן מדקדק בה'ג ובשאלתות דהא דאמר בפ' אע'פ (כתובות דף ס: ושם) דהלכה כר'מ בגזרותיו היינו דוקא בגזרותיו ולא בקנסותיו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כל היולדת כו'. </span>כה'ג דייק ברפ'ב דכתובות (דף טז:) גבי כל הנישאת בתולה יש לה קול כו' ובפ' המפלת  (נדה דף כט.) גבי כל היולדות מטנפות אבל בפרק ואלו טריפות  (חולין דף נג.) גבי כל הדורס אין צפרנו נשמטת לא דייק (אע'ג) דכל לאו דוקא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוב </span>היולדת לט' כו'. </span>וא'ת מה מועיל המתנת ג' חדשים משום הבחנה אכתי יכול לבא לידי ספק אם תנשא מיד ותלד לו' חדשים ויום אחד או אפילו ג' ימים דיש להסתפק אם הוא בנו של ראשון ולא נקלט הזרע עד יום ג' או הוא בנו של שני דיולדת לשבעה יולדת למקוטעים וזהו תימה לומר שתהא האשה צריכה להמתין ג' חדשים וג' ימים דלקמן משמע דג' חדשים דוקא דאמר חוץ מיום שמת בו ויום שנתארסה בו ואין לומר כיון דהמתינה ג' חדשים שריא לינשא ולא חיישינן שמא תלד משני לסוף ששה חדשים וב' ימים או ג' דסמכינן ארובא דלט' ילדן וא'כ דסמכינן ארובא דלט' ילדן א'כ אפילו תוך ג' חדשים תנשא דסמכינן ארובא ואין צריך להמתין אלא חדש אחד ושוב אין ספק דאם תלד לסוף ט' ממיתת ראשון אין להסתפק שמא הוא מז' לאחרון דאזלינן בתר רוב נשים דלט' ילדן אלא ע'כ כל מקום שיכול לבא לידי ספק החמירו חכמים וי'ל דכ'כ לא היה משתהא הכרת העובר של ראשון עד שליש ימיה מן השני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וזו </span>הואיל ולא הוכר. </span>תימה דאמאי לא מוקמינן לה בחזקת היתר ליבם ולא יתחייב באשם תלוי ויהא נמי ולד שני כשר דסמוך מיעוט יולדת לשבעה אחזקה ואיתרע ליה רובא ונסמוך ארובא דעוברה ניכר לשליש ימיה דלעיל בפ' ד' אחין (דף ל:) חשבינן לה חזקה גבי ספק קידושין ולקמן בפ' בתרא (דף קיט. ושם)  אפילו היתה צרתה מעוברת חשבינן לה בחזקת זקוקה וכ'ת דאיכא רובא אחרינא דרוב נשים מתעברות ויולדות לפיכך יש להחזיקה כמעוברת מן הראשון דאין סברא כלל לומר בנשים ששהו עם בעליהן כמה שנים ולא עיברו ומתו בעליהם דרוב מעוברות ולקמן (דף קיט.) הוא דאמר לה גבי האשה שהלך בעלה וצרתה למדינת הים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ראשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראשון </span>ראוי להיות כה'ג. </span>והא דאמר בפ'ק דכתובות (דף יג: ושם) גבי עשר כהנים שפירש אחד מהן ובעל הולד שתוקי שמשתקין אותו מדין כהונה דבעינן זרעו מיוחס אחריו לקמן בפ' נושאין (דף ק:)  פריך לה ומשני זרעו מיוחס אחריו דרבנן וכי גזור רבנן בזנות בנישואין לא גזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סבר </span>לה כרב דאמר הלכה כר' אלעזר. </span>והא דפריך בעשרה יוחסין (קידושין דף עג. ושם) גבי הא דאמר רבא דבר תורה כו' שתוקי כשר אלא מעתה שתוקי שתוקית לא ישא לאו משום דלרבא שרי שתוקי בשתוקית אלא משום דגם אליבא דרבנן אמר רבא מילתיה דהתם להכי פריך דלרבנן נמי שתוקי שתוקית לא ישא:  יחודי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יחודי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יחודי </span>בעלמא הוו מיחדי. </span>ויש כאן פת בסלו כיון שאם היה רוצה  (ב) היה בא עליה וכיון שפעמים לא היה בא עליה לא מיחמדא ולא חזיא דאי לא תימא הכי גם להתיחד הוה אסור כדאמר בפ'ק דכתובות (דף ד. ושם) גבי חתן אם פרסה אשתו נדה הוא ישן בין האנשים ואשתו ישנה בין הנשים ומשום נושא אשה במדינה אחרת נמי ליכא למיחש שאם היה אירע שבא עליה ונתעברה ממנו היה מוליכה עמו לעירו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וממון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וממון </span>המוטל בספק חולקים. </span>אפילו רבנן דסומכוס  (ב'ק לה:) מודו הכא דלא שייך כאן המוציא מחבירו עליו הראיה שאין זה מוחזק יותר מזה והוי כמו הללו באין לירש והללו באין לירש דאמר במי שמת (ב'ב דף קנח:) דיחלוקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי אבא קם דינא. </span>דוקא בתר דפלג אבל מקמי דפלג לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>ליה אי שתקת שתקת. </span>פי' ולא תטול כלום ולא כמו שפירש בקונט' אי שתקת ומוזילנא לך דהא קתני יקח לו דרך במאה מנה ובפ'ק דב'ק (דף ח.) גבי מכרן לאחד כולן נכנסו תחת הבעלים והויא אשה בזיבורית אע'פ שלקח עידית באחרונה משום אי שתקת כו' ולא מצי אמרה ליה לכי תהדר כיון שאין בא להפקיע מדינא ובחד דאתי מכח חד לא מצי למימר ואי לא מזבנינא לארבעה דהא פשיטא כיון דלא אתי מכח ארבעה לא שבקינן ליה ואם תאמר וארבעה דאתו מכח חד ליהדר ההוא חד דמי קצרה וי'ל דמצי אמר ליה לא מכרתי אלא מה שיש לי בה:  הוי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוי </span>יבם ודאי וספק ספק. </span>פי' בקונטרס ודאי שיודע מאיזה כח הוא בא ומוחזק בנכסים ולא דמי לההוא דרב משרשיא דלעיל דהתם אע'ג דספק אית ליה בנכסים זכיה ממה נפשך אפ'ה לא חשיב ודאי דלא ידע מכח מי הוא בא עליהם משמע מתוך פירושו דקרי ודאי מה שודאי נוטל חלק בנכסים ובפרק מי שמת (ב'ב דף קנח: ושם) גבי הא דתנן נפל הבית עליו ועל אמו (ב) אלו ואלו מודים שיחלוקו פירש רבינו שמואל שיחלוקו יורשי האם דהיינו אחי האם מאביה עם יורשי הבן היינו אחי הבן מן האב ראובן ולא רצה לפרש יורשי האם בני האם דהיינו אחי הבן מן האם דהיינו בנימין דא'כ ה'ל בנימין ודאי וראובן ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי ואין נראה כלל דאטו מפני שהוא ודאי במקצת הנכסים יהא ודאי בכולן ועוד דאמר התם ומייתי ליה לקמן גבי נפל הבית עליו ועל אביו [עליו] ועל מורישיו והיתה עליו כתובת אשה וב'ח כו' ומסיק דיורשי האב אחי הבן אלמא אע'ג דיש לאב בנים אחרים לא חשבינן להו ודאי וכן בפ'ק דב'ק (דף ט. ושם) גבי אחים שחלקו ובא ב'ח ונטל חלקו של אחד מהן דאמר רב אסי נוטל רביע בקרקע או רביע במעות משום דמספקא ליה אי כיורשים דמו אי כלקוחות ולא אמרי' שלא יטול כלום שהרי זה המוחזק הוא ודאי במקצת נכסים וכן זה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי גבי שנים אוחזים בטלית (ב'מ דף ב.) אלא הא דקרי הכא יבם ודאי היינו משום שהיבם הוא ודאי יורשו של סבא אבל ספק הוא ספק אם הוא יורשו כלל אבל התם בנפל עליו ועל אמו לא הוי בנימין ודאי יורש בכל חצי האחר דאם מתה רחל קודם יוסף הוי ראובן נמי יורשו וכן בנפל הבית עליו ועל אביו אם מת האב קודם הוי בעל חוב יורש ולא בן האחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובית </span>הלל אומרים הנכסים בחזקתן. </span>בפרק מי שמת (ב'ב קנח. ושם) פליגי בכהאי גוונא ב'ש וב'ה גבי נפל הבית עליו ועל אשתו וקאמר בגמ' בחזקת מי פירוש בית הלל דקאמרי נכסים בחזקתן דהיינו נכסי צאן ברזל בחזקת מי ר' אלעזר אומר בחזקת יורשי האשה רבי יוחנן אמר בחזקת יורשי הבעל וריש לקיש אמר יחלוקו ופי' בקונטרס בפרק האשה שנפלו (כתובות דף פ: ושם) דכי היכי דפליגי התם הכי נמי פליגי אמתניתין דהכא ורבינו תם אומר דלא דמיא הך לדהתם דהכא לא פליגי ב'ש בכתובה אלא בנכסי מלוג כדאמר בגמ' דכתובה שיירה מדקתני יחלוקו יורשי הבעל עם יורשי אב כו' אבל התם קתני סתמא יחלוקו משמע דבכתובה נמי פליגי והיינו טעמא דהתם אם הבעל מת תחלה הויא האשה כמו שגבתה כתובתה אבל הכא שהיא זקוקה ליבם אין לאשה כלום בנכסי הבעל עד אחר החליצה דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים ואפשר דכולהו אמוראי מודו הכא דנכסי צאן ברזל הוי בחזקת יורשי הבעל והא דלא ערבינהו עם כתובה כדי ליתן טעם לדבר כלומר בחזקת מי שהיו עד עתה דהיינו בחזקת הבעל אבל בכתובה דבר פשוט הוא יותר שהיא בחזקת הבעל מנכסי צאן ברזל שהיא הביאה מבית אביה ושמה אותם לבעל וכן צ'ל למאן דאמר התם בחזקת יורשי הבעל ואם תאמר ולמאן דאמר בחזקת יורשי האשה מ'ש מנפל הבית עליו ועל אמו דמודים בית הלל שיחלוקו ולא מוקמינן להו בחזקת יורשי האם ויש לומר דשמא קסבר ההוא תנא דירושת יורשי הבעל דרבנן א'נ אפילו קסבר דהוי דאורייתא כיון דלאו מכח קורבה קאתין מוקמינן להו בחזקת האשה טפי א'נ משום הכי לא מוקמינן להו התם בחזקת יורשי האם משום דרגילות הוא שהאם היא מתה קודם דקא חשיב בריש יש נוחלין (ב'ב דף קח.) פורענות כשהבן מת תחלה לפיכך לא החזיקום בחזקת האם ואם תאמר ויורשי האשה היכי גבו כתובה (ג)  הא קי'ל כרב ושמואל דאמרי בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מז.) דאין אדם מוריש שבועה לבניו ומיהו לב'ש ניחא דאית להו שטר העומד לגבות כגבוי דמי והוו כמוחזקין בממון דכמה ברייתות דפריך מינייהו לרב ושמואל בשבועות (ד) משני התם דאתא כב'ש ולר'א דאמר בחזקת יורשי האשה ניחא דאיהו פליג בהדיא בשבועות (דף מח.) אדרב ושמואל אבל ר' יוחנן דאמר בחזקת יורשי הבעל ופי' דנכסים בחזקתם הוא טעם לדבר למה לי תיפוק ליה דאין אדם מוריש שבועה לבניו ויש לומר דהיא הנותנת דלפי שהנכסים בחזקת הבעל (ה) אינה מורשת שאם היו בחזקת האשה היתה מורשת כמו לבית שמאי דאמרי כגבוי דמי אי נמי אר'י דאיכא לאוקמי במטלטלי ואיתנהו בעינייהו שנוטל בלא שבועה והא דלא משני הכי בשבועות אלא דוחק להעמידה כב'ש משום דהתם בכתובה איירי אבל הכא דאיירי בנכסי צאן ברזל שהביא' מבית אביה דרגילין להיות בעינייהו דאין דרך לבעלה למכרן ואיכא למ'ד לקמן (דף סו:) המכנסת שום לבעלה אם רצה הבעל למכור לא ימכור:  זיקת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זיקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיקת </span>נשואה עושה ספק נשואה. </span>ואפ'ה לב'ה הוו בחזקת יורשי האב דחזקה עדיפא שיש לנו להחזיק נחלה בחזקת אותו השבט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>ס'ד ודאי נשואה והתנן נפלו לה כו'. </span>מכמה משניות דתנן פרק יש נוחלין (ב'ב דף קח.) שהבעל יורש את אשתו הוה מצי למיפרך אלא מסיפא דההוא דאייתי לעיל נ'ל לאיתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הויא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הויא </span>לה איהי ודאי. </span>שהגוף (ה) שלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסברי </span>ב'ש שטר העומד לגבות כגבוי דמי. </span>אביי גופיה אית ליה הכי בפרק האשה שנפלו  (כתובות דף פא. ושם) דלבתר דשמע מרבה סברה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בש'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בש'א </span>נוטלות כתובה ולא שותות. </span>והא דתנן בריש פ' ארוסה (סוטה דף כג:) ארוסה ושומרת יבם לא שותות ולא נוטלות כתובתן ולא פליגי ב'ש אור'י דהתם היא נתנה אצבע בין שיניה שנסתרה ואסרה עצמה על בעלה אבל הכא בשעה שנסתרה היתה יכולה ליבדק בשתיה ועוד דבארוסה ושומרת יבם אין לחושבה כעוברת על דת כיון שאינה יכולה ליבדק כדקאמר התם בגמ': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בה'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בה'א </span>או שותות או לא נוטלות כו'. </span>הא דגרס במסכת סוטה (דף כד.) לא שותות ולא נוטלות כתובה כתבו שם כמו שמגיה הש'ס כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואביי </span>לותביה מהא. </span>וא'ת אדרבה תקשי ליה למה נוטלת כל הכתובה מספק וי'ל לפי שהיא באה בטענת ברי והיורשין בטענת ספק:  וספק</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וספק </span>נשואה לחלוק בנכסים. </span>לעיל פ' ד' אחין (דף כט: ושם)  גרס רבה גבי מאמר לב'ש נישואין עושה או אירוסין עושה דמתוך תשובתו משמע דמודה דאין יורשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דקשיא מתה. </span>לרבא ניחא דדוקא לאחר מיתה מהני מאמר לחלוק בנכסים אבל מחיים לא דהויא לה איהי ודאי ואינהו ספק ומ'מ לא בעי רישא לאוקמי בעבד בה מאמר דמשום דהויא איהי ודאי אין נראה לרבא דתמכור לכתחלה להכי מוקי לה בלא עבד בה מאמר אע'ג דלרבה דלעיל מוכרת לכתחלה משום האי טעמא משום דהויא איהי ודאי רבא לית ליה האי סברא. בהלכות פסוקות דרב יודאי גאון פסיק כאביי דרב פפא בתראה קאי כוותיה והא דלא חשיב ביע'ל קג'ם משום דאיירי בה אמוראי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>הקנו לו מן השמים. </span>וא'ת ומה מרויח בכך היבם כיון דאי לית לה מראשון תקינו לה רבנן משני וכ'ת שאם מכר הראשון נכסיו טרפא מלקוחות אע'פ שיש בני חורין לשני א'כ תהא קלה בעיניו להוציאה (א) ואר'י דנפקא מינה שיכול היבם למכור שדותיו ואפילו אשתדוף אחר כך שדות של מת לא טרפא ממשעבדי ואם היתה אשתו טורפת מהן ומיהו למאי דבעי למימר בס'פ מי שהיה נשוי (כתובות צה. ושם)  דאי אשתדוף בני חרי לא טרפא ממשעבדי קשה וי'ל דנפקא מינה אם גירשה ואח'כ אשתדוף שדותיו של מת דלא גביא מבני חרי דשני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובחרש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובחרש </span>ושוטה. </span>מדלא קאמר עד שיתרפא משמע דאפי' תלה לייבם לאלתר אין שומעין לפי שאין חוסמין אותה וה'ה דה'מ למינקט מוכה שחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גבי </span>אחין לא רצו לא לייבם ולא לחלוץ אמאי חוזרין כו'. </span>אפילו לא רצו לייבם אלא לחלוץ ה'מ למיפרך:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב אין כופין. </span>פירש בקונטרס כי ניחא לתרוייהו לייבם אין כופין (ב) לחלוץ משום מצוה דנימא דלאו למצוה מכווני אבל אם לא תרצה לייבם מחמת שתתן אמתלא לדבריה אם אין יכולין להטעותו כפינן ליה וחליץ וממוכה שחין ובורסי שהביא בקונט' נראה דאין ראיה שהן מאותם שכופין להוציא מן הבעל אבל בשאר אמתלא אין נראה לומר דכופין דאל'כ למה היו טורחין לקמן בפרק מצות חליצה (דף קו.)  להטעותו יכפוהו לחלוץ ומאגרת מרד אין ראיה דא'כ בלא אמתלא נמי והתם הוי טעמא משום דמצות חליצה קודמת כדמסיק (ג) ועוד דקאמר התם רבי יוחנן תבע לייבם אין נזקקין לו השתא לחלוץ כופין ואין נזקקין לייבם מבעיא ועוד מדקאמר בדידך תלה רחמנא משמע אפי' בזמן הזה דמצות חליצה קודמת ור'ת גריס מצות יבום קודמת למצות חליצה אמר רב אין כופין וקאי אבראשונה שהיו מתכוונין לשם מצוה וקאמר דאין כופין לייבם וכי הוו אתו לקמיה דרב אותן שהיו מתכוונים לשם מצוה ורב יהודה נמי דאתקין אי צבית לייבומי באותן שבאין לפנינו לחלוץ איירי שאותן אם היו מייבמין היו מכוונים לשם מצוה שהרי לא היו מתכוונים לשם נוי ולשם אישות שלא היו חוששים לייבם אלא לחלוץ אבל אחריני אין מניחין לייבם אלא אדרבה כופין [א] לחלוץ ואר'ת דהלכה כאבא שאול כסתם מתני' דבכורות (דף יג.)  ולא כרמי בר חמא דאמר חזרו לומר דמצות ייבום קודמת כרבנן ועוד  דבריש מכילתין אוקי מתניתין דפ'ק  (דף ג. ושם) כאבא שאול ובפרק בית שמאי (לקמן דף קט. ושם) תני בר קפרא לעולם ידבק אדם בחליצה כאבא שאול וסתמא דגמרא בפרק אע'פ (כתובות דף סד. ושם) כאבא שאול ולעיל בשמעתין דמשמע דביאה עדיפא במתכוין לשם מצוה איירי ור'ח פסק כאן דמצות יבום קודמת וחזר בו בפ' מצות חליצה ופסק דמצות חליצה קודמת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמתחזיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמתחזיא </span>לן בבי דינא על ארעא. </span>נראה דל'ג על ארעא דלא צריך כדאמר בפרק מצות חליצה  (לקמן דף קו: ושם) גבי הוא ארוך והיא גוצא וקלטתו הרוח : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולשום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולשום </span>אישות. </span>דתיפוק ליה עליה שם אישות אר'י כי אין פירושו כההיא דבסמוך רצה לשם נוי כונסה רצה לשם אישות כונסה דההוא לשם אישות היינו לשם מצות יבום וכה'ג איכא בפרק הבא על יבמתו (לקמן דף נג: ושם) אפילו שניהם שוגגין או מזידים דההוא מזיד  לשם זנות ולא הוי כההוא דקאמר התם דרבי רחמנא ביאת שוגג כמזיד דההוא מזיד במתכוין לשם מצוה וכן אפילו הוא שוגג והיא מזידה:  רצה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רצה </span>כהן אחר אוכלה. </span>והא דדרשינן בפ'ב דקדושין (דף נג.) לכל בני אהרן תהיה איש כאחיו היינו של אותו משמר או של אותו בית אב א'נ הכא מרבוי [ילפינן] דכהן המקריב צריך שיאכל ממנה ולא כולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>תרי גווני איכא. </span>דליכא למימר רצה לשם סעודה אוכלה רצה לשם מצוה דאין צריך שיתכוין לשם מצוה אלא שלא יהא אוכלה אכילה גסה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכילה </span>גסה ביוה'כ פטור. </span>וא'ת דאמר בפרק מי שאמר הריני נזיר (נזיר דף כג. ושם) כי ישרים דרכי ה' צדיקים ילכו בם ופושעים יכשלו בם (הושע יד) משל לב' בני אדם שצלו פסחיהן אחד אכלו לשם פסחו ואחד אכלו אכילה גסה ומשמע התם דתרוייהו נפקי אלמא הויא אכילה וי'ל דתרי עניני אכילה גסה הם (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצות </span>אמר רחמנא. </span>פי' בקונט' ואכלוה מצות אצל המזבח וגו' ובשמיני של מלואים כתיב ואפילו לשמואל דאמר בריש הקומץ רבה  (מנחות דף יט:) דלא ילפינן דורות משעה שמא הכא איכא שום יתור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנה </span>בה קרא לעכב. </span>הך דהכא לא הוי כמו שנה עליו הכתוב לעכב דעלמא דמהיכא תיתי לעכב דדלמא למצוה הוא דאמר רחמנא דלא ליעבד חלוט אלא לעכב כלומר דבעינן מצה מעלייתא ולא חלוט : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דהדר אפייה בתנור. </span>או באילפס לחם איקרי ואדם יוצא בה ידי חובתו בפסח והא דאמר בפ' כל שעה (פסחים דף לו:) לחם עוני פרט לחלוט ואשישה אר'ת דהתם בלא הדר אפייה בתנור ועוד אר'ת דהתם בחלוט גדול דומיא דאשישה ולא חשיב לחם עוני לפי שהוא גדול ולא משום דחלוט א'נ התם בבלילתו קשה והכא בבלילתו רכה כגון סופגנין או חלת המשרת דמפרש התם דהיינו חלוט של בעלי בתים דלא מחייב בחלה ולא חשיב לחם אלא על ידי אפיה ולהכי חשיב שפיר לחם עוני אע'ג דחלטיה אבל בלילתו עבה מיפסל לעשות דחשיב לחם עשירות אפי' לא הדר אפייה ובפ' כל שעה (שם ד'ה פרט) הארכתי:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אמה ואם אמה לא. </span>והא דתנן בפרק ב' (לעיל כג:) אחד חולץ ואחד מייבם אלמא שרי באחותה שאני התם משום דאימור דידיה איתרמי ליה והא נמי דתנן לקמן בפרקין (דף מא.) החולץ ליבמתו ונשא אחיו את אחותה היינו דיעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתני </span>אחין מותרין בכולן קשיא. </span>הא דלא קאמר אלא שמע מינה דלא גזרו שניות בחלוצה היינו משום דלקמן מסיק דגזרו ולא שייך לשנויי תנא ושייר כיון דלא תנא שום שניה אלא הני דאורייתא לחוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמימר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמימר </span>מוקי לה כו'. </span>כל סוגיא דשמעתין דלא כאמימר כדפרשתי לעיל  (דף כא: ד'ה אמימר) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבן </span>בתו לאו משום חולץ. </span>לא בעי לאוקמי בבן בתו דסבא דומיא דבן בנו דלא מיירי בבן בנו דסבא דא'כ הויא ליה אשת אחי אביו דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה גזרו שניות בחלוצה. </span>והא דלא תני במתניתין אבי אמו ובן בתו משום דתנא ושייר ומיהו רבי חייא דקתני מנינא קשה דלא תנא בן אחותו ובן אחיו מן האם ויש לומר דלא תנא אלא ארבע כנגד ארבע של דברי תורה:  הך</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הך </span>דאזלא בהדה לבי דינא. </span>פי' בקונטרס כשלאה חולצת מוליכה רחל אחותה עמה לב'ד ואיכא דסברי שרחל חלצה ולהכי אסורה גם צרתה אפילו שתיהן נשואות לנכרי דאינהו סברי שרחל וצרתה נשי אחיו היו שהרי חלץ לרחל ותימה גדולה פירש דהא תנן במתניתין ובאחותה בזמן שהיא קיימת הא מתה שריא ותנן נמי לקמן (דף מט.) חלץ לה ומתה מותר באחותה ואמאי והא סברי שלאחותה חלץ ועוד דתנן האחין מותרין אע'ג דאזלי בהדיה לבי דינא ועוד דלא מיתסר צרה אלא דוקא במצוה כדאמרינן בפ' קמא (לעיל ח.)  