# tsftbvl

lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממגע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממגע </span>ומשא מי מעטינהו. </span>ואע'ג דכתיב וכל אשר יגע על פני השדה וגו' או בעצם אדם (במדבר יט) הא דרשינן בנזיר פרק כ'ג (דף נג. ושם) לענין אהל ואר'י דאין הלכה כר'ש דרשב'ג פליג עליה כדתנן במס' אהלות (פרק יח מ'ט כתובות עז.) והלכה כמותו במשנתנו וצריכים כהנים ליזהר מקברי עובדי כוכבים ובפרק המקבל (ב'מ קיד:) בעובדא דאליהו דהשיב לרבה בר אבוה כר' שמעון בן יוחי דהכא דחויי קא מדחי לה ועיקר טעמא שהיה סומך על רוב ארונות שיש בהן פותח טפח וכן היה רגיל בכל מקום לדחות כמו שמצינו כשהיה קובר רבי עקיבא ואמר ליה לאו כהן ניהו מר אמר ליה צדיקים אינם מטמאים ועיקר טעמא לפי שהיה מת מצוה שהיה מהרוגי מלכות והיו יראים לקברו ומיהו בבתי עובדי כוכבים מותרים ליכנס כדתניא בתוספתא דאהלות מדורות העובדי כוכבים טמאים בחוצה לארץ טהורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עיילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עיילה </span>ליה מרתא בת ביתוס לינאי מלכא. </span>לאו היינו ינאי כ'ג דבפרק האומר בקידושין (דף סו.) דאם כן לא היה מושיב אחר במקומו (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהן </span>גדול שמת אחיו חולץ ולא מייבם. </span> (ב) וא'ת מרישא שמעי' לה דקתני שומרת יבם (א) לכהן הדיוט ונתמנה להיות כ'ג לא יכנוס ואר'י דהכא חולץ אתא לאשמועינן דס'ד משום בזיון דכ'ג שרוקקת לפניו לא תחלוץ אע'ג דכבר תנן לה לעיל (ב)  ובפרק כ'ג בסנהדרין (דף יח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>זונה אלא גיורת ומשוחררת. </span>אפי' נתגיירה פחותה מבת ג' שנים אסורה מטעם זונה כדאמר לעיל  (דף ס:) גבי עיר אחת שהיתה בא'י כו' וטעמא לפי שבאה מן העובדי כוכבים השטופים בזימה אע'ג דבפרק בתרא דקידושין (דף עח.) דריש לה מקרא דיחזקאל למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה מ'מ בין למר ובין למר אסירא מטעם זונה ואתא יחזקאל ואסמכה אקראי והקשה ה'ר משה מפונטייש'א דהכא משמע דגיורת אסורה לכהן מדאורייתא מטעם זונה ובפרק אין מעמידין (ע'ז דף לו:) אמר דב'ד של חשמונאי גזרו דהבא על העובדת כוכבים חייב משום נשג'ז פי' אם הוא כהן חייב משום זונה ואיכא למ'ד משום נש'ג אבל משום זונה לא דנשייהו לא מפקרי ולאביי (בתמורה כט:) ניחא דאעובדת כוכבים לא מחייב משום דכתיב לא יקח ולא יחלל ובעובדת כוכבים לא קרינן בה לא יקח דלא תפסי בה קידושין ולא שייך נמי בה חלול זרע שאין הזרע מתייחס אחריו אבל לרבא דפליג עליה וקאמר אחד זה ואחד זה פירוש בין זונה עובדת כוכבים בין זונה ישראלית אתננה אסור וכהן הבא עליה לוקה משום זונה קשה ויש לומר דרבא לא פליג אלא היכא דזינתה דיליף לה מזונה ישראלית כדקאמר רבא אבל לא זינתה מודה דלא מיתסרא משום זונה כדקאמר אביי משום דכתיב לא יחלל והיכא דלא זינתה הוצרכו לגזור אבל גיורת דשייך בה קיחה וחילול אסורה משום זונה אע'ג דלא זינתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנבעלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנבעלה </span>בעילת זנות. </span>פירוש בקונטרס ישראלית שנבעלה לפסול לה וא'א לומר כן דמחייבי לאוין דתפסי בה קידושין לא הוי זונה אלא מחייבי כריתות כדפי' בהחולץ (לעיל דף מט.) :  כל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>ביאה שאין בה פירצה. </span>קטנה אתיא לכלל פירצה לכשתתגדל ולא ממעט אלא היכא דלא אתיא לעולם לכלל פירצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בתולה אלא נערה. </span>קשה דלהאי תנא אמאי איצטריך בשום מקום לכתוב נערה בתולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>הוא אומר והנערה טובת מראה מאד. </span>תימה דהכא משמע דרבקה נערה היתה ובסדר עולם  (פ'א) תניא בהדיא שהיתה בת שלש כשנשאה יצחק ואי אפשר להגיה דהא תניא התם יצחק אבינו כשנעקד על גבי המזבח היה בן שבעה ושלשים שנה ובו בפרק נולדה רבקה וכתיב ויהי יצחק בן ארבעים שנה וגו' נמצאת שהיתה בת ג' וה'ר שמואל חסיד משפיר'א הוכיח שהיתה בת י'ד מדתניא בספרי ו' זוגות שנותיהן שוות וקחשיב קהת ורבקה וקהת חיה קל'ג כדכתיב בקרא ואם היתה בת י'ד כשנשאה אז החשבון מכוון דכשנולד יעקב היתה בת ל'ד (א) ויעקב היה בן צ'ט כשמתה רבקה הרי קל'ג שהרי כשנתברך היה בן ס'ג שאז מת ישמעאל וכל שנותיו של ישמעאל קל'ז כדכתיב וישמעאל (גדול מיצחק י'ד שנה ויצחק בן ס' שנה בלדת אותם א'כ ישמעאל) בן ע'ד ונשאר מלידת יעקב עד סוף שני ישמעאל ס'ג וי'ד נטמן בבית עבר כדאמרינן במגילה (דף יז.) ועשרים שנה בבית לבן ושתי שנים בדרך ואז מתה רבקה כדדרשינן (מדרש רבה קהלת פ'ב)  אלון בכות שתי בכיות של רבקה ומניקתה הרי צ'ט וצריך לומר דמדרשות חלוקים זה על זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פנוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פנוי </span>הבא על הפנויה כו'. </span>לאו דוקא נקט פנוי דכ'ש נשוי שמזנה על אשתו דחשובה זונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יבטל אדם מפריה ורביה. </span>אע'ג דמרישא שמעינן לה דקתני כהן הדיוט לא ישא אילונית ולאו דוקא כהן כדאמרינן לעיל מ'מ איצטריך הכא להנך דיוקי דגמרא או משום פלוגתא דבית שמאי ובית הלל הדר תני לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאשה </span>לא בטיל. </span>פירש בקונטרס מדלא קתני לא יבטל מאשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ד </span>מאשה בטיל. </span>להאי לישנא דייק מדלא קתני לא ישא אדם אשה שאינה בת בנים אלא אם כן יש לו בנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>מינה למכור ספר תורה בשביל בנים. </span>כלומר להאי מילתא נמי נפקא מינה ול'ג למאי נפקא מינה דהא טובא נפקא מינה כדקאמר בהדיא אין לו בנים נושא אשה בת בנים יש לו בנים נושא אשה דלאו בת בנים ועוד אר'י דמצי למימר דאפילו יש לו בנים לעולם מצוה לישא בת בנים אלא מודו היכא דצריך למכור ספר תורה בשביל בת בנים כיון דיש לו בנים לא ימכור מאחר שמוצא שאינה בת בנים ולא יצטרך למכור:  מדעתיה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדעתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדעתיה </span>הוא דעבד. </span>אע'ג דק'ו קאמר אין זה ק'ו גמור דאטו מפני שצוה פעם אחד לבטל יבטל לעולם פרו ורבו אי נמי דוקא אז אמר לבטל משום עשרת הדברות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקבע </span>להם זמן. </span>וא'ת אדרבה משום דקבע להם זמן (א) וידבר עמהם בודאי יש לפרוש יותר מעל הספק ויש לומר דהכא פי' וקבע להם זמן (משה) שלשה ימים ולא היו צריכים לפרוש אלא יום אחד משום קרי אלא דמשום ספק פליטה הוזקקו לפרוש שלשה ימים ק'ו אני שלא קבע לי זמן ויש ספק שיתיחד הדבור בשעת תשמיש או ביום תשמיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>אמור להם. </span>וא'ת ומנלן שפירש מדעתו והלא משעה שנאסר במתן תורה עם ישראל שוב לא הותר לו כדכתיב ואתה פה עמוד עמדי ויש לומר דאי לאו דפירש מדעתו למה כעסו עליו אהרן ומרים אלא ודאי כששמע מפי הגבורה אל תגשו אל אשה נשא ק'ו בעצמו וגלה לה דעתו ועשה לה אהל בפני עצמו או נתן לה גט ולפיכך כעסו עליו וא'ת ולמה המתינו כל כך שלא כעסו עליו אלא בחצרות שהוא זמן גדול אחר מתן תורה וי'ל שלא נתגלה להם אלא באותה שעה כדתניא בסיפרי שבשעה שאמר הקב'ה למשה ליקח ע' זקנים מישראל אמרה מרים אשרי נשותיהן של אלו שנתבקשו לגדולה אמרה צפורה אוי להן לנשותיהן של אלו שמיום שדברה השכינה עם אחיך פירש ממני וא'ת ולמה כעסו עליו מאחר שהסכים לו המקום וי'ל משום דאמרינן (במכות דף י:) בדרך שאדם רוצה לילך מוליכין אותו וסייעוהו בבא לטהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התורה </span>כולה וישראל מומרים כו'. </span>אין זה ק'ו גמור דשאני פסח משום דקדשים אבל כל התורה כולה אדרבה יש לו ללמדם ולהחזירם בתשובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>היום לילו עמו. </span>אין זו דרשה גמורה דהיום משמע היום ממש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר קיים פריה ורביה. </span>אע'ג דלענין כמה דברים אמרינן (לעיל כב.) גר שנתגייר כקטן שנולד דמי מכל מקום מסתברא ליה לר' יוחנן הכא כיון דבנכריותו קיים דזרעו מיוחס אחריו באותה שעה מפטר נמי כשנתגייר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בני </span>פריה ורביה נינהו. </span>וא'ת דבפ' ד' מיתות (סנהד' נט: ושם) משמע דבני נח לא מיפקדו אפריה ורביה וי'ל דהכא לאו בני חיוב אפריה ורביה קאמר אלא כלומר שבניהם נקראים על שמם כדאמרינן בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלאו </span>בני נחלה נינהו. </span>כלומר נחלת בכורה אבל עובד כוכבים יורש את אביו דבר תורה כדאמרינן בפ'ק דקדושין (דף יז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים בעבד שאין לו חייס כו'. </span>ואם נשתחרר לא קיים פריה ורביה וא'ת הא דאמרינן גבי חציו עבד וחציו בן חורין לישא שפחה אינו יכול משמע דאם היה יכול לישא שפחה הוה סגי ליה בהכי ואמאי והא לא מיפקד אפריה ורביה ולא מיפטר בהכי ויש לומר דאם היה יכול לישא שפחה לא הוה כפינן לרבו לשחררו כיון דשבת מיהא היה יכול לקיים אף על גב דפריה ורביה לא מקיים בהכי ואף על גב דלעיל משמע דפריה ורביה תלי בשבת דקאמר רבא מאי טעמא דרבי נתן אליבא דבית הלל לא תהו בראה לשבת יצרה והא עבד ליה שבת מכל מקום לא הוה כפינן לרבו כיון דיכול לקיים כל דהו:  וכל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>שכן ברא לברתא. </span>אע'ג דאמרינן לעיל אין שני זכרים חשובים כבן ובת הכא שבא מכח מי שפטרתו מפריה ורביה פשיטא דקאי שפיר הבן במקום הבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חייב </span>אדם לפקוד את אשתו. </span>אומר ר'ת דפקידה זו אינו תשמיש אלא כשהוא רוצה לצאת בדרך אם הוא רחוק ממנה לא יצא לדרך אא'כ ישוב אליה ויפקדנה (ב) או בתשמיש או בשאר דברים וידבר על לבה ופריך מהתם נפקא ליה מלמד שהאשה משתוקקת על בעלה כשיוצא לדרך ומסתמא כיון שמתאוה לו יש לו לפוקדה דהמכבד אשתו עליו הכתוב אומר אז תקרא וגו' ומשני אמר רב יוסף לא נצרכה אלא לאשתו נדה ה'ג בכל הספרים ישנים והכי פי' דחד קרא אתא דאפילו באשתו נדה יש לו לפוקדה וכמה עונה אע'פ שאסור לשמש מ'מ שמחה ותענוג הוא לה הואיל ורוצה לצאת בדרך והכי אמרי' בריש הדר  (עירובין סג: ושם) הישן בקילעא שאיש ואשתו ישנים שם עליו הכתוב אומר נשי עמי תגרשון מבית תענוגיה ואמר רב יוסף התם ואפילו אשתו נדה ומה שהגיהו בספרים לא נצרכה אלא סמוך לוסתה אין נראה כלל דהגיהו כן לפי שרוצין לפרש דפקידה היינו תשמיש ובשבועות (דף יח: ושם) מוכיח דסמוך לוסתה מדאורייתא מוהזרתם את בני ישראל וגו' ועוד דמוקי לה ביוצא לדבר הרשות וא'כ אפילו למאן דאמר (נדה דף טו.) ווסתות דרבנן אם כן סמוך לווסתה נמי דרבנן מכל מקום למה יהא מותר ביוצא לדבר הרשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סמוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמוך </span>לפירקן. </span>אבניו נמי קאי כדאמרי' בהנשרפין (סנהד' דף עו: ושם) ואע'ג דקטן לא תקינו ליה רבנן נשואין כדאמרינן לקמן (ג) בפרק אלמנה (דף סח.) מ'מ להכי תקינו ליה נשואין דלא הויא בעילתו בעילת זנות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 62