ולעיל בריש ארבעה אחין (דף כז. ושם)  גבי התחיל באחיות מייתי לה למתני' דהכא דהיינו ששניהן נשואות לאחיו ופ'ה יש לישב קצת בנשואה לאחיו ולא לנכרי (א) ונרא' לר'י דגרסי' הא דאזלא בהדיה לבי דינא פי' שהולכת לחלוץ וכיון דחלצה דמיא לגרושה טפי ואסרו גם צרת קרובתה כנשואה לאחין דדמיא לצרת ערוה אבל כשחולצת צרת לאה ולא לאה לא דמיא לאה לגרושה ואפילו רחל שהיא קרובת צרת חלוצה שריא ויש ספרים דלא גרסי לא בהדיה ולא בהדה אלא הא דאזלא לבי דינא והא דלא אזלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יוציא </span>את אשתו בגט. </span>בפ' ארבעה אחין (לעיל כט.) לא בעי למימר דזו היא למעוטי הך דהכא דפשע כדפרישית לעיל (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתה </span>אשתו מותר ביבמתו. </span>ומתני' דקתני מתה יבמתו ולא נקט מתה אשתו דהוי רבותא טפי איידי דבעי למיתני מת היבם תנא נמי מתה היבמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דרב משום דהוי יבמה שהותרה. </span>ואע'פ דבפ' ארבעה אחין (שם דף כז:) שרי רב אפילו לא הותרה לכתחלה דקאמר מתה הראשונה מותר בשניה היינו דוקא בזיקה דרבנן אבל הכא אחות אשה דאורייתא דוקא משום דהותרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשה </span>בה מופנה מאמר. </span>לא אצטריך אלא לאפוקי מב'ש דאמר (לעיל דף כט.) מאמר קונה קנין גמור אי נמי נקט עשה בה מאמר לאשמועינן דאע'ג דאין זיקת השניה גמורה אפילו הכי אוסרת את זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>תיהוי יבמה שהותרה כו'. </span>תימה דלא פריך מהך ברייתא לרב בריש פרק ארבעה אחין  (לעיל דף כח.) ולישני דרבי אלעזר היא כדמשני הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>אמר אימור דאמר רבי אלעזר כו'. </span>אכתי הוה מצי למימר דטעמא דר' אלעזר כדמפרש לקמן בפרק ב'ש (דף קט. ושם) אבל בהך ברייתא דלמא לא פליגי:  אמאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>לימא תיהוי תיובתא דרבי יוחנן. </span>וא'ת דלמא לא תחלוץ משום שמא תסמוך על אותה חליצה לינשא לשוק וחיישינן שמא תמצא מעוברת ולד של קיימא וולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם וי'ל דלהא ליכא למיחש דתוך שלשה ודאי לא תנשא ולאחר ג' נמי אם תמצא מעוברת לא יבא לטעות ועוד שלא ישא אדם מעוברת חברו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דמפסיד לה מזוני. </span>לפי טעם זה לא תחלוץ דמתני' עצה טובה קמ'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ארוסה גרושה מאי איכא למימר. </span>וא'ת לריש לקיש ארוסה כיון דלא מיעברא אמאי לא תחלוץ וי'ל דלר'ל גזרו ארוסה אטו נשואה אבל לר' יוחנן דנשואה גופה משום כרוז בעלמא ליכא למגזר ותימה דאמאי נקט גרושה דמארוסה גרידא הוה מצי למיפרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרא </span>עליו המקרא הזה. </span>וא'ת לר'ל תקשי ליה מרבי יוסי וי'ל דלר'ל נמי אינה חולצת תוך ג' משום דאינה עולה ליבום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הספקות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הספקות </span>חולצות ולא מתיבמות. </span>מההיא דבפ' שני (לעיל כג:) [מי] שקידש אחת מב' אחיות ואינו יודע איזו קידש ה'מ למיפרך אלא שהיה צריך להאריך אבל מההיא דריש ארבעה אחין (לעיל דף כו.) דחולצות ולא מתיבמות לא ה'מ למיפרך דלעולם אין לה לישב ולהתעגן אבל הכא יכולה להמתין עד שיתברר הספק כההיא דלעיל שיכולה להמתין עד אחר הג' ומיהו מההיא דספק קידושין דבפ'ד אחין (לעיל דף ל:) הוה מצי למפרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>ספק קדושין תתייבם ואין בכך כלום. </span>ולא בעי למימר שנולד ספק קידושין בערוה דהוי ספק אם היא צרת ערוה או לא דא'כ הוה ליה למימר הספיקות צרותיהן חולצות ולא מתיבמות ובספק גירושין ה'מ לאוקמי דלא מתיבמות שמא היא גרושת אחיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קטנה דלאו בת איעבורי. </span>ואפילו למאן דלא גזר לקמן (דף מב:) קטנה אטו גדולה ה'מ לענין הבחנה בשאר נשים אבל לענין יבמה מודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עמד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עמד </span>בדין וברח. </span>לאו בברח בשבילה איירי שרוצה לעגנה ואין רוצה לא לייבם ולא לחלוץ דהא בפרק בתרא דכתובות (דף קז:) פריך מינה לשמואל דחייש לצררי ואם בשבילה ברח אמאי אית לן למיחש לצררי אלא בברח מחמת מרדין או מחמת ממון איירי ולאו דוקא ברח דהוא הדין חלה דכיון דלא בשבילה ברח אלא מחמת אונס שאירע לו מה לי ברח מה לי חלה ובהדיא אמר בירושלמי בפרק אע'פ דה'ה חלה ולא כמו שפירש בקונטרס התם דוקא ברח אבל חלה לא והא דבעיא בריש כתובות  (דף ב.) חלה מאי היינו שחלה מיד בהגעת זמן אבל הכא שחלה אחר שעמד בדין דהוה לו לכונסה לאלתר קודם שאירע לו אונס ונראה לר'י דוקא בנתרצה ליבום וברח אבל אם לא נתרצה אלא לחלוץ אין נראה שיתקנו לה חכמים מזונות מיבם כיון דאין סופו לייבם אלא לחלוץ ודוקא ברח תקנו לה מזונות משלו אבל לא ברח לא משום דלא שכיח שיאחר מליבם כיון דאיתיה קמן ונתרצה דמשום זמן מועט שרגיל לאחר לא תקנו לה מזונות ומיהו בפרק ד' אחין (לעיל דף כט: ושם)  משמע קצת דכי לא ברח נמי חייב במזונות דקאמר כשעמד בדין ופסקו לה מזונות משלו ואינו מזכיר כלל ברח אף על גב דהתם איירי בעבד בה מאמר כדפרישית לעיל לענין זה אין שום סברא לחלק בין עשה בה מאמר ללא עשה אלא כשיש שני יבמין דאי לא עשה מאמר לא זה ולא זה לא מחייב במזונות לא זה ולא זה אפילו נתרצה אחד מהם ליבם וברח ואצטריך התם לאוקמי בעבד בה מאמר משום דבענין אחר לא הוה מצי מיפר וקצת נראה דמחמת קנס שקנסוהו חכמים שלא כנסה תקנו לה מזונות דהא אין מעשה ידיה שלו כדאמר בפרק בתרא דכתובות (דף קז: ושם) אי משום מעשה ידיה לא משעבדא ליה ולמאי דפרישית דבשלא ברח אין לה מזונות אינו ראיה דמעשה ידיה אינו שלו דאין לחוש שמא אמר לה צאי מעשה ידיך למזונותיך דאכתי לא משעבדא ליה עד שיברח ויפסקו לה מזונות ומיהו אר'י דלפירוש זה טפי הוי ליה למימר דלא מיחייב במזונותיה:  לאחר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>שלשה חדשים אין צריכה להמתין. </span>אמר ר'ת דוקא חלץ שהחליצה מוכחת שלא בא עליה כדאמר בממאנת דמיאונה מוכיח עליה שהיא קטנה אבל אם מת היבם לאחר ג' צריכה להמתין שלשה חדשים דיותר יבמה קרובה לביאה מארוסה דגזרינן אטו נשואה אע'ג דאמר לקמן בפ' ב'ש (דף קיב.)  ובפסחים פרק אלו דברים (דף עב:)  יבמתו בזיז מינה אשתו לא בזיז מינה היינו לענין לאוקמי אנפשיה עד שלשים אבל לענין גזרה שמא ישא אחותו כו' איכא למימר יבמתו קרובה לביאה טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא מגט דרב אמר משעת נתינה. </span>אע'ג דודאי לא בא עליה מקמי כתיבה דאם כן לא היה פוטרה בגט זה דהוה ליה גט ישן וטעמא מפרש בפרק שני דגיטין (דף יח. ושם) שלא יאמרו ב' נשים בחצר אחת זו אסורה וזו מותרת שהעולם סוברים שכתיבת שניהם היתה סמוך לנתינה ויבא להתיר תוך שלשה והכא גבי חליצה נמי יסברו ששתיהן סמוך למיתה חלצו ויבא להתיר תוך שלשה ומשני לאיסור כרת התרת דאם היה רוצה לייבם אחר שלשה היה מייבם לאיסור לאו לא כ'ש דהיאך אפשר לאסרה להנשא לשוק אחר חליצה שזה דומה לחוכא ואיטלולא ולא ישמעו לנו העולם על כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לזרעך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לזרעך </span>אחריך. </span>לקמן בפ' נושאין  (דף ק:) דריש מהאי קרא דאזהר ליה רחמנא לאברהם לא תינסיב עובדת כוכבים ושפחה דלא יתייחס זרעך בתרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גר </span>וגיורת. </span>מכאן משמע דגר מותר בגיורת ודלא כאוסרים כשנשאה מקודם דלא יחזרו לסורם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בכולן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכולן </span>אני קורא כו'. </span>איבמה לחוד קאי ונקט לשון כולן משום דאיירי בכל יבמות בין ארוסות בין נשואות בין להתייבם או להנשא לשוק אם חלצה תוך ג' כולן צריכות להמתין שלשה חדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותמתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותמתין </span>משהו ותנשא. </span>לאו דוקא משהו שצריכה להמתין שלשה ימים של קליטת הזרע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סתם </span>מעוברת למניקה קיימא. </span>רבינו שמשון זקנו של רשב'א היה אומר דגרושה מינקת מותרת לינשא משום דלא משעבדא להניק כדאמרי' בפ' אע'פ (כתובות נט: ושם)  נתגרשה אינו כופה ואין נראה לר'ת דהא למאי דהוה בעי למימר דטעמא משום סנדל או משום דיחסא לא היה חילוק בין אלמנה לגרושה וה'ה להאי טעמא דאינו חוזר בו אלא מהטעם בלבד ועוד אלמנה גופה אי אמרה איני ניזונית ואיני עושה או תבעה כתובתה לא משעבדא וכן פוסק בשאלתות דרב אחאי  דלא שנא גרושה ולא שנא אלמנה:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר כל הנשים יתארסו. </span>בעירובין (דף מז.) פי' בקונט' דאפילו ארוסות דוקא יתארסו אבל ינשאו לא דגזר רבי יוסי ארוסה אטו נשואה ואין נראה דאי גרס בברייתא דרדופה רבי יוסי מתיר ליארס ולינשא מיד א'כ קשיא דרבי יוסי אדרבי יוסי דהכא גזר אפילו ארוסה אטו נשואה כ'ש דהוה ליה למיגזר נשואה רדופה אטו שאינה רדופה ואפילו גרס בברייתא דרדופה רבי יהודה מ'מ קשיא דהיכי מוכח בפרק מי שהוציאוהו (ג'ז שם) ובגמ' דיחידאה פליג עליה מברייתא דרדופה ותנא קמא דמתניתין הוא ר'מ דלמא ר'מ דרדופה הוא כר' יוסי דמתניתין דלא שרי אלא ליארס אבל לינשא לא וצריכות להמתין שלשה חדשים דקאמר ר'מ היינו מלינשא אבל ליארס מיד שרי ואף על גב דקתני סתמא צריכות להמתין הכי נמי קתני בפרק ד' אחין  (לעיל דף לה. ושם) גבי גיורת ושבויה ואנוסה ומפותה צריכות להמתין סתמא דברי רבי יהודה וע'כ היינו דוקא לינשא דליארס אפי' נשואה שרי הכא ר'י ועוד היכי מוכח בגמ' דהדר ביה ר' יוחנן ממתני' דכרמא דקתני כולן צריכות להמתין דלמא לינשא קאמר אבל ליארס שרי ונראה כמו [שפי' רש'י] כאן דרבי יוסי שרי נמי ארוסה לינשא ולא פליג ארבי יהודה אלא באיבול לחודיה ומיהו מה שהביא ראיה דשמעינן לרבי יוסי דמיקל בהבחנה טפי מרבי יהודה בסוף פרק ד' אחין (ג'ז שם) אינה ראיה דדלמא בגיורת ואנוסה מיקל משום דמתהפכת שלא תתעבר כדאמרינן לעיל (דף לה.)  אבל לעולם גזר ארוסה אטו נשואה ומברייתא דרדופה היה יכול לדקדק אי גרס בה ר' יוסי דלא גזר אפי' נשואה רדופה אטו שאין רדופה כ'ש דלא גזר ארוסה אטו נשואה והא דפסיק רבי יוחנן כר' יוסי ולא נקט ר' יהודה כיון דשניהם שוין משום שבא לפסוק כרבי יוסי גם באיבול או נקט ר' יוסי כדפי' בקונטרס משום דנימוקו עמו וא'ת כשמגיה בגמרא (לקמן מג.) אימא רבי יוסי אומר כל הנשים ינשאו ופריך ולית ליה לרבי יוסי להבחין ומאי קשיא ליה נימא דכל הנשים לאו דוקא ואארוסות דוקא קאי ולא אנשואות דמעיקרא נמי לא הוי כל דוקא דלא הוי קאי אלא אנשואות דארוסות שרי אפילו לינשא וי'ל דלא דמי דהשתא הוי כל דוקא וקאי שפיר בין אארוסות בין אנשואות אלא שהדיוק דמשמע יתארסו אין ינשאו לא לא קאי אכל נשים אלא אנשואות לחוד אבל פשטא דמתניתין אכל נשים קאי אבל קשה לר'ת דקתני לקמן בברייתא וכולן לא ינשאו עד שיהו להם שלשה חדשים משמע אפילו ארוסות כמו כל הנשים ודוחק לחלק בין וכולן לכל הנשים ואר'ת דגרס בברייתא דרדופה רבי יוסי מתיר ליארס ול'ג לינשא וגזר ר' יוסי ארוסה אטו נשואה ודוחק הוא למחוק הספרים דבכולהו גרס לינשא ועוד דליארס אפילו נשואה שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כרבי יוסי. </span>ול'ג כרבי יהודה דהא בפ' מי שהוציאוהו (עירובין דף מו:)  קאמר רבי יעקב בר אידי אמר רבי יוחנן רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כר'י ר'י ורבי יוסי הלכה כרבי יוסי ואין צ'ל רבי מאיר ורבי יוסי הלכה כרבי יוסי ודייק דליתנהו להני כללי מדאיצטריך רבי יוחנן לפסוק כרבי יוסי אף על גב דיחידאה פליג עליה ואי גרס הלכה כרבי יהודה שפיר איצטריך לפסוק הלכה כר' יהודה לאפוקי מר' יוסי דפליג עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סתם </span>ואח'כ מחלוקת היא. </span>וא'ת והא אמרינן בריש מסכת ביצה (דף ב.) גבי שבת סתם לן תנא כר'ש דתנן מחתכין הדלועין כו' אע'ג דפליג ר' יהודה בסיפא וקאמר אם לא היתה נבילה מערב שבת כו' ויש לומר דנהי דלא חשיב סתם גמור מ'מ חשיב כרבים לגבי יחיד וא'ת בפ' המוציא יין (שבת פא: ושם) דפריך ומי סבר רבי יוחנן דבר שאין מתכוין אסור והאמר ר' יוחנן הלכה כסתם משנה ותנן נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק ומאי קושיא דסתמא בנזיר (דף מב.) ופלוגתא בפ'ב דביצה (דף כג.) גבי קירוד וקרצוף ובתרי מסכתי אמר בפ'ק דמס' ע'ז (דף ז. ושם) אין סדר למשנה וליכא למימר דר' יוחנן אית ליה הלכה כסתם אפי' בסתם ואח'כ מחלוקת דהא קאמר הכא בהדיא אליבא דר' יוחנן סתם ואח'כ מחלוקת היא וי'ל דודאי בסתם ואח'כ מחלוקת מודה ר' יוחנן דאין הלכה כסתם אבל בתרי מסכתי אית ליה לר' יוחנן דהלכתא כסתם וטעמא דר' יוחנן משום דמסתמא אית לן למימר דמחלוקת ואח'כ סתם הוא ולא סתם ואח'כ מחלוקת דאין לנו לומר שחזר בו רבי מפסקו עד שנראה בפירוש ומיהו שאר אמוראי אית להו דבתרי מסכתי אין סדר למשנה ואין הלכתא כסתם וא'ת דבפ' כל גגות (עירובין דף צב. ושם) פסק ר' יוחנן כר'ש בין עירבו בין לא עירבו ופריך והא אמר ר' יוחנן הלכה כסתם משנה ומייתי מסתם משנה דבפרק חלון (שם דף עו:) והיינו סתם ואח'כ מחלוקת ותירץ ה'ר אהרן כהן דעיקר קושיא לרבי יוחנן אינה אלא דלא גזר בעירבו ובזה הדבר הוי מחלוקת ואח'כ סתם מחלוקת בשלש חצירות במי שהוציאוהו (שם דף מה:) וסתם בפרק חלון אבל בפרק כל גגות לא פליגי בגזירה ומיהו קשה דבסוף פרק קמא דמסכת ע'ז (דף כא.) גבי שכירות בתים פסק שמואל כרבי יוסי אע'ג דסתם לן תנא בתר הכי כרבי מאיר:  במקום</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקום </span>שמותר לכבס. </span>גרסי' ול'ג לספר דהא אמרינן [בירושלמי] במועד קטן לגיהוץ ולתספורת שלשים יום והר'ר יעקב מאורליינ'ש הביא מהך גרסא דאשה מותרת בנטילת שער [וכן איתא בה'ג] ועוד מצינו למימר דהתם אליבא דר' יוסי קיימי דשרי תספורת באבל דהכי כתב בעל ה'ג כשם שאסור לגלח במועד כך אסור לגלח בימי אבלו דברי רבי יהודה רבי יוסי מתיר כל ל' יום אסור לתספורת אחד זקנו אחד שער ראשו ואחד כל שער שבו וכשם שאסור ליטול צפרנים במועד כך אסור בימי אבלו דברי רבי יהודה ר' יוסי מתיר והאשה מותרת בנטילת שער לאחר ז' ומיהו אין נראה דשמא אשה דשריא באבלה שריא נמי בתשעה באב וכן ר' יוסי דשרי לספר באבילות שרי נמי בתשעה באב ועוד נראה דלרבי יוסי נמי אסור לספר דמסתמא יליף פרע פרע מנזיר וכל ראשו הוא דשריא לגלח דניוול הוא אבל לספר אסור וכן משמע מתוך הלכות גדולות שהבאתי וא'כ לא גרסינן הכא לספר דגילוח כל הראש לא מיקרי סיפור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמותר </span>לכבס. </span>אחר שבעה ותוך ל' והא דמשמע בפ' ואלו מגלחין (מו'ק דף כג.) דאבל אסור לכבס כסותו במים היינו תוך ז' דדוקא גיהוץ אסור תוך שלשים יום ומיהו גיהוץ דידן שרי כדאמרינן בפ'ק דכתובות (דף י:) דגיהוץ שלנו ככיבוס שלהם ואין להאריך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>היא דתנן. </span>למאי דפרישית דבאיבול פליגי רבי יהודה ורבי יוסי קשה דנוקי הא דשרי לארס בתשעה באב כרבי יהודה דשרי נמי באבל וכי תימא מ'מ תקשה ליה שסברת רבי יוסי הפוכה מדרבי יהודה דר' יהודה מחמיר טפי בכיבוס מבאירוסין ולרבי יוסי איפכא ע'כ אין הש'ס חושש בכך דהא לקמן בעי למימר דתנאי היא וי'ל דאין נראה להש'ס ששום תנא יחלוק אמתני' דשרי לארס בט' באב אם לא ימצא ברייתא בפירוש דהא לקמן כשמצא ברייתא נמי בהדיא דקתני ממעטין מליארס דוחק ומוקי לה בסעודת אירוסין כי היכי דלא תפלוג אמתני' [דהתם]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מלישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלישא </span>וליתן מלבנות ולנטוע. </span>בפרק בתרא דתענית [בירושלמי] מוקי בבנין ונטיעה של שמחה כגון אבורנקי של מלכים וי'מ דמשא ומתן נמי איירי בשל שמחה כגון צרכי חופה ואין נראה דלא אסר אלא סעודה עצמה ונראה דריבוי משא ומתן קא אסר שימעטו יותר מבשאר ימים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>במקום שאסור לישא וליתן. </span>וא'ת מה לקודם דקודם שמותר לספר ועוד תימה דתספורת יהא אסור בקודם דקודם מק'ו דשלשים יום דאבילות שמותר לישא וליתן או משא ומתן ליתסר בשלשים יום דאבילות מק'ו דתספורת בקודם דקודם או תספורת לישרי בשלשים יום של אבילות ולפי המסקנא ניחא:  ולית</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולית </span>ליה לרבי יוסי להבחין לית ליה. </span>ורדופה וחברותיה דנקט לעיל משום ר'מ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי היינו רבי יהודה. </span>השתא לא בעי למימר דאיכא בינייהו איבול דלא מסתברא ליה למימר שלא יחוש רבי יהודה באיבול לענין נישואין כדפי' בקונטר' אע'ג דלפי המסקנא ליכא איבול בארוסה מ'מ למאי דס'ד השתא דאיכא איבול בארוסה אין סברא לומר שלא יחוש ר' יהודה לענין נישואין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>בין אבילות חדשה. </span>פי' בקונט' דאבילות דתשעה באב דהוי ישנה ודרבים קילא וקשיא דאכתי תקשי ק'ו כדמעיקרא ומפרש ר'ת שאני בין אבילות חדשה שאסרו ליארס לפי שבחדשה יש להחמיר מבישנה משא'כ באבילות ישנה ובאבילות דרבים יש להחמיר טפי לענין משא ומתן מאבילות דיחיד דמשא ומתן שהוא דבר של פרהסיא אם יעסקו בפרקמטיא כל היום יבאו ויאמרו שאין חוששין להתאבל על ירושלים ולא דמי לאירוסין שאין אלא שעה אחת וכדאוקמי' בקודם דקודם אבל בשבת שחל תשעה באב להיות בתוכה אסור ליארס דאי שרי אכתי איכא ק'ו דכיבוס ומיהו במגילת סתרים מתיר ליארס אפילו בט' באב שלא יקדמנו אחר ברחמים והביא ראיה מירושלמי וצ'ל דבאבילות דרבים יש להחמיר נמי בכיבוס דכיבוס נמי דבר של פרהסיא שלא יהו כולם עוסקים לכבס ולספר וליפות עצמם ונראים שאין חוששין להתאבל כלל וא'ת דהכא אסרי' ליארס תוך שלשים ובפרק בתרא דמו'ק (דף כג. ושם) תני כל שלשים יום לנישואין משמע דליארס שרי וי'ל דההיא כרבי יהודה דשרי אי נמי נשואין נקט לאשמועינן דאפילו נשואין שרי מיד לאחר שלשים יום אע'פ שבאשתו קתני דצריך להמתין ג' רגלים ונראה לר'ת דאע'ג דאסרינן באביו ובאמו בית השמחה עד י'ב חדש מ'מ מותר לישא אחר שלשים משום מצות פריה ורביה דכל ל' יום לנשואין סתמא קתני אפילו באביו ובאמו דלא מפליג אלא באשתו ואע'ג דקיים פריה ורביה שרי דהלכה כר' יהושע דאמר בהבא על יבמתו  ישא אשה בזקנותו שנאמר בבקר זרע את זרעך (קהלת יא) ואם יש לו בנים קטנים מותר לכנוס אפילו תוך ז' או שאין לו בנים כלל או לכל הפחות אחר שבעה כדמשמע בעובדא דר' יוסף הכהן (מו'ק דף כג.) דבעוד שהיה בבית הקברות אמר לאחותה לכי וגדלי בני אחותך ומשמע דכנסה לאלתר מדקתני אעפ'כ לא בא עליה אלא לזמן מרובה ומפרש התם דהיינו ל' ומשמע דלא בא עליה אבל נשואין הוו ור'ח הביא הירושלמי דקתני אע'פ שכנסה לא הכיר בה עד לאחר שלשים ומעשה באחת משודכת שמת אחיה לאחר הזמנת קרואים סמוך לחופה והתיר לכונסה תוך שלשים משום פריה ורביה דבעל מאחר שאם לא ישא את זו לא ישא אחרת ושמא אפי' אם לא היתה משודכת היה מתיר מאחר שחפץ בה יותר מאחרת כדאשכחן ברבי יוסף הכהן דמשום פרנסת בניו אשתראי אע'פ שהיתה אבילה מאחותה ומיהו התם לא אפשר באחרת לפי שמרחמת על בני אחותה יותר משאר נשים והא דאסר במתני' ליארס תוך שלשים ולא מפליג אפילו רוצה לינשא למי שיש לו בנים קטנים או למי שאין לו בנים כלל לפי שצריכה להמתין עדיין לינשא עד שלשה חדשים משום הבחנה ועוד אומר ר'ת דמי שאין לו בנים מותר לישא ולבעול תוך ל' דלא מקיימא מצות פריה ורביה אלא בבעילה אבל תוך ז' ימי אבילות אסור לכנוס כדמוכח בריש כתובות (דף ד. ושם) דלא שרי אלא בטבחו טבוח ויינו מזוג ובמת אביו של חתן או אמה של כלה דוקא ובשאין לו בנים מיירי התם מדקאמרינן התם דאביו של חתן קטרח ורבי יוסף הכהן אף על פי שדבר עמה בבית הקברות לא כנס עד אחר שבעה או שמא משום פרנסת בנים שרי לכנוס אפילו תוך שבעה וק'ק לפירוש רבינו תם מדתני במסכת שמחות פרק ז' גבי אשתו דצריך להמתין שלש רגלים כשיש לו בנים אבל אין לו בנים או שיש לו בנים קטנים מותר לישא אחרת לאחר שלשים יום ומותר לישא צריך לומר דלישא ולבעול קאמר דלכנוס גרידא  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונייבם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונייבם </span>לחדא ונחלוץ לחדא אמר קרא אם לא יחפוץ כו'. </span>אית ספרים (ד) דגרסי מקמי הכי ונחלוץ לחדא ונייבם לחדא אמר קרא אשר לא יבנה כיון שלא בנה שוב לא יבנה ונראה דל'ג (ה) דלא צריך קרא להכי דכיון דחליץ לחדא א'א לייבם שניה כיון דאין עולה לחליצה כדאמר לעיל דאינו חולץ שני בתים [ועוד דאינו חולץ לשני בתים] משמע דהשניה מותרת לשוק בולא כלום וקרא דלא יבנה אייתר לכדדרשינן פ'ק  (לעיל דף י. ושם) לנתק החלוצה מכרת ללאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שאינו עולה כו'. </span>וא'ת והרי חרש וחרשת דאינן עולים לחליצה ועולים לייבום כדאמר בפרק חרש  (לקמן דף קיב:) ויש לומר דהתם בני חליצה נינהו אלא דפומייהו הוא דכאיב להו: 


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: ועוד.
txt:
<span class='five'>ועוד. </span>לא גרסינן ועוד גזרה שמא יאמרו בית מקצתו כו' דאי מדאורייתא מייבם לחדא וחליץ לחדא משום גזרה לא יניח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>איכא תרתי לא תתקיים מצות ייבום. </span>תימה דא'כ למה לי קרא דאין חולץ לשני בתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמה </span>לא איצטריך סד'א ערוה אבראי קיימא. </span>הקשה הר'ר יו'ט בר' יצחק אכתי צרת צרה היכי משכחת לה שהרי צרת ערוה אינה יכולה לינשא לאחיו השני דאסורה לו מדאורייתא דגבי דידיה ערוה לאו אבראי קיימא וי'ל דמשכחת לה כגון שהערוה היא מחייבי עשה או ל'ת ועשה לכל האחין דלאו בת יבום היא וצרתה שריא (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>קסתים לן תנא כשמעון התימני. </span>תימה דסתם ואח'כ מחלוקת היא דכהאי גוונא פריך בפרק יש נוחלין (ב'ב דף קכב:) וכי תאמר סתם לן תנא כרבי יוחנן בן ברוקא סתם ואח'כ מחלוקת היא וי'ל דנהי דאין חשיב סתם מ'מ חשיב כרבים לגבי יחיד כדפרישית לעיל ובפ' יש נוחלין סמיך אקושיא אחריתי דקאמר ועוד מאי אלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן לשמעינן שאר חייבי כריתות. </span>אכתי ה'מ למיפרך תנינא דסתם לן תנא כוותיה בקדושין בפרק האומר  (דף סו:) כל מקום שאין קדושין כו' ואיזה זה הבא על אחת מכל העריות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים במחזיר גרושתו. </span>לרבותא נקט מחזיר גרושתו טפי משאר חייבי לאוין דאף על גב דכתיב היא תועבה ואין בניה תועבין פגום מיהא הוי:  שכן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>היא עצמה מתחללת. </span>ליכא למימר דהיא נמי תתחלל מק'ו דהא אמר בקדושין (דף עז:) דאין חללה אלא מאיסורי כהונה ולעיל בפ'ק (דף טו: ד'ה מה) פירשתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>כשרה. </span>לכהונה איירי כדמסיק היינו לתרומה דלכהן אסירא דגרושה היא וא'ת לרבי עקיבא אמאי מיפסלה לתרומה הא לאו זר אצלה מעיקרא הוא דלקמן בפרק אלמנה (דף סט. ושם) פריך ואימא נבעלה לפסול לה מחזיר גרושתו ומשני זר אצלה מעיקרא בעינן וי'ל דסוגיא דהתם אליבא דרבנן אבל ר'ע לא בעי זר אצלה מעיקרא כדאמר בפ' עשרה יוחסין (קדושין עה:) השתא ממזר הוי מיפסיל בביאתו מיבעיא וקצת תימה לר'י דמאי דריש ר'ע מהיא תועבה דלא דריש ואין בניה תועבין דהא ממזר הוי ולא מצי למדרש נמי ואין צרתה תועבה דלא שייך בה צרתה דאין קדושין תופסין בחייבי לאוין אליבא דר'ע (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי כיון דבא עליה עשאה זונה. </span>משמע הכא דזונה פסולה לתרומה דמתחללת כמו אלמנה וכן בפ'ק דסוטה (א) (דף ו.) אמתני' דואלו אסורות לאכול בתרומה דקאמר אילימא מקמי דתשתי זונה היא ופשיטא דאסורה בתרומה (ב) ותימה לר'י מנא לן דאסורה בתרומה דאשה זונה לא יקחו כתיב אבל לתרומה לא אשכחן ועוד לקמן בפ' אלמנה (דף סח:) דפריך ואימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות ולמה לי קרא דכי תהיה לאיש זר לחייבי כריתות כיון דבחייבי כריתות הויא זונה וזונה אסורה בתרומה והיה נראה לר'י דמכי תהיה לאיש זר הוא דנפקא לן דזונה אסורה בתרומה וכל חייבי כריתות אפילו אותה דע'י קדושין דלא הוי זר אצלה מעיקרא וכן חייבי לאוין לר'ע ואפי' מחזיר גרושתו דלא הוי זר אצלה מעיקרא כדמשמע לעיל דמיפסלה לר'ע מתרומה הוי בכלל לאיש זר כדאמרינן בעשרה יוחסין (קדושין עה. ושם) השתא ממזר הוי מפסיל בביאתו מיבעיא ואפילו לרבי יהושע דלא הוי ממזר כיון דחמירי (ב) דזרים אצלה חשיבי והא דבעינן בפרק אלמנה (לקמן דף סט. ושם) זר אצלה מעיקרא היינו דוקא בחייבי לאוין ולרבנן ולא ממעטו מכי תהיה דמשמע הנך דאית בהו הויה חייבי כריתות דחמירי אלא דוקא (ג) עובד כוכבים ועבד ולהכי איצטריך קרא דאלמנה וגרושה מי שיש לו אלמנות וגרושין לאתויי עובד כוכבים ועבד ולרבי עקיבא דמעובד כוכבים ועבד הוי ממזר ונפיק מלאיש זר דריש אלמנה וגרושה לקמן (דף סט.) לדרשה אחריתי ומכל הנהו דלא תפסו בהו קדושין הויא זונה כדאמר בפרק כל האסורין (תמורה דף כט: ושם) מה עריות דלא תפסי בהו קדושין והויא זונה כו' דלשון זונה משמע שא'א להיות בה אלא ביאת זנות לא לאו דמלקות ואין להקשות למה לי דכתב רחמנא זונה לא יקחו כיון דזונה אסורה בתרומה ק'ו דאסורה לכהונה מגרושה דשריא בתרומה ואסורה לכהן דמהאי ק'ו נפקא לן (לקמן דף סח:) דגר עמוני ומואבי פסלי לכהונה אע'ג דאין מזהירין מן הדין קאמר התם דגילוי מילתא בעלמא הוא דאיצטריך לאו דזונה דלקי תרתי ועוד איצטריך לזונה מעובד כוכבים ועבד לרבנן דר'ע דליכא בה לאו בתרומה מלאיש זר אלא מאלמנה וגרושה דמאלמנה וגרושה נפקא אי נמי משום גיורת ומשוחררת איצטריך לאו דזונה ואפילו לאביי דאמר בפ' כל האסורין (תמורה כט:) דכהן הבא על הזונה עובדת כוכבים אינו לוקה משום זונה אם נתגיירה מודה דלקי דהוי זרעו מיוחס אחריו ועוד דמטעם שנעשה זונה ואסרה רחמנא משום זונה הוא דהוי חייבי כריתות בכלל לאיש זר כדמשמע הכא ובכל דוכתי דשם זונה גורם לה ליפסל ומיהו מעובד כוכבים ועבד אע'ג דהויא זונה דהא לא תפסי בה קדושין מינייהו לא הוי בכלל לאיש זר אלא דוקא חייבי כריתות דחמירי וקצת קשה דבפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עה: ושם) דפריך השתא ממזר הוי מפסיל בביאתו מיבעיא משמע היכא דהוי ממזר פשיטא דהוי בכלל לאיש זר אפילו לא הויא זונה ומיהו לרבי יהושע דלא הוי ממזר מחייבי כריתות ושם זונה גרם לה דהויא בכלל לאיש זר וזהו דוחק דבכל דוכתין דמשמע דשם זונה גורם לה ליפסל מתרומה אתי כר' יהושע ולעיל בסוף פ' ד' אחין (דף לה. ד'ה אע'פ) הביא ר'י דכל הנך דע'י קדושין כיון דלא הוי זר אצלה מעיקרא לא הוי בכלל לאיש זר וזונה דפסולה לתרומה משום דכללה קרא בהדי חללה להכי פסולה כחללה ולפי זה צריך לישב הא דפריך בפ' אלמנה (לקמן דף סח:) ואימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עשאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשאה </span>זונה. </span>משמע דלר' יהושע אין קדושין תופסין בחייבי כריתות דבתפיסת קדושין תלוי שם זנות כדמשמע בפרק כל האסורין (שם) וכן בס'פ ר'ג (לקמן נג. ושם) איצטריך לאשמועינן דאין קדושין תופסין בחייבי כריתות משמע דליכא מאן דפליג והא דמשמע בסמוך דממזרות תלוי בתפיסת קדושין וכן לקמן (דף מה:) דקאמר מה אשת [אב] דלא תפסי קדושין והולד ממזר משמע דכל היכא דלא תפסי קדושין הוי ולד ממזר היינו לשמעון התימני ולר'ע משום דגלי לן קרא שיש ממזר מחייבי כריתות כדילפינן בסוף פירקין (דף מט.) וגלי לן נמי דלא תפסי בהו קדושין כדאמרינן בס'פ האומר (קדושין סח. ושם) משום הכי אית לן למימר דהא בהא תליא אבל לר' יהושע אע'ג דאין קדושין תופסין בחייבי כריתות לא הוי ממזר כדיליף ר' יהושע בסוף פירקין דאין ממזר אלא מחייבי מיתות ב'ד ולהכי בסמוך דקאמר הכל מודים שמעון התימני לא קאמר הכל מודים ר' יהושע אע'ג דאמר ר' יהושע אין ממזר מחייבי כריתות ה'מ כו' דלרבי יהושע אין קדושין תופסין בחייבי כריתות אף על גב דאין הולד ממזר אבל קצת קשה דבפ'ק דתמורה (דף ה: ושם) פריך לרבא דאמר כל היכא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני והרי אלמנה לכהן גדול דרחמנא אמר לא יקח ותנן כל מקום שיש קדושין ויש עבירה כגון אלמנה לכהן גדול כו'  ומשני</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצאו </span>עובד כוכבים ועבד שאין לו אלמנות וגירושין בה. </span>וא'ת והא רבי יוחנן אית ליה לעיל דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר אם כן למה לי קרא דהשתא ממזר הוי מפסיל בביאתו מיבעיא וי'ל הא דידיה והא דרביה ועוד דאמוראי נינהו ואליבא דרבי יוחנן כדאמרינן ספ'ק (לעיל טז:) ושם פירשתי אמאי הוי ממזר מעובד כוכבים כיון דביאת היתר היא מדאורייתא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זיל </span>איטמר. </span>וישיאוך מיוחסת וא'ת והא בעי ראיה כדאמר בפ'ב בכתובות (דף כד: ושם) דמעלין מתרומה ליוחסין ויש לומר דהתם להשיא בתו לכהן העובד על גבי המזבח כמו שמוכיח שם רבינו תם א'נ התם כר'מ אבל חכמים אומרי' כל משפחות בחזקת כשרות הם עומדות בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עב:) :  משום</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דאתי צד עבדות ומשתמש באשת איש. </span>והא דמשמע בפ'ק דקדושין (דף ז. ושם) דהתקדשי לחציי לא אמר כלום אי לאו משום דאי (ב) בעינן למינסב אחריתי נסיבנא קאמר היינו משום דשייר בקניינו כדאמר בהשולח (גיטין דף מג. ושם) והכא לא שייר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אשת אב כו'. </span>וא'ת מה לאשת אב שכן כרת ומיתה ויש לומר דממזרות תלוי בתפיסת קדושין כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אכשריה לרב מרי בר רחל. </span>רבא גרסי' ולא רב דרב מרי בריה דאיסור גיורא הוה שהיה בימי רבא כדמוכח בפ' מי שמת  (ג) (ב'ב קמט. ושם ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פורסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פורסי </span>דבבל. </span>ממונה כדאמר בפ'ק דיומא (דף ט.) מאי פרהדרין פורסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאמו מישראל מקרב אחיך קרינן ביה. </span>מכאן קשה לפי' הקונטרס דפירש באלו נאמרין (סוטה דף מא. ושם) גבי אגריפס המלך שאמרו לו אחינו אתה וקאמר בגמרא דבאותה שעה נתחייבו שונאיהם של ישראל כלייה שהחניפו לאגריפס ופי' בקונטרס שקראוהו אחינו לפי שהיתה אמו מישראל ולפירושו אמאי נענשו הא אמרינן הכא כיון דאמו מישראל מקרב אחיך קרינן ביה ואע'ג דתניא בתוספתא (דסנהדרין פ'ד)  דאין מעמידין מלך אלא מן המשיאים לכהונה מ'מ תימה הוא לומר דמשום איסורא דרבנן נתחייבו כלייה ואומר רבינו שמואל דהורדוס לא נשא בת ישראל שעשה תשובה כדאמרינן בפ'ק דב'ב (דף ד.) ולכך נענשו ואע'פ שהיה עבד קראוהו אחינו לפי שהיה אחיהם במצות ואתי שפיר הא דאמר שמואל בפ' עשרה יוחסין (קדושין ע:)  כל דאמר מבית חשמונאי קאתינא עבדא הוא ושמואל גופיה אית ליה  (לעיל עמוד א) דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר אלא ודאי לא נשא ישראלית וא'ת מ'מ אמאי עבדא הוא והלא מסתמא כשמלך הורדוס נתייאשו בעליו ושמואל אית ליה (לקמן דף מח.) המפקיר עבדו יצא לחירות ואין צריך גט שחרור וי'ל דשמא היו מצפים שתהא גאותו מושפלת וא'ת דהכא משמע דגר שאין אמו מישראל אין כשר לדון ובפ' אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לו: ושם) תנן הכל כשרים לדון ופריך תנינא [ומשני] חדא לאתויי גר וחדא לאתויי ממזר משמע דגר אע'פ שאין אמו מישראל אלא שנתגייר בעצמו דכשר לדון דקרינן ליה בא מטיפה פסולה דקאמר התם אבל גר מטיפה פסולה לא וי'ל דהתם מיירי לדון גר חברו כדאמר בפ' מצות חליצה (לקמן דף קב. ושם) גר דן את חברו דבר תורה ואם היתה אמו מישראל דן אפילו ישראל וא'ת בפ' עשרה יוחסין (קדושין עו:) אמרינן מי שהוחזקו אבותיו משוטרי הרבים למימרא דלא מוקמינן פסולים ורמינהו הכל כשרים לדון כו' ואמר רב יהודה לאתויי ממזר ומאי קושיא דהתם היינו לדון את חברו וי'ל דממזר כיון דאביו ואמו מישראל מקרב אחיך קרינן ביה תדע דהא דרשינן עליך הוא דבעינן מקרב אחיך וחברו ממזר מיקרי שפיר עליך שבא מזרע ישראל ואי מיפסל ממזר לדון את ישראל מיפסל נמי לחברו ובפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין דף לו:) דקעביד צריכותא בין גר לממזר אע'פ שגר וממזר חלוקין דגר אינו דן אלא חברו מ'מ נקט צריכותא לפי שהמשנה שנויה סתם ואין חילוק זה מפורש בה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אטבלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטבלה </span>לההיא עובדת כוכבים לשום אנתתא. </span>שהיה רוצה לייחדה לו והיה מטבילה כדרך כל בנות ישראל שטובלות משנתבעות לינשא וטועה היה דבעבד לא גזרו נשג'ז כדאמרינן בנדה א] (דף כ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא טבלה לנדותה. </span>תימה דאמר לקמן (דף מו:) דגר צריך שלשה דמשפט כתיב ביה ואפילו למאן דאמר בריש סנהדרין  (דף ג.) דבר תורה חד נמי כשר מכל מקום אין דרך נשים להביא איש עמהן בשעת טבילה ואשה אינה ראויה לדון כדתנן (נדה דף מט:) כל הכשר לדון כשר להעיד ובהדיא איתא בירושלמי דיומא מעתה שאין אשה מעידה אינה דנה ודבורה לא היתה דנה אלא מלמדת להן שידונו אי נמי על פי הדיבור שאני וי'ל האי דבעינן שלשה היינו לקבלת המצות אבל לא לטבילה (ב) אף על גב דאמרינן לקמן (דף מז:) דשני ת'ח עומדים מבחוץ היינו לכתחלה דעדיף טפי ויש מפרשים דכיון דידוע לכל שטבלה כאילו עומדים שם דמי ומיהו קשיא דטבילת נדה בלילה ולקמן (דף מו:)  אמר אין מטבילין גר בלילה אבל אי לאו כתיב משפט אלא אקבלת מצוה אתי שפיר והא דאין מטבילין היינו לכתחלה מדרבנן:  הקדש</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקדש </span>חמץ ושחרור. </span>מפורש בהשולח (גיטין דף מ:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>נפקי צריכי גיטא דחירותא או לאו. </span>מספקא ליה אי דינא דמלכותא דינא (ג) או לא ואע'ג דלא קני גופיה הכא קני או דלמא הכא נמי לא קני אלא למעשה ידיו ובנכריותן מיירי אם היו באין להתגייר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן כאידך לישנא ס'ל. </span>אומר ר'ת דכולהו מודו דכשנאכל כמות שהוא חי דאין בו משום בישולי עובדי כוכבים דאמר באין מעמידין  (ע'ז דף לח.) דאיכא בינייהו דגים קטנים ארזי ודייסא היינו דברים שאין עולים על שלחן מלכים ואין נאכלים כמות שהן חיין ולא נקט כמה דברים הנאכלים כשהן חיין ועולים על שלחן מלכים כמו פירות וגבינה וכיוצא בהן והא דאסר רבי יוחנן התם ביצה אע'ג דראוי לגומעה חיה אין זו אכילה חשובה דהכי נמי בשר מליח מותר לטלטלו בשבת (שבת קכח.) דחזי לאכילה ואפ'ה יש בו משום בישולי עובדי כוכבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אמר </span> ליה ר' עקיבא וכי דנין אפשר  משאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשטבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשטבל </span>ולא מל כולי עלמא לא פליגי. </span>ואם תאמר ור' יהושע אדמודי ליה אודויי לפלוג עליה לפלוגי דנקט טבל דמודי ר' אליעזר ולא נקט מילתא דפליג בה וכי האי גוונא פריך בסוף שבועת הפקדון (שבועות דף לח.) וי'ל דהתם לא דייק אלא משום דהתנא הראשון הזכיר הכל אבל הכא נקט שפיר ר' יהושע טבל ולא מל כיון דלא דבר בו ר' אליעזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי במל ולא טבל. </span>תימה דלקמן בריש הערל (דף עא.)  ממעט ר'ע גר שמל ולא טבל מפסח מדכתיב תושב ושכיר והשתא כמאן סבר ר'ע אי כר' יהושע למה לי קרא פשיטא דלא אכיל בפסח דעובד כוכבים גמור הוא ואי כר' אליעזר כיון דגר מעליא הוא אין סברא למעטו מפסח כדמשמע התם וי'ל דלעולם כרבי יהושע סבירא לי' ולאו מטעמיה דאיהו סבר דבאבות נמי טבילה הוה ורבי עקיבא סבר מדמעטיה קרא בפסח שמע מינה דאין גר עד שימול ויטבול (ב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאין </span>הזאה בלא טבילה. </span>מפרש ר'ת בלא טבילה לפני הזאה כדי לקבל הזאה כדאמר בפרק ארבעה מחוסרי כפרה (כריתות דף ט.) מה אבותינו לא נכנסו לברית אלא במילה וטבילה והזאת דמים ואותה טבילה כשרה אף בלילה כדתנן במסכת פרה  (פי'ב מי'א) אבל הוא עצמו טובל בלילה ומזה ביום ולענין טומאה יש עוד טבילה אחרת אחר הזאה שהיא כדי לטהר מטומאה כדכתיב בקרא והזה ברישא והדר ורחץ במים ואותה טבילה אינה כשרה אלא ביום כדתנן בפרק ב' דמגילה (דף כ. ושם) אין טובלין ואין מזין אלא ביום ויש מפרשים דהתם בטבילת אזוב איירי אין טובלים אזוב אלא ביום כדאמרינן בסוף מסכת פרה שאם טבל את האזוב בלילה אפי' הזה ביום הזאתו פסולה והשתא אתי שפיר הא דתנן טבילה קודם להזאה והא דקאמר התם בגמ' לא מזין אלא ביום דכתיב (במדבר יט) והזה הטהור על הטמא ביום השלישי וגו' ואיתקש טבילה להזאה היינו בקרא דלקמיה דכתיב ולקח אזוב וטבל במים איש טהור והזה על האהל וגו' וכן משמע בירושלמי דמגילה דאמר וטבל והזה מה הזאה ביום אף טבילה ביום ואין לתמוה כיון דבעי הזאה היאך מקבלים גרים בזמן הזה דבפ' [ארבעה] מחוסרי כפרה נפקא לן מקרא דלא בעינן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יהושע טבילה באמהות מנא ליה. </span>אע'ג דאית ליה דאין הזאה בלא טבילה שמא הנשים לא היו בכלל אותה הזאה אי נמי משום רבי אליעזר איצטריך האי טעמא דמסיק משום דאיהו נמי מודה דבטבילה לחוד סגי כדאמר לעיל בטבל ולא מל כולי עלמא לא פליגי דלית ליה דאין הזאה בלא טבילה (ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאמר רבי יהודה דבחדא סגי כו'. </span>תימה דפריך פשיטא דמנא ליה דסגי במילה לחודה דלמא כר' יהושע סבר ליה דטבילה בלא מילה מהניא אבל מילה בלא טבילה לא מהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תקוני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תקוני </span>גברא בשבתא לא מתקנינן. </span>ואע'ג דלענין טומאה שרי לטבול בשבת משום דנראה כמיקר שאני הכא דבעי שני ת'ח לעמוד שם בשעת טבילה להודיעו המצות כדאמרינן לקמן (דף מז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרבי </span>יוסי תרתי בעי. </span>כתב בה'ג דגר שנתגייר כשהוא מהול צריך להטיף ממנו דם ברית וקטן שנולד כשהוא מהול אין צריך להטיף וטעמא דקטן שלא היתה לו ערלה מעולם אין צריך אבל גר שהיתה לו ערלה ומילתו אינה מילה צריך להטיף דם ברית (ד) ומיהו אם נכרת לו כל הגיד ובא להתגייר אין דומה שמילתו מעכבתו מלהתגייר ומודי רבי יוסי בההיא דסגי בטבילה לחודה ור'ח פסק במסכת שבת איפכא מה'ג וכן משמע בפרק ר'א דמילה (שבת דף קלה. ושם) דקאמר לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על נולד כשהוא מהול שצריך להטיף ממנו דם ברית על מה נחלקו על גר שנתגייר כשהוא מהול ונראה שעל זה סמכו ה'ג דסברי להו כאמוראי דהתם דאית להו דקטן אין צריך ובגר סברי כר' יוסי דשמעתין דמשמע דהלכתא כוותיה ובפרק הערל (לקמן דף עב.) פליגי רבי אלעזר בר'ש ורבנן בגר שנתגייר כשהוא מהול אם נמול ביום או אפי' בלילה אבל כולהו מודו דצריך הטפת דם ברית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה דגר צריך שלשה. </span>וא'ת ודלמא דאיקלעו וי'ל דמרב ספרא דייק שהרי ר' חייא הזכירו לפי שהיה בעל מעשה וראש ורב יוסף הזכיר רבי אושעיא חברו אבל רב ספרא למה הזכיר ר' אושעיא בר' חייא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>גר עד שימול ויטבול. </span>מהכא לא מצי לדקדק דלא תיסגי בטבילה לחודה ולא בא לדקדק אלא דמילה בלא טבילה לא מהניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מטבילין גר בלילה. </span>דמשפט כתיב ביה ואע'פ שכבר מל חשיב ליה כתחילת דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משפט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משפט </span>כתיב ביה. </span>ושפטתם צדק בין איש ובין אחיו ובין גרו (דברים א) אי נמי משפט אחד יהיה לכם ולגר (במדבר טו) ואפי' למ'ד בסנהדרין (דף ג. ושם)   דבר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במוחזק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במוחזק </span>לך. </span>אומר רבינו תם דדוקא בדידעינן דהוה עובד כוכבים מעיקרא דאי לא הוה ידעינן מהימן מגו דאי בעי אמר ישראל אני דמהימן כדמשמע בריש מסכת פסחים (דף ג: ושם) גבי ההוא עובד כוכבים דהוה סליק ואכיל פסחים בירושלים ואין לומר שאני התם דהוו סמכי ארובא דהוו ישראל דהא בכל מקום נמי איכא רובא  דרוב הבאין לפנינו בתורת יהדות ישראל הם ועוד ראיה משמעתין דאמר ליה ר'י אי אתה נאמן לפסול את בניך ואיהו גופיה כשר אלא דשוי נפשיה חתיכה דאיסורא אבל אם בא על בת כהן לא פסלה כדפי' לעיל (ה) ומההיא דלעיל (דף מה.)  