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והנושא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והנושא </span>את בת אחותו. </span>פירש רשב'ם דה'ה בת אחיו אבל אחותו נקט לפי שמשדלתו בדברים ושכיח שנושא בתה ור'ת אומר דדוקא נקט בת אחותו לפי שהיא בת מזלו כדאמרי' רוב בנים דומין לאחי האם :  המלוה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המלוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המלוה </span>סלע לעני בשעת דחקו. </span>מקשה ר'ת דבפ'ק דחגיגה  (דף ה. ושם) אמר ומצאוהו (ו) צרות רבות ורעות זה הממציא מעות לעני בשעת דחקו ואומר ר'ת דהתם מיירי ששואל ממנו המושל מס וזקוק למכור ביתו או שדהו על כך וזה ממציא לו מעות ואם לא היה מוצא למכור היו מקילין מעליו והיינו צרות רבות שצריך למכור בזול ומפסיד הכל ומסיק עלה דהיינו דאמרי אינשי זוזא לעללא לא שכיח כלו' לקנות תבואה אין ממציאין לו מעות לתליתא שכיח כשדוחקין אותו למכור כמו תליוהו וזבין (ב'ב דף מז:)  ורש'י פירש שם בענין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>ספינות הבאות מגליא לאספמיא. </span>מכל דריש שבא לרבות אפילו הנך שאין עומדים אלא מעט בארץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>לך אומנות פחותה כו'. </span>אף על גב דרבי אלעזר גופיה קאמר לעיל כל אדם שאין לו קרקע אינו אדם צריך לומר קרקע לבנות עליו שידור בו וגם לצורך מזונותיו כדאמר רב פפא בסמוך זרע ולא תזבון והכא מיירי באדם שעיקר אומנותו בקרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זבין </span>ולא תיזול. </span>פי' בקונטרס לשון דלות כלומר מכור כלי תשמישך קודם שתעני וקשה דמאי שנא דנקט ביסתרקי טפי משאר מילי ונראה לר'ת כפירוש ר'ח דתיזול ענין אריגה כמו סתר זוללי בשוקא (חולין ס.)  כלומר קנה בגדים ולא תארוג כי יותר תרויח בקנין מבאריגה אבל גלימא טוב לארוג דאימור לא מיתרמי ליה כרצונו:  צרתה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צרתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צרתה </span>בצדה. </span>רבא לטעמיה דאמר בסוף פירקין (לקמן סה.) נושא אדם כמה נשים על אשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיתקיים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיתקיים </span>ע'י אחרים. </span>אע'ג דמשמע בפרק אע'פ  (כתובות דף סג. ושם) שנשא בתו של ר'ע דקאמר התם ברתיה של ר'ע עבדא ליה לבן עזאי הכי הא אמר בפ'ק דסוטה (דף ד:) דנשא וגירש:  יוציא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יוציא </span>ויתן כתובה. </span>בסוף המדיר (כתובות עז. ושם) איכא פלוגתא דאמוראי כשנשא אשה ושהה עמה עשר שנים אם כופין אותו להוציא אם לאו וקשה דלמ'ד אין כופין תקשי ליה מהכא דקתני יוציא ולשון יוציא משמע בכפיה כדמשמע התם דאמר רב האומר איני זן ואיני מפרנס יוציא ויתן כתובה ופריך עליה שמואל עד שכופין אותו להוציא יכפוהו לזון (א)  ונראה דלא משמע יוציא לכפיה אלא היכא שעושה לאשה שלא כדין אבל הכא שאינו אלא משום דאינו רשאי לבטל מפריה ורביה לא משמע לשון כפיה וכל הנהו דהמדיר (גז'ש) דתנן בהו יוציא ויתן כתובה בכפיה קאמר כיון שמתנהג עמה שלא כדין ולעיל בהחולץ (דף לט.) נמי אמרי' כשאין רוצה לא לייבם ולא לחלוץ דחוזרין אצל גדול למיכפייה לפי שמתנהג עמה שלא כדין שאינו רוצה לא לכנוס ולא לפטור ונראה דכופין אותו בשוטים דאי במילי הא אמר בסוף המדיר (כתובות עז. ושם) דבדברים לא יוסר עבד ותימה דכי פריך בהמדיר למאן דאמר כופין בנשא אשה ושהה עמה עשר שנים דלתניי' בהדי אלו שכופין אותו להוציא תקשי ליה נמי מכל הנהו דתנן בהמדיר (ג'ז שם)  וההיא דנערה שנתפתתה (שם מח.)  דהאומר אי אפשי אלא אני בבגדי והיא בבגדה יוציא ויתן כתובה וההוא דסוף פירקין (לקמן דף סה.) דאמר ר' אמי הנושא אשה על אשתו יוציא ויתן כתובה וי'ל דלא קתני הנך דאתייה כפייה דידהו על ידי פשיעת בעל אלא הנהו דאתיין ממילא כגון מוכה שחין ובעל פוליפוס והא דקתני מצרף ומקמץ ובורסי אע'פ שנעשו אחר שנשאו הנהו אינן מתכוונים להקניט ולצער את האשה ומיהו קשיא דליתני באה מחמת טענה דאמר בסוף פרקין (שם:) דכופין אותו להוציא אע'פ שאין פושע דמה יכול לעשות שהוא עקור ונראה לפרש דקתני סיפא בין שהיו עד שלא נישאו בין משנישאו בכולן אמר ר' מאיר יכולה היא שתאמר סבורה הייתי לקבל כו' והכא לא שייך למיתני בה סבורה הייתי שאני יכולה לקבל ורובן מיתרצי בההיא שנויא ובירושלמי משמע דאין כופין  בהנהו דתנן בהמדיר (כתובות עז.)  ור'ח הביאו בשילהי אע'פ (שם סג:)   וזה לשונו בירושלמי דסוף אלמנה ניזונית תנינן גט המעושה בישראל כשר בעובדי כוכבים פסול אמר שמואל פסול ופוסל לכהונה ואמר שמואל אין מעשים אלא לפסולות  (אמר שמואל) והתנינן המדיר אשתו מלהנות כו' ומשני שמענו שמוציא שמענו שכופין בתמיה ש'מ דאין כופין אלא היכא דקתני כופין אבל היכא דאמור רבנן יוציא ולא פירשו כופין אומרים לו חייבוך רבנן להוציא ואם לא הוציא מותר לקרותו עבריינא אבל לכפותו בשוטים לא וגר'ח כדברי האומר איני זן ואיני מפרנס כופין אותו להוציא ויתן כתובה וההיא דהחולץ (לעיל לט.) דחוזרים אצל גדול למכפייה היינו טעמא דכופין לפי שמונעה מכל ענייני אישות בין תשמיש בין מזונות אבל משום תשמיש המטה לחודיה או משום מזונות לחודייהו אין כופין ומההוא עובדא דבי נשיאה בקיסרי דסוף פירקין (לקמן סה:) דקאמר רבי יוחנן יוציא ויתן כתובה דמשמע התם דכופין ליה אין ראיה דכופין כל היכא דקאמר יוציא דהתם לאו מימרא היא אלא כשבא מעשה לפניו צוה להם שיוציא משמע שאמר להם לכפותו וכל היכא דלא קאמר בהדיא כופין אין כופין שלא יהא גט מעושה בישראל שלא כדין ופסול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יוציא </span>ויתן כתובה. </span>נראה דבכל הנהו דתנן (כתובות עז.) שכופין אותו להוציא שנותן כתובה אע'פ שמגרש בעל כרחו מדפריך התם דליתני בהדייהו הך דשהה י' שנים וקאמר הכא דאית לה כתובה ומשמע נמי התם (שם) דהוה תני בהדייהו אלמנה לכ'ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט אי לאו משום דאורייתא לא קתני והנהו אית להו כתובה כדאמר ביש מותרות (לקמן פה.) ובאה מחמת טענה אמרינן לקמן (שם) דיש לה כתובה אע'פ שכופין אותו לגרש ורבינו גרשום כתב בתשובה דמוכת שחין אין לה כתובה ודקדק מדקתני גבי בורסי שנשא אשה יכולה שתאמר כסבורה הייתי לקבל ועכשיו איני יכולה לקבל ואם היו כופין ליתן כתובה אם כן כל שעה תערים ותנשא ותאמר כן כדי לגבות כתובה לאלתר וי'ל דשמא אותה אין לה כתובה כיון שיכולה להערים אבל אחריני יש להם כתובה ובהדיא תני בתוספתא יוציא ויתן כתובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאין ראיה לדבר. </span>ראיה גמורה אינה דמשם אין ללמוד שיהא זקוק לגרש אשתו אפילו אם אי אפשר בלא גירושין ואדרבה ראוי ללמוד מכאן דאפי' את'ל בעלמא הנושא אשה על אשתו יוציא ויתן כתובה היכא דשהה עמה י' שנים שרי להכניס צרתה כמו שמצינו באברהם אולי ירחמו מן השמים ויזכה עדיין ליבנות ממנה כמו שלבסוף זכה אברהם משרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולילף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולילף </span>מיצחק. </span>ואם תאמר יצחק נמי לא שהה יותר מי' לפי מה שפי' שלא היתה רבקה אלא בת ג' כשנשאה ועד שהיתה בת י'ב לא היתה ראויה להוליד ויש לומר דמדרשים חלוקין כדפרישי' לעיל ועוד דמוכח בפרק בן סורר ומורה (סנהדרין סט:) שדורות הראשונים היו ראויין להוליד הרבה קודם הזמן הזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אברהם נמי עקור היה. </span>כדאמר לקמן אברהם ושרה טומטמים היו ואע'פ שמסתמא כבר נקרע כשנשא שרה הכא אליבא דרבי יהודה פריך דאמרינן בהערל (לקמן פא.) טומטום שנקרע אין מוליד ועוד דאפי' לרבנן נמי דפליגי עליה לא שכיח שיוליד:  ימי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ימי </span>שנותינו בהם שבעים שנה. </span>אע'ג דהאי קרא בתפלת משה כתיב מסתמא דוד אמרו שמצינו שחי כך אבל משה מצינו שחי יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעי </span>מיניה מרב יוסף. </span>אר'י דנראה ששאלו הלכה כרבי או כרשב'ג והשיבו דהלכה כשניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנן </span>מי שלקה ושנה כו'. </span>הקשה ה'ר משה דבהנשרפים  (סנהדרין פא: ושם) מוקי לה אפילו כרשב'ג ועבירות מחזקות ואמר ר'י דאע'ג דאיכא תנא התם דאמר עבירות מחזקות מתוך לשון המשנה משמע ליה לרב יוסף דקסבר מלקיות מחזקות דנראה לו דוחק דלא נקט מי שלקה ושנה אלא לאשמועינן דאיירי בעבירה שיש בה מלקות ואפי' את'ל דקסבר עבירות מחזקות שמא סבר רב יוסף דכיפה צריכה התראה:  ושור</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושור </span>המועד. </span>רבי לא פליג אקרא אלא כלומר התם מתקיימין דברי רשב'ג דלא מיתחזיק אלא בתלת זימני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נישאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נישאת </span>למי שאין לו בנים תצא בלא כתובה. </span>משמע דמן השני יש לה כתובה וכן משמע בסמוך דקאמר נישאת לשלישי ולא היו לה בנים מהו דליתבעוה הנך קמאי משמע שהשני נתן לה כתובה ותימה לר'י דאמאי יש לה כתובה מן השני הא כיון דאסר לה לשלישי א'כ סבר דבתרי זימני הויא חזקה וכ'ת משום דאמרה ליה השתא הוא דכחשי ונסתחפה שדהו אם כן מאי קבעי נישאת לשלישי כו' מי מצי אמרי לה דאיגלאי מילתא דאת גרמת או דלמא מציא אמרה השתא הוא דכחשי הלא אע'ג דלא נישאת לשלישי אין לה כתובה מן השני אלא מטעם דמצי אמרה השתא הוא דכחשי ואר'י דלענין ממון מודה רבי דלא הוי חזקה עד דאיתחזיק בג' זימני כדאשכחן בשור המועד דבשור המועד לא פליג כדפירשתי לעיל ומיהו תימה דהשתא לענין איסורא לא סמכינן ארוב נשים דחזיין לבנים משום דאיתרע רובא ע'י דאיתחזק בתרי זימני ולענין ממון סמכינן אהאי רובא אע'ג דאיתרע בתרי זימני ובעלמא  אמרי' איפכא דאזלינן בתר רובא לענין איסורא ולענין ממונא לא אזלינן (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תצא </span>בלא כתובה. </span>לכאורה נראה דוקא בשהתה עם השלישי דומיא דנשאת לשלישי ולא היו לה בנים דבסמוך וטעמא דלענין ממון לא מחזקינן לה בעקרה עד דאיתחזק בתלת זימני וא'ת מן השלישי נמי לא תפסיד כתובה דתימא ליה השתא הוא דכחשי כמו שאומרת לראשון ולשני י'ל דטענה דהשתא הוא דכחשי לא מהני להוציא אלא לענין שלא תחזיר מה שגבתה מראשון ומשני אבל קשה דאי בשהה עמה י' שנים היכי קאמר בסמוך גבי נישאת לרביעי והיו לה בנים או דלמא מצי אמר לה אדעתא דהכי לא גרשתיך והא אע'ג שהיא בת בנים על כרחו הוא צריך לגרשה כיון דלא זכה ליבנות ממנה לכך נראה לר'י דלאלתר תצא שלא בכתובה ולא משום קנס דקנסוה כמו בשניות לפי שנישאת באיסור מדקבעי בסמוך נישאת לרביעי והיו לה בנים מהו דתיתבעיה לשלישי ואי קנס הוא היכי תיתבע לשלישי אלא נראה לר'י דבשלא הכיר בה איירי ותצא שלא בכתובה משום דהוי מקח טעות ומ'מ כשיש לה בנים מן הרביעי חוזרת ותובעת לשלישי דאיגלאי מילתא דלאו מקח טעות הוא וכן מצא ר'י בהלכות דרב יהודאי גאון דבלא הכיר בה איירי אבל הכיר בה יש לה כתובה והא דקתני בתוספתא נישאת למי שאין לו בנים תצא שלא בכתובה מפני שנישואיה נישואי מינות נראה שהסופרים טעו וכתבו מינות במקום טעות דלא שייך כאן לשון מינות כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>איהי שתקא אנן מי שתקינן. </span>וא'ת דתנן בהשולח (גיטין מו: ושם) המוציא אשתו משום אילונית רבי יהודה אומר לא יחזיר כו' נשאת לאחר והיו לה בנים והיא תובעת כתובתה א'ר יהודה אומר לה שתיקותיך יפה מדבוריך והשתא תקשה התם אי היא שתקה אנן מי שתקינן וי'ל דהתם כיון דתקינן לרבי יהודה דלא יחזיר ליכא למיחש לקלקולא ורבנן אע'ג דיחזיר לא חיישינן התם לקלקולא כיון דלא (א) חשיב לבדוק יפה בסימני אילונית גמר בדעתו לגרש בכל ענין ולהכי שתקינן וכי תובעת כתובתה מצי אמר לה אדעתא למיתב כתובה לא גירשתיך אבל הכא דליכא תקנה דלא יחזיר פריך שפיר היכי שתקינן ואפי' רבנן דלא חיישי התם לקלקולא היינו דוקא בספק אילונית דכיון דלא חשש לבדוק יפה גמר לגרש בכל ענין אבל הכא אין בידו לבדוק ומוכיח הדבר שמשום בנים מוציאה שכבר נישאת לשנים ולא היו לה בנים איכא קילקולא ולהכי פריך לכ'ע אנן מי שתקינן ואתי נמי שפיר הא דמשמע בהשולח דלא מצי מקלקל לה אלא כשאמר לה משום שם רע ונדר ואילונית אני מוציאך והכא אע'ג דלא אמר לה משום עקרות אני מוציאך מצי מקלקל לה כדפי' ומשני דהכא לא שייך קילקולא דאמרינן השתא הוא דברייתא ובשעה שגירשה לא היתה ראויה אבל בשם רע ונדר ואילונית איכא קלקולא כשנתגלה לבסוף שהשם רע היה שקר ולא היתה אילונית גם מתחלה דאם היתה לא הוה בריאה לעולם ונדר נמי כיון שיכול