דא'ל זיל גלי אין ראיה דשמא לא היו בודקים אלא אם הוא ישראל אם לאו אבל במשפחתו לא היו בודקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לי אלא בארץ. </span>פי' דמקבלין גרים ואע'ג דחובת הגוף היא בעיא ריבויא כיון דכתיב בארץ כדאשכחן בסוף פ'ק דקידושין (דף לח:) גבי שילוח עבדים והשמטת כספים אי נמי בארץ לא חיישינן דלמא הדרי בהו משום דאיכא שבחא דארץ ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא לא להימניהו. </span>ויש ספרים דגרסי מהו דתימא ליהמניהו וה'פ ליהמניהו כעד מפי עד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>לך עדים. </span>פירוש שנתגיירת בינך לבין עצמך ותימה מיהא אי הא דבעינן ג' היינו דוקא לכתחלה אבל דיעבד חד נמי כשר א'כ אם יש לו עדים לאו בינו לבין עצמו הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נאמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נאמן </span>אתה לפסול עצמך כו'. </span>היינו דוקא במילי דמשוי נפשיה חתיכה דאיסורא אבל אם בא על בת כהן לא פסלה כדפרישית לעיל בסוף פ' שני (דף כה: ושם) וא'ת היכי דמי אם אשתו עובדת כוכבים ממה נפשך בניו פסולים דאין קרוי בנך אלא בנה ואם היתה אשתו ישראלית ממה נפשך בניו כשרים דקי'ל (לעיל דף מה.) עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר וכי תימא נהי דממזר לא הוי פגום מיהא הוי הא השתא נמי דאין נאמן פגומין הם דר'י אית ליה בפרק עשרה יוחסין (קדושין עז.) דבת גר זכר כבת חלל זכר וי'ל דקסבר ר'י עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר דבפרק ד' מיתות  (סנהדרין דף נג. ושם) אמר דר' יהודה סבר לה כרבי עקיבא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>נאמן אדם לומר זה בן גרושה. </span>ר' אליהו מפרי'ש מפרש דנפקא לן מדכתיב בן השנואה יכיר (דברים כא) וכן משמע בירושלמי בפרק בתרא דקידושין ולשון הש'ס לא משמע הכי דקתני כשם שנאמן אדם לומר זה בני בכור משמע דמינה גמר וי'מ דטעמא דר' יהודה דמשמע ליה קרא דנאמן אדם לומר זה בני בכור אפי' על תינוק בין הבנים וכשאומר על הקטן שהוא בכור א'כ הראשון ממזר אלמא דנאמן לפוסלו וה'נ דנאמן לומר שהוא בן גרושה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>עדות לעובד כוכבים. </span>ועל עצמו נאמן משום דשוי נפשיה חתיכה דאיסורא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>אתה נאמן לפסול בני בניך. </span>אומר ר'י דה'פ נאמן אתה לפסול בניך פי' כשאין לו אלא בנים ואין לו בני בנים ואי אתה נאמן לפסול בני בניך כשיש לו בני בנים אין נאמן לפסול אפי' בניו דאין סברא לומר שיהיו בניו פסולים ובני בניו כשרים וכן משמע בסמוך דקאמר ואין אדם נאמן על בנו גדול ומפרש כשיש לו בנים משמע דאבנו נמי לא מהימן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכתא </span>כוותיה דרב נחמן בר יצחק. </span>משמע דהלכה כר'י דנאמן אף לפסול בניו דדוקא משום דאין עדות לעובד כוכבים דאין יכול לפוסלן ולא כמו שמפרש רבינו תם דאין הלכה כרבי יהודה אלא כשפוסל אחרים על ידי הכרת בכור אבל בלא הכרת בכור לא ובשאלתות בפרשת וירא נמי דקדק מהך דשמעתין דבכל ענין הלכה כרבי יהודה:  מטבילין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מטבילין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטבילין </span>אותו מיד. </span>משמע שהמילה קודם טבילה וכדאמר אין גר עד שימול ויטבול ותימה דאמר בהערל (לקמן דף עח.) מעוברת שנתגיירה בנה אין צריך טבילה ואר'י דשאני התם דאכתי לא חזי למילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במקום </span>שהנדה טובלת. </span>טבילת נדה לא כתב קרא בהדיא ופי' רב יהודה גאון דנפקא לן בק'ו ממגעה דטעון טבילה וכ'ש היא עצמה ור'ת מפרש דנפקא לן מהא דדרשינן בע'ז  (דף עה:) אך במי נדה יתחטא מים שהנדה טובלת בהם וכמה הם מ' סאה ורבינו יצחק פירש דנפקא מהא דדרשינן בפ' במה אשה (שבת דף סד:) תהיה בנדתה תהא בנדתה עד שתבא במים (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שם </span>גר ועבד טובלים. </span>בכולי שמעתין משמע דעבד בעי טבילה כשמשתחרר ולא סגי ליה בטבילה קמייתא וקשה דבהשולח (גיטין דף מ.) אמרינן הכותב שטר אירוסין לשפחתו ואמר לה צאי בו והתקדשי בו משמע דמקודשת אע'ג דלא טבלה וי'ל דאיירי כגון שטבלה מקודם לשם שחרור שהטבילה של שחרור קודמת לגט כדמשמע לקמן דקתני ומטבילה לשם שחרור ומשחררה ומותר בה מיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>דבר שחוצץ בטבילה כו' ובנדה. </span>תימה דלענין הכשר מקוה פשיטא ליה שאין לחלק בין נדה לבעלה ובין טהרות דקאמר במקום שהנדה טובלת ולענין חציצה תלי נדה בטבילת טומאה וטהרה וי'ל דבחציצה דאיכא מילי טובא דלא הוי אלא מדרבנן כגון רובו ואינו מקפיד או מעוטו ומקפיד איצטריך לאשמועינן דבחציצה דרבנן נמי אין לחלק בין לבעלה לטהרות ואיכא מילי דחציצה דאמר בפ' בתרא דנדה (דף סז. ושם)  ה'מ לטהרות אבל לבעלה לא והיינו ספק חציצה אבל ודאי חציצה אפילו דרבנן לא הקילו לבעלה יותר מלטהרות ובקונטרס לא גרס ליה במסכת נדה משום הא דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>קשים </span> גרים לישראל (ב) כספחת. לפי שאין בקיאין בדקדוקי מצות וישראל למדין ממעשיהם ובמס' נדה (דף יג: ושם) פירש בקונטרס עוד לשון אחר משום דכל ישראל ערבים זה בזה וקשה דבפרק אלו נאמרים (סוטה דף לז:) משמע שלא היו ערבין על הגרים דלא חשיב התם ערבות של ערב רב ועוד י'ל דקשים גרים לישראל לפי שמתערבין בהם ואין שכינה שורה אלא על משפחות המיוחסות שבישראל וי'מ לפי שביותר הוזהרו ישראל על הגרים ואין יכולין להזהר מאונאתן (ב) :  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>עבד איש אתה מל בעל כרחו. </span>פי' בקונט' בלשון שני דעבד איש אע'ג שהוא גדול ובן דעת ומלתה אותו וגו' בעל כרחו ואי אתה מל בן איש גר הבא להתגייר אין לו כח למול בנו גדול בעל כרחו דגבי בנים כתיב המול לו כל זכר ולא כתיב בהו כל איש כמו גבי עבד ודבר תימה פירש דקרא דהמול לו כל זכר מוקמינן למילת זכריו שמעכבתו מלאכול בפסח וזה לא שייך אלא בבנים שנולדו בקדושה אבל מילת בניו שלא נולדו בקדושה אינה מעכבתו מלאכול בפסח ונראה דלא צריך קרא למידרש מיניה ואי אתה מל בן איש בעל כרחו דממילא ידעינן שלא יגיירוהו בעל כרחו ועוד דמיפת תואר שמעינן דאין מלין גר בעל כרחו דהא יפת תואר אין מטבילין אותה בעל כרחה מדאיצטריך רחמנא להמתין לה שלשים יום ובקבלה עליה אין צריך להמתין ולא נקטיה אלא לפרושי מילתיה דרשב'א דקאמר דמתחלה כופין לשם שפחות ולא לשם גירות אי נמי משום דנקט לה במילתיה דרבנן כשם שאי אתה מל בן איש נקט נמי בדרבי שמעון בן אלעזר לאשמועינן דאע'פ שאי אתה מל בן איש בעל כרחו עבד אתה מל בעל כרחו תימה דרשב'א קאמר לקמן דאין משהין אותו בא'י מפני הפסד טהרות עבד שאינו רוצה למול ומשמע דזקוק למוכרו ואמאי ימהלנו בעל כרחו וכן קשה דרבי יהושע בן לוי אית ליה בהשולח (גיטין דף לט: ושם) נתיאשתי מפלוני עבדי אותו העבד אין לו תקנה אלא בשטר אלמא לית לי' ההיא דשמואל דבסמוך וא'כ דריש עבד איש אתה מל בעל כרחו ולקמן קאמר הלוקח עבד מן העובד כוכבים ולא רצה למול מגלגל עמו עד י'ב חודש וימול אותו בעל כרחו ואומר ר'י דתקנת חכמים היא שלא יכשיל את רבו באיסור והיתר כיון דאין מקבל עליו עול מצות ועוד דאין טוב לחייבו במצות מאחר דאין חפץ לקיימם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המפקיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המפקיר </span>עבדו יצא לחירות ואין צריך גט שחרור. </span>תימה לשמואל תקשי ליה למה ליה שטרא בעבד כנעני יפקירנו ולימא ליה באפי בי תרי זיל דהכי דייק בפ'ק דקידושין (דף טז. ושם) גבי עבד עברי למה לי שטרא לימא ליה באפי בי תרי זיל ומשני עבד עברי גופו קנוי ואר'י דהכי פריך (א) למה לי שטרא דאותו לשון עצמו הכתוב בשטר הרי את בן חורין הרי את לעצמך יאמר לו בעל פה דס'ד דאין צריך אלא מחילה מחוב שעליו ומסיק דגופו קנוי ואין הלשון הכתוב בשטר מועיל בעל פה אבל הפקר שמסלק רשותו מועיל אפי' בעל פה לשמואל וא'ת אמאי לא חשיב הפקר גבי קנינים של עבד בפ'ק דקדושין (גז'ש) וי'ל דלא חשיב אלא קנינים שמקנה הרב לעבד עצמו והפקר אינו אלא סילוק בעלמא שהרב מסלק עצמו מן העבד ועוד יש לומר דמילתא דאיתא בכל מילי לא קתני כדקאמר התם לענין חליפין ותנא דידן מילתא דאיתא במטלטלין לא קתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>עשה רגליו. </span>פי' בקונטרס צפרני רגליו ולר'י נראה דהיינו שער בית הערוה דהכי משמע פרק מצות חליצה (לקמן קג.) גבי מן הארכובה ולמעלה חליצתה פסולה למימרא דלא מיקרי רגל מן הארכובה ולמעלה תא שמע ולא עשה את רגליו ומשני לישנא מעליא מכאן אין ראיה דשרי לגלח שער של בית הערוה דשמא מדרבנן אסור אבל בריש פרק ב' נזירים (נזיר נח:) קאמר רב בהדיא מיקל אדם כל גופו בתער אפילו שער בית השחי ובית הערוה כדמשמע התם דפריך עלה והתניא המעביר שער בית השחי ובית הערוה הרי זה לוקה ומשני כי קאמר רב במספרים והא בתער קאמר כעין תער וא'ת דבתר הכי קאמר בעי מיניה רב מרבי חייא מהו לגלח א'ל אסור והא קא גדיל א'ל גבול יש לו משמע דבמספרים בעא מיניה אי שרי דאי בתער מאי פריך והא קא גדיל והלא יכול לגלח במספרים ושמא רב לא קבלה מרבי חייא ור'ת מפרש דבתער בעא מיניה והא דפריך והא קא גדיל ה'פ והלא אין זה תיקון ואין דומה כלל לתיקוני אשה שאין זה משום ייפוי אלא משום צער שגדל יותר מדאי ואפילו בתער אית לן למישרי ולפי זה צריך לומר שלא היה יודע ברייתא דלעיל שאוסרת ובה'ג גריס הכי אמר רב מיקל אדם כל גופו בתער והתניא המעביר כו' כי קאמר רב בשאר אברים ובשאר אברים מי שרי והתניא העברת שער אינו מדברי תורה אלא מדברי סופרים ומשמע ליה דאיירי ההיא ברייתא אף (בשאר אברים אע'ג דבבית השחי ובבית הערוה נמי איירי כדמוכח בתר הכי דכי קאמר רב במספרים כי תניא ההיא בתער ולפי זה בשאר אברים לא שרי אלא במספרים ובית השחי ובית הערוה אפי' במספרים אסור ומדרבנן דלא תקשי הך דהכא מיהו בה'ג של אספמיא כתוב אלא הא בתער והא במספרים והדר ביה משינויא קמא דשני) כי קאמר רב בשאר אברים (א) ולגירסא זו שאר אברים ודאי אסור לגלח בתער אבל במספרים שרי אף בית השחי ובית הערוה ובערוך בערך גינוסטרא גורס כגירסת ספרים שלנו ובתשובת הגאונים שרי לגלח בית השחי ובית הערוה כי מגלח כל גופו מראשו ועד רגליו ולא משמע דאיירי במצורע דפשיטא הוא אלא במגלח לרפואה כיון דמגלח כל גופו אין זה ייפוי אלא ניוול ותדע דלא משתמיט בשום דוכתא גבי מצורע שיהא עשה דמצורע דוחה לאו דלא ילבש גבר אלא לאו דהקפת הראש וזקן גרידא:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר אביה כו'. </span>למיסבר קראי פליגי אי נמי נפקא מינה אם מתו אביה ואמה או נתגיירו וריב'ן פירש דלר'ע צריכה שתכפור בעבודת כוכבים קודם שתבעל לו ולפירושו לא אתי כר'ע הא דקתני לעיל בד'א שלא קיבלה עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ירח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירח </span>שלשים יום. </span>וכן בפ'ק דנזיר  (דף ה. ושם) ואימא שלשים יום כדכתיב עד חדש ימים משמע דסתם חדש שלשים והא דאמרי' בר'ה (דף יט:) ובסנהדרין (דף יא. ושם) כמה עיבור שנה שלשים יום רשב'ג אומר חודש היכא דמוכח שאני (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מקיימין. </span>פירש ריב'ן שלא ינסך יינו וקשיא לר'י דא'כ כי אתני בהדיה נמי ועוד דמתשובתו של ר' ישמעאל משמע דמדאורייתא פליגי ונראה לר'י דטעמא דר' עקיבא לפי שצוה הקב'ה לאברהם למול עבדיו לכך אסור לקיים שאינם מולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>גר תושב. </span>פירש בקונטרס שקבל עליו שלא לעבוד עבודת כוכבים ומחלל שבת כעובד עבודת כוכבים וקשה דאם כן נפישי להו משבע מצות ובמסכת ע'ז (דף סד:) משמע דבשבע מצות שקבלו בני נח איקרי גר תושב ועוד דבפרק ארבע מיתות  (סנהדרין דף נח:) אמרי' דעובד כוכבים ששבת חייב מיתה אפילו בחול כל שכן בשבת ובפרק ד' מחוסרי כפרה  (כריתות דף ט. ושם) קאמר ר'ע דגר תושב אין מוזהר על השבת ונראה דהכא בעושה מלאכה לצורך ישראל דומיא דוינפש בן אמתך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דלא פסקא וכו'. </span>פר'ת דהני מילי אדר' יהושע קאי ולא פסקא למילתיה היינו שכל שעה דוחה אותו מיום ליום שימול אבל היכא דפסקא למילתיה שלא ימול כלל התם אין מקיימין ולא משמע כן דה'מ אדר'ע קאי ונראה לר'י כפירושו אבל אדר'ע קאי דהיכא דנתרצה למול ודוחהו התם אין מקיימין הואיל ומצוה למול דשהויי מצוה לא משהינן אבל היכא דפסק שלא ימול אינו מחויב למולו בעל כרחו ומגלגל י'ב חדש עמו אולי יתרצה וכן פי' בשערי דרב האי בשער רביעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>עושין מאהבה אלא מיראה. </span>בפרק נוטל  (בסוטה דף כב: ושם) משמע ששניהם רעים ובפרק כשם (שם דף לא. ושם)  משמע דשניהם לשבח ואומר ר'י דמאהבת המקום ומיראת המקום הוו תרוייהו לשבח מאהבת אדם ומיראת אדם תרוייהו לגריעותא או כמו שפירש שם בקונט' מאהבת שכר וכגון שאם לא יהיה לו שכר תוהא על הראשונות ואין עושה אלא על מנת לקבל פרס ומיראה היינו מיראת עונש אבל הכא קשה דנקט מאהבה לשבח ומיראה לגריעותא והוי מצי למימר איפכא או תרוייהו לגריעותא או תרווייהו לשבח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשר </span>באת לחסות. </span>פירוש שמיהרת ותימה דבפ' מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני (נזיר דף כג: ושם) אומר רות בת בנו של עגלון בנו של בלק מלך מואב היתה וכשתחשוב שנותיו של אהוד שהרג עגלון עד סוף ימים של אבצן דהיינו בועז תמצא יותר ממאתים שנה ולעת זקנתו נשאה דכתיב לבלתי לכת אחרי הבחורים וי'ל דבת בנו של עגלון לאו דוקא אלא כלומר דמזרעו היתה כמו בן בנו של נמרוד הרשע (חגיגה דף יג.) ובקרא קרי לה נערה:  שמעון</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמעון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמעון </span>התימני אומר כו' והלכה כדבריו. </span>אע'ג דאין למדין הלכה מפי גמרא (ג) הכא הלכתא כוותיה דסתמא דפרק האומר (קדושין דף סו: ושם) נראה עיקר דכהאי גוונא קרי הלכתא פסיקתא בבבא קמא (ד' קב.) ובמסכת ע'ז (דף ז: ושם) בההיא דכל המשנה ידו על התחתונה ולעיל בפ' קמא (דף יד. ושם) אמר פשיטא בני חייבי לאוין כשרים נינהו ובפרק שני  (לעיל כג.) קאמר רב פפא מסתברא חייבי לאוין תפסי בהו קידושין ולעיל  (דף מה.) פסקינן דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר וכמה אמוראי דאיירי בצרת מחזיר גרושתו ולר'ע לא משכחת לה צרה דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין וכרבי יהושע נמי יש להוכיח דלא קי'ל כוותיה דאמר לעיל (שם:) ושניהם לא למדוה אלא מאשת אב וחייבי כריתות דמו לאשת אב לכולי עלמא ולעיל בריש פירקין (דף לז.) קאמר ראב'י דהלכתא כוותיה דאין ממזר מספק משמע דהויא ממזר מאשת אח ולעיל (ד' מ:) אמר רב טובי בר קיסנא הבא על צרת חלוצתו הולד ממזר ואפילו רבי יוחנן לא פליג אלא משום דצרה כחלוצה בלאו (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהושע אומר כל שחייבין עליו כו'. </span>יש מגיהים ר' יהודה במקום רבי יהושע דבפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עד:)  גבי כל האסורין לבא בקהל מותרים לבא זה בזה ור' יהודה אוסר ומפרש עלה דר' יהודה סבר דממזר מאחותו לא הוי ממזר אלא מאשת איש ופריך עלה תנינא מהך דהכא ואין נראה דהיאך היה בן עזאי אומר לקיים מילתיה דר' יהודה והא קשיש מיניה טובא דהא בן עזאי תלמיד חבר הוה לרבי עקיבא כדאמר במי שמת (ב'ב ד' קנח:) ור' יהודה מתלמידי בתראי דר' עקיבא הוה ועוד דר' יהודה סבר כרבי עקיבא דיש ממזר מחייבי לאוין כדפרישית לעיל (ד' מז.) גבי ההוא דאתא לקמיה דרבי יהודה וכדאמר בפ' ארבע מיתות (סנהדרין ד' נג: ושם) אלא ודאי ר' יהושע גרסינן והתם פריך תנינא משום דהוה ליה למיתני וכן היה רבי יהודה אומר כדבריו אי הוה סבר כר' יהושע ומיהו התם דפריך תנינא הוה מצי למיפרך טפי שפיר דלא אפשר לומר דלר' יהודה ממזר מאחותו לא הוי ממזר כיון דמוקי קרא באנוסת אביו וסבר כר'ע דיש ממזר מחייבי לאוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איש </span>פלוני ממזר מאשת איש כו'. </span>תימה דלא נקט חייבי מיתות ב'ד סתם ואי משום דמעשה שהיה כך היה א'כ מנ'ל דהוי כר' יהושע וי'ל דנקט אשת איש לרבותא דאע'פ שהוא קל משאר חייבי מיתות דהוי בחנק ויש לה היתר בחיי אוסרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>לא יבא ממזר. </span>וא'ת והא מפסיק קרא דלא יבא פצוע דכא בינתים וי'ל דכיון דלאו בני בנים נינהו ולא שייך מינייהו ממזר לא חשיב הפסק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכתוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכתוב </span>רחמנא או לא יקח או לא יגלה. </span>בקונטרס גרס לכתוב רחמנא לא יגלה ופי' דמלא יגלה לחודיה שמעינן דיש ממזר מחייבי כריתות לרבנן או מחייבי לאוין לר' יהודה לא יקח איש את אשת אביו למה לי למכתב אלא ש'מ מדכתביה דלא יבא ממזר עליה קאי דמיניה הוא דהוי ממזר משום דחייבי מיתות ב'ד הוא אבל אלא יגלה לא קאי ובין לא יקח עד לא יגלה היינו אשת אב הכתובה בין לא יקח ללא יגלה וקשה חדא שמוחק הספרים ועוד דבין לא יקח עד לא יגלה לא משמע כפירושו דקאי על אשת אב הכתובה בינתים ועוד אמאי כתב לא יגלה גבי ממזרות ועוד בחייבי מיתות דקילי כמו אשת איש מנ'ל דהוי ממזר ועוד דליליף ר' יהושע שאר חייבי כריתות מהיקישא דר' יונה ונראה לר'י כגירסת הספרים דגרסי לכתוב רחמנא או לא יקח או לא יגלה דמלא יקח נמי שמעינן כריתות דהא דומיא דאשת אב דלא תפסי בה קידושין דהא בהא תליא כדפיר' לעיל (ד' מד: ד'ה עשאה) או מהיקישא דרבי יונה אתו דאיתקיש כל העריות כדאמרי' בריש הבא על יבמתו (לקמן ד' נד:) ומדכתב תרוייהו ש'מ דמלא יקח היינו חייבי סקילה עד לא יגלה דהיינו חייבי כריתות הוי ממזר ואתא לרבויי כל חייבי [כריתות] ומיתות קלות וסבר כרבנן דבשומרת יבם הכתוב מדבר ולא הוי לא יגלה בכלל דאי הוי בכלל לא לכתוב אלא לא יגלה ושמעון התימני נמי ה'מ למימר דסבר כר' יהודה דאמר באנוסת אביו הכתוב מדבר ומלא יקח עד לא יגלה הוי הולד ממזר ואין לא יגלה בכלל אלא דניחא ליה למימר דסבר כרבנן ולפירוש ר'י צ'ל לתנא דפירקין קמא דסבר כרבי יהודה (ד) דאמר באנוסת אביו הכתוב מדבר וסבר נמי דאין ממזר מחייבי לאוין דמלא יקח עד לא יגלה הוי ממזר ואין לא יגלה בכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים בבא על הנדה ועל הסוטה. </span>פירש בקונטרס אפי' לר' עקיבא דפליג ארבנן דמתניתין במחזיר גרושתו וקאמר דהולד ממזר אע'ג דלאו חייבי לאוין דשאר הוא הכא בסוטה מודה וקשה לר'ת דא'כ ה'ל לאתויי לעיל (ד' מד.) גבי משנה דמחזיר גרושתו ועוד אי קאי הכל מודים למ'ד אליבא דר' עקיבא דהוי ממזר אפילו מחייבי לאוין שאין דשאר הא ע'כ הוי ממזר לרבי עקיבא מיבמה לשוק לשום תנא כדאמר בפ'ק (לעיל ד' יד.) דאמר ר' אלעזר אע'פ שנחלקו ב'ש וב'ה בצרות מודים שאין ממזר כו' וקאמר לאפוקי מדרבי עקיבא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין משמע בהדיא דלר' עקיבא הוי ממזר משומרת יבם ועוד אמר בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עה:) גבי כותים שהיו מייבמים את הארוסות ופוטרים הנשואות ורבי עקיבא לטעמיה דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין ובפרק האשה רבה (לקמן ד' צב. ושם) גבי אשה שהלך בעלה ובנה למדינת הים קאמר זו דברי רבי עקיבא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין אבל חכמים אומרים דאין ממזר מיבמה ולימא אין ממזר מחייבי לאוין האי תנא הך תנא דר'ע הוא דמחייבי לאוין דשאר הוא דהוי ממזר מחייבי לאוין גרידא לא הוי ממזר משמע בהדיא דלמאן דלא בעי אליבא דרבי עקיבא שיהא לאו דשאר הוי ממזר מיבמה לשוק ושם נפרש בעזרת השם מנא ליה דאתיא כרבי עקיבא דלמא אתיא אפילו כרבנן והוי ממזר מדרבנן ונראה לר'ת דמחזיר גרושתו וסוטה הוו חייבי לאוין דשאר שאינם אסורים אלא משום אישות ואליבא דתנא  דמתני'</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סוטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוטה </span>נמי דהא תפסי בה קדושין. </span>פי' בקונט' דאף לאחר שזינתה לא פקעי מינה קידושיה הראשונים וק' לר'י דנדה נמי לא פקעי קידושיה ואפילו הכי איצטריך קרא לאתויי דתפסי בה קידושין ואר'י דגרס וכן ברוב ספרים סוטה נמי הא כתיב בה הויה ותפסי בה קידושין פי' שגרשה ומחזירה והויה דכתיב בה היינו קרא להיות לו לאשה דמוקמינן בפ'ק (לעיל יא: ושם)  לרבות סוטה וכן משמע בפרק יש מותרות (לקמן ד' פה:) דבסוטה ודאי תפסי קידושין ולא פליגי אלא אי אית לה כתובה אי לאו דקאמר סוטה ודאי איכא בינייהו דמ'ד דאורייתא הא נמי דאורייתא ואית לה כתובה כו' והיינו על כרחך במחזיר סוטה אחר שגירשה דאי לא גירשה כיון דזנתה הפסידה כתובתה ובפרק עשרה יוחסין (קדושין ד' עח.) נמי משמע דלהיות לו משמע לשון הויה דקאמר ושניהם מודים במחזיר גרושתו שאם בעל ולא קידש שאין לוקה דרך הויה אסרה תורה וא'ת בסוף האומר בקידושין (ד' סח. ושם) ור' עקיבא כי תהיין במאי מוקי לה לוקמה במחזיר סוטה וכ'ת דכי תהיין מיותר וסוטה נפקא לן מקרא דלהיות לו לאשה א'כ היכי מוקי לה באלמנה לכ'ג וכדר' סימאי הא כתיב לא יחלל חילולין הוא עושה ואין עושה ממזרים וי'ל דלא בעי לאוקמא בסוטה משום דשנואה משמע שהיא שנואה בתחלת נישואין וא'ת ולוקמה בסוטה ולבועל וי'ל דמי כתיב כי תהיין לבועל כדקאמר התם מי כתיב כי תהיין לכהן א'נ בבועל לא כתיב הויה ולא תפסי בה קידושין פר'ח דמסוטה נהי דלא הוי ממזר מדאורייתא מדרבנן מיהא הוי ממזר מידי דהוי (לקמן פז:) אאשה שהלך בעלה למדינת הים ואמרו לה מת בעליך ונישאת ואח'כ בא בעלה דהולד ממזר ותצא מזה ומזה ואין ראיה דהתם קנסוה כי היכי דתידוק אבל הכא אין צריך לקונסה כדי שלא תזנה תחת בעלה ועוד דבריש יש מותרות (לקמן ד' פה: ושם) קאמר גבי סוטה למ'ד דמרגלא ליה הא איהי מרגילתו ואי הוי ממזר אפילו מדרבנן לא מרגלא ליה כדאמר התם גבי חלוצה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כרב אי כשמואל. </span>מתוך פי' הקונט' משמע דלרב ליכא לאו ביבמה דפי' אי כרב דאמר בהאשה רבה (לקמן ד' צב:) מנין שאין קידושין תופסין ביבמה שנאמר לא תהיה וגו' לא תהא בה הויה לזר והולד ממזר ואי כשמואל דמספקא ליה אי להכי הוא דאתא כדקאמר רב או לאוקומי ללאו הוא דאתא וקידושין תפסי בה מדאפיק לאו דידה בלשון הויה ואין נראה דאמרינן בהאומר בקידושין (ד' סח. ושם) מאי יבמה שהיא בלאו  לא תפסי בה קידושין אלמא איכא לאו אפילו למ'ד דלא תפסי בה קידושין ובכל מקום חשיב יבמה לשוק חייבי לאוין ואותם ששאלו לר' יהושע בני צרות דבית הלל לב'ש (לעיל ד' טו:) דקבעי למילף יבמה לשוק בקל וחומר מאלמנה משמע דאיכא לאו ואומר רבינו תם דלכולי עלמא אית בה לאו וה'ק לקמן ושמואל מספקא ליה אי ללאו הוא דאתא ותהיה אורחיה דקרא (ג) או לאשמועינן דלקי אקידושין או לקידושין דלא תפסי נמי הוא דאתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשוייה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשוייה </span>מזיד. </span>פר'ח שרצה להשיבו דבמשה כתיב ויראו את אלהי ישראל (שמות כד) :  מוסיפין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מוסיפין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוסיפין </span>לו. </span>והא דאמר במועד קטן (דף כח. ושם) בני חיי ומזוני לאו בזכותא תליא מילתא אלא במזלא תליא מילתא פשיטא דזכות גדול מועיל כדאמר בשבת (דף קנו: ושם) אין מזל לישראל ומיהו לא שכיח שישתנה המזל כדמוכח בתענית (דף כה.) גבי עובדא דר'א בן פדת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משלו </span>הוסיפו לו. </span>וקרי ליה תוספת לפי מה שנגזר לפחות ע'י עון והא דאמר בפ'ק דחגיגה (דף ד: ושם) גבי איתתא מגדלא נשיא כי חזינן צורבא מרבנן דמעבר אמיליה מוסיפין ליה אר'י דניחא אפילו לר'ע דאין זה תוספת כיון שנגזרו לשום אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תדע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תדע </span>שהרי נביא עומד. </span>וא'ת והלא אם לא התפלל חזקיהו על עצמו היה מת והיתה נבואה בטלה אלא ע'כ אין הנביא מתנבא אלא מה שראוי להיות אם לא היה חוטא א'כ היכי מוכח מכאן דמשלו הוסיפו לו אפי' לא הוסיפו לו משלו וחיה כבר כל שנותיו שנגזרו לו מה שלא נתקיימה הנבואה לפי שחטא ואילו לא חטא ונשא אשה בשנים הראשונים היה מוליד ואר'י דשמא הדורות נגזרו להוולד באותו הזמן ובאותו הפרק שהם נולדים ובשני התוספת נגזר לו להוליד מנשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנה </span>רבי משנה שאינה צריכה. </span>פ'ה דזיל קרי בי רב הוא וקשה דבכמה מקומות שונה התנא מה שבפסוק בפירוש ועוד דגרשה ומתה מותר באחותה איצטריך למידק הא לא מתה אסירא דלא כתיב בהדיא ודרשינן לה בפ'ק (דף ח:) מעליה בחייה כל שבחייה אפילו נתגרשה אלא נראה לר'י דיבמתו היא משנה שאין צריכה דכיון דתנא אשתו כ'ש יבמתו (א) :  הדרן עלך החולץ </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבן </span>גמליאל. אין מאמר אחר מאמר. </span>אתי אפי' כרבנן דרבי עקיבא אע'ג דקידושין לדידהו תופסין בחייבי לאוין ותפסי קידושין אחר ביאה התם הוא משום דהוו קדושין דאורייתא דע'י ביאה פקעה זיקה אבל הכא שהיא זקוקה לו אין לו לתפוס אלא מדרבנן ולא תקון רבנן שיהא מאמר אחר מאמר ולהכי לא קאמר בגמרא עלה זו דברי ר' עקיבא ולא כמו שפי' ריב'ן דר'ג כר'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>בעילה אחר בעילה. </span>היינו אחר בעילה כשרה אבל אחר בעילה פסולה כגון ביאה שאחר הגט יש אחריה ביאה כי היכי דיש אחריה מאמר כמו שאפרש בגמ': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>חליצה אחר חליצה. </span>היינו אפילו אחר חליצה פסולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשה </span>מאמר ביבמתו ונתן לה גט צריכה חליצה. </span>היינו בנתן גט סתם אף לזיקתו אבל אם נתן גט למאמרו שריא אף ליבם דאמר בפ' ד' אחין (לעיל דף לב.)  דהותרה אפי' היא דמאי דעבד שקליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשה </span>מאמר וחלץ צריכה הימנו גט. </span>הכא לא תני אין אחר חליצה כלום משום דאכתי צריכה גט למאמר שכבר ולא תני ליה אלא היכא דאחר חליצה אין צריך לעשות כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חלץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלץ </span>ועשה מאמר כו'. </span>אומר ריב'ן לא הוה צריך למיתני כלל דכיון דתנא נתן גט וחלץ אין אחר חליצה כלום אע'פ שהיא חליצה פסולה כ'ש דאחר חליצה כשירה אין אחריה כלום אלא כל העניינים שונה:  עשה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשה </span>מאמר בזו ומאמר בזו צריכות ב' גיטין וחליצה. </span>הכא שייך להקשות דיתן גט לאחת מהן למאמרו ותשתרי אידך ולעיל פי' (דף לב. ד'ה גט) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריכות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריכות </span>ב' גיטין וחליצה. </span>למ'ד חליצה פסולה צריכה לחזור הכא בעו ב' חליצות וקאי נמי צריכות אחליצה ובסמוך דקתני עשה מאמר ונתן גט צריכה גט וחליצה הא דלא קתני וצריכות חליצה לשון רבים איידי דקתני צריכה גט לשון יחיד נקט נמי גבי חליצה לשון יחיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מדגט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדגט </span>לא מהני חליצה נמי לא מהניא. </span>באשה דעלמא ליכא למיחש שמא יאמרו מדחליצה לא מהני גט נמי לא מהני דבאשה לא שייך חליצה וקריאה ואין לומר דתיבעי יבמה גט וחליצה משום דלא יאמרו מדחליצה לחודה מהניא גט נמי מהני דבהא לא יטעו שיפטרוה בלא חליצה דבהדיא הצריך הכתוב חליצה אבל הכא חיישינן שיאמרו מה שהצריך הכתוב חליצה היינו מלבד הגט שהוא בכל הנשים ויאמרו מדגט לחודיה לא מהני חליצה נמי לא מהניא ואתי למיבעל אחר חליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתי </span>למיבעל אחר ביאה. </span>אבל השתא דמהני לא חיישינן שמא יאמרו כי היכי דמהני ביאה אחר גט ומאמר מהני נמי אחר ביאה וחליצה ואתי למיבעל אחר ביאה כמו אחר מאמר דאחר מאמר נמי אסור למיבעל:  דמספקא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמספקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמספקא </span>ליה גט אי דחי אי לא דחי. </span>לא מצי למימר דפשיטא ליה דגט ודאי דחי ומאמר ודאי קונה דא'כ אמאי מהני מאמר אחר הגט וגט אחר מאמר ואע'ג דאכתי לא ידע ברייתא דבסמוך דמודה ר'ג דיש גט אחר מאמר כו' מתניתין משתמע ליה דיש גט אחר מאמר לר'ג דדוקא נקט גט אחר גט ומאמר אחר מאמר דלא מהני אבל מאמר אחר הגט או איפכא מהני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עדיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עדיפא </span>ממאמר דאילו מאמר כו'. </span>דמאמר האחרון אין יכול לתפוס במקום שתפס הראשון וביאה פסולה תופסת אחר מאמר אותו צד עצמו שתפס המאמר דסברא הוא שאין תופס אלא אותו צד שתופס המאמר דתרוייהו לקנות והיינו משום דעדיף ממאמר לפי שהיא דאורייתא וגריעא ממאמר דאילו מאמר אחר הגט קני לכוליה שיורא דגט שהרי אין מאמר מועיל אחריו אבל ביאה לא קני לכוליה שיורא דגט שהרי מאמר מועיל אחריה ואם היתה קונה כל השיור לא היה מאמר מועיל אחריה לתפוש מה שתפשה הביאה דביאה עדיפא ואלימא לפי שהיא דאורייתא כדפרישית ואתי לפרושי טעמא דלא תקשה הא דביאה עדיפא ממאמר אע'ג דגריעא נמי ממאמר ובקונטרס פירש דאילו ביאה אחר גט לא קניא לכוליה שיורא דגט דיש ביאה אחר ביאה פסולה ותימה דלא אשכחן בהדיא להאי מילתא שתהא לר'ג ביאה אחר ביאה פסולה מיהו יש לדקדק דיש ביאה אחר ביאה פסולה לר'ג דאי אין ביאה אחר ביאה פסולה משום שכל קנין הראוי לביאה עשתה ביאה הראשונה ואין האחרונה יכולה לתפוש אחריה אע'ג דראשונה לא קניא כוליה שיורא דגט א'כ מנא ליה שמאמר קונה כוליה שיורא דגט שמא גט ומאמר משייר אלא שאין במאמר אחר כח לחול אחריו במה ששייר כמו שאין ביאה אחר ביאה פסולה אף על פי ששייר לקונה מאמר אחריה:  כולהו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולהו </span>סבירא להו. </span>אין התנאים כולן שוין דלבית שמאי קונה מדאורייתא כדמשמע בפ' ד' אחין (לעיל דף כט. ושם)  ולכולהו תנאי לא קני אלא מדרבנן ולר'ג לא קני אלא בהא דלא מהני מאמר בתריה ובן עזאי מפליג בין שני יבמין ויבמה אחת ובין יבם אחד ושתי יבמות ולר'ש מספקא ליה אי קני אי לא קני וכה'ג איכא בפ'ק (ג) דסוטה (דף ז: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>ביאת ראשון ביאה כו'. </span>משנה היא לקמן בהאשה רבה (דף צו:)  וקאמר תנא קמא דשני פוסל על ידו לראשון ואם תאמר לרבי שמעון נמי תיאסר לראשון משום דזינתה תחתיו ובקונטרס פירש דאין נאסרת על בעלה אלא על ידי קינוי וסתירה ואר'י שהוא טעות סופר ולא פירשו רש'י מעולם דבעד אחד ודאי אינה נאסרת אלא בקינוי וסתירה אבל בעדי טומאה נאסרת בלא קינוי ואין לומר משום דהני נשואין דרבנן נינהו לא חשו לאוסרה דכל דתיקון רבנן כעין דאורייתא תיקון ועוד דתיתסר משום דרב המנונא דאמר שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה ואר'י דמיירי בבא עליה בשוגג שאינה נאסרת אי נמי בקטנה דפיתוי קטנה אונס הוא אי נמי בבא עליה בעל כרחה ונאמר אע'ג דביאת בן תשע כמאמר ומאמר בעל כרחה לא מהני כדאמר בפ'ב (לעיל יט:) עשו חכמים ביאת בן תשע בעל כרחה כמאמר מדעת דלא שני לן בביאה דיבמה בין מדעת לבע'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בן </span>עזאי אומר כו'. </span>בקונט' נראה לו עיקר דגרסינן אין מאמר אחר מאמר בשתי יבמות ויבם אחד משום דלקמן (דף נג.) אמתני' בעשה מאמר בזו ומאמר בזו כו' קאמר מתני' דלא כבן עזאי ור'י אומר דשפיר גריס איפכא ולקמן סמיך אסיפא דקתני בין שני יבמין ויבמה אחת ולהכי נקטיה אמתניתין דעשה מאמר בזו ומאמר בזו לפרושי דעלה קאי מתניתין דלא כבן עזאי וכה'ג איכא לקמן דקתני גט לזו וגט לזו צריכות הימנו חליצה ומסיק לימא מסייע ליה לרבה בר רב הונא דאמר חליצה פסולה צריכה לחזור על כל האחין ומההיא ליכא סייעתא שיש לחלק בין מיפטר נפשה למיפטר צרה כדאמר בריש פ' ד' אחין (לעיל דף כז.) אלא אסיפא סמיך דקתני בין שני יבמין ויבמה אחת ויש ספרים שכתוב בהם כיצד עשה מאמר ביבמתו כו' עד בין שני יבמין ליבמה אחת ועלה מסיק מתניתין דלא כבן עזאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביאה </span>פסולה כמאמר שויוה רבנן וקתני דאין אחריה כלום. </span>פי' וה'ה אחר מאמר תימה דבסוף פירקין מפרש טעמא דרבי נחמיה דליכא למיגזר ביאה שאחר הגט ומאמר אטו ביאה שאחר חליצה וביאה כיון דחליצה וביאה מדאורייתא מידע ידיע ואם כן מנלן דלא יהא כלום אחר מאמר ואומר ה'ר יצחק ב'ר ברוך דע'כ לרבי נחמיה גט ומאמר דאורייתא דילפינן מק'ו משאר נשים ולית ליה הני מיעוטי דבפ'ק דקידושין (דף יד.) דאי אפשר לומר שיהא מדרבנן לרבי נחמיה דכיון דאית ליה דביאה וחליצה דאורייתא מידע ידיע דאם כן לא שייך למיגזר הני גזירות דאמר לעיל גט להוציא וחליצה להוציא וביאה לקנות ומאמר לקנות ותימה גדולה הוא לומר כן (ד) ולא מישתמיט שום תנא ולימא דגט פוטר ביבמה ועוד דא'כ הוה ליה למימר נמי דאין אחר הגט כלום ועוד דלישנא דהש'ס לא משמע שבא לדקדק מכח זה (א) ונראה לר'י דה'פ והא ביאה (ה) כמאמר שויוה רבנן שיהא אחריה כלום משום גזירות דלעיל וחל אחריה מאמר [ומשום הכי תקינו נמי] רבנן שיהא מאמר אחר מאמר אע'ג דמסברא הוה לן למימר כר'ג דאין מאמר אחר מאמר לפי שקנה המאמר הראשון כל מה שיש למאמר לקנות אלא טעמא דרבנן דאי אמרינן דאין מאמר אחר מאמר אתי למימר נמי דאין מאמר אחר ביאה פסולה דלא גרעא ביאה ממאמר לכך תיקנו שיהא מאמר אחר מאמר וגט אחר גט דגט ומאמר ענין אחד דשניהן דרבנן ואי אמרת דאין גט אחר גט אתי למימר נמי דאין מאמר אחר מאמר ולא מאמר אחר ביאה פסולה אם כן לרבי נחמיה אין מאמר אחר מאמר דלדידיה ליכא למגזר מידי דהא לית ליה נמי מאמר אחר ביאה פסולה דקתני (ביאה פסולה) אין אחריה כלום ואם תאמר אמאי תקינו רבנן לר' נחמיה גט ומאמר כלל ביבמה כיון דביאה וחליצה מידע ידיע ליכא למיגזר דגט להוציא וחליצה להוציא כו' ויש לומר דהעולם סוברים דגט ומאמר מהנו מן התורה מקל וחומר דבפרק קמא דקידושין (ג'ז שם) ואע'ג דאימעוט מכל מקום אהנו קצת כמו מאמר לבית שמאי ולהכי אי שרית למיבעל אחר גט ומאמר אתי למיבעל אחר חליצה וביאה אבל בהא לא טעו שיאמרו אחר הגט ומאמר בשביל שתקנה ביאה קנין גמור תקנה כמו כן קנין גמור אחר ביאה וחליצה ויבא לבעול אחריה דהא ודאי ידעי דחליצה וביאה עדיפא מגט ומאמר שכתובין בהדיא וגט ומאמר נתמעטו. (ב) ר'י:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>בעל ועשה מאמר פשיטא דהא קניה בביאה. </span>הא לא פריך פשיטא דקניה בביאה לחודה דמהא לא הוה משני מידי אלא הכי פריך פשיטא שמאמר אחר ביאה אינו מגרע ואם בביאה לחוד קנה בשביל מאמר שאחריו לא גרע ומשני אימא אם בעל בלא מאמר קנה דס'ד לא קני אלא אם כן עושה כמצותה מקדש ואחר כך בועלה וממתניתין דתנן בריש קידושין (דף ב.) היבמה נקנית בביאה לא שמעינן ליה דדלמא היינו מדאורייתא וכן הא דתנן הכא במתני' (לעיל נ:) הבעילה בזמן שהיא בתחילה אין אחריה כלום דלמא נמי היינו משום דמדאורייתא קני ופריך והתניא לוקה וידע שפיר דמדרבנן לוקה אלא דס'ד דלוקה מדרבנן משום דעשאוהו חכמים כפוגע באשת אח שלא במקום מצוה וא'כ מדרבנן לא קני לה בלא מאמר ומשני מכת מרדות מדרבנן ומשום פריצותא בעלמא כדרב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמבטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמבטל </span>גיטא. </span>אע'ג דרב משמע דסבירא ליה בריש השולח (גיטין דף לג:) דביטלו אינו מבוטל כר'ג גבי הא דאמר רב יוסף ניחזי אנן מ'מ קאמר הכא דלקי משום דמוציא לעז על הגט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמסר </span>מודעא אגיטא. </span>אפילו היה מבטל כל מודעי מ'מ היה מלקה אותו משום דמוציא לעז על הגט דאיכא דשמע במודעא ולא שמע בביטול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמתפקר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמתפקר </span>בשליח דבי דינא. </span>כך גירס' הקונטרס ויש ספרים שכתוב בהן מאן דמצער שליחא דרבנן וכן כתוב בכל הספרים בפ'ק דקידושין (דף יב:) ומיהו גם שם פי' בקונטרס שליחא דרבנן שליח ב'ד ונראה דבכל שליחא דרבנן יש ללקות אע'ג דלא הוי שליח ב'ד כדאשכחן בפ' עשרה יוחסין (קדושין ע.) דשמתיה רב יהודה לההוא טבחא דציער שלוחו ואע'ג דשמתא חמור מנגדא כדמוכח במקום שנהגו (פסחים דף נב.) שמא החמיר עליו משום שביזה את רב יהודה עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמקדש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמקדש </span>בביאה. </span>אר'ת דאפי' ביבמה דצריך ביאה דפריצותא הוא שעושה תחלת קנינו בביאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>בבית חמיו. </span>אנן סמכינן אנהרדעי דאמרי בכולהו לא מנגיד רב אלא אמאן דמקדש בביאה דבשל סופרים הלך אחר המיקל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>הנייר או על החרס. </span>אר'ת כר' אליעזר אתיא דלרבי מאיר דאמר עדי חתימה כרתי לא מהני דדבר שיכול להזדייף הוא דבשטר קידושין נמי בעי ר' מאיר עדי חתימה כדמוכח בפ'ב דקידושין (דף מח.) ובפ'ק דקידושין (דף ט. ד'ה כתב) פירשתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>בו שוה פרוטה. </span>פירוש ואינה מתקדשת משום כסף מקודשת מטעם שטר גבי שדי מכורה לך בפרק קמא דקידושין (דף כו. ושם) שהמוכר נותן שטר תימה אמאי נקט אע'פ שאין בו שוה פרוטה דאין בו שום רבותא דכך לי שוה פרוטה כמו אין שוה פרוטה ויש