להפר כאילו לא היה נדר ואם תאמר דבפ'ק דנדה (דף יב: ושם) אמר גבי אשה שאין לה וסת לא יחזיר אפי' הדר ואיתקן משום קלקולא והשתא והא אין יכול לקלקלה דאמר השתא הוא דבריאת כדאמרי' הכא ואר'י דלא דמי דקלקול בנים אין רפואה מועלת כ'כ ולכך בשעה שגירשה לא היתה בת בנים דלא שכיח (ב) שתרפא לגמרי מגרש לה אבל קלקול דוסת שכיח להתרפאות ולא גמר ומגרש דיאמר אילו הייתי יודע שסם מועיל לה לא הייתי מגרשה וה'ר שלמה מדריו'ש תירץ דהתם יש לחוש שתקבע וסת כמו שהתחילה לקבוע סמוך לגירושין דליכא למימר השתא הוא דבריאת דהא איגלאי מילתא למפרע דבעוד שהיתה תחתיו איבריאת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבינו </span>לבינה היא נאמנת. </span>תימה דבמאי איירי דאי בשהתה עשר שנים עמו למה לי טעמא דאין יורה כחץ אפילו יורה כחץ נמי יוציא ויתן כתובה לפי שלא זכה ליבנות ממנה ואי לא שהה ניחוש שמא עיניה נתנה באחר כמשנה אחרונה דסוף נדרים (דף צ:) דתנן בראשונה היו אומרים ג' נשים יוצאות ונוטלות כתובה השמים ביני לבינך פי' גלוי לשמים שאין יורה כחץ דהכי משמע התם בגמרא כו' חזרו לומר שלא תהא אשה נותנת עיניה באחר ומקלקלת על בעלה אלא השמים ביני לבינך יעשו דרך בקשה יבקשו שניהם רחמים או כמו שפר'ח שיעשו סעודה ויתפייסו וכ'ת דהתם באינה באה מחמת טענה והכא בבאה מחמת טענה מ'מ ניחוש שמא נתנה עיניה באחר ועוד דהתם אם אין באה מחמת טענה מאי נפקא לה מיניה ובמשנה ראשונה למה אמרו יוציא ויתן כתובה וההיא דסוף שמעתין דכופין בבאה מחמת טענה ולא חיישי' שמא עיניה נתנה באחר איכא לאוקמא בידוע שהוא עקור או בשהתה עמו י' שנים ויש לו בנים מאשה אחרת דאי לאו דבאה מחמת טענה לא היו כופין משום ביטול פריה ורביה כיון דיש לו בנים והך דהכא ליכא לאוקמה בשהה י' שנים ויש לו בנים ובאה מחמת טענה דא'כ אפי' יורה כחץ נמי כופין כיון דלא זכה ליבנות ממנה ומיהו י'ל קצת דכיון דיש לו בנים אין לתלות באונס שלו אלא אית לן למימר דאדרבה איהי היא דלא זכתה כדאמר לעיל ולכך צריכה טעם דיורה כחץ ואע'פ שיש לו בנים מאשה אחרת שמא אח'כ נתקלקל ויש להאמינה דמוכח מילתא דשהה י' שנים ולא ילדה ומה שלא אמרה מיד משום דעד י' שנים לא היינו חוששין לדבריה דהוה תלינן בעיניה נתנה באחר א'נ איכא לאוקמא בדלא שהה עמה י' שנים ובבאה מחמת טענה דכיון שיש לה טענה מעליא לא רצו להפסידה ואוקמוה אדין משנה ראשונה דלא חשו לעיניה נתנה באחר וההיא דנדרים באינה באה מחמת טענה ומ'מ למשנה ראשונה יוציא ויתן כתובה משום דשמא אין לה הנאת תשמיש כ'כ כשאין יורה כחץ או שטוענת שרוצה שיהא לה זכר דמי שאין לו בנים חשוב כמת והר'ר יצחק בן רבינו מאיר פירש דהכא אניסת לשלישי קאי דאמרו תצא בלא כתובה וקמ'ל דאי אמרה דאין יורה כחץ דנאמנת ולא תפסיד כתובתה ממנו דחזיא ליה כיון דאין ראוי לבנים וקשה לר'י דמתוך הלשון משמע דהוא אמר מינה והיא אמרה מיניה דמחמת שהיו יחד הרבה ולא הולידו מחמת כן באים לב'ד ועוד ק'ק דלמה אין לחוש שטוענת כן ומשקרת בשביל כתובה וה'ר שמואל ב'ר חיים פירש דהכא איירי כששהתה עם השלישי י' שנים וכרשב'ג דאמר בתלת זימני הויא חזקה דמסקנא דשמעתין כוותיה אתיא כדקאמר הוא אומר  אפילה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>קאמר פרו ורבו. </span>אע'ג דלאדם הראשון קאמר פרו ורבו ההוא ברכה בעלמא ולא למצוה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>סלקא דעתך דלא מיפקדא כתובה מאי עבידתה. </span>משמע דאי מיפקדא ניחא דיש לה כתובה ותימה דאי מפקדא א'כ מיענשא אפריה ורביה ואית לן למימר דאדרבה איהי היא דלא זכתה כדמוכח לעיל ותירץ ר'י בן ר' מאיר דהכא בידוע שהוא עקור אבל ק'ק אמאי פריך כתובה מאי עבידתה ולא פריך נמי אמאי יוציא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>הא ודאי כפינן. </span>פר'ח דכל הנך דכופין מחמתה דוקא מנה ומאתים אית לה אבל תוספת לית לה דאדעתא למיפק לא אוסיף לה ודייק מהא דאמר בריש אע'פ (כתובות דף נד:) תנאי כתובה ככתובה נפקא מינה למורדת כו' ולא קאמר נפקא מינה לבאה מחמת טענה וכיוצא בה והא דלא קאמר נ'מ לשהה עמה עשר שנים שיש לה נמי תוספת דלא גרעה מאילונית דאמר בסוף אלמנה ניזונת  (שם ד' קא.) דיש לה תוספת מילתא דפשיטא היא כיון דלא מחמתה כופין דמה היא יכולה אם ב'ד כופין אותו משום פריה ורביה ור'ת מפרש דלכל מילי הוי תנאי כתובה [ככתובה] וממאנת וחברותיה דאין להם כתובה אע'פ שיש להם תוספת התם משום דאיגלאי מילתא דלא נתקדשה מעולם ולא יתכן דלענין פרעתי לא הוי תנאי כתובה ככתובה דאכתובה לא אמר כלום ובתוספת נאמן לומר פרעתי כדמוכח בעובדא דשבתאי בריה דרבי מרינוס (ב'מ יז.) ויש לדחות דהתם לא הוסיף חתן עצמו כ'א שבתאי אביו ולא חשיב כשאר תוספת ואין להאריך כאן כן מצאתי בתשובה אחת שפסק ריצב'א על אשה שהיתה טוענת על בעלה כי אין לאיש גבורתו והאיש היה טוען כי היה לו גבורת אנשים אך היא בועטת וגורמת שאין יכול לבעול דלא מהימנא מדרב המנונא כיון שהיתה תובעת כתובה והיכא שהודה הבעל שאין יכול לבעול פסק דצריך ליתן גט וכתובה אפילו אינה באה מחמת טענה כיון דאין יכול כלל לקיים לה עונה ודוקא מנה ומאתים אבל תוספת לא יתן דהא בנכנסה לחופה ולא נבעלה עמד בתיקו בריש אע'פ (כתובות דף נו. ושם)  דשמא לא כתב אלא ע'מ חיבת ביאה ולרב האי גאון דכל תיקו חולקין שייך כאן דין חולקין אבל נדוניתה שהכניסה לו יחזיר הכל מה שידעו שהכניסה לו אבל מה שכותבין נדוניא גדולה לכבוד הכלה נראה לו דהוי כעין תוספת ומיהו אם יכול להתקשות ויש (א) כאן לכל הפחות הכנסת עטרה אבל אין לו כח למרק על זה נראה לו דיש תוספת דיש כאן חיבת ביאה בהכנסת עטרה ואם אין יכול לבעול מחמת שרחמה צר כתב דאם המתין ג' שנים דימתין עוד שנה ואף על הקשוי כתב שאין לה למהר לסתור בנינה כי רחמי שדי מרובים ומטעם דפסק ר'ח דאין תוספת בבאה מחמת טענה משום דאדעתא למיפק לא כתב לה זה הטעם אין שייך באין יכול ליבעול דמידע ידיע דנישאת לו מתחילה לכך: הדרן עלך הבא על יבמתו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>לכהן גדול: עבדי מלוג לא יאכלו. </span>אפילו למ'ד (א) (גיטין דף מז:) קנין פירות כקנין הגוף דמי לא חשיב בהכי קנין כספו כיון שאין הגוף שלו כמו שאין יוצאין בשן ועין לאיש אפילו למ'ד קנין פירות כקנין הגוף דמי כדאמר בהחובל (ב'ק דף פט: ושם)  וקצת יש להביא ראיה דבתרומה אזלינן בתר קנין הגוף דבריש פרק בתרא דכריתות (דף כד:) אמר גבי המפקיר עבדו יצא לחירות דמעוכב גט שחרור אוכל בתרומה אע'פ שאין לרב פירות אלא הגוף ואפילו למ'ד קנין פירות כקנין הגוף דמי אתיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>לכהן כו'. </span>ממתניתין דקתני בסיפא בת ישראל שניסת לכהן דעבדי מלוג שלה אוכלין לא בעי למפרך דה'א דאכלי מכח האשה עצמה שאוכלת ולא מכח הבעל משום קנינו שקנה קנין להכי פריך מברייתא דקתני קנינו שקנה קנין אוכל וא'כ אפילו אינה אוכלת יש להם לאכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לכהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכהן </span>שנשא אשה כו'. </span>ה'ה שאירס אלא נקט נשא משום דארוסה מדרבנן לא אכלה משום דעולא (כתובות דף נז:) או משום סמפון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנאמר </span>וכהן כי יקנה נפש. </span>והא דדרשינן לעיל בפ' הבא על יבמתו (דף נז.) פצוע דכא כהן שנשא בת גרים היינו מנפש יתירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועבדיו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועבדיו </span>שקנו עבדים. </span>אפילו לרבי מאיר דאמר (בקדושין דף כג:) אין קנין לעבד בלא רבו אפילו ע'מ שיצא בו לחירות משכחת לה עבדים שקנו עבדים במפקיר עבדו דאוכל בתרומה כדאמרינן בפרק בתרא דכריתות (ד' כד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>שמא תאכיל לאחר מיתה. </span>ובעבדי צאן ברזל לא שייך למגזר אפי' למ'ד  (בסמוך) הדין עמה דכל זמן שלא גבתה אותם בב'ד אוכלין מכחו ואחר שגבתה ושמו לה ב'ד הרי כאילו קנתה עבדים לאחר מיתת בעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה בת ישראל שניסת לכהן לא תאכיל שמא כו'. </span>תימה דלא דמי דהתם ליכא למיטעי דהא בחיי הבעל היתה אוכלת בעצמה ועכשיו אינה אוכלת אבל כאן אם יאכלו עבדים בחיי הבעל אע'פ שבעצמה אינה אוכלת איכא למגזר שמא תאכיל גם לאחר מיתה ואית ספרים דגרסי בת ישראל שניסת לכהן לא תאכל ופריך דהיא עצמה לא תאכל שמא תאכל אחר מיתה ולספרים דגרסי נמי לא תאכיל איכא למימר דאכולי מילתא פריך שלא תאכל ולא תאכיל אלא דנקט לא תאכיל משום דניחא ליה לאקשויי מעבדים אעבדים:  כרשיני</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כרשיני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרשיני </span>תרומה. </span>אר'י דעיקרם קיימי למאכל בהמה דאם היו עיקרם לאדם היה אסור ליתנם לבהמה משום הפסד תרומה ומ'מ חזו לאדם דאי לא חזו כלל לאדם פטורין מתרומה ומעשר כדאמר בריש כלל גדול (שבת דף סח. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יאכילנה כרשיני תרומה. </span>והא דתנן (עירובין דף כו:)  מערבין לישראל בתרומה דשרי בהנאה אר'ת דהיינו דוקא הנאה שאין של כילוי אבל הנאה של כילוי כגון להאכיל לבהמתו אסור וכן להדליקה ולהסיקה תחת תבשילו כדתנן במסכת תרומות (פי'א מ'י) מדליקין בשמן של תרומה (ב) במבואות האפילות ע'ג כהן ברשות כהן פי' כשיש שם כהן שצריך לאותה אורה דנר לאחד נר למאה אבל לא ברשות ישראל והא דאמר בכל שעה (פסחים דף לד.) אבא שאול גבל של בית רבי הוה והיה מחמם חמין בשמן של תרומה שנטמאה אמר ר'ת דהיינו לכהנים שבבית רבי וטעמא דלא אסור אלא הנאה של כילוי מפרש ר'י משום דדרשינן בפ' במה מדליקין (שבת דף כו. ושם) גבי אין מדליקין בטבל טמא את משמרת תרומותי בשתי תרומות הכתוב מדבר אחת תרומה טמאה ואחת תרומה טהורה מה תרומה טהורה אין לך בה אלא משעת הרמה ואילך פירוש עיקר הנאתה דהיינו אכילה אף תרומה טמאה אין לך בה עיקר הנאה דהיינו הדלקה אלא משעת הרמה ואילך ומהכא יליף דאין מדליקין בטבל טמא ובטבל טהור נמי (ג) משמע גבי עובדא דרבי פנחס בן יאיר (חולין דף ז.)  דאסור הנאה של כלוי היינו משום דהדר ילפינן תרומה טהורה מטמאה ולא כמו שפירש שם בקונטרס דכ'ש בטבל טהור דכל שכן לא הוי דטהור מטמא הוא דילפינן וכי היכי דילפינן לאסור טבל בהנאה של כילוי הכי נמי ילפינן לאסור זו בתרומה דמשעת הרמה לא הותרה אלא לכהנים ולא לישראל (א) :  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ישראל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישראל </span>ששכר פרה מכהן שמאכילה כרשיני תרומה אע'פ שמזונותיה עליו. </span>אר'י היינו משום דבהמה האוכלת היא קנין כספו של כהן וישראל אין נהנה אלא הדמים והרי הוא כמוכר תרומה לכהן והדמים שלו אבל כהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה דלאו קנין כספו דכהן הוא דשכירות לא קניא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמחייב </span>בגניבה ואבדה כו'. </span>כאן משמע דהלכתא כמ'ד דשוכר כנושא שכר דמי בהאומנים (ב'מ דף פ:) וכן הלכה כדמשמע בריש המפקיד (שם דף לו.) גבי שוכר ושואל פעמים ששניהם באשם כו' ובפרק השואל (שם דף צז.) גבי ההוא דאגר כודני לבי חוזאי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>כהן ששם פרה מישראל. </span>פירש בקונטרס כששכרה הימנו התנה להחזיר לו דמים אלו אם תכחש או תאנס או יוזלו הפרות ואר'י דאסור לעשות כן משום ריבית כדמוכח בפרק איזהו נשך (שם דף סד. )  אלא איירי בשואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עבדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבדי </span>צאן ברזל יוצאין בשן ועין. </span>תימה לר'י מה ראיה מייתי מהכא לרבי אמי דהא רב יהודה נמי מודה דיוצאין בשן ועין לאיש דחשיב כעבדו כי היכי דחשיב כספו לענין תרומה דתנן עבדי צאן ברזל יאכלו בתרומה דתרומה ושן ועין ענין אחד הוא כדפי' במתני' ועוד הקשה הר' משה כהן דמי לא מודה רב יהודה דמיחסרי גוביינא וא'כ ברשותיה קיימי ושחרור מפקיע מידי שעבוד כדאמר לקמן גבי איצטלא דמילתא דפרסוה אמיתנא דאפי' לרב יהודה מפקיעין מידי שיעבוד דאפי' שחרור דשן ועין דממילא אמרינן בהחובל (ב'ק דף פט: ושם) דמפקיע מידי שיעבוד ואין לומר דרבה ורב יוסף דדייקי מהכא תניא כוותיה דרבי אמי לית להו דרבא דאמר שיחרור מפקיע מידי שיעבוד דהא ממתני' דהשולח (גיטין דף מ: ושם) דייק לה ואין לומר לית להו ההוא טעמא דלקמן כיון דמיחסרי גוביינא ברשותיה קיימי דהא רבא אית ליה ההוא טעמא בסמוך ואפ'ה קאמר רבא לרב נחמן והא תניא כוותיה דרבי אמי ותירץ ה'ר שמואל בר' חיים מוורדי'ש דדייק מאבל לא לאשה ומחיים לא איצטריך דפשיטא אלא לאחר מיתה קאמר דאין יוצאין לאשה משום דהדין עמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 66
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הבעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבעל </span>מוציא מיד הלקוחות. </span>פי' בקונטרס דאפילו מתה היא מוציא הוא מיד הלקוחות משמע מתוך פירושו דכל זמן שהאשה חיה אין הבעל יכול להוציאם כשמכר הוא עצמו אלא כשמתה האשה דאז יורש כחה והיא היתה יכולה למחות בחיים ותימה הוא דכיון שהמכירה קיימת כל זמן שהאשה שותקת למה תוכל לבטל מכירתו במחאתה על חנם דמחיים אין לה בהם כלום ועוד דאפילו אם האשה תוכל להוציא מחיים נראה דאין הבעל יכול להוציא אחר מיתה ולא אמרינן דבמקום אשתו קאי כיון שמכר בעצמו כדמשמע בפרק מי שהיה נשוי (כתובות דף צא:) גבי ההוא גברא דזבין כתובתה דאימיה בטובת הנאה אמר אי אתיא אם ומערערה לא מפצינא לך שכיבא אימיה אתא איהו וקא מערער סבר רמי בר חמא איהו במקום אימיה קאי א'ל רבא נהי דאחריות דאימיה לא קביל עילויה אחריות דידיה קביל עילויה ונראה כפר'ח דאין המקח קיים כלל אפי' שעה אחת דתקון רבנן שלא תהא אשה צריכה לטרוח ולחזר להוציא מיד הלקוחות אחר מיתת הבעל דלא דמי לאשה הטורפת מנכסים משועבדים לכתובה דהתם הויא מכירה דשמא לא תהא אשה צריכה לטרוח שיפרעו לה כתובתה או תטרוף מבני חרי אבל היכא שאין יכולים לסלקה בשאר נכסים תקנו שהמקח בטל לאלתר:  פוסל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פוסל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פוסל </span>ואין מאכיל. </span>נראה לפרש שהעובר פוסל בעבדי אביו ואין מאכיל את אמו דתרוייהו אעבדים ליכא למימר פוסל בעבדי אביו ואין מאכיל בעבדי אביו דכיון דאשמועינן דפוסל היכי משכחת שיאכיל ובקונטרס פירש כולה מילתא אאמו ואע'ג דאעבדים קאי ה'ק שהעובר פוסל ואין מאכיל את אמו וה'ה לעבדיו דפוסל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>נפקא מינה לעובר במעי כהנת. </span>אע'ג דע'כ דרשינן ההיא דרשא דילוד מאכיל דמהאי טעמא אמרינן לקמן דבת ישראל לכהן והניחה מעוברת דלא מאכיל דהתם לא שייך טעמא דעובר במעי זרה זר הוא דאפילו זר מאכיל את אמו ואפילו ממזר כדאמרינן לקמן (ד' סט:) מ'מ מיבעיא ליה לענין עבדים דאיכא למימר דוקא לענין אמו דכתב בה קרא ויליד ביתו הם יאכלו דמיניה דרשינן שמאכיל את אמו דרשינן ילוד מאכיל אבל עבדים שאוכלים מטעם קנין כספו לא קאמר קרא ילוד מאכיל שאינו ילוד לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היינו </span>דקאמר זו שמעתי כו'. </span>ורבנן שהיו אומרים לו כן הוו סברי דטעמא משום דילוד מאכיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אוכלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוכלין </span>בשביל כל המשפחה כולה. </span>ה'מ למימר דטעמא דרבנן משום דלא סבירא להו דרשא דשאין ילוד אין מאכיל לגבי עבדים ולית להו נמי דעובר במעי זרה זר הוא אלא קבלה היתה בידו דטעמא משום דלא זכי בהו עובר וקצת תימה דהא מסתמא מעשה ידיהם עד שיולד הוא לעובר ולא לבני משפחה קשה לר'י דתנן בפרק יוצא דופן (נדה ד' מד.) דבן יום אחד פוסל מן התרומה ופריך בגמרא מאי איריא בן יום אחד אפי' עובר נמי ומשני רב ששת מתניתין בכהן שיש לו ב' נשים אחת גרושה ואחת שאינה גרושה ויש לו בנים משאינה גרושה ובן יום אחד מן הגרושה פוסל בעבדי אביו ולאפוקי מדרבי יוסי דאמר עובר נמי פוסל קמ'ל בן יום אחד אין עובר לא והשתא למה ליה לאוקמי כשיש לו שתי נשים אפי' אין לו אלא אחת גרושה ודוקא בן יום אחד אבל עובר לא דאוכלין בשביל כל המשפחה כולה לרבנן ואר'י דרב ששת לטעמיה דאית ליה במי שמת המזכה לעובר קנה ולא אכלי בשביל המשפחה ולהכי מוקי בשיש לו בנים משאינה גרושה ואין העובר שבמעי גרושה פוסל משום דלא חיישינן למיעוטא דסמוך מיעוטא דמפילות למחצה דנקבות והוו להו זכרים מיעוטא כדלקמן ולאפוקי מדר' יוסי דרבי יוסי חייש למיעוטא ואתי שפיר דבפרק מי שמת (ב'ב קמב. ושם) פריך למ'ד המזכה לעובר קנה מדתנן ביוצא דופן (נדה דף מד. ושם)  בן יום אחד נוחל ומנחיל אבל עובר לא ולא פריך מרישא דבן יום אחד פוסל דאיכא לאוקמא בשתי נשים כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זו </span>וסבירא ליה. </span>אע'ג דשמואל פסיק באע'פ (כתובות דף נט.) כרבי יוחנן הסנדלר דאין אדם מקנה דשלב'ל שמואל חשיב עובר כבא לעולם:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>חוששין למיעוטא כו'. </span>הקשה הר'ר שמואל בר' חיים הא כי הוי נמי נפל פסיל כדמוכח בפ' מי שמת (ב'ב דף קמב. ושם) דלמאן דאמר המזכה לעובר קנה זוכה העובר בנכסי אביו עד שתפיל האשה דתניא (שם) גבי גר שמת ובזבזו ישראל נכסיו ושמעו שאשתו מעוברת והחזירו ואחר כך שמעו שהפילה והחזיקו החזיק בשניה זכה בראשונה לא זכה ואר'י דהכא יש להסתפק שמא כבר הוא נפל וא'ת דהכא חייש רבי יוסי למיעוטא ובפ' מצות חליצה (לקמן דף קה:) קאמר דקטנה חולצת ואמאי הא אין עולה לייבום כיון דחייש למיעוטא דחיישינן שמא תמצא אילונית וכיון דאין עולה לייבום אין עולה לחליצה וי'ל דחשיב עולה לייבום כיון דאם יבא אליהו ויאמר דאינה אילונית היתה יכולה להתייבם ולא דמיא לחולצת תוך ג' חדשים  (א) דאפי' יבא אליהו ויאמר דלא מיעברא לא משגחינן ביה וא'ת דבפ'ק דכתובות (דף יד:) לא חייש ר' יוסי למיעוטא בתינוקת שנאנסה ואר'י דברובא דאיתיה קמן כ'ע מודו דלא חיישינן למיעוטא ומיהו צ'ע בריש המוכר פירות (ב'ב דף צג:) דאזיל רבי יוסי בתר רובא דזריעה להוציא ממון ואייתי מינה ראיה לרב דאמר הולכין בממון אחר הרוב אלמא לא חייש רבי יוסי למיעוט לענין ממונא וכל שכן לענין איסורא ויש לחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יתומים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתומים </span>שבאו לחלוק כו'. </span>מפורש בהשולח (גיטין דף לד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מועטים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מועטים </span>עסקינן. </span>אע'ג דפסקינן בפ' נערה בכתובות  (דף נא.) דמזון האשה והבנות ממקרקעי ולא ממטלטלי סוגיא דהכא סברא דעבדא כמקרקעי דמי כרבי אלעזר דאמר בפ'ק דב'ק (דף יא: ושם) הלכה גובין מן העבדים ומיהו אין הלכה כן אלא כרב נחמן דפליג עלי' דקי'ל ככל הני שמעתתא דשלח ליה ר' אבא לרב יוסף בר חמא פרק יש נוחלין  (ב'ב דף קכח.) דמסיק התם דשלח ליה אין גובין אבל אין לומר דחשיב עבדא כמטלטלי וסבר כרבי דאמר בפרק נערה (כתובות דף נא.) מזון האשה והבנות בין ממקרקעי בין ממטלטלי דא'כ בסמוך דפריך במאי אוקימתא בנכסים מועטים ודוחק לומר דסיפא אתא לנכסים מרובין ה'ל למימר דסבר לה ר'ש בן יוחאי כר'ש בן אלעזר דקי'ל (שם) כוותיה דמזוני מקרקעי ולא ממטלטלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שקדמו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שקדמו </span>ומכרו כו'. </span>מלשון קדמו משמע דאיירי שקדמו למכור קודם שהחזיקו בהן בית דין לצורך בנות אבל אין נראה לר'י דא'כ הוה ליה לאוקמי כגון שכבר החזיקו בהן בנות ע'פ ב'ד אלא אין שום חזקה מועלת אלא קדמו קודם שיאכלו הבנות קאמר ומיהו אר'י דיש לדחות דמשמע ליה דבת אוכלת מיד אחר מיתת הבעל בלא החזקה על פי ב'ד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שמכרו מכרו. </span>והדמים שלהם דאם לא כן בחזקת הבנות הן וכן משמע בסוטה (דף כא:) דחשיב ליה רשע ערום זה המשיא עצה למכור בנכסים מועטים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנין </span>כספו אמר רחמנא והאי קנין דאחיו הוא. </span>אמר ר'ת דאסמכתא בעלמא הוא דמדאורייתא מיכל אכלה (א) דהא למשנה ראשונה דפרק אף על פי (כתובות דף נז. ושם)  היכא דאכלה בחיי הבעל אכלה נמי בחזקת היבם ודייק ר'ת מדקתני התם ואפילו כולם בפני הבעל חסר יום אחד משמע הא כולן בפני הבעל אוכלת ועוד דתניא בתוספתא (דכתובות פ'ה)  זו משנה ראשונה אבל רבותינו אמרו אין האשה אוכלת בתרומה עד שתיכנס לחופה ולא היבמה עד שתיבעל משמע דלמשנה ראשונה אוכלת ובירושלמי דפרק אע'פ הגיע זמן ולא נישאו או שמתו בעליהן אוכלות משלו ואוכלות בתרומה והיינו בלא ביאה דאי אחר ביאה פשיטא דאשתו גמורה היא והיינו טעמא דמשנה  ראשונה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>בת כהן לישראל היא פסיל לה דהא קניה בהא הויה. </span>מתוך הלשון משמע דמקרא דמכי תהיה לאיש זר נפקא כדפירש בקונטרס ומיהו לקמן מפיק לה מושבה אל בית אביה מכלל דמעיקרא לא אכלה וכי תהיה לאיש זר מוקמינן לנבעלה לפסול לה פסלה והכא הך דרשא הפשוטה נקט דאי לאו דנפקא לן מושבה הוה מוקמינן לאירוסין דפסלי וכן דרך הגמרא בכמה מקומות ועוד אמר ר'י דמשום דמהאי קרא דכי תהיה דרשינן נמי דאינה חוזרת בהויה דאירוסין לחזה ושוק להכי נקטיה נמי הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קניא </span>ליה. </span>לאו דוקא אלא כלומר זקוקה לו דביאת בן תשע לא הוי אלא כמאמר בעלמא ובפרק קמא דקדושין (דף יט.) ממעטין ליה דלא קניא מקרא דאשת איש פרט לאשת קטן ויש ספרים דגרסי חזיא ליה והכי פירושו כיון דמדאורייתא זקוקה וביאתו ביאה ולא בעינן כוונה ביבמה קס'ד דקני לה מדאורייתא ולוכיל קא משמע לן דלא משום דלא קני לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>פסולי כהונה סיפא פסולי קהל. </span>וכן גירסת ר'ח ולא כספרים דגרסי איפכא דהא קתני סיפא ואם אינו ראוי לבא בישראל וא'ת וכיון דתנא רישא פסול כהונה למה לי למיתני בסיפא פסול קהל דכ'ש הוא ויש לומר דתנא סיפא לגלויי ארישא שלא תאמר רישא פסולי קהל דוקא ואם תאמר וספק בן ט' היאך פוסל בביאתו נוקמיה אחזקה קמייתא דהוה פחות מבן תשעה ונוקי איתתא בחזקת כשרות ומיהו לכהונה ניחא דלא אזלינן בתר חזקה ליוחסין כדקאמר רבי יהושע בפרק קמא דכתובות (דף יג.) לא מפיה אנו חיין אלא היא בחזקת בעולה לנתין וממזר ואפי' ברוב כשרים אצלה כדאמר התם ולא מוקמינן לה אחזקה ואפילו לרבן גמליאל ורבי אליעזר דמכשרי היינו משום דאמרה לכשר נבעלתי אבל הכא דלא ידעה אם הוא בן תשעה לא אבל לתרומה קשיא אמאי לא מוקמינן להו אחזקה דאפילו לענין תרומה איירי כמו לענין עבדים ולתרומה מוקמינן אחזקה דהא בכתובות בפ'ב (דף כו. ושם) גבי מוחזק לן באבוה דהאי דכהן הוא ונפק עליה קלא דבן גרושה הוא כו' ומוקי לה בתרי ותרי משמע דאי לאו משום זילותא דבי דינא הוה מסקי ליה לכולי עלמא והיינו לענין תרומה דאי לכהונה לא מסקינן ליה בתרי ותרי כדמוכח בקידושין בהאומר (דף סו.) גבי עובדא דינאי המלך ויש לומר דהכא כגון דהשתא דאתי קמן הוי ודאי בן תשעה אף על פי שהיה ספק כשבא עליה לא מוקמינן ליה אחזקה קמייתא אלא אזלינן בתר השתא שהוא ודאי בן תשעה דחזקה קמייתא איתרע ליה:  לימא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>קרא היא בקדשים לא תאכל. </span>פי' דאי לתרומה לחודה אתא א'כ לימא קרא היא בקדשים דכולה פרשתא לתרומה קדריש ומדכתיב בתרומת הקדשים שמע מינה דלמורם מן הקדשים נמי אתא ואם תאמר ואימא דכוליה להכי אתא לומר שאין חוזרת לחזה ושוק ואמר רבינו יצחק דפשטא דקרא איירי בתרומה דאיירי בה בכל הפרשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>עקיבא דדריש ווין. </span>בסנהדרין פרק ארבע מיתות (דף נא.) (רבי) ישמעאל אחי בת ובת אני דורש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כר' עקיבא דדריש ווין. </span>הק' הר' משה מריגנשבור'ג דמאן תנא דפליג עליה דר' עקיבא התם גבי בת ובת בפ' ארבע מיתות  (שם דף נא:) רבי ישמעאל והתם בההיא שמעתא גופא אמרינן ור' ישמעאל האי