לומר דמשום דכתב ביה נתינה אחרי תיבת את ספר המקנה ס'ד דליבעי שוה פרוטה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכשאכנסנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכשאכנסנה </span>אגרשנה הרי זה גט. </span>תימה דבפרק כל הגט (גיטין דף כו:) אמרינן דאינו גט שלא יאמרו גטה קודם לבנה ובקונטרס פי' דהכא נמי לא קאמר דהוי גט אלא בדיעבד שכבר נתגרשה בו ואין נראה דהתם דקאמר אין גט משמע דלא הוי גט כלל ואר'ת דהכא כשכתב בו זמן שאחר נשואין שהוא זמן נתינה דאפילו גט ישן לא הוי שלא נתייחד עמה אחר זמן הכתוב בגטה  והרי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולאשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולאשה </span>בעלמא אין גט. </span>ואפילו כתוב בו זמן דאחר נשואים כיון דאין בידו לגרשה בשעה שעשאו שליח ונראה לר'י דהיינו דוקא למ'ד אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אבל למאן דאמר אדם מקנה הוי גט דבידו לגרשה כמו בשחרור דמהני לוקח עבד על מנת לשחררו וכתב לו לכשאקחך הרי עצמך קנוי לך מעכשיו כדאמר בהאשה רבה  (לקמן דף צג:) ובקידושין בפרק האומר  (דף סג.) וגט שחרור וגט אשה שוים לכל דבר דהא ילפינן לה לה מאשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליבמתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליבמתו </span>מהו. </span>אין לפרש דמיבעיא ליה אם גירשה בגט זה לאחר שיבמה יבומין גמורין אי הוי גט אי לא דפשיטא דאין ניתרת בגט זה לשוק דהא בההיא שעתא לא היה בידו לגרשה ולהתירה לשוק על ידי גט זה ומאי קאמר נמי או דלמא כיון דלא עבד בה מאמר לא אי בלא מאמר לא מהני עבד בה מאמר נמי לא מהני להתגרש אחר שתתייבם דמאמר לא הוי אלא מדרבנן ואמר ר'י דלפוסלה מכהונה מיבעיא ליה אי חשיב ריח הגט דפסיל לכהונה אי לא (ב) וריב'ם הגיה בפירושיו דמיבעיא ליה אי כתבו קודם מאמר ועשה מאמר וגירש בו מהו שיפקיע את מאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא האי לחודיה קאי כו'. </span>פירש בקונטרס ואי כתב גט למאמרו ולא לזיקתו אסורה לו ומותרת לאחיו דמאמר דעבד ליה שקליה ופשה ליה זיקה כמעיקרא ולר'י נראה דללישנא דאמר רבא הותרה אפילו היא ואם כן הכא נמי שריא לדידיה וללישנא דהיא אסורה דמיחלפא בבעלת הגט הכא נמי אסורה אפי' לאחיו דהא בעלת הגט אסורה על כל האחין והא דשרי רבא צרתה בנתן גט למאמרו משום דבאות משני בתים הן ואפילו היה נותן גט גם לזיקתו היתה צרתה מותרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כעודר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כעודר </span>בנכסי הגר. </span>אר'י דמיירי לרב יוסף כגון דאמר לה התקדשי לי סתם ולשם יבמות היינו דגלי אדעתיה שבתורת יבמין מקדשה דאי באמר לה בהדיא במאמר יבמין לא הוי פריך ליה אביי מי דמי דהא אביי קאמר בסמוך דהיכא דאמר לה במאמר יבמין דלא קני לרבי אלא בסתם איירי א'נ באמר לה התקדשי לי לשם יבמות ולא משמע בתורת מאמר יבמין דבמאמר יבמין משמע בתורת מאמר ולא בתורת קידושין אבל לשם יבמות לא משמע בתורת יבמות אלא שסבור שעדיין היא זקוקתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אי </span> אמר לה התקדשי לי בזיקת (ב) מאמר יבמין מי לא מהני. דאפילו למ'ד אין זיקה היינו לענין אחות זקוקתו וכיוצא בה אבל פשיטא דמהני לשון זיקה שהרי היא זקוקתו ועומדת בפניו:  רבינא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבינא </span>אמר דכ'ע יש תנאי בחליצה. </span>תימא לר'י דהני אמוראי אתו דלא כהלכתא דקי'ל בפרק מצות חליצה (לקמן דף קו.) ובהמדיר (כתובות דף עד. ושם) דחליצה מוטעת כשירה דאין תנאי בחליצה משום דגמרינן מתנאי בני גד ובני ראובן דבעינן דאיפשר לקיימו ע'י שליח דאי סבירא להו דאין תנאי לא הוה להו לאוקמי פלוגתא דרבי ורבנן בהכי ועוד אדמיפלגי ביש תנאי בחליצה לענין מאמר שאחריה ליפלגו לענין התרה לשוק ואר'י דלענין התרה לשוק לכ'ע הויא חליצה כדקי'ל דאין תנאי בחליצה אלא לענין דהויא חליצה פסולה דלא מפקע לה זיקה לגמרי שלא יועיל אחריה מאמר בלשון זיקת יבמין קאמר דיש תנאי ושוב מצא ר'י בשם ר'ת (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>מסייע ליה לשמואל ותיובתא לרב יוסף. </span>אמאמר לזו וחלץ לזו קאי ואם תאמר אמאי הוי תיובתא לרב יוסף דהא דאין חולץ לבעלת מאמר משום דשמואל דחלץ לבעלת מאמר לא נפטרה צרה וי'ל דה'ק לימא מסייע ליה לשמואל או תיהוי תיובתא דרב יוסף דאי לא תסייע לשמואל ומיפטרה צרה בחליצת בעלת מאמר א'כ האי דנקט מאמר לזו וחלץ לזו לאשמועינן דחולץ לאיזו שירצה לאפוקי מדרב יוסף דקאמר לא ישפוך מי בורו ואחרים צריכים לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איצטריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איצטריך </span>לאשמועינן דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין. </span>אע'ג דכבר אשמועינן לעיל קתני לה נמי הכא אגב שאר גווני כיון דלאו מילתא דפשיטא היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איצטריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איצטריך </span>לאשמועינן דאין קידושין תופסין באשת איש. </span>פירוש דקתני סיפא וכן בשני יבמין ויבמה אחת ותימא דלמא הא דנקט בעל ועשה מאמר משום שתי יבמות ויבם אחד נקטיה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סלקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סלקא </span>דעתך אמינא ליגזור מאמר דבתר חליצה כו'. </span>תימה מה צריך לטעם זה דלעיל הוה ניחא לר' יוחנן דאיצטריך לאשמועי' דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין אע'ג דכבר אשמועינן ליה מרישא והכי נמי תינח ליה הכא מהאי טעמא גופיה:  הדרן עלך רבן גמליאל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבא </span>על יבמתו בין בשוגג בין במזיד. </span>איכא למימר דמזיד ורצון תרי גווני נינהו דרצון היינו דמכוין למצוה אע'ג דפשיטא הוא קתני ליה דהכי אורחיה בכל דוכתא אבל בפ'ב דב'ק (דף כו:  ושם) גבי אדם מועד לעולם קשה מה בין מזיד לרצון וי'מ דה'ק בין שיהא אותו שוגג ומזיד באונס שאנסו לעשות כן בין שיהא ברצון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>אנוס והיא לא אנוסה. </span>תימה דהוה ליה למינקט שניהם אנוסים דהוי רבותא טפי וי'ל דאגב דנקט ברישא הוא שוגג והיא מזידה נקט נמי הכא הוא אנוס והיא לא אנוסה א'נ לא קאמר והיא לא אנוסה אלא ברצון אלא היא לא אנוסה אבל מזידה או שוגגת דהשתא תרוייהו לא מיכווני לשם מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>חילק בין ביאה לביאה. </span>פי' בקונטרס בין העראה לגמר ביאה ובבבא שניה פירש ולא חילק בין ביאה לביאה בין כדרכה לשלא כדרכה ואין נראה לר'י דכיון דתנא סבר אחד המערה ואחד הגומר למה ליה תו למיתני ולא חילק בין העראה לגמר ביאה ועוד דבגמ'  (לקמן דף נו:) מפרש מאי וכן אשלא כדרכה בחייבי לאוין מכלל דלא חילק דרישא איירי בשלא כדרכה ונראה לר'י שהסופרים טעו וכתבו איפכא ומיהו ההיא דבבא שניה אפשר לפרשו כמו הראשון בין כדרכה לשלא כדרכה ולפרושי וכן קאתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאנסוהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאנסוהו </span>עובדי כוכבים ובא עליה. </span>אין לפרש שאנסוהו היינו שאיימו עליו להרגו אם לא יבא עליה דא'כ מאי פריך מרבא דאמר אין קישוי אלא לדעת פירוש דאין זה אונס שקישוי עושה מדעת ואין דוחקין אותו לבעול בקישוי ולוקמא כגון שמאיימין עליו לבעול בקישוי ועוד דמילתא דרבא אי אפשר לפרש במאיימין עליו להורגו אם לא שיבעול הערוה מעצמו כמו שאפרש אלא כל דבר שעושה מעצמו אפילו ע'י אונס פחד מיתה לדעת חשיב והאי שאנסוהו עובדי כוכבים ובא עליה דקאמר היינו שהביאוהו עליה והדביקוהו ביבמתו ולא שבא עליה מעצמו כמו תקפתו יבמתו ובא עליה דבסמוך והשתא פריך שפיר דאין אונס דקישוי לא הוי אלא לדעת ואר'י דיש לקדק מכאן דאין יבמה נקנית אלא בבא עליה בקישוי מדלא מוקמי שהדביקוהו בלא קישוי ואיכא למימר דאתי הך סוגיא כמ'ד משמש מת בעריות פטור וילפינן קיחה מעריות דאינה נקנית אלא בקישוי ועוד אר'י דאתיא שפיר אפילו למאן דאמר משמש מת בעריות חייב ולענין יבום בעינן ביאה דרך הקמת שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אונס לערוה שאין קישוי אלא לדעת. </span>אין לפרש במאיימין עליו להורגו אם לא יבא בעצמו על הערוה דאם כן אפילו יש קישוי שלא לדעת תיפוק ליה דאגילוי עריות יהרג ואל יעבור כדאמר בפרק בן סורר (סנהדרין דף עד. ושם) אלא איירי כשעובדי כוכבים מדביקים אותו על הערוה וא'א לו להשמט אם לא ע'י שיהרג וקאמר רבא דיש לו למסור עצמו ליהרג אם יודע שאי אפשר לו אם לא יתקשה דאין קישוי אלא לדעת (א) וחשיב כעושה מעשה אבל אם יש קישוי שלא לדעת או שהיה כבר מקושה או שיודע שלא יתקשה אין חייב למסור עצמו כיון שהוא אינו עושה שום מעשה והוי כקרקע עולם כדאמר בבן סורר (ג'ז שם) גבי אסתר דקרקע עולם היתה וטעמא משום דנערה המאורסה ילפינן התם  מרוצח</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישן </span>לא קנה. </span>פי' בקונטרס משום דלא הוי בר דעת וקשיא דהא קטן אע'ג דלא הוי בר דעת הוה קונה אי לאו דמיעטיה קרא אלא טעמא משום דלא איכוין לביאה כלל והוי כמתכוין להטיח בכותל דבסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>איצטריך קרא בין בשוגג כו'. </span>וא'ת והא איצטריך לאשמועינן ביאה ביבמה דלא כתיב אלא הכא וי'ל דמלהקים לאחיו שם נפקא וא'ת והא אכתי איצטריך לג'ש דלקמן יבמה מנין אתיא ביאה ביאה וי'ל דביאה דחייבי לאוין מופנה וה'ל מופנה מצד אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמכוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמכוין </span>לה. </span>לאו דוקא נקט דמכוין לה דהא בסמוך אמר דנתכוון להטיח בבהמה והטיח ביבמתו קנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>בידו לרבות. </span>וא'ת דבקדושין פרק האומר (דף סז:) בעי למילף כל העריות דלא תפסי בהו קידושין מאחות אשתו וקאמר התם בשלמא כולהו אתיין והיכי אתיין הא איכא למיפרך מה לאחות אשה שכן בידו לרבות וי'ל דבלאו הכי פריך שפיר א'נ דדוקא באשת אח חשיב יש בידו לרבות לחומרא שכן יש בידו לרבות איסור על אחרים אבל מה שבידו לרבות על עצמו לא חשיב פירכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לאחות אב ואחות אם שכן איסור הבא מאליו. </span>הקשה ריב'ן דמאחות אב ואם נילף איסור הבא מאליו ומאשת אח נילף היכא דעל ידי קידושין וי'ל דאשת איש לא אתי כדפריך בסמוך מה להנך שכן שאר:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>רמז ליבמה שאסורה בחיי בעלה מנין. </span>דכיון דשריא רחמנא אחר מיתה אין סברא לומר דאסירא בחיי בעלה דלא מיסתבר שהיה בא הכתוב לומר דאתי עשה ודחי לא תעשה שיש בו כרת אי לאו דמוכח קרא בהדיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזכור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזכור </span>מהו. </span>הא דלא יליף זכור ובהמה מהקישא דרבי יונה משום דאת מקורה הערה כתיב והנהו לא שייך בהו מקור ועוד דאפסקינהו בקרא דמולך אי נמי משום דזכור ובהמה לא חשיב ביאה דאין דרך ביאה בכך ולהכי בפרק ארבע מיתות (סנהדרין נד:) צריך אזהרה ועונש לשוכב ונשכב בזכור אע'ג דבעלמא לא בעי קרא לחייב האשה הנשכבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרו </span>לו מתה אשתך כו'. </span>בתלתא הוה סגי אלא קמ'ל דאף על פי שיש ערבוב שכל חמשתן שלשלת אחוה וצריך להוציא האסורות לא גזרינן הנך דשרינן אטו הנך דאסירן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>צרותיהן. </span>איצטריך אע'ג דס'ד דמוטב שיחלוץ הצרות גזירה שלא יחלוץ לשניה או רביעית:  מאשת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאשת </span>אח ילפינן. </span>ואפילו למאי דפרישית לעיל דאחות אשה לא חשיב חומרא מה שבידו לרבות מ'מ ליכא למיפרך מה לאשת אח שכן בידו לרבות דהכא לא יליף אלא דשייך אחוה מן האם באחות אשה כמו באשת אח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דיש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיש </span>לה בנים לאחר מיתת בעלה. </span>תימה הכא מצרכינן קרא לאסור לאחר מיתה וכן בפ' ד' מיתות  (סנהדרין נג. נד.) גבי אשת אב וכלתו ופ'ק דקדושין (דף יג: ושם) קבעי אשת איש מנלן דשריא אחר מיתת בעלה וי'ל דבכל הני צריך קרא לאסור דלא נילף מאשת איש דשריא לאחר מיתה כדיליף התם וקשה דבהאשה רבה (לקמן דף צד: ושם) קאמר גבי חמותו לאחר (ב) מיתה דממעט לה רבי עקיבא מדכתיב ישרפו אותו ואתהן ואת שתיהן כלומר ששתיהן קיימות נהי דמעטיה קרא משרפה מאיסורא מי מיעטיה משמע דאי לאו קרא היתה בשרפה וי'ל דבכולהו צריך קרא לאסור ולהתיר דלא נילפו מהדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בהוייתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהוייתה </span>תהא. </span>ומכל מקום איצטריך לעיל (דף יז:) למילף אחוה (ג) מבני יעקב דלא נימא דבעינן דמיחדי באבא ובאימא משום דכתיב יחדו: (ד) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתב </span>רחמנא גבי דודתו למה לי. </span>אפילו למאי דמפרש (בה) דאין ערירי בכל חייבי כריתות אלא היכא דמפרש קרא בהדיא אתי שפיר כדפרישית בריש מכילתין (דף ב. ד'ה אשת) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לישתוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לישתוק </span>קרא משפחה חרופה. </span>וא'ת השתא דחייבי לאוין בהעראה אם כן לישתוק קרא בחייבי כריתות ותירץ ה'ר משה כהן דאי לאו קרא בחייבי כריתות הוה אמינא מדגלי רחמנא בשפחה מכלל דחייבי כריתות בהעראה אבל חייבי לאוין בגמר ביאה דילפינן משפחה חרופה אבל השתא דכתיב העראה בחייבי כריתות אי כל חייבי לאוין בגמר ביאה א'כ לישתוק קרא משפחה חרופה (א) :  אתיא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>ביאה ביאה. </span>והוי כאילו כתיב דור שלישי יערה משמע הא דור שני לא יערה ולא שייך לאקשויי מהא דאמר בסוף הנשרפין (סנהדרין פד.) דבר הבא מן הכלל אין דנין אותו בגזירה שוה דהכא ביאה דאתיא לגזירה שוה כתיבא בהדיא ולא מן הכלל אתי כי ההיא דהתם דלא ילפינן חילול חילול מתרומה כהן העובד באנינות דלא כתיב חילול אלא דנפיק מכלל דכתב בכהן גדול ומן המקדש לא יצא ולא יחלל (ויקרא כא) הא אחר שעבד חלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>למאן דאמר עשה עשה. </span>ל'ג לי' וברוב ספרים ליתא דבין לרב ובין לשמואל איכא לאו כדפרישי' בסוף החולץ (לעיל מט: ד'ה אי כרב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>לבעלה מנין אתיא קיחה קיחה. </span>פירוש דנקנית בהעראה הקשה ה'ר נסים דבפ'ק דקדושין (דף י. ושם) בעי תחלת ביאה קונה או סוף ביאה קונה למאי נפקא מינה שהערה בה וקבלה קידושין מאחר כו' ומסיק רבא דכל הבועל דעתו על גמר ביאה ולא קני בהעראה ותירץ הר' שמעון הזקן דהא דאמר הכא דקני בהעראה היינו בשלא עשה כי אם העראה ופירש מיד ולא גמר ביאתו אבל התם איירי כשעושה כל הביאה דלא קני בהעראה כיון שדעתו על גמר ביאה וכן מוכח הלשון דקאמר התם כל הבועל דעתו על גמר ביאה ולא קאמר כל המערה וה'ר יצחק בן ה'ר מאיר פירש דכשמפרש שרוצה לקנות בהעראה קני בהעראה אפי' אם גומר ביאתו אבל בסתם דעתו על גמר ביאה ור'ת פירש שם בע'א ושם פירשתי (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קיחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קיחה </span>קיחה. </span>תימה דנפקא לן בפרק קמא דקדושין  (דף ט:) דאשה נקנית בביאה מדכתיב ובעלה ותיפוק ליה מקיחה קיחה וי'ל אי לאו דכתיב ובעלה מקיחה דעריות לא הוה גמרינן עיקר ביאה כיון דקיחה דעריות לא משתעי בקנין כלל אבל לענין שתיחשב העראה כגמר ביאה ילפינן שפיר מהתם ואם תאמר ונילף מקיחה דיבמה דאיירי בקנין דכתיב ולקחה לו לאשה וי'ל דאינו מופנה לג'ש וא'ת ונילף מקיחה דחייבי לאוין דכהונה דקיחה דידהו איירי בקנין כדאמר בפרק בתרא דקידושין (דף עח.) קדש לוקה משום לא יקח ודרשינן ליה נמי לג'ש וי'ל דלא איירי בקיחה דביאה אלא בסתם קידושין כדאמר התם בעל לוקה משום לא יחלל ועוד י'ל דאי לאו ובעלה לא הוה גמרינן קידושי כסף מקיחה קיחה דשדה עפרון אלא הוה מוקמינן קיחה דקרא בקידושי ביאה משום דמסתבר למגמר טפי קיחה דאשה מקיחה דאשה אבל השתא דכתיב ובעלה ע'כ גמרינן קיחה משדה עפרון קידושי כסף דליכא למימר דאיצטריך קיחה להעראה דא'כ לשתוק מובעלה ונילף כולה מילתא מעריות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>מיתה נמי שארו איקרי כו'. </span>והא דפשיטא לן בפרק יש נוחלין (ב'ב דף קיד:) דאין הבעל יורש את אשתו כשהוא בקבר וקאמר נמי התם כשם שאין האיש יורש את אשתו בקבר להנחיל לקרוביו כך הבן לא יירש את אמו בקבר להנחיל לאחיו מן האב הא דפשיטא ליה בבעל טפי מבבן היינו מהך דרשא דהכא דאשמועינן דלאחר מיתה לא מיקרי שארו וא'ת דבפרק ד' מיתות (סנהדרין סו:) ממעט משמש מתה מקרא אחרינא דדריש התם ומתו גם שניהם פרט למעשה הורדוס והיינו משמש מתה כדאמר בבבא בתרא (דף ג:) דהטמין בדובשא ינוקתא דבי חשמונאי והיה בא עליה לייתובי יצריה ואר'י דאיצטריך דרשא דשמעתין למאן דדריש התם ומתו גם שניהם עד שיהו שניהם שוים והא דקאמר התם ואידך מעשה הורדוס לאו כלום הוא המ'ל דנפקא ליה מקרא דהכא אלא דניחא ליה לאוקמי ההוא תנא דדריש עד שיהו שניהם שוים אפילו כמ'ד משמש מת בעריות פטור ויש ספרים דגרסי התם פרט למעשה חידודין וכן גורס בערוך ופי' רש'י שם דמעשה חידודין היינו דרך אברים וקשה דהכא פשיטא ליה לאביי דדרך אברים לאו כלום הוא וי'ל דהיינו כמ'ד התם דמעשה חידודין לאו כלום הוא ואפילו למאן דממעט התם מקרא איכא למימר דמקרא דהתם פשיטא ליה לאביי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לשקינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לשקינא </span>לה דרך אברים. </span>ואם תאמר הא אפילו אמר לה אל תסתרי סתם הוי קינוי ואם כן מה בכך אם הזכיר נמי דרך אברים כיון דאמר לה נמי אל תסתרי ויש לומר דהכי פירושו שקינא לה דרך אברים שאמר לה איני חושדך אלא דרך אברים וכן שלא כדרכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>חייב אלא על ביאת מירוק. </span>נראה דמחייב בשפחה חרופה אפילו בלא הוצאת זרע [אלא שתהא] ביאה הראויה להזריע כמו באשת איש דלא בעינן הוצאת זרע אף על גב דכתיב בה ש'ז ולא אתא למעוטי בשפחה חרופה אלא העראה ושלא כדרכה בספ'ב דכריתות (דף יא:) ונראה דלמ'ד העראה זו הכנסת עטרה אין ראויה להתעבר בהעראה אלא במירוק גיד שאם היתה ראויה להתעבר לא הוה מוקמי קרא למעוטי העראה אלא שלא כדרכה:  לדברים</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדברים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברים </span>האמורים. </span>אע'ג דכל שאר דברים כתובים נמי בפרשה כדדרשינן כיון שלקחה נעשית כאשתו לכל דבר כיון דביאת שוגג לא קני בעלמא סברא הוא דלא רבייה אלא לדברים המפורשים בפרשה בהדיא כגון לירש בנכסי אחיו דכתיב יקום על שם אחיו לנחלה ולפטור אשת אחיו מן היבום דכתיב לו לאשה ולא לאחיו לאשה דפקע מינה זיקת אחיו