בת ובת מאי דריש ביה לרבות בת בעלי מומין אלמא דר' ישמעאל נמי דריש ווי ותירץ דה'פ כמאן כרבי עקיבא דדריש ווי דמוקי ויו דובת לרבות נשואה ולא מצריך לרבות בת בעלי מומין והוא הדין דמרבה הכא לויה וישראלית אבל רבי ישמעאל דמצריך התם לרבות בת בעלי מומין כדקאמר לפי שמצינו שחילק הכתוב בין תמימים לבעלי מומין יכול נחלוק בבנותיהן ה'נ יהא צריך כאן לרבות בת בעלי מומין ולא נוקמיה לרבות לויה וישראלית וק'ק בסמוך דקאמר ר' יוחנן משום ר' ישמעאל מנין לעובד כוכבים ועבד שבאו על כהנת לויה וישראלית כו' ומרבינן (ליה) לויה וישראלית מובת ופריך כמאן כרבי עקיבא דדריש ווי טפי הוה ליה לאקשויי דר' ישמעאל אדר' ישמעאל דהיכי דריש מובת לויה וישראלית והא איצטריך לבת בעלי מומין כדדריש התם ואר'י דלא נקט הכא ר' עקיבא לאפוקי ר' ישמעאל דהא ר' ישמעאל נמי דריש ווי אלא לאפוקי שאר תנאי דלא דרשי ווי בעלמא תדע דלא קאמר אפי' תימא רבי ישמעאל אלא אפילו תימא רבנן ועוד יש לומר דר' ישמעאל לא דריש ווי והא דקאמר בסנהדרין  (שם:) ורבי ישמעאל האי בת ובת מאי עביד ליה לא מסיק הכי אלא ליישב דרשא דרבי ישמעאל למאן דדריש ווי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עובד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עובד </span>כוכבים ועבד דלאו בני הויה נינהו לא ליפסלו. </span>פירש בקונטרס דה'ה דה'מ למימר נמי חייבי כריתות לא ליפסלו אלא נקט עובד כוכבים ועבד משום דאיירי בהו לעיל דקתני כותי דהיינו עובד כוכבים ובמתני' (לקמן דף סט:) תנן העבד פוסל משום ביאה ומשני דפסלי מדר' יוחנן כו' ומהאי קרא משתמעי נמי חייבי כריתות וק' לר'י דכל היכא דקתני כותי לאו בתורת עובד כוכבים נקיט ליה אלא לפסולא בעלמא כי ההיא דתנן (קדושין דף עד.) אלו הספקות שתוקי ואסופי וכותי ובאלו נערות (כתובות דף כט. ושם) דתנן הבא על הממזרת והנתינה והכותית יש להן קנס ודייקינן בפ' שור שנגח ד' וה' (ב'ק דף לח: ושם) דקסבר כותים גירי אמת הן מדיש להן קנס ועוד ר' יוחנן משום ר' ישמעאל דנקט עובד כוכבים ועבד אמאי לא נקט חייבי כריתות ונראה לר'י דפשיטא ליה להש'ס דעיקר קרא דלאיש זר איירי בחייבי כריתות כדאמר פ' עשרה יוחסין  (קדושין דף עה:) גבי עובד כוכבים ועבד השתא ממזר הוי מיפסל בביאתו מיבעיא ואפילו לר' יהושע דלא הוי ממזר מחייבי כריתות מ'מ כיון דחמירי חשיבי לאיש זר ואפי' אותם חייבי כריתות דלא הוו זר אצלה מעיקרא כיון דעיקר קרא בחייבי כריתות איירי והכי פריך ואימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות דוקא ולא חייבי לאוין ומשני כי תהיה אמר רחמנא לרבות חייבי לאוין ומיהו חייבי לאוין כיון דלא חמירי בעינן דליהוי זר אצלה מעיקרא כדלקמן ופריך עובד כוכבים ועבד דלאו בני הויה נינהו לא ליפסלו דלא אתרבו מכי תהיה וזרים נמי לא איקרו דאין בהם ממזרות ולא חמירי דאין בהם אלא לאו בעלמא ומשני דפסלי מדרבי ישמעאל אבל חייבי כריתות לא נפקי מהתם דבני אלמנות וגירושין הוו לאחריני אלא מלאיש זר ועיקר קרא בדידהו משתעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עובד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עובד </span>כוכבים ועבד. </span>וא'ת והא איצטריך למכתב אלמנה וגרושה לומר שחוזרת כשנתאלמנה או נתגרשה וי'ל דא'כ לכתוב חד מינייהו דלית ליה צריכותא דר' עקיבא דבסמוך ומדכתב תרוייהו דריש למי שיש לו אלמנות וגירושין יצאו כו':  ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>מי שיש לו אלמנות וגירושין בה כו'. </span>תימה דבכל דוכתא לחומרא מקשינן והכא פריך דנקיש לקולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן רבויי לויה וישראלית. </span>תימה דהא איצטריך לרבויי לויה וישראלית לאשמועינן דחוזרת בשביל בנה כדאמרינן בסוף יש מותרות (לקמן דף פז.) ויש לומר דמשמע ליה דאיצטריך לויה וישראלית לכל מילי דאיירי קרא ולאשמועינן דכי אית לה זרע נמי מן העובד כוכבים תיכול בשביל בנה לא איצטריך כיון דאשמעינן בכהנת דקדיש גופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תהיה כי תבעל. </span>ואם תאמר לדידיה נמי איכא לאוקומי באלמנה לכהן גדול לרבי סימאי ובבעולה לכהן גדול אפי' לרבי ישבב ויש לומר דכל פסולי כהונה נפקא לן דמיפסלי בתרומה מלא יחלל אי נמי לא משמע ליה לאוקמי לאיש זר גבי כהן וא'ת ולוקמא בסוטה שבא עליה בעלה בדרך דליכא אלא עשה דונטמאה ויש לומר דזר אצלה מעיקרא בעינן אפילו לרבי עקיבא כיון דלא הוי ממזר ומיהו קשה דלמה ליה למימר מאי כי תהיה כי תבעל בפשיטות הוה מצי למיפרך דאמאי איצטריך קרא לרבי עקיבא לעובד כוכבים ועבד דהשתא ממזר הוי מיפסלא בביאתו מיבעיא כדאמר בפרק עשרה יוחסין (קדושין עה: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כהן </span>גדול באלמנה בביאה לחודה. </span>כדאמר בפ' עשרה יוחסין  (שם דף עח. ושם) בעל לוקה משום לא יחלל ואם תאמר היא גופה מנלן דלא בעינן תרתי הא כתיב לא יקח ולא יחלל ויש לומר דלגבי כהן אין להצריך קידושין דכ'ש בלא קידושין וכיון שהבן נפסל גם היא נפסלת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושניהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושניהם </span>לא למדוה אלא מאלמנה לכהן גדול. </span>עיקר טעמא הוי מלאיש זר אלא דמכ'ג באלמנה ילפינן במאי מסתבר לאוקמי קרא ואי לאו קרא דלאיש זר ליכא למילף מקל וחומר דאלמנה שתתחלל כדפירשתי לעיל (דף טו: ד'ה מה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והמפתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והמפתה </span>והשוטה. </span>הא דלא תנן קטן בהדייהו דלא תקינו ליה רבנן נישואין כדקתני בגמרא (לקמן דף צו:) שוטה וקטן שנשאו כו' אמר רבי יצחק דהיינו משום דבעי למיתני בסיפא וילדה דלא מיתני ליה בקטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>פוסלין ולא מאכילין. </span>לא איצטריך לאשמועינן באונס ומפתה דאין מאכילין ומשום לא פוסלין נקטיה ואפילו לרבי אלעזר דאמר פנוי הבא על הפנויה שלא לשם אישות עשאה זונה נראה דלא מיפסלה בתרומה דאין זה לאיש זר:  ונשאת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונשאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונשאת </span>לעבד. </span>תימה דלא קתני ונכבשה עם העבד כדקתני ונכבש עם השפחה דנישואין לא שייכי בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בזנות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזנות </span>לא חששו. </span>כדפי' בקונטרס דאשה מזנה מתהפכת כדי שלא תתעבר ושוטה נמי אע'פ שנשאת לו מתהפכת ואין רוצה להתעבר ממנו לפי שיראה שלא תוכל לסובלו כדאמרינן בפרק חרש  (לקמן דף קיב: ושם) דאין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר הולד ממזר כו'. </span>בפ' עשרה יוחסין (קדושין דף עה.) מפרש פלוגתייהו בג' גווני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה אביי לעולם אימא לך אע'ג דלא דיימא מעלמא אמר רב הולד ממזר. </span>ולהאי לישנא הא דקאמר בפ'ק דכתובות (דף יג:)  ההוא ארוס וארוסתו דאתו לקמיה דרב יוסף היא אמרה מיניה והוא אמר (ד) אין מינאי אמר רב יוסף למאי ניחוש לה חדא דהא קא מודה ועוד האמר רב יהודה כו' לאביי דאית ליה הכא דלרב הולד ממזר אע'ג דלא דיימא מעלמא לא סגי התם בטעמא קמא בלא ועוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>דאמרי בבא עליה כ'ע לא פליגי כו'. </span>פירוש היכא דלא דיימא מעלמא מודה אביי דאין הולד ממזר אלא הכי איתמר כו' ופליגי אביי ורבא בדיימא מיניה ודיימא מעלמא:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>דיימא מיניה אע'ג דדיימא נמי מעלמא בתר דידיה שדינן ליה. </span>פי' דיימא מיניה שבא עליה בודאי ודיימא מעלמא היינו שם רע דאי דיימא מיניה נמי שם רע בעלמא א'כ מאי מייתי רבא ממתני' דהתם בא עליה ודאי משום הכי בתר דידיה שדינן ליה:  הדרן עלך אלמנה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הערל.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הערל. </span>פי' בקונט' שמתו אחיו מחמת מילה וכן נראה דלא דמי לערלה שלא בזמנה דמיבעיא לן בגמ' (לקמן דף עא.) אי הויא ערלה דהתם כיוצא בו לא הוי בר מילה בשום מקום אבל אחר ח' אע'ג דאי אפשר לו למול מפני הסכנה הוי ערל כיון שהגיע הזמן תדע דלא פשיט ליה בגמ' מטומטום שאין אוכל בתרומה אערלה שלא בזמנה אע'ג דאין חייב לקרוע ולמול כדמוכח בגמרא (שם:)  דקאמר זכריו דאיתנהו בשעת אכילה וליתנהו בשעת עשיה משכחת לה בטומטום שנקרע ביני ביני ונמצא זכר דלא קרינן ביה בשעת עשיה המול לו כל זכר ואז יקרב לעשותו דלא מיחייב לקרוע ולמול ובפ'ק דחגיגה (דף ד.) נמי אמר זכורך להוציא טומטום ואנדרוגינוס שפטור מן הראיה ומוקי לה כשביציו מבחוץ ובירושלמי מייתי ראיה ממתני' אאחזתו חמה דממתינין לו למול ל' יום דאסור בתרומה משמע דמתניתין איירי בערל שמתו אחיו מחמת מילה ובהדיא מחלק בירושלמי בין ערלות שלא בזמנה ובין שהגיע זמנו למול אלא שסכנה היא לו אלא שבזה חולק על הש'ס שלנו דהתם פשיטא ליה דערלות שלא בזמנה לא הויא ערלות ואכיל בתרומה ובש'ס שלנו בעיא היא בגמ'  (דף עא.) ולא איפשיטא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מה </span>תושב ושכיר האמור בפסח. </span>וא'ת באוכל תרומה בטומאת עצמה נילף בהאי ג'ש דלילקי ולקמן (דף עג:) אמרינן דלית בה אלא עשה בשעריך תאכלנו לזה ולא לאחר ואר'י דהך ג'ש לא ניתנה אלא לענין פסול האדם האוכל כגון ערל ואונן וכיוצא בו אבל לענין פסול גופה כגון טומאת עצמה לא אבל קשה דאכתי נילף מבכורים שילקה עליה בטומאת עצמה דכי היכי דילפינן (שם) בכורים מתרומה משום דתרומה קרינהו רחמנא ה'נ ניליף תרומה מבכורים דהא בהעור והרוטב  (חולין קכ:) גמרינן תרומה מבכורים לענין דמשקין היוצאין מהן כמותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איש </span>איש לרבות הערל. </span>מהכא אמרינן בכל דוכתי (חגיגה דף ד:) דר'ע מרבה ערל כי טמא ומ'מ איצטריך למכתב ערל בפסח דאי לאו דכתיב בהדיא משום מקום שהוא כטמא לא הוה מרבינן ליה מאיש איש אע'ג דמילת זכריו ועבדיו מעכבתו בפסח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לפסח שכן חייבין עליו משום פגול נותר וטמא. </span>יש ספרים דל'ג טמא דבתרומה נמי איכא איסור טומאה ואית דגרס ליה משום דבפסח איכא כרת לאוכל בטומאת הגוף משא'כ בתרומה ובקונטרס נמי פי' דחייבים עליו חטאת קאמר והוא הדין דהוי מצי למיפרך מכל פנ'ק עכ'ס:  אלמא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>לא קני ליה רביה. </span>והא דאמר בפ'ק דקידושין (דף טז. ושם) דעבד עברי גופו קנוי היינו לענין שצריך גט שחרור ואין יוצא באמירה בעלמא אבל לענין מצות לא והא דשרי בשפחה כנענית היינו משום שצריך שיעבוד את רבו בין ביום בין בלילה כדכתיב (דברים טו) כי משנה שכר שכיר עבדך דשכיר קרייה רחמנא וא'ת דמשמע דמטעמא דקני ליה רביה יש לו ליפטר והלא עבד כנעני גופו חייב בפסח למ'ד (פסחים דף צא:) נשים בראשון חובה ואפילו למאן דאמר (שם) רשות מכל מקום שרי לאכול פסח והכא כתיב לא יאכל בו וי'ל דאי הוה קני ליה רביה לא הוה אכיל אלא בהמנאת רבו כעבד כנעני ולא בהמנאת אחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאפנויי. </span>וא'ת וכי בשביל לאפנויי כתב שקר דכתב לא יאכל בו והם אוכלין ואמר ר'י דאיכא לאוקמי קרא בשכיר ותושב עובד כוכבים ומכל מקום לגופיה לא איצטריך דלא עדיף מערל ובן נכר ובהדיא דריש במכילתא הכי תושב זה גר תושב שכיר זה העובד כוכבים (א)   וא'ת כיון דלעובד כוכבים לא איצטריך לכתוב תושב ושכיר יאכל בו ונוקמיה בישראל ולאפנויי ואמר רבינו יצחק דאם כן הוה משמע גזירה שוה להקל והוה דרשינן גזירה שוה להתיר אונן בפסח והא דילפינן לקמן (דף עג.) דאונן אסור בפסח מגזירה שוה דממנו ממנו ממעשר לא הוי דרשי הכי אלא הוה מוקמינן לאסור ערל במעשר כדלקמן (דף עד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שדי </span>חד אלמד וחד אמלמד. </span>והוי כאילו כתיב הכא תושב שלא לצורך והכא שכיר שלא לצורך ואע'ג דהכא תושב והכא שכיר הויא שפיר ג'ש כדתני דבי ר' ישמעאל (לעיל דף יז:)  זו היא שיבה זו היא ביאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מה פסח אונן אסור בו. </span>אר'י אע'פ דתנן בפ' האשה בפסחים (דף צא:)  דאונן טובל ואוכל פסחו לערב ומוקמינן ליה בגמרא כמ'ד אנינות לילה דרבנן ולא העמידו דבריהם במקום כרת הכא מצי למימר דאתיא אפי' אליבא דמ'ד אנינות לילה מדרבנן דלא הוי דרבנן אלא כשמת ביום או נקבר ביום למאן דאזיל בתר קבורה דלא תפיס לילו עמו מדאורייתא אבל אם מת בלילה הוי אונן כמת ביום דהיינו כיום מר והא דפריך בפרק טבול יום (זבחים צט: ושם)  וסבר רבי שמעון אנינות לילה דרבנן והתניא רבי שמעון אומר שלמים כשהוא שלם הוא מביא ולא כשהוא אונן מנין לרבות תודה כו' מנין לרבות פסח כו' קתני מיהא פסח התם לא מצי לשנויי כשמת בלילה דמשמע ליה דמרבי ליה לענין הבאה דאין יכול להביא כשהוא אונן ולהכי פריך כי הוי אונן בשעת הבאת פסח יפסוק האנינות עד הלילה שהוא התחלת זמן אכילתו ואמאי אסור להביא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>תרומה אונן אסור בה. </span>בלא גזירה שוה הוה מצי למיפרך דליתסר אונן בתרומה מדאיתקש תרומה לבכורים לקמן (דף עג:) ובכורים למעשר ומיהו בכמה מקומות יכול לומר וליטעמיך ולא קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>מעשים כרותים. </span>הוה מצי למימר שכן נכרתו עליה י'ג בריתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנך </span>נפישן. </span>בלא הנך נפישן נמי ה'מ למימר דכרת עדיפא ליה כדלקמן (דף עג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דפסח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דפסח </span>גופיה ממעשר גמר. </span>פירוש בגזירה שוה דממנו ממנו וא'ת ושאר כל הקדשים מנלן דכל הקדשים אסורים לאונן כדאמר בזבחים בפ' טבול יום (דף קא. ) מק'ו ממעשר ואק'ו איכא למיפרך מה למעשר שכן טעון כסף צורה דהכי פריך רבא גופיה בפ' בתרא דמכות (דף יז:) גבי הא דיליף מלקות באוכל תודה ושלמים חוץ לחומה בק'ו ממעשר וי'ל דשאר קדשים גמרינן מפסח בהיקשא דזאת התורה דהתם איתקוש כל הקדשים כדאמר בפ'ק דזבחים (דף ד:) ובמנחות בסוף התודה (דף פב:) ובההוא קרא כתיב נמי פסח דדרשינן ביום צוותו זה בכור ומעשר ופסח ואע'ג דבההוא קרא נמי כתיב ולמילואים שהם קדשי שעה וקדשי שעה נאכלים באנינות כדמוכח בפ' טבול יום (זבחים קא.) לאו בכל קדשי שעה קאמר דנאכלין באנינות אלא בהנהו דאיירי בהו התם דוקא והא דמשמע בפרק איזהו מקומן (שם דף נ.) דהוי פלוגתא בדבר הלמד בגזירה שוה אם חוזר ומלמד בהיקשא היינו היכא דמלמד קודש ואיכא למ'ד התם דוקא דכי הוו שניהם קודש דאין חוזר ומלמד אבל הכא דמעשר דגן חולין הוא לכולי עלמא חוזר ומלמד בהיקש כדאשכחן התם בהדיא שלמדנו לתודה שבאה מן המעשר מדאתקש לשלמים ושלמים גופייהו גמרי שם שם ממעשר (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מה פסח מילת זכריו ועבדיו מעכבתו כו'. </span>תימה דהא הך סוגיא כר' אליעזר ור' אליעזר גופיה דריש במכילתא דמילת עבדיו אין מעכבת אדם מלאכול בפסח ודריש אז יאכל בו העבד ואמר רבינו יצחק דגמ' לפום רהיטא נקט כר' עקיבא דדריש אז יאכל בו האדון ולר'א מזכריו פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בו </span>אינו אוכל אבל אוכל הוא בתרומה. </span>אבל מילת זכריו ועבדיו מעכבת בתרומה בג'ש דתושב ושכיר ובו דכתיב ביה אתא למימר דאינה מעכבת במצה ומרור:  (</div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן כל ערל לא יאכל בו למה לי. </span>ולא גרסינן תושב ושכיר דהא אוקימנא קרא כו' לגזירה שוה ועקרנא ליה מפשטיה לגמרי):  בו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בו </span>המרת דת פוסלת כו'. </span>בו דכל ערל לא בעי למדרש הכי דאין ערלות פוסלת במעשר דלחומרא דרשינן ומוקמינן ליה לחייב במצה ומרור ומבו דבן נכר לא שייך למדרש הכי בו אינו אוכל אבל אוכל הוא במצה ומרור דלאשמועינן דלא אסור במצה ומרור לא איצטריך דאטו מצה ומרור קדושה אית בהו ואי בעי למימר אבל חייב במצה ומרור פשיטא הוא דחייב לעשות תשובה ולקיים כל המצות ובו דתושב ושכיר פי' בקונטרס דלא דריש מידי משום דאוקימנא (לעיל דף ע.)  כולה קרא לגזירה שוה ועקרינן ליה מפשטיה לגמרי ונראה שר'ל דאיידי דכתביה רחמנא בערל ובן נכר כתביה נמי בתושב ושכיר וכה'ג אמר לקמן  (דף עד.) איידי דכתיב והנותר כתיב נמי ממנו ומיהו לא הוי ממש כי הכא דהתם הוי כמו פרשה שנאמרה ונשנית בשביל דבר שנתחדש בה ור'ת מפרש דבו דתושב ושכיר לגופיה כדאמר לקמן (שם) גבי תלתא ממנו חד לגופיה ואית ספרים דגרסי הכא בו דערל ובן נכר בו אין אוכל אבל אוכל במצה ומרור ובו דתושב ושכיר בו המרת דת פוסלת וכן בכל הספרים בסוף מי שהיה טמא (פסחים דף צו. ושם) וכן משמע בפרק כל שעה (שם דף כח:) ובערבי פסחים (שם דף קכ.)  דמתרוייהו בו דערל ובן נכר דרשינן אבל אוכל במצה ומרור ומיישב ר'י הגירסות דשייך שפיר מבו דבן נכר לידרוש אבל אוכל במצה ומרור לאשמועינן דחייב לאכול במצה ומרור אם עשה תשובה אע'ג דבפסח אין אוכל שהיה מומר בשעת עשיית פסח ובו דתושב ושכיר נמי שייך למדרש מיניה בו המרת דת פוסלת דבתושב ושכיר עובד כוכבים איירי כדפרישית לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>המרת דת פוסלת במעשר. </span>בסוף מי שהיה טמא (פסחים דף צו. ושם) גרסי' בכל הספרים ואין המרת דת פוסלת בתרומה ושפיר ממעטינן תרוייהו מחד בו דבו משמע בו ולא בדברים אחרים ואיצטריך למעוטי תרוייהו תרומה דלא נילף בגזירה שוה דתושב ושכיר ומעשר בגזירה שוה דממנו ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>כתב רחמנא ערל כו'. </span>אע'ג דאיצטריך למכתב תרוייהו משום בו דאיצטריך למכתב בתרוייהו  (א) דהיה לכותבם בקראי דצריכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>נהנה כו'. </span>לא גרס שאיני דאם כן לא הוי נדר דהיינו דבר שאין בו ממש שאין אוסר על עצמו כלום כמו שאיני ישן דלא אמר כלום אי לא אמר קונם עיני בשינה כדאמר בריש אלו מותרין  (נדרים טו.) אלא אומר ר'ת דגרס שאני נהנה כלומר מה שאני נהנה יהא עלי קונם ומיהו גרס שפיר שאיני דאין דרך התנא לדקדק בלשונו כדאשכחן בפ' בתרא דנדרים (דף פא:) קונם שלא אתן תבן לפני בהמתך ובשבועות בפ'ג (דף כ.) הרי עלי שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין דכהאי גוונא לא חל הנדר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והני </span>מולין נינהו והתנן קונם שאני נהנה. </span>אין להקשות היכי פריך מנדרים ללישנא דקרא דבנדרים הלך אחר לשון בני אדם דבסיפא דמתני' דהכא מפיק ליה מקרא שנאמר כי כל הגוים ערלים וכל בית ישראל ערלי לב ואין להקשות מוכל ערל לא יאכל בו דההוא לא איצטריך אלא לישראל ויש מקומות שהתנא לומד נדרים מלישנא דקרא כגון הכא ובריש פסחים (דף ב.) גבי הללוהו כל כוכבי אור דקאמר הא קמשמע לן דאור כוכבים אור הוא למאי נפקא מינה לנודר כדתנן הנודר מן האור אסור באורן של כוכבים והיינו דוקא היכא שאין הלשון ידוע מייתי שפיר ראיה מלישנא דקרא אבל במקום שלשון בני אדם חלוק מלישנא דקרא בנדרים הלך אחר לשון בני אדם כדאמר בפרק האומר משקלי (ערכין דף יט:) דאורייתא היד עד הפרק בנדרים הלך אחר לשון בני אדם:  ואיבעית</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעית </span>אימא הני מילי היכא דלא מעורה. </span>פי' שהטבור אין מעורה לאמו אבל מעורה מחייא חיי ממה שאמו אוכלת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ערל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ערל </span>מקבל הזאה שכן מצינו כו'. </span>תימה לר'י מה ראיה צריך למה לא יקבל הזאה אפילו לרבי עקיבא דמרבה (לעיל דף ע.)  לערל כי טמא דהא טמא מקבל הזאה כדאמר בפרק דם חטאת (זבחים דף צג.) מי חטאת שנטמאו מטהרין שהרי נדה מזין עליה והיא טהורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>פסח הבא בטומאה הוה. </span>תימה אם כן קרא למה לי דבפרק בתרא דזבחים (דף קיח.)  דייק רבי שמעון דאף צבור לא הקריבו אלא פסחים וחובות הקבוע להם זמן מדכתיב (יהושע ה) ויעשו את הפסח בגלגל למה לי קרא אלא הא קמשמע לן דחובה דהוי כעין פסח קריב דלאו כעין פסח לא קריב ורבנן ההוא מיבעי ליה כדר' יוחנן משום רבי בנאה דערל מקבל הזאה ואמר רבינו יצחק דעדיפא קמשני הכא דתניא בהדיא שעשו פסחיהם בטהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ניתנה פריעת מילה לאברהם אבינו. </span>ומ'מ אברהם פרע מילתן אע'ג דלא נצטווה כדאמר בב'ר (פ' (ס'ד) [מ'ז]) דאפי' עירוב תבשילין קיים וא'ת אם לא ניתנה פריעה עד יהושע היכי גמרינן מיניה הא כתיב (ויקרא כז) אלה המצות שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה  ויש לומר דהלכה למשה מסיני הוא ויהושע אסמכיה אקרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקונטרס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקונטרס </span>גרס אם כן מאי שוב. </span>ומאי שנית בעיא באנפי נפשה היא ומשני לאקושי ול'ג אלא לאקושי ולא ודלמא ור'ח מפרש דמאי שוב ומאי שנית כולה חדא מילתא היא וגרסינן ודלמא לאקושי כו' ולהכי אתא ולא לפריעה ולגי' זו לא משני במסקנא מידי אהך קושיא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוף </span>מילה כו'. </span>הק' הר' יצחק הלבן דהכא דריש משנית ציצין המעכבין את המילה והתם (לקמן דף עב.) דרשי המול ימול לציצין כו' ותירץ לו ר'ת דהכא ציצין המעכבין את הפריעה קאמר ולר'י נראה דאע'ג דנצטווה אברהם על הציצין דריש להו שפיר מקרא דיהושע דהא כי פריך נמי דלמא הנך דלא מהול אין שום חדוש בקרא דיהושע אלא מה שכבר נצטווה תחלה ואם תאמר אם כן שוב נמי דאיירי בפריעה מצי למימר דנצטווה אברהם והיכי מוכח מינה דלא ניתנה פריעה לאברהם ויש לומר דאין לנו לומר שנצטווה אלא מאי דכתיב ביה בהדיא כגון ציצין דדרשינן מהמול ימול דמשמע דלציצין אתא ולא לפריעה דהמול ימול משמע דבר המעכב גוף המילה וה'ק לא ניתנה פריעה לאברהם כיון דלא כתיב בהדיא אלא ליהושע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא לא מהול. </span>משמע דלא מהול כלל ובפרקי דר' אליעזר  (פ' כט) משמע שמלו דקאמר מי מנה עפר יעקב ראה כל המדבר שהיה מלא מערלותיהן של ישראל ובמגלת סתרים דרבינו נסים נמי משמע שמלו ולא פרעו דכתב בהו כל אותן ארבעים שנה שהיו ישראל במדבר לא היו פורעים מפני עינוי הדרך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא לא מהול כו'. </span>ואם תאמר ואיך היו אוכלים קדשים או אפילו בשר כלל כיון שלא מלו שלא הותר להם בשר תאוה אלא על ידי שלמים וערל אסור בקדשים ואפילו אם מלו ולא פרעו כמו שמשמע בפרקי דרבי אליעזר ובמגלת סתרים מ'מ כיון דנצטוו על הפריעה ולא פרעו כאילו לא מלו דאי לאו הכי היאך מדקדק דערל מקבל הזאה מאבותינו וי'ל דיוצאי מצרים מלו ופרעו ואותם אכלו קדשים אבל הילודים במדבר שלא מלו לא אכלו קדשים אבל בבשר תאוה היו מותרים שלא נאסרה להם מאחר שאין יכולין לאכול קדשים מידי דהוה אצבי ואיל דהיכא דלא אפשר בהקרבה שרי בשר תאוה כדפירש בפ'ק דחולין (דף יז. ושם) :  משום</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דלא נשיב להו רוח צפונית. </span>בספרי אומר דבגנותן של ישראל סיפר הכתוב שלא עשו אלא פסח אחד במ' שנה שהיו במדבר שלא מצינו שעשו פסח אלא בשנה שניה ותימה וכי במזיד היו נמנעים ואי משום מילת זכרים שהיו מעכבים וחשיב גנות לפי שגרמו הם דבר זה והא כיון דלא אפשר לא היתה מעכבת כדאמר לעיל (דף עא.) המול לו אמר רחמנא ואז יקרב וגו' ואמר רבינו יצחק דעשו פסחים אבל לא עשו כתקנן אלא אחד : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נשבה להם רוח צפונית. </span>פי' בפני עצמה אבל אין לפרש דלא נשבה כלל דהא אמר בסוף כל הגט (גיטין דף לא: ושם) ד' רוחות מנשבות בכל יום ורוח צפונית מנשבת עם כולן שאלמלא כן אין העולם מתקיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נזופין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נזופין </span>היו. </span>אמר רבינו יצחק ממעשה מרגלים ולא כמו שפירש בקונטרס ממעשה העגל שהרי מחל להם הקב'ה ואמר להם סלחתי שאחר כך נעשה משכן והשרה שכינתו ביניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>ניבדור ענני כבוד. </span>לא משום דתקיפה דנוחה היא וטוב לנחבלים אלא שמפזרת העננים והעת יפה כדאמר (מגילה דף כח:) בעיא שמעתתא צילותא כיומא דאסתנא וכתיב נמי (איוב לז) מצפון זהב יאתה זהב לשון אורה כמו המריקין זהב (זכריה ד) וכן פירש מנחם ואף לפי המדרש כן הוא דדרשינן (בב'ב דף כה:) שמזלת הזהב לפי שמפזרת את העננים והגשמים נעצרים והתבואה ביוקר ולכך הזהב בזול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומדבריהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומדבריהם </span>גזרו עליהם. </span>והא דאמר בנגמר הדין (סנהדרין דף מד.) עכן משוך בערלתו היה ומפיק ליה מקרא אסמכתא בעלמא היא והא דאמר בפרק קמא דשבועות (דף יג.)  