ולפטור צרתה דכתיב בית אחיו בית אחד הוא בונה ואינו בונה שני בתים דהנהו דברים הוו לאוקמיה במקום בעל אבל בתרומה לא אכלה ע'י ביאה גרועה ולא יורשה ולא מיטמא לה ולא מיפר נדריה דהיינו לאלומי מבעל אבל מן הנשואין זכאי בכולהו דלא הוי אלא לאוקמיה במקום בעל דילפינן מהני דכתיבי ולא פליגי אלא בביאת שוגג וכיוצא בה אבל בהעראה דקניא נמי בעלמא וביאה היא לכל דבר לא פליגי בה (א) ומה שקבע מחלוקתן כאן אמתני' דאחד הגומר ואחד המערה לאו משום דעלה פליגי אלא משום דמסיים בה קנה דקאי נמי אביאת שוגג כן נראה לר'י ובירושלמי איכא פלוגתייהו ואיכא דמוקי פלוגתייהו בהעראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>הנשואין כ'ע לא פליגי דאכלה. </span>ע'י ביאה וה'ה דהוה מצי למינקט לענין ליורשה ולהטמא לה ולהפר נדריה אלא נקט אכילת תרומה לרבותא וכ'ש לשאר דברים דזימנין שהיא כאשתו לכל דבר ולא אכלה בתרומה כדאמר בכתובות בפ' נערה  (דף מח: ושם) מסורה לכל חוץ לתרומה גבי מסר האב לשלוחי הבעל. [וע' היטב תוס' סוטה כד: ד'ה דהאמר רב] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מת </span>ונפלה לפני יבם חרש אוכלת. </span>וא'ת ואמאי אוכלת וניחוש לסימפון שהרי לא בדקה שלא הספיק לכונסה עד שנתחרש וא'כ אינה זקוקה לו ולקמן נמי דקאמר דגזרינן נישואין דחרש אטו קידושין תיפוק ליה משום סימפון ולר' נתן נמי אמאי אוכלת ואור'י דלא חיישינן לסימפון אלא כשיכול הדבר להתגלות שיש סימפון ויהיו קידושי טעות אבל הכא דנתחרש לא חיישינן שמא יתפקח וימצא סימפון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>ביאה שהבעל מאכיל בה. </span>אי  (א) ביאה אירוסין עושה אר'י דכל ביאה שהבעל מאכיל בה ע'י חופה שאחריה קאמר:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממזרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממזרת </span>ונתינה לישראל פסלה. </span>לשון פסלה נקט משום אחריני דממזרת ונתינה הם פסולות ועומדות:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>וכן מאי לאו לא שנא בשוגג כו' וקתני פסלה. </span>וליכא למימר משום אחרים נקט פסלה ולא משום אשת איש דעיקר חידוש דאונס ורצון לא הוי אלא באשת איש אבל בשאר עריות אין חידוש טפי באונס מברצון לענין פסולי כהונה (ב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עיקר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עיקר </span>העראה בעריות כתיב. </span>ואית ספרים דגרסי אדרבה יבמה הוא דילפינן מעריות ויש לפרש בדוחק דאע'ג דיבמה מחייבי לאוין הוא דילפינן ולא מעריות חשיב ליה כאילו ילפינן מעריות דע'י עריות ושפחה חרופה שמעינן ליה בחייבי לאוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>אשלא כדרכה דחייבי לאוין. </span>פי' בקונטרס אלמנה לכ'ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט אבל משום העראה לא איצטריך למיתנייה דהא מרבינן ליה לעיל מקיחה קיחה דעריות וקשה לר'י דאי משום חייבי לאוין דכהונה נקט לה לשלא כדרכה נמי לא איצטריך דאיכא למילף נמי קיחה קיחה מעריות דכתיב בהו משכבי אשה אלא נראה לר'י דקאי אשאר חייבי לאוין דלאו דכהונה דלא כתיב בהו קיחה דלא שמעינן בהו שלא כדרכה אלא מג'ש דביאה ביאה מיבמה כי היכי דילפינן לעיל מינייהו יבמה לענין העראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>זו זו אשת כהן. </span>מוהיא קדריש וא'ת והא קדרשינן לה בכתובות בפרק נערה  (דף נא: ושם) לדרשא אחריתי לתחלתה באונס וסופה ברצון דשריא ואר'י דהתם אסמכתא היא דמסברא היא דשריא דחשיב אונס אע'ג דסופה ברצון דיצרא אלבשה כי היכי דהוי אסמכתא הא דקאמר (לקמן דף ק:)  ואי זו זו שקדושיה טעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>האירוסין לא יאכלו. </span>פי' בקונט' בלשון שני ונראה לו עיקר דאיירי בין בבת כהן בין בבת ישראל דר'מ פסיל אפי' בבת כהן ור'א ור' שמעון מכשירין אפי' בבת ישראל ונתארמלו או שנתגרשו מן האירוסין כשרות לא שייך כשרות בבת ישראל אלא לינשא לכהונה דבתרומה לא אכלה ובנתגרשה לא שייך אפי' לינשא ויש לפרש בנתגרשה אם בת כהן היא כשרה לתרומה ובגמ' דקאמר מה קדושי רשות אין מאכילים בישראל שקדש בת ישראל קאמר וקשה לר'י דמה ק'ו הוא זה דכיון דליכא צד כהונה כלל מאין להם להאכיל לאותם הקידושין ועוד הקשה ה'ר משה כהן דהיאך יאכיל בת ישראל בהגעת זמן דבפסולות לא שייך אוכלות משלו ואוכלות בתרומה כדאמרי' ביש מותרות (לקמן פה.) בעמוד והוצא קאי מזוני אית לה (א) ונראה דבבת כהן איירי כדפי' בקונטרס בלשון ראשון ובגמ' גריס מה קדושי רשות פוסלין וכן גירסת ר'ח וגבי פצוע דכא גרסי' שקדש בת כהן וכן ר'ח ולא כמו שכתוב בספרים שקידש בת ישראל ולפי שהגירסא היתה כתובה בספר רש'י פי' כן אבל הגירסא כתובה בספר ר'ח כמו שפירשתי:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בעא רבי יוחנן מר' אושעיא ולא פשיט ליה. </span>מדרבי אושעיא אדרבי אושעיא פריך ותימה דלקמן מסקינן דרבי יוחנן בעי אליבא דר' אליעזר בן יעקב אבל אליבא דר' אלעזר ור' שמעון אפשר דמאכיל בבת גרים דר'ש מכשיר גיורת פחותה מבת ג' לכהן ודלמא סבר נמי דקהל גרים לא מיקרי קהל ומיהו בקונטרס פי' דכולה סוגיא דהש'ס מסיק לה אבל ר' אושעיא לא פשט מידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר הואיל ומאכילה בלא ידעה. </span>תימה דבלא ידעה גופה אמאי מאכיל לאביי דמשתמרת לביאה פסולה היא וטעמא שכבר אכלה לית ליה לאביי כדקאמר בסמוך ורבא נמי היכי קאמר שאני התם שכבר אכלה הא אליבא דרבי  אליעזר קיימא הכא ורבי אליעזר אית ליה בהערל (לקמן עה.) שכבר אכלה לא אמרינן אההיא מתנית' גופה דלא ידעה דקאמר מאן תנא משתמרת לביאה פסולה דאורייתא אכלה אמר ר' אלעזר במחלוקת שנויה ור' אלעזר ור' שמעון היא ורבי יוחנן אמר אפילו תימא רבי מאיר שאני התם שכבר אכלה ויש לומר דטעמא שכבר אכלה מהני לכ'ע לענין זה שאוכלת לרבי אלעזר ור' שמעון אע'פ שאין מאכיל במקום אחר ולא פליג ר'א ורבי יוחנן אלא במאי דקאמר ר' יוחנן דאוכלת אפי' לרבי מאיר מטעם שכבר אכלה דלא חשיבא משתמרת לביאה פסולה כיון דתחילת אכילתה הוו נישואי כשרות והוי כאילו הן קיימין ועומדין עדיין שתאכל מכחן ומייתי אביי אפצוע דכא שקידש דחשיב יש לו להאכיל במקום אחר כיון שמאכיל בלא ידעה ורבא סבר דלא חשיב יש לו להאכיל במקום אחר כיון דאין מאכיל התם על ידי מעשה של עכשיו אלא ע'י שכבר אכלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>גברא רבה אחרינא ובעא מיניה מילתא אחריתי. </span>כאן משמע שהיה ר'ל גדול כשבא לפני רבי יוחנן כמו שפירש ר'ת בב'מ (דף פד. ד'ה אי) שהיה לומד תורה לפני ר' אושעיא רבו של רבי יוחנן. [וע'ע תוס' עירובין סה: ד'ה ר'ל] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>לאו בקדושתיה קאי לא אכלה דהא אמר קהל גרים איקרי קהל. </span>תימה דהוה ליה למימר בין בקדושתיה קאי בין לא קאי לא אכלה מהני תרי טעמי דבת גר זכר כבת חלל זכר ועוד דקהל גרים איקרי קהל דהא אפילו לא בקדושתיה קאי לא אכלה נמי מטעם דבת גר זכר כבת חלל זכר דהרי היא כחללה וחללה אינה אוכלת בתרומה כדמוכח בפרק בתרא דקדושין (דף עז.) ואי הוה טעמא דר' יהודה בבת גר זכר משום דכתיב מזרע ישראל כדמוכח התם הוה מצי למימר דלא הויא ממש כחללה אלא דוקא לינשא לכהונה אבל התם משמע דעיקר טעמא דרבי יהודה מק'ו ומה חלל שבא מטיפה כשרה כו' ולפי זה אית לן לשוייה כחללה לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>אמר אף גר שנשא גיורת בתו כשרה לכהונה. </span>אכתי צריך לטעמא דאית ליה קהל גרים לא אקרי קהל ולא חש להזכיר אלא נטר עד דקאמר אי לאו בקדושתיה קאי אכלה כו' דאי לא קאי סגי לה בטעם דקהל גרים לא איקרי קהל לחודיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן דתנן רבי אליעזר בן יעקב אומר אשה בת גרים כו'. </span>דמשנה היא במסכת ביכורים (פ'א משנה ה) ולא קשיא דלא מייתי מתניתין דפרק בתרא דקדושין (דף עז.) דהך נמי משנה היא:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר יש חופה לפסולות. </span>נראה לר'י לפרש לפי שיטת הקונטרס דפליגי בחופה בלא כסף דרב ושמואל סברי כרב הונא דאית ליה בריש קידושין (דף ה.) דחופה קונה וקאמר רב דכי היכי דקנו קידושי חופה בכשרות הכא נמי קני בפסולות ועדיפא מקידושי כסף דאפי' ר'א ור'ש דאמרי דקידושי כסף לא פסלי בחופה דקרובה לביאה מודו כדקאמרינן בדיחויא דמילתא דרמי בר חמא ולא שייך כאן דיו דהא דמשתמרת לביאה פסולה דאורייתא לא אכלה מדרבנן והחמירו חכמים בחופה יותר לפי שקרובה לביאה וטעמא דרב משום דסבר דבפסולות נמי שייך שארו וכי היכי דקרינן בה שארו על ידי חופה שאחר קידושין לשוייה נשואה לענין השקאת סוטה דבעינן תחת אישך דהיינו נשואה ולענין נערה המאורסה לאפוקי מסקילה לחנק קניה נמי בלא כסף לשוייה ארוסה ושמואל אמר אין חופה לפסולות דחופה לא מהני אלא בכשרות דחופה קירוב ביאה הוא ולא מהניא אלא בראויות לביאה אבל בפסולות שאין ראויות לביאה לא וחופה דלאחר קידושין נמי לא מהניא בפסולות לשמואל (א) דלא שייך בהו שארות וקירוב ביאה מדמייתי מההוא שלא שטיתי ארוסה כו' סייעתא לרב דמיירי בחופה שאחר הקידושין ורמי בר חמא דקאמר דיש חופה לפסולות באנו למחלוקת כו' פליג אדרב ושמואל ואתא למימר דליתיה לדרב דפסל לכולי עלמא וליתא דשמואל דאמר דלכולי עלמא לא פסלה אלא כי היכי דפליגי בקידושין ה'נ פליגי בחופה כן צריך לפרש לפי שיטת הקונטרס (ב) ולא רצה לפרש דאיירי בחופה שאחר הקידושין דא'כ לא מצי שמואל למימר דלכולי עלמא לא פסלה דהא פסולה וקיימא משעת קידושין לר' מאיר ואין לפרש בחופה שאחר קידושין וכגון שלא היה הפסול בשעת קידושין כגון שנעשה פצוע דכא אחר הקידושין או כהן גדול שקידש קטנה ובגרה תחתיו דבכהאי גוונא נמי מיפסלא כדמוכח בבעיא דלקמן (דף נט.) בכהן שקידש קטנה ובגרה תחתיו לפירוש ר'י (שם ד'ה מהו) וממאי דאמר בהערל (לקמן עה.) דאפי' לרבי יוחנן דמוקי מתניתין דאם לא ידעה אפילו כר'מ משמע דוקא בנשואה שכבר אכלה אבל ארוסה לא אין ראיה דהתם בבת ישראל מיירי שאינה אוכלת אלא מכחו ולכך לא תתחיל לאכול על ידי נישואין פסולין אבל בת כהן לכהן איכא למימר כיון דאכלה מקודם אוכלת נמי לאחר שנפצע ולא מסתבר נמי לאוקמי בארוסה שכבר אכלה בהגעת זמן כמשנה ראשונה וכר' יוחנן דאמר היכא דכבר אכלה דלא מפסלא משום שימור ביאה פסולה לר'מ דדוחק להעמיד פלוגתא כמשנה ראשונה ועוד דמשמע דאיירי רב ושמואל בפסולות דמתני' אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט וקשיא לר'י על פירוש הקונטרס דלישנא דקאמר רמי בר חמא לר'מ דאמר קידושין פסלי חופה נמי פסלה משמע דאיירי בחופה שאחר קידושין דאי בחופה בלא כסף הא חופה נמי קידושין היא ולא הוה ליה למימר סתם קידושין אלא כסף ושטר ועוד הקשה ר'ת דלפירוש הקונטרס אתו רב ושמואל דלא כהלכה דלא קיימא לן כרב הונא מדאמר בריש קידושין (דף ג. ושם) מניינא דרישא למעוטי חופה ולרב הונא דאמר חופה קונה למעוטי מאי וקאמר נמי בגמרא התם (דף ה:) ורב הונא כסף באישות לא אשכחן כו' משמע דאין הלכה כמותו ועוד הקשה ה'ר י'ט מיוני דלשמואל דאמר אין חופה לפסולות אבל לכשרות יש חופה ואמאי הא רב הונא יליף דחופה קונה מהצד השוה דכסף ושטר וביאה והשתא איכא למפרך מה להצד השוה שכן קונין בפסולות תאמר בחופה שאף אחר שתלמוד שקונה אין קונה בפסולות דבכי האי גוונא שייכא פירכא כדאשכחן בפרק קמא דמנחות (דף ו.) גבי טריפה לגבוה ובבבא קמא (דף מ:) גבי שור האיצטדין ואין לומר דלא חשיבא פירכא משום דחופה דפסולות אינה קרויה חופה דמכל מקום פירכא היא כדפריך התם מה לכסף שכן פודין בו הקדשות ומעשר שני תאמר בביאה כו' ונראה לר'י כפירוש ר'ת דבחופה שאחר קידושין איירי רב ושמואל ואנתאלמנה או נתגרשה דמתניתין קיימי רב אמר יש חופה לפסולות ואם נתאלמנו או נתגרשו אחר חופה פסולות לכולי עלמא כיון דיש חופה וחופה חשיבא כביאה לפסול לעולם ושמואל אמר אין חופה לפסולות והוי נתאלמנו או נתגרשו מן האירוסין דכשרות אפילו לר'מ והא דלא קבעי ליה אמתניתין דנתאלמנו או נתגרשו משום דאפלוגתא דר'מ ור'א ור'ש קיימי והא דאמר רמי בר חמא לרבי מאיר דאמר קידושין פסלי ה'פ כיון שמחמיר כל כך דאפי' בקידושין לא אכלה כמו כן יחמיר בחופה בנתאלמנה או נתגרשה שלא תאכל לעולם וכו' ולפירושו נמי רמי בר חמא פליג אדרב ושמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל ומודה לי אבא. </span>לא כמו שפירש בקונטרס לשון חשיבות אלא כך היה שמו של רב כדפירש בערוך בערך אבא כדאמרינן בברכות (דף מז.) אילו מייתו ארדליא וגוזליא לאבא ורב כהנא דאמר (שם דף סב.) דמי פומיה דאבא כדלא טעים תבשילא ובראשית הגז (חולין קלז:) נמי אמר מאן ריש סידרא בבבל אמר ליה אבא אריכא וקצת קשיא על רב כהנא שהיה תלמידו של רב היאך היה קורא לרב בשמו ובחלק (סנהדרין ק.)  אמר מפני מה נענש גחזי מפני שקרא רבו בשמו ושמא משום דרב כהנא תלמיד חבר דרב הוה כדאמרינן בפרק אחד דיני ממונות (שם לו:) כגון רב כהנא ורב אסי דלגמריה דרב הוו צריכי ולסבריה דרב לא הוו צריכי ובסוף בבא קמא (דף קיז:) נמי אמר דשייליה רבי יוחנן כל ספיקי דהוו ליה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחייבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייבין </span>עליה משום אשת איש. </span>פירוש אם קבל בה אביה קידושין ותימה דאמאי איצטריך למתני דמסיפא שמעינן לה דקתני ואם בא עליה אחד מכל העריות מומתין על ידה ואשת איש בכלל כדמוכח בפרק בן סורר ומורה (סנהדרין דף סט. ושם) ואפילו בהמה בכלל כדמוכח בפרק ארבע מיתות (שם נה: ושם) בשמעתא דתקלה וקלון ונראה לר'י דקאי אאם בא עליה יבם קנאה וקמ'ל דקנאה קנין גמור מדאורייתא ולא הוי כביאת בן תשע דקתני בההיא משנה (נדה מה.) דהתם לא קנה אלא מדרבנן כדאמרינן (שם) עשו ביאת בן תשע כמאמר בגדול דממעטינן לה מדאורייתא בפרק ארבע מיתות (סנהדרין דף נב:) ובפרק קמא דקידושין (דף יט.) מאשר ינאף את אשת איש פרט לאשת קטן וקשה דבפ' בן סורר (סנהדרין סט.) דייק מינה שהולכין בדיני נפשות אחר הרוב דאי לא אזלינן ניחוש דלמא אילונית היא ואדעתא דהכי לא קדיש ולהאי פירושא דקאי אאם בא עליה יבם אמאי פריך ניחוש דלמא אדעתא דהכי לא קדיש היינו אחיו הראשון ויצטרך לומר והאי נמי אדעתא דהכי לא יבם ה'ל למיפרך טפי ניחוש דלמא אדעתא דהכי קדיש אחיו הראשון דשוב אינה אשת יבם או ה'ל להקשות בסתם ניחוש דלמא אילונית היא ובכל ענין בין אדעתא דהכי קדיש אחיו הראשון או לא קדיש אינה אשת יבם וי'ל דנקט אדעתא דהכי לא קדיש משום דמסיפא נמי בעי למיפרך ואם בא עליה אחד מכל העריות כו' דמרישא היה יודע דמצי לשנויי מאי חייבין דקתני קרבן כדמשני ליה ופריך הא מומתין קתני ומכח זה הקשה בתחלה ומשני בדקבלה עילויה פירוש בסיפא אבל ברישא לעולם צ'ל מאי חייבין דקתני קרבן דהתם לא מהני מידי מה שקבלה עילויה כדפירשנו וריב'א פירש דאצטריך וחייב עליה משום אשת איש דאי לאו דקתני לה הוה מוקמינן ואם בא עליה אחד מכל העריות דוקא בעריות ולא בבהמה אבל השתא דקתני וחייב עליה משום אשת איש והוא הדין כל העריות תו לא איצטריך סיפא אלא משום בהמה ומכח זה דייק בפרק ד' מיתות (שם דף נה:) דכל העריות אפילו בהמה תדע דבסיפא גבי בן תשע קתני כל העריות שבתורה מומתין על ידו ואפילו הכי קתני ונסקלת בהמה על ידו אלמא לא הוי בהמה בכלל כל העריות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נשאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשאת </span>לכהן אוכלת בתרומה. </span>אבל פחותה מבת ג' כיון דלאו בת ביאה היא לא בדיק לה ואיכא למיחש לסמפון וגם חוזר ומשלחה לבית אביה ולהכי לא אכלה:  דהני</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דהני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהני </span>תנאי. </span>דתנא קמא סבר אוכלות משלו ואוכלות בתרומה דאין חופה פוסלתה מלאכול בתרומה דאין חופה לפסולות ורבי ישמעאל סבר דיש חופה דקאמר כל שאין ביאתה מאכילתה חופה נמי פוסלתה מן התרומה אפילו היא בת כהן דאי בבת ישראל קאמר דאין חופה מאכילתה בהא לא הוה פליג תנא קמא לפי מה שפירשתי דמתני' איירי בבת כהן ולפי מה שפי' בקונטרס דבבת ישראל נמי פליגי דאכלה לרבי אלעזר ורבי שמעון בהגעת הזמן אפילו היא פסולה יש לפרש כאן שמדקדק מדמקשינן חופה לביאה כדפי' בקונטרס דמשמע  שאותה חופה כביאה וא'ת לת'ק כיון דאין חופה לפסולות אמאי אוכלות משלו וי'ל דלא גרע מהגעת זמן ואוכלות בתרומה כיון דנכנסה לחופה דליכא למיחש למזיגת כוס ולסימפון ואם תאמר דאכתי פסולות אמאי אוכלות משלו בעמוד והוצא קאי מזוני אית לה כדאמרינן בריש יש מותרות (לקמן פה.) וי'ל דלצדדין קתני אוכלות משלו לאחר מיתה ואוכלות בתרומה מחיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שומרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומרת </span>יבם וכנוסה. </span>וא'ת היאך מתנה על זנות דיבמה הא תנן (סוטה דף יח:) כל שאילו תיבעל ולא תהא אסורה לו לא היה מתנה עמה וי'ל דהכא נמי נאסרה כדרב המנונא דאמר שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה ובפ' שני דסוטה  (דף יח: ושם) מייתי מינה סייעתא לרב המנונא ודחי הא מני ר' עקיבא היא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין וא'ת והיכי מפיק כולהו מחד אמן יתירא אמן על האלה אמן על השבועה אמן אם מאיש זה אמן אם מאיש אחר וארוסה ונשואה ושומרת יבם וכנוסה וי'ל דחד אמן קאי אכל מה דכתיב בפרשה ואלה ושבועה כתיב בהדיא וכן מאיש אחר דכתיב מבלעדי אישך ואמן יתירא לשומרת יבם וארוסה קאתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span> דקני לה כשהיא ארוסה (ב)  ומשקה לה כשהיא נשואה. דהשתא לא ממעטינן מתחת אישך כיון דהשתא בשעת השקאה היא תחת בעלה וא'ת ומנלן דקרא משמע שהסתירה היא כשהיא נשואה דטומאה תחת אישך כתיב וי'ל דכי היכי דמרבה מאיש איש קינוי דאירוסין בריש ארוסה (סוטה כד. ושם) ה'נ נרבה סתירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ונקה </span>האיש מעון. </span>וא'ת ונוקמה כגון שבא עליה בשוגג וכשבא עליה לא ידע עדיין שנסתרה דכי האי גוונא חשיב מנוקה מעון דהא כי מוקי לה ע'י גלגול לא חשיב אין מנוקה מעון אם זינתה באירוסין וי'ל דהכא כיון דבשעת השקאה יודע שבא עליה באיסור אפילו בא עליה שוגג לא חשיב מנוקה מעון אבל על ידי גלגול שאינו יודע בשעת השקאה מנוקה מעון קרינן ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכוותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכוותה </span>גבי שומרת יבם כו'. </span>פי' בקונטרס בלישנא אחרינא דמוקי לה הכי כי היכי דלא תיקשי שומרת יבם בת משתיא היא אבל משום קדמה שכיבת בעל לבועל לא פריך דמה שקדמה שכיבת המת כשכיבת בעל היא ולשון דכוותה לא משמע הכי דמשמע דמאותו הטעם שאנו מעמידים דארוסה בבא עליה ארוסה בבית אביה דהיינו מטעם דבעינן שתקדים שכיבת בעל יש לנו להעמיד בשומרת יבם בבית חמיה ועוד דבריש פרק ארוסה (סוטה כד: ושם) קאמר בהדיא דכוותה שומרת יבם כו' אקושיא דקדמה שכיבת בעל לבועל דקאמר טעמא דכתיבי הני קראי הא לאו הכי הוה אמינא ארוסה שותה והא כי אתא כו' ולא שקדמה שכיבת בועל לבעל אמר רמי בר חמא משכחת לה כגון שבא עליה ארוס בבית אביה ודכוותה גבי שומרת יבם כו' ונראה לר'י כפירוש ראשון שבקונטרס דמטעם שתקדום שכיבת