דמשוך ערלה בכרת היינו שלא מל כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>כו'. </span>דמשוך אוכל בתרומה אע'ג דצריך שימול מדרבנן מפני שנראה כערל לא אסרוהו בתרומה ולפי הספרים דגרסי לימא מסייע ליה צ'ל דמשמע ליה אוכל מן התורה אבל מדרבנן אסור כדמוכח  [ברייתא] דקתני צריך שימול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מבחוץ. </span>וא'ת אכתי היאך מאכיל את אשתו דכיון דאינו בן ביאה לא הוי חופתו חופה כמו פחותה מבת ג' לעיל בפרק הבא על יבמתו (דף נז:) וי'ל דכיון דראוי לקרוע הוי בר חופה:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נימול אלא ביום. </span>הקשה הר'ר אפרים דאמאי איצטריך פ'ק דקידושין (דף כט. ושם) אותו ולא אותה דאשה לא מחייבא למול את בנה תיפוק לי דהוי מצות עשה שהזמן גרמא ביום ולא בלילה דמהאי טעמא פטרינן אשה מציצית וי'ל דלר' אלעזר ברבי שמעון איצטריך והא דנימול לשמונה לא חשיב זמן גרמא כיון דמשמונה ואילך כל שעתא זמנו הוא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר דרשינן וביום. </span>אע'ג דמדכתיב ח' ימים דרשינן  (שבת דף קלב.) ולא לילות וביום דרשינן (שם) אפילו בשבת מ'מ שפיר דריש מוי'ו דוביום לרבויי כל הני דאין נימולים אלא ביום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>בזמנו נשרף בין ביום בין בלילה. </span>וא'ת הא (ד) דרשי'  ליתן בקר שני על שריפתו וכיון דשלא בזמנו הוא למה צריך להמתין עד הבקר ישרפנו במוצאי יו'ט דכבר נעשה נותר מקודם ויש לומר דכיון דלא אפשר לשורפו ביו'ט קבע זמנו בבקר שני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהזה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהזה </span>כו'. </span>איצטריך לאשמועינן דהזאה כשרה אע'ג דאסור בתרומה וקדשים כי טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמותר </span>בנגיעה דתרומה אינו דין שמותר בפרה. </span>וא'ת מחוסר כפרה יוכיח שמותר בתרומה ואסור בפרה וי'ל דמה למחוסר כפרה שכן אסור בנגיעת קדשים ואיכא למיעבד ק'ו מתרוייהו מה טבול יום שאסור בנגיעת תרומה וקדשים מותר בפרה ערל שמותר בנגיעת תרומה וקדשים כו' דתו ליכא מחוסר כפרה יוכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>משום דמאיס. </span>ואפי' רבנן מודו התם דפטור ואם תאמר בפ'ק דחגיגה (דף ד. ושם) למה לן זכורך למעוטי טומטום ואנדרוגינוס כשביציו מבחוץ תיפוק לי דערל הוא דפטור וי'ל דטומטום כיון דלא אפשר למול לא מאיס ולא מיפטר מטעם ערל א'נ ה'פ התם משום דמאיס וחשיב התם לר' עקיבא ערל כי טמא אבל לרבנן לא ולרבנן איצטריך זכורך למעוטי טומטום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מחש'ו. </span>פי' הקונט' דדרשינן ואסף איש ולא קטן ואי אפשר לומר כן דבפרק טרף בקלפי (יומא דף מג. ושם) דריש בהדיא איש להכשיר זר טהור להכשיר האשה והניח מי שיש בו דעת להניח פרט לחש'ו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנך </span>דפסולים התם כשרים הכא. </span>ומכשיר טפי בקטן משום דאתי לכלל איש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דשקיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דשקיל </span>חד ויהיב חד. </span>פי' אותו שנותן האפר בתוך מי חטאת הוא עצמו יערב המים והאפר יחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתן </span>ולא ונתנה. </span>קרא יתירא קדריש ולא דריש מדכתב ונתן ולא ונתנה שהרי כל התורה בלשון זכר נאמרה:  לימד</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימד </span>על טבול יום שכשר בפרה. </span>וא'ת מהיכא תיסק אדעתיה לפסול דאי משום דחטאת קרייה רחמנא הא לא דמי הזאה לשאר עבודה שהרי הזר כשר בה וי'ל מדקפיד קרא אהנחה במקום טהור וא'ת והיכי ילפינן מהזאה להכשיר טבול יום בשאר עבודות דפרכינן מה להזאה שכן זר כשר בה וי'ל דאפ'ה כיון דעיקר טהרה בהזאה אתיא ואכשר בה רחמנא טבול יום כל שכן בשאר עבודות וא'ת ואימא לרבות מחוסר כפורים שהעריב שמשו דלא מחסר אלא כפרה לחודה אבל טבול יום לא ואמר ר'י דמוקמא קרא בטומאה דכתיבא בהאי פרשה כגון טומאת מת דלא שייך כפרה והכי אמרינן בזבחים בפ'ב (דף יז: ושם) דמאן דמכשיר מחוסר כפרה קסבר טומאה דכל התורה כולה דבכל טבול יום מכשיר אפילו הוא מחוסר כפרה ומאן דפסל קסבר טומאה דאותה פרשה היינו טבול יום דמת [דלא בעי כפרה] אבל דזב ומצורע ויולדת אפי' העריב שמשו לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קל </span>מחמור לא יליף. </span>וא'ת מאי מיבעיא (א) ליה פשיטא דהיכי נילף קל מחמור וי'ל דמספקא להו הא דיליף פסח ממעשר אי בג'ש דממנו יליף ילפינן נמי מעשר מפסח אע'ג דהוי קל מחמור או בק'ו יליף ולא בג'ש (א) א'נ מספקא ליה אי ג'ש מופנה או אינו מופנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואסורים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואסורים </span>לזרים. </span>וא'ת כיון דתנא דחייבין חומש אמאי איצטריך תו למתני ואסורים לזרים ואין לומר משום דבעי למתני משא'כ במעשר דשרי לזרים דהא במסכת חלה (פ'א מ'ט) קתני (התרומה והבכורים) חייבין עליהן מיתה וחומש ואסור לזרים אע'ג דלא מסיים התם משא'כ במעשר ותירץ בערוך ערך טען דאסור לזרים איצטריך לחצי שיעור דאסור למאן דאמר מדרבנן ולמ'ד מדאורייתא (ב)  עוד פי' לשון אחר ואסור לזרים אפי' ע'י פדיון ואין נראה פירוש זה דאין להם פדיון אמרינן לקמן דשייר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נכסי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נכסי </span>כהן. </span>בפרק הזרוע והלחיים (חולין קלא.) מפרש למה אמרו בכורים נכסי כהן ליקח בהן עבדים וקרקעות ובהמה טמאה משא'כ במעשר שני כדתנן במסכת מעשר שני (פ'א מ'ז) ומייתי לה בקידושין בפ'ב (דף נו.) אין לוקחין בהמה טמאה עבדים וקרקעות ממעות מעשר שני ולכאורה משמע דדוקא הני הוא דאסירי אבל ליקח מהן מלבושין שרי וכן תנן במסכת מעשר שני (פ'ה משנה יב) ומייתינן לקמן (דף עד.) לא נתתי ממנו למת ליקח לו ארון ותכריכין משמע הא לחי דומיא דמת נתתי דהיינו מלבושים דהכי דייק לקמן גבי סיכה וקשה דבירושלמי אמר בהדיא לא נתתי ממנו למת מה אנן קיימינן אם להביא ארון ותכריכין דבר זה אסור לחי ולמת משמע דאסור לקנות מלבושים לחי ובכמה מקומות תנן במסכת מעשר שני (פ'א מ'ז) דאסור לעשות שום סחורה במעשר ולא ניתן אלא לאכילה ושתיה וסיכה ואר'י דמ'ל דהנהו משניות דאסרי אתו כר'מ דאמר (בקידושין דף נב:) ממון גבוה הוא והנך כר'י דשרי דאמר (שם) ממון הדיוט הוא והא דמשמע בפ'ב דקידושין (דף נד: ושם) דליכא אלא חד סתמא כרבי יהודה אע'ג דההיא דשרי מלבושים אתיא כוותיה מ'מ יש יותר סתמות כר'מ עוד נראה לר'י דהמשניות אינן חולקין זו על זו ומן התורה לא אסירי אלא עבדים וקרקע ובהמה טמאה אבל מלבושים שרו ומדרבנן אסרו אפילו מלבושים והא דדריש בירושלמי לא נתתי למת [אי] ליקח לו ארון ותכריכין לחי נמי אסור אסמכתא בעלמא היא ואכילת בהמה דשריא במעשר שני בשעת דישה למ'ד ממון הדיוט הוא נראה דבשלא בשעת דישה אסור מיהא מדרבנן ולמ'ד ממון גבוה נראה דאסור מן התורה להאכיל לבהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>שאין כן במעשר. </span>תימה כיון דלקמן (ע'ב) ילפינן בכורים ממעשר דאסורין לאונן מדאיתקוש למעשר שני נילף נמי מעשר מביכורים שיתחייב מיתה האוכלו בטומאת הגוף ולענין איסור זרות ניחא דבהדיא שריא רחמנא לזרים וי'ל דדרשינן ומתו בו כי יחללוהו (ויקרא כב) בו ולא במעשר כדדרשינן ביש מותרות (לקמן פו. ושם) בו ולא במעשר ראשון דאפילו לר'מ דאסר לזרים לא מחייב מיתה ודרשינן נמי בהנשרפין (סנהדרין פד. ושם) בו ולא במעילה והא דמעשר שני בטל ברוב היכא דאין לו מתירין ולא ילפינן מבכורים דעולים באחד ומאה משום דבכורים גופייהו בטלים ברוב מדאורייתא והא דדרשינן בספרי מאת מקדשו ממנו אסמכתא בעלמא היא כדאמר בהניזקין (גיטין דף נד: ושם) נפלו ונתפצעו והא הכא דמדאורייתא בטלי ברובא כו' אלמא ערלה וכלאי הכרם בטלים ברוב מדאורייתא ועוד בשילהי פירקין (לקמן פב.) גבי שאני אומר חולין לתוך חולין נפלו דתלינן להקל כשרבו חולין על התרומה משמע דבטל ברוב מדאורייתא ומיהו קשה דנילף בכורים ממעשר לענין דלא ליהוי נכסי כהן דהיינו לחומרא ולא מתרומה לקולא ואם מעשר גופיה הוי מדרבנן הא דאין לוקחין בהמה טמאה ועבדים וקרקעות הוה ניחא אבל אי אפשר לומר כן למאי דפרישית לעיל דמדרבנן אפי' כל מילי נמי אסור (אבל לענין ערל כי קאמר תנא ושייר ק'ק אמאי לא יליף מעשר מבכורים ולמאי דפי' לעיל דאיכא למעוטי  (ב) א'ש) וא'ת והיכי קתני לענין רחיצת ידים משא'כ במעשר והתניא בפ'ב דחולין (ד' לג:) כל הטעון ביאת מים מדברי סופרים אסור בתרומה ומותר בחולין ובמעשר דברי ר'מ וחכמים אוסרים במעשר ואר'י דהתם לאכילה והכא לנגיעה וא'ת וליתני חלה דבכורים ותרומה פטור מן החלה ומעשר חייב וי'ל דהא תנן במסכת חלה (פ'א מ'ג) מעשר שני והקדש שנפדו חייבים בחלה נפדו אין לא נפדו לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעונין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעונין </span>הבאת מקום. </span>אע'ג דתרומה נמי ילפא מבכורים כדמוכח בהעור והרוטב (חולין קכ:) שמא לענין שתהא טעונה הבאת מקום אין ללמוד : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטעונין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטעונין </span>וידוי. </span>אע'ג דדרשינן בפ' בתרא דמ'ש (מ'י) וגם נתתיו ללוי זו תרומה אר'י דלא היה מתודה על התרומה אלא אגב מעשר אבל אם אבד המעשר לא היה מתודה עליה בפני עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחייבין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייבין </span>בביעור. </span>פי' ריב'ן דביעור מעשר לאו כביעור בכורים דביעור מעשר בשנה ד' וביעור דבכורים לאחר החג כדאמר במכות (ד' יח: ושם) הפריש בכורים קודם החג ועבר עליהן החג ירקבו ואין נראה לר'י דאין זה ביעור והתם טעמא דירקבו לפי שנראו לקריאה ונדחו וביעור דבכורים הוי כשל מעשר דכי נתנן לכהן קודם החג או הפרישן לאחר החג יכול לשומרן עד שנה ד' וא'ת תרומה נמי טעונה ביעור כדתנן במסכת מעשר שני (פ'ה משנה ו)  כיצד היה הביעור תרומה ותרומת מעשר לבעלים וי'ל דתרומה א'צ ליה רק ליתנה לכהן והכהן יכול לשומרה כל זמן שירצה אבל מעשר שני ובכורים צריך לבערם מן העולם בכל מקום שהן ור'ש דפטר בבכורים היינו שאין הכהן צריך לבערם אבל ישראל צריך ליתנם לכהן כתרומה והכי תנן בפרק בתרא דמעשר שני עי'ט של שנה רביעית ושל שביעית היה הביעור כיצד היה ביעור נותן תרומה ותרומת מעשר לבעליו ומעשר ראשון לבעליו אבל מעשר שני ובכורים מתבערים בכל מקום שהן ור'ש אומר בכורים ניתנין לכהן כתרומה:  ואוכלן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואוכלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואוכלן </span>בטומאת עצמן. </span>תימה לר'י דאמאי לא לקי נמי בתרומה דנילף מבכורים ולעיל (דף ע. ד'ה מה) כתבתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרומת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרומת </span>ידך אלו הבכורים. </span>שנאמר בהן יד ולקח הכהן הטנא