בעל קאמר דכוותה בשומרת יבם שבא עליה יבם בבית חמיה דכרבי יאשיה אתיא מתניתא דשלא שטיתי שומרת יבם וכנוסה דלדידיה שומרת יבם בת משתיא היא כדיליף התם ולא צריך לאוקמא כשבא עליה יבם בבית חמיה אלא משום דליקדום שכיבת בעל דלרבי יונתן דפליג עליה התם אפילו בא עליה יבם בבית חמיה לא שתיא כדאמרינן התם ומוקי כוותיה ההיא דארוסה ושומרת יבם לא שותות כו' וא'ת וכיון דהני מתני' פליגי אהדדי א'כ מאי פריך לעיל אלא דקינא לה ומשקה לה כשהיא ארוסה והתנן ארוסה ושומרת יבם כו' ויש לומר דלא פליגי רבי יאשיה ורבי יונתן אלא בשומרת יבם אבל בארוסה ליכא מאן דפליג:  שומרת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שומרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שומרת </span>יבם קרית לה אשתו מעלייתא היא דהא אמר רב קנה לכל. </span>ואע'ג דקרי לה שומרת יבם במילתיה דרבי יאשיה ורבי יונתן דאיירו בבא עליה יבם בבית חמי' ובלא עבד בה מאמר התם משום דלאו אשתו מעליא היא לענין השקאה קרי לה שפיר שומרת יבם אפילו לרב דאמר קנה לכל דהא ממעט לה רבי יונתן בברייתא מתחת אישך ורבי יאשיה קרי לה נמי שומרת יבם דקתני יכול שאני מוציא שומרת יבם כו' משום דאי לאו רבויא דאיש איש הוה ממעט לה וכן מסיק התם אבל הכא לא הזכיר שום טעם שהיה ראוי לקרותה על ידו שומרת יבם ועוד כיון דקונה לכל לא הוה ליה למימר שומרת יבם וכנוסה דהך נמי כנוסה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהא </span>אמר רב קנה לכל. </span>ובנפל מן הגג ונתקע או בנתכוון להטיח בכותל ליכא לאוקמה דויתן איש בך את שכבתו מבלעדי אישך דמשמע מבלעדי אישך שנתן בך את שכבתו משמע דבעינן בבעל כוונת שכיבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>פפא אמר האי תנא. </span>פי' בקונטרס בלשון שני לעולם דקינא לה ואיסתתרה כשהיא ארוסה והאי תנא הוא דלית ליה הך דרשא דונקה האיש מעון ולית ליה הך דרשא שקדמה שכיבת בעל וקש' לר'י דבריש שבועות  (דף ה. ושם) ובסוטה (דף כח.) ובכמה דוכתי פריך ומי בדקי לה מיא והתניא ונקה האיש וכו' ולא משני האי תנא הוא משמע דליכא מאן דפליג ועוד מנא ליה דהאי תנא לא בעי שתקדום שכיבת בעל דלמא כשבא עליה ארוסה בבית אביה איירי ונראה כלשון ראשון שבקונטרס ושלא שטית ארוסה דקאמר לא שנסתרה באירוסין קאמר אלא ה'ק שלא שטית להיות נבדקת עליה בקינוי דאירוסין מיהו גם ללשון זה קצת קשה כיון שצריך להביא ראיה על זה שמועיל קינוי דאירוסין להשקותה בסתירה דנישואין מנא ליה דהאי תנא אית ליה האי סברא הא איכא לפרושי מקנין לארוסה להשקותה כשהיא נשואה היינו דקינא לה כשהיא ארוסה ואיסתתרה ונכנסה לחופה ולא נבעלה כדפי' מתניתין דלעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>ידי גלגול. </span>לא בעי לאפוקי גלגול מגלגול דאיש אחר דלא דמי דגלגול דאיש אחר ראוי להשקות על ידו אם היה מקנא על ידו אבל קרקעות לאו בנות שבועה נינהו כלל אבל מגלגול דארוסה יליף שפיר דלאו בת השקאה היא כלל ואפי' הכי מגלגל זנות דאירוסין וא'ת ולמאי דדייקינן מיניה לעיל דיש חופה לפסולות ולא מוקמינן על ידי גלגול מנלן גלגול שבועה וי'ל דנפקא ליה מאיש אחר ולא הוה מפליג בין קרקעות לאיש אחר אי נמי דמשמע ליה מאיש אחר אפילו קטן דדמי לקרקעות שאין מקנין על ידו כדתנן בסוף פרק ארוסה (סוטה דף כו: וכן בריש פ' שם כד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span>דאמר רבי מאיר כו'. </span>גם מכאן ראיה דחשיב משתמרת לביאה פסולה אף על פי שלא היו הקידושין בעבירה:  מהו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>בתר נישואין אזלינן. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע דשמואל ידע דמיבעיא ליה אם מותר לכונסה משבגרה או לא אע'ג דמתניתין לא איירי באיסור קיחה מ'מ שמואל הוה מדמי איסור קיחה לאיסור חללה וקשה לר'י דמעיקרא פשט ליה שמואל דבתר נישואין אזלינן ובתר הכי פשט ליה דבתר אירוסין אזלינן ועוד דלא הוה ליה למימר לשוויה חללה לא קמיבעיא לי כיון דאיהו נמי ידע דלא קמיבעיא ליה אלא לענין קיחה אלא שהיה מדמה זה לזה והכי הוה ליה למימר שאני איסור קיחה מאיסור חללה ונראה לר'י דשמואל היה סבר דמיבעיא ליה אי חשיב ליה לר'מ משתמרת לביאה פסולה כיון שהקידושין היו בהיתר או לא והיה יכול להשיבו דזו ביאה כשרה היא דמותר לכנוס כדקאמר בסמוך אלא לפי דבריו שסבור דאסור לכנוס משיב לו תנינא דמן הנישואין פסולות וכיון דעיקר חללות מן הנשואין סברא הוא דבתר נישואין אזלינן אפי' הוי הקידושין בהיתר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לא אישתני גופה. </span>קודם נישואין אחר שנתמנה להיות כ'ג וה'ה אם אירס בוגרת או קטנה ובגרה ואח'כ נתמנה להיות כ'ג דדוקא נתמנה ואח'כ בגרה הוא דלא יכנוס דנשתנה הגוף אחר שנתמנה וצ'ע אם אחר שנתמנה נעשית מוכת עץ או בעולה אי הוי נשתנה הגוף ולא יכנוס או לא וקצת משמע בפ'ק דקדושין (דף י.) דלא חשיבא בעולה אישתני גופה דקאמר אי תחלת ביאה קונה יכול כ'ג לקדש בביאה ואי חשוב כאישתני גופה היאך יכנוס והלא בעולה היא בשעת נישואין אם תאמר דביאה אירוסין (א) עושה ומיהו בפ' אלו נערות (כתובות לח: ושם) חשיב בעולה שינוי הגוף גבי הא דפריך אדרבה בתולה בתולה לגזירה שוה שהרי אני קורא בה נערה אשר לא אורסה ומשני הא אישתני גופה הא לא אישתני גופה והא דאמרי' בפ' נערה בכתובות (דף מה. ושם) ודלמא כי חדית רחמנא היכא דלא אישתני גופה שלא בגרה התם שהיתה כבר בעולה מן הבועל לא חשיב שינוי הגוף בבעילת בעל ובעילת בועל אע'ג דהוי שינוי הגוף התם לא איירי אלא בנשתנה הגוף אחר העבירה.  [וע'ע תוס' כתובות מה. ד'ה דלמא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דומיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דומיא </span>דגרושה. </span>וא'ת אדרבה גרושה דומיא דאלמנה דדוקא מן הנשואין וי'ל דלחומרא מקשינן ועוד אר'י דגרושה הויא אף מן האירוסין כמו גרושה דכהן הדיוט ואע'ג דבהשולח (גיטין מא. ושם)  אמרי' לא דכולי עלמא ג'ש עדיפא מהקישא שאני התם דעיקר שטר נפקא לן מגזרה שוה. [וע'ע תוס' זבחים מח. ד'ה דכ'ע] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרט </span>לבוגרת שכלו בתוליה. </span>לאו דוקא כלו אלא כלומר נתמעטו קצת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפי' </span>מקצת בתולים. </span>לא מצי למימר לרבי מאיר בתולה שלימה משמע בין כדרכה בין שלא כדרכה בתוליה להכשיר שלא כדרכה בבתוליה למעוטי בוגרת דלא משמע ליה למדרש מבי'ת אלא לענין שלא כדרכה בבתוליה במקום בתוליה ועוד דע'כ לר'מ בתולה מקצת בתולה דשמעינן ליה לר'מ בפרק אלמנה ניזונת (כתובות צז: ושם) דאמר מקצת כסף ככל כסף ועוד דאי אפשר דבתולה שלימה משמע למעוטי שלא כדרכה דמבתולה ליכא למעוטי שלא כדרכה דהא בקנס של נערה כתיב בתולה ואפילו הכי יש לה קנס כדאמר בפרק קמא דקידושין (דף י.) מודה רבי לענין קנס דכולהו משלמי וכן לענין סקילה בנערה המאורסה לא פליג רבי אלא משום דכתיב לבדו ומיהו קשה לר'י למאן דאמר בתולה שלימה משמע אמאי איצטריך גבי קנס למעוטי בוגרת תיפוק ליה מדכתיב בתולה דמשמע שלימה וכן גבי נערה המאורסה ומיהו בתולה דגבי קנס איכא למימר דאיצטריך לכדדרשינן בפרק אלו נערות (כתובות לח: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>בכדרכה תיפוק ליה דהויא בעולה. </span>משמע דאסירא ליה אע'פ שהיא בעולת עצמו והא דקאמר בריש אלו נערות (שם ל. ושם) איכא בינייהו בעולה לכהן גדול היינו בעולה מאותה בעילה עצמה שנאנסה בה וכן פירש ר'ח ולא כמו שדוחק שם בקונטרס לפרש שנבעלה לאחר שלא כדרכה ועוד דא'כ הוה ליה למיפרך הניחא לר'א דאמר נבעלה שלא כדרכה פסולה אלא לר'מ מאי איכא למימר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו שלא כדרכה. </span>משמע דמשלם קנס אביאה שלא כדרכה וכן בפ'ק דקידושין (דף י. ושם) דקאמר מודה רבי לענין קנס דכולהו משלמין הקשה ריב'א מכאן על פירוש רש'י בפ' בן סורר מורה (סנהדרין עג. ושם) גבי רדף אחר חייבי לאוין ואחר חייבי כריתות דניתן להציל בנפשו ופריך ואלו נערות שיש להם קנס  הבא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני ר' מאיר. </span>אע'ג דלר' מאיר חייבי לאוין וכריתות בני קנס דרב גופיה מוקי מתניתין דריש אלו נערות (כתובות דף כט.) כרבי מאיר הכא לאו מקנס ממעט להו אלא לענין שאין ראויה לקיימה כדקתני נמי סיפא באלו נערות (שם לט.) אם לא היתה ראויה לבא בישראל אינו רשאי לקיימה שנאמר ולו תהיה לאשה באשה הראויה לו תימה דהתם (דף מ.) פריך עלה וליתי עשה ולידחי לא תעשה ומאי פריך שאני הכא דגלי קרא וי'ל דפריך הכי וניתי עשה וכי תימא שאני הכא דגלי קרא אם כן נגמר מהכא בכל מקום דלא דחי א'נ פריך דלא הוה ליה לאוקמי קרא בחייבי לאוין אלא בחייבי כריתות דוקא דהוה אמינא שמותר לקיימה הואיל ואיתרבו לקנס מהבתולות ומנערות בריש אלו נערות (שם דף כט:) דקראי משתמעי דהיכא דאיכא קנס איכא נישואין אבל בחייבי לאוין נימא דאתי עשה ודחי לא תעשה אבל קשה דמשני היכא אמרינן דדחי כגון מילה בצרעת אבל הכא אי אמרה לא בעינא ליה מי איתיה לעשה כלל א'כ למה לי קרא למעוטי שלא ישאנה ונראה לר'י דהכא לאו מיתורא קדריש אלא הכי פירושו ולו תהיה לאשה באשה הראויה לו פרט לאלמנה משום דדרשינן באלו נערות (שם דף לח.) תהיה מדעתה וכיון דבעינן מדעתה א'כ בעינן אשה הראויה לו דלא חשיב עשה דהא אי אמרה לא בעינא ליה מי איתיה לעשה כלל ומעיקרא דפריך וניתי עשה ונדחי לא תעשה סלקא דעתך דכי אמרה מיהא בעינא ליה ידחה עשה את לא תעשה דלא מסיק אדעתיה דלא אתי עשה ודחי לא תעשה אלא כגון מילה בצרעת כו' א'נ מעיקרא ס'ד כדפי' דמייתורא קא דריש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>דאמר כרבי אלעזר. </span>לא שסבר רב כרבי אלעזר דהא רב ושמואל דאמרי תרוייהו בוגרת ומוכת עץ לא ישא ורבי אלעזר מכשיר בוגרת אלא הכי קאמר דרב דאמר לרבי אלעזר נבעלה שלא כדרכה פסולה לכהונה כיון דמכשיר בוגרת וליה לא סבירא ליה והשתא ניחא דפריך אי כר' אלעזר מאי איריא משום בעולה תיפוק ליה דהויא זונה דהא אמר רבי אלעזר פנוי כו' ואי אליבא דנפשיה קאמר מאי פריך דאטו משום דסבר לה כר' אלעזר בחדא סבר לה כותיה בכל מילי דאין שני הדברים הללו תלויין זה בזה דמה ענין זה אצל זה ועוד דעל כרחך לא סבר כוותיה בהא דאמר פנוי הבא על הפנויה עשאה זונה מדפריך ארב בסמוך ובהא אמר רב עמרם דאין הלכה כר' אלעזר ובסוף פ'ק דכתובות (דף טו. ושם) גבי תינוקת שנאנסה פסיק לשם כר' יוסי דמכשיר והיכי הוה מכשיר אפילו בתרי רובי אי סבר פנוי הבא על הפנויה עשאה זונה ודוחק לומר דלא אצטריך לפסוק אלא לבא עליה לשום אישות אלא אליבא דר' אלעזר קאמר וליה לא סבירא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שנים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנים </span>ולא ארבעה. </span>וא'ת ומהיכא תיסק אדעתיה למיסר דאיצטריך קרא למעוטי וי'ל דסלקא דעתך לאסור משום דאיתקוש וכי תימא אם איתא דהני נמי אסור לכתוב רחמנא אתנן ומחיר כלב וזונה א'כ הוה אמינא דכל חד לחוד שרי ומיהו (ב) למאן דאמר (ב'מ צד: ובשאר דוכתי) משמע שניהם כאחד ומשמע אחד בפני עצמו עד שיפרוט לך הכתוב יחדו ה'ל למכתב הכי ובפ' כל האסורין (תמורה דף ל: ושם) מהאי דרשא דשנים ולא ד' נפקא לן דאין זנות לבהמה:  שאינו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאינו </span>משלם קנס במפותה. </span>ואם תאמר וכיון דבעיא גט ואית לה כתובה כמו אלמנה לכ'ג דיש לה כתובה כדאמרינן ביש מותרות (לקמן דף פה. ושם) אע'ג דאסורה מן התורה וא'כ מאי נפקא מינה דאין משלם קנס הרי יש לה כתובה ומה לי קנס ומה לי כתובה ואמר ר'י דנפקא מינה אם מחלה לכתובה ועוד נפקא מינה דלא משלם מן העידית כדין קנס אלא מן הזיבורית כדין כתובת אשה ועוד דכתובת בעולה דרבנן ועוד נראה דהא דאמר רב מוציא בגט היינו מדרבנן ולהכי נקט פלוגתא  דרבי באנוסת חבירו דבאנוסת עצמו מודה דלא הוי חלל ומיהו מצינן למימר דנקט אנוסת חבירו להודיעך כוחן דרבנן דמכשרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סופה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סופה </span>להיות בעולה תחתיו. </span>ואין לומר דמוציאה בגט דקאמר רב היינו לרבי אלעזר דאמר פנוי הבא על הפנויה עשאה זונה דהא רב אברייתא קאי וברייתא דלא כרבי אלעזר דהא אמרי רבנן הולד כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלל </span>מחייבי עשה. </span>תימה כיון דלא יחלל קאי נמי אבעולה לרבי אליעזר בן יעקב אם כן אין זה חייבי עשה גרידא דלא יחלל לאו הוא כדקאמר בפרק [בתרא] דקידושין  (דף עח.) בעל לוקה משום לא יחלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלה </span>הפסיק הענין. </span>ולא מוקמינן לא יחלל אבעולה אע'ג דמינה סליק משום דמיסתבר טפי לאוקמי אחייבי לאוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אתה עושה חלל מנדה. </span>בתורת כהנים מפרש דאיצטריך דלא נילף דליהוי חלל מקל וחומר מהני שהם חייבי לאוין תימה דמה לאלמנה וכיוצא בה שכן הן עצמן מתחללות וכי תימא ה'נ כיון דבא עליה עשאה זונה הא לא הוי זונה כיון דתפסי בה קידושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אליו </span>לרבות הבוגרת. </span>וא'ת למה לי אליו נרבי בוגרת מולא היתה לאיש כדמרבינן מיניה מוכת עץ וי'ל דאי לאו אליו הוה מוקמינן לא היתה לבוגרת גרידא דבוגרת מסתבר לרבות טפי ממוכת עץ משום דמוכת עץ איתעביד בה מעשה ולהכי מוקי אליו דכתיב ברישא לרבות בוגרת ולא היתה לאיש דכתיב בסוף מוקי למוכת עץ וכן משמע דבוגרת עדיפא ממוכת עץ דהא בבוגרת לא פליגי כדקתני ובוגרת מטמא לה דברי כל אדם ועוד נראה דממשמעות בתולה מימעטא מוכת עץ אפילו לרבי מאיר מדפריך גבי בוגרת והא למה לי קרא וגבי מוכת עץ לא פריך הכי ולהכי מוקי קרא קמא בבוגרת וניחא נמי השתא הא דדרשינן דרשא דאשר לא היתה לאיש ברישא אע'ג דכתיב בסוף משום דממשמעות בתולה הוה לן למעוטי מוכת עץ הוצרך לפרש דמתרבי מאשר לא היתה לאיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נילף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נילף </span>בתולה בתולה מהתם. </span>אומר ר'ת מהתם היינו מכ'ג ולא כמו שפירש בקונטרס דמבתולה דאונס ומפתה קאמר וכן נראה לר'י דהא בכולה שמעתא לא איירי באונס ומפתה ולא ה'ל למימר מהתם אלא ה'ל למימר בהדיא מאונס ומפתה אלא מהתם היינו כ'ג כדפירש ר'ת דאיירי ביה ומשום דרבי שמעון גמרה מהתם קא סלקא דעתך נילף מהתם כדקאמר ראויה לכהן גדול מטמא לה כו' ועל כרחך לא לסימנא בעלמא נקטיה מדפריך בסמוך והא אמר רבי שמעון ראויה לכ'ג כו' ואי פריך משום דאין הכלל אמת מהא לא הוה משני מידי אלא ודאי פריך דמכ'ג ה'ל למילף ומוכת עץ מהתם גמר לה רבי שמעון כדקתני בהדיא בברייתא הראויה לכ'ג כו' דאי לאו דמיעטיה רחמנא מוכת עץ מבבתוליה עד שיהו כל בתוליה קיימין וגמר מהתם ה'ל למידרש הכא מי שהוייתה על ידי איש יצתה מוכת עץ והוה ילפינן התם מהכא:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמר רבי שמעון בתולה שלימה משמע. </span>תימה דלעיל פריך למה לי לרבות הבוגרת והא אמר רבי מאיר בתולה אפילו מקצת בתולים [משמע] משמע דאי הוה סבר בתולה שלימה לא הוה קשה לן מידי והשתא פריך איפכא ואומר ר'י דהכא פריך הכי והאמר רבי שמעון בתולה שלימה משמע ולהכי מכשיר התם בכהן גדול בוגרת ואם כן למה לי הכא אליו לרבות בוגרת נילף בתולה בתולה מהתם ומשני טעמא דידיה נמי מהכא ואם תאמר מאחר דמרבינן הכא בוגרת למה לי יו'ד דבתוליה לעיל להכשיר בוגרת נילף מהכא ואמר ר'י דצריך למכתב התם בתוליה ביו'ד משום דבענין אחר לא אפשר למכתב יתור של בי'ת דבבתוליה למדרש מיניה עד שיהו כל בתוליה קיימין למעוטי שלא כדרכה ומוכת עץ כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אינה יודעת יקיימוה. </span>לא היה צריך למידק הכי אלא הא טף אפי' יודעת יקיימו כו' אלא שרוצה להקשות משניהם דכל אשה יודעת משמע דאינה יודעת קיימו וטף נמי אפילו יודעת קיימו ובאידך קרא דטף אשר לא ידעו משמע הא ידעו או גדולה ואפי' לא ידעה הרוגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בראויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בראויה </span>ליבעל הכתוב מדבר. </span>ויודעת איש היינו ראויה לדעת איש והא דכתיב אשה דמשמע דוקא גדולה היינו משום דליקשו קראי ומתוך כך מוקמינן דבראויה ליבעל הכתוב מדבר דאי לא כתיב אשה אלא סתם וכל יודעת איש הוה אמינא דהאי קרא נמי בטף איירי ובטף יודעת הרוגו ושאינה יודעת יקיימו אבל גדולה אפילו אין יודעת הרוגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סימן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סימן </span>לעבירה הדרוקן. </span>ע'י העבירה בא הדרוקן כדאמרינן בבמה מדליקין (שבת דף לג.) והדרוקן לאו היינו ירקון כדאמר בהרואה (ברכות דף סב:) אבל קצת יש להדרוקן ירוקת פנים כדאמר דכל שפניה מוריקות :  קברי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קברי </span>עובדי כוכבים אינן מטמאין באהל. </span>תימה למה ליה לרבי בנאה לציוני מערתא דאברהם אבינו ואדם הראשון (ב'ב נח.)  אף דאיקרו אדם אדם ואברהם או אפי' לרבנן דאמרי קברי עובדי כוכבים מטמאין באהל הא לא מטמא באהל אפילו קברי ישראל אלא אותם שמתו משעה שנאמרה אותה פרשה דאדם כי ימות באוהל דכי ימות משמע באותם העתידים למות עדיין ומדאיצטריך נמי בנזיר (דף נד. ושם)  קרא לרבות קבר שלפני הדבור למגע מכלל דבאהל לא מטמא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>העובדי כוכבים קרוים אדם. </span>תימא דבריש מס' ע'ז (ג. ושם)  ופ' ד' מיתות (סנהדרין דף נט. ושם)  דרשינן דעכו'ם העוסק בתורה הרי הוא ככהן גדול שנאמר אשר יעשה אותם האדם וגו' כהנים לוים וישראלים לא נאמר אלא האדם ופי' בקונטרס בסנהדרין (ג'ז שם ד'ה האדם) דההוא לית ליה הך דר'ש דהכא ויתכן לפי ספרים דגרסי התם רבי ירמיה אבל לספרים דגרסי התם ר' מאיר קשיא דשמעינן ליה לר'מ בפ' קמא דכריתות (דף ו:)  דסך שמן המשחה לעכו'ם פטור ומשמע דטעמא משום דכתיב על בשר אדם ואין עובד כוכבים קרוי אדם ומיהו מצי למימר דטעמא דרבי מאיר דפטור הוי מטעם דכל שהוא בסך הרי הוא בלא ייסך וכל שאין בסך אין בלא ייסך ור'ת מפרש דיש חילוק בין אדם להאדם דעובדי כוכבים בכלל האדם נינהו והא דקאמר כהנים לוים וישראלים לא נאמר ה'ק אדם לא נאמר דהוי משמע כהנים לוים וישראלים אלא האדם וכל הני קראי דמייתי כתיב אדם דלא פריך מקראי דכתיב האדם וה'ר משולם היה אומר דגבי פורענות דוקא קאמר אתם קרוין אדם דלא רצה לכתוב ישראל בהדיא גבי פורענות אבל גבי האדם וחי הוה ליה למכתב בהדיא כהנים לוים וישראלים כמו שרגיל בכל מקום והא דפריך מהני קראי אע'ג דעובדי כוכבים נמי קרויין אדם מ'מ פריך כיון דגבי פורענות ישראל קרוין אדם היכא דלא איירי אלא בעובדי כוכבים דוקא לא הוה ליה למיקרינהו אדם והא דכתיב (תהלים קכד) בקום עלינו אדם היינו לפי שהזכיר השם וכן ואתה אדם ולא אל גבי חירם (יחזקאל כח) והא דכתיב ואתן אדם תחתיך (ישעיה מג) הא דרשינן בברכות (דף סב:) אל תקרי אדם וכו' והא דכתיב והארץ נתן לבני אדם (תהלים קטו) ודרשינן מיניה (גיטין מז.) דיש קנין לעובדי כוכבים היינו בני אדם הראשון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