מידך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ור'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ור'ש </span>תרומה קרינהו רחמנא. </span>תימה לר'י דבפ' אלו הן הלוקין (מכות דף יז:) אמרינן גבי הא דאר'ש וכי מה בא זה ללמדנו אם לאוכל בכורים חוץ לחומה ק'ו ממעשר הקל אמר רבא מאי חומרא דבכורים ממעשר שכן אסורים לזרים אדרבה מעשר חמור שכן אסור לאונן והשתא איסור אונן גופה מ'ט לא ילפינן בכורים ק'ו ממעשר דמותר לזרים משום דתרומה קרינהו רחמנא כדאמר הכא א'כ מהאי טעמא גופה דתרומה קרינהו רחמנא לא נילף ממעשר לענין חוץ לחומה וי'ל כיון דמעשר ובכורים טעונים הבאת מקום ותרומה אינה טעונה הבאת מקום שייך לדמות טפי בכורים למעשר לענין חוץ לחומה מלתרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומר </span>לא מקיש. </span>מטעם דתרומה קרינהו רחמנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והיכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והיכן </span>מוזהר על אכילתו כו'. </span>תימא לר'י דהכא משמע דמלא בערתי לא נפקא לן אזהרה לאכילה ובפ' כל שעה (פסחים דף כד.) אמרינן והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל אם אינו ענין לגופו דנפקא לן ממעשר הקל דכתיב לא בערתי ממנו בטמא וכ'ת אין מזהירין מן הדין היקישא הוא דכתב לא תוכל לאכול בשעריך וגו' משמע דאי מזהירין מן הדין ידעינן שפיר לאו מלא בערתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טומאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טומאת </span>עצמן מנין ת'ל לא תוכל וגו'. </span>אין להקשות כיון שיש אזהרה לטומאת עצמן למה לן אזהרה לאוכל בטומאת הגוף דנפקא מינה דהיכא שתחב לו חבירו בבית הבליעה אי נמי בשלא הוכשר אבל קשה דמהאי קרא גופיה דנפקא לן טומאת עצמן תיפוק ליה טומאת הגוף דההוא דאמר לך בשעריך תאכלנו בין טומאת הגוף בין טומאת עצמן הכא לא תוכל לאכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>לבער מהן בטומאה מה שאין כן בתרומה מנלן. </span>וא'ת מהיכי תיתי דתיתסר תרומה לבער ממנה בטומאה ואין לומר משום דתרומה איקרי קדש והוה ילפינן לה מקדש או משום שהיא בשרפה כמוקדשין שנטמאו ואע'ג דקדשים חמירי הוה ילפינן תרומה מינייהו דאסור ליהנות ממנה בשעת שרפה דגילוי מילתא הוא דא'כ מאי פריך ומה ראית ואימא ממנו למעוטי קדש אבל תרומה יהא אסור והשתא מהיכא תיתי כיון דקדש שרי וי'ל דהוה ילפינן תרומה מבכורים ומיהו בכולה שמעתין לא ילפינן תרומה מבכורים ואר'י דמשום הכי קבעי תרומה מנלן דהוה לן למילף מק'ו דמעשר כדקאמר בסמוך ולא שייך למיפרך מה למעשר שכן הדסט'ב דלגבי טומאה מיהא מצינו שתרומה חמורה ממעשר וליכא למפרך נמי מה למעשר שכן אוכלן בטומאת עצמן לוקה דהיא גופה נילף בק'ו ולפי המסקנא דשריא לבער תרומה בטומאתה תו ליכא למילף לאוכל בטומאת עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>פנקעכ'ס. </span>מחוסר כפורים לא חשיב משום דמהאי טעמא גופיה נפקא לן לקמן (דף עד:) אבל תימה דליחשוב רביעי בקדש וחיבת הקדש דמכשרת וחוזרת לתרומה ואינה חוזרת לחזה ושוק וכלי מצרף לקדש ולא לתרומה ומומרת דפוסלת בקדש וכו' וטומאה עושה כיוצא בה לקדש ולא לתרומה למ'ד בפרק קמא דפסחים (דף יד.) וישנו לפני הדבור כגון פסח ותמיד למ'ד (חגיגה דף ו.) עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת תמיד הואי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>מחפ'ז. </span>וא'ת דמעיקרא אלימא ליה כרת ולבסוף אלימא ליה מיתה וי'ל דהשתא לאו מאוכל בטומאת הגוף פריך אלא מזר האוכלה מה שאין כן בקדש דבקדש יש שמותר לזרים כגון שלמים ואפילו קדשים שאין נאכלים אלא לכהונה ליכא מיתה בזר אלא אזהרה ואפילו קדש דבר מעילה ליכא מיתה לרבנן דאמרי הזיד במעילה באזהרה:  אונן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אונן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אונן </span>מותר בפרה. </span>דלא גרע מטבול יום ואע'ג דאונן אסור במעשר וטבול יום מותר היינו לאכילה אבל לנגיעה תרוייהו שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גריס בקונט' שרפת אונן ומחוסר כפורים כשרה וגריס נמי תנא דיוסף הבבלי היא. </span>ומדקדק דמדפליג אתנא דלעיל במחוסר כפורים הוא הדין בערל דכשר וקשה לר'י דמה ענין זה אצל זה דמשום דמכשר במחוסר כפורים (ב) לא יכשיר בערל ועוד דלייתי מברייתא דלעיל דמכשרא בהדיא ערל או מדרבי אליעזר בריש פירקין (דף ע.) דלא מרבה ערל כי טמא ולספרים דגרסי הכא שרפת ערל ומחוסר כפורים פסולה יוסף הבבלי אומר ערל כשרה מחוסר כפורים פסולה וגרסינן יוסף הבבלי היא הוה ניחא דמייתי מהכא ולא מההיא דלעיל דניחא ליה לאיתויי שם התנא דמכשר בהדיא אבל אמר ר'י דאי אפשר לגרוס כן דבפ'ב דזבחים (דף יז:)  מוכח דיוסף הבבלי ורבנן פליגי במחוסר כפורים וגרסינן נמי אונן במקום ערל ואר'י דאי הוה גרסינן כגירסת הקונט' והוה גרסינן כאן ובזבחים (דף יז:) ערל בהדי אונן הוה ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לפסח כו'. </span>ה'מ למימר שכן (ג) פנקעכ'ס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>לגופיה. </span> א] אל תאכלו ממנו נא דאי לא כתב ממנו ה'א דאמצות ומרורים (ד) דכתב לעיל קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>למעשר שני שנטמא שמותר לסוכו. </span>דס'ד דאסור משום שמבער בטומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליקח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליקח </span>לו ארון ותכריכים. </span>אע'ג דבהדיא דרשי' ליה להכי במס' מעשר שני (פ'ה מי'ב)  הכא (ה) פריך דלמא דוקא להכי הוא דאתא אבל סיכה אסורה לפי שמבערו בטומאה ומשני דממנו מגופו דמשמע נמי סיכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תהא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תהא </span>להסקה תחת תבשילך. </span>אע'ג דבפרק כל פסולי המוקדשים (בכורות דף לד. ושם) מוקי לה בתרומה תלויה דבעיא שימור במסקנא לא קאי התם הכי א'נ התם דריש ממשמרת דלא קאי אטמאה אבל לך קאי אכולהו תרומות:  אינה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינה </span>בחוזרת. </span>וא'ת תרומה נמי כשיש לה בן אינה בחוזרת וי'ל דאם מת חוזרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>רחץ טהור. </span>ואע'ג דבההוא קרא כתיב וטמאה עד הערב איכא למימר דקאי אתרומה וקדשים ומ'מ משמע הא רחץ טהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוי </span>אומר זה מעשר. </span>אע'ג דקדשים קלים שוים בכל נפש מסתברא קדשים דחמירי לא מישתרי בהו עד דמייתי כפרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>ה'מ דלאו בר כפרה. </span>אתרומה פריך אבל מעשר כיון דסגי בטבילה בלא הערב שמש ולא בעי שיטהר לגמרי ה'ה במידי דבר כפרה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ימי </span>טהרה. </span>דהוה מצי למכתב ובמלאת לבן או לבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנך </span>נפישן. </span>ה'מ למימר כרת עדיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>שהיא טמאה. </span>תימה דבפ'ב דזבחים (דף יט:) דרשי דמחוסר כפרה מחלל עבודה מוטהרה מכלל שהיא טמאה וטבול יום דריש התם (דף יז.) חלול חלול מתרומה דפסול בתרומה מיחל עבודה כו' ואמאי לא יליף בטבול יום נמי מובא השמש וטהר מכלל שהוא טמא כדאמר גבי מחוסר כפורים ותירץ הרב רבינו חיים דובא השמש וטהר היינו טהר יומא ולא טהר גברא כדאמר בריש ברכות (דף ב.)  ואע'ג דגבי יולדת כתיב ובמלאת ימי טהרה דמשמע מכלל שהיא טמאה יולדת מחוסרת כפרה היא ולא גמרי מינה לטבול יום בעלמא וקרא (ב)  דלא יאכל מן הקדשים עד אשר יטהר איכא למימר נמי דתנא דזבחים מוקי לה בזב בעל ג' ראיות דהוי מחוסר כפרה כדתנא לקמן (דף עה.) ומיהו תימה דגבי נגיעה כתיב וטמא עד הערב וטהר מכלל שהוא טמא ונראה לר'י דאי לאו דגלי לן בטבול יום מולא יחללו דחשיב כטמא אע'ג דקלישא טומאתיה לא הוה דרשינן לא בטבול יום ולא במחוסר כפורים מכלל שהיא טמאה כיון דקלישא טומאתייהו והא דקאמר התם לא לכתוב רחמנא בטבול יום ותיתי מהנך אע'ג דאיצטריך למכתב טבול יום לגלויי אמחוסר כפורים ה'ק לא לכתוב בטבול יום ובמחוסר כפורים יכתוב בפירוש וא'ת בפרק ג' מינין (נזיר דף מה.) דדרשי' טמא יהיה לרבות טבול יום עוד טומאתו בו לרבות מחוסר כפורים לענין ביאת מקדש למה לי קרא כיון דאיקרי טמא ויש לומר משום דבטמא הנכנס למקדש כתיב בטומאת מת ולא יתחטא וה'א דבחיטוי תליא מילתא ומכי הזה שלישי ושביעי תו לא מחייב אביאת מקדש ואע'ג דאיתקוש קודש ומקדש אהדדי לא הוה גמרינן להכי וא'ת ולישתוק מוטהרה דהכא ומלא יחללו דזבחים ונילף קדש ועבודה מדאיקרו טמאים לענין ביאת מקדש ואר'י דאי לאו קראי דהכא לא הוה דרשינן התם טמא יהיה לרבות טבול יום כו' אלא הוה מוקמינן ליה לדרשא אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרי </span>כאן והבשר אשר יגע בכל טמא כו'. </span>תימה לר'י דה'ל למימר איקרי כאן וטומאתו עליו ונכרתה דבטומאת הגוף (ג) קיימין וי'ל דלרבותא נקטיה דאפילו טומאת בשר איכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושפחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושפחה </span>מנין. </span>אית ספרים דגרסי משוחררת וכן נראה מדפריך גיורת ושפחה בנות מיכל תרומה נינהו ואי כשאין משוחררת בת מיכל תרומה היא אם היא של כהן ומיהו שאינה משוחררת נמי טמאה לידה דאמר בפרק ר' אליעזר דמילה (שבת קלה:) לקח שפחה מעוברת וילדה אצלו זהו יליד בית שנימול לח' והתם משמע שאין נימול לח' אלא אותו שאמו טמאה לידה ובפרק קמא דכריתות (דף ז:) נמי תנן וכן שפחה דמביאה קרבן ונאכל ובתורת כהנים בהדיא גרסינן גיורת ושפחה בין משוחררת בין אינה משוחררת מנין ת'ל אשה ומיהו תימה היכי מתרביא שפחה מקרא דאשה כיון דאיצטריך לגיורת ומשוחררת ונראה דשאינה משוחררת אתיא לה לה מאשה כדמשמע בכריתות (ג'ז שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושפחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושפחה </span>בנות מיכל תרומה נינהו. </span>הך סוגיא דלא כרבי שמעון דשרי לעיל בפרק הבא על יבמתו (דף ס:) גיורת פחותה מבת ג' לכהן:  והכתיב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והכתיב </span>בכל קדש לא תגע לרבות את התרומה. </span>אע'ג דבנות מגע תרומה נינהו האי לא תגע באכילה איירי כדאמר בסמוך דלא תגע אזהרה לאוכל ותימה דלמה לי קרא הא אזהרה דתרומה נפקא לן מאיש איש מזרע אהרן ומיהו מצינו למימר דאיצטריך למכתב נמי גבי יולדת משום דהותרה מכללה כדאמר בסמוך אבל קשה דהך דרשא לא אתיא לא כריש לקיש ולא כרבי יוחנן דבפרק כל הפסולין  (זבחים לג: ושם) דריש ר'ל לא תגע אזהרה לטמא שאכל את הקדש ומדאפקי' בלשון נגיעה מפיק אזהרה לנוגע בקדש ומרבויא דבכל אזהרה לאוכל לפני זריקה ולאזהרה לאוכל תרומה לא מוקי לה כלל אלא מפיק לה מאיש איש ור' יוחנן מוקי לא תגע אזהרה לנוגע בתרומה אבל לאוכל לא מוקי ותירץ ה'ר אפרים דהכא דמוקי לה אזהרה לאוכל תרומה היינו למאן דמוקי קרא דאיש איש מזרע אהרן בזב בעל שלש ראיות ועד אשר יטהר עד דמייתי כפרה ולקדש כדאמר בסמוך וא'כ אזהרה לאוכל תרומה לא נפקא אלא מהכא ואע'ג דהכא פריך למאן דמוקי ההוא קרא בזב בעל שתי ראיות מ'מ פריך שפיר דהא איכא מאן דמוקי לה בתרומה אע'ג דגיורת ושפחה לאו בנות מיכל תרומה נינהו ואע'ג דבקדשים מצריך תרי קראי חד בזב וחד ביולדת גבי תרומה לא צריך כיון דכבר חזינן דבאכילת קדש זב ויולדת שוין ועוי'ל דתרומה דלא תליא בכפרה לא בעי תרי קראי לזב ויולדת אלא דוקא לקדש שצריך להמתין אכפרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>מעד אשר יטהר לא ידענא במאי. </span>אי יטהר בטבילה לחודה אי בהערב שמש כתב רחמנא ובא השמש וטהר בתר כי אם רחץ בשרו במים לאורויי דעד אשר יטהר דלעיל בטבילה והערב שמש קאמר ואי כתב רחמנא עד מלאת דהיינו נמי הערב שמש ה'א דבלא טבילה קאמר דבכולה פרשתא לא כתיב התם טבילה כתב רחמנא עד אשר יטהר דמשמע טבילה כדמפרשי קראי בתריה ואי כתב רחמנא ובא השמש ולא כתב עד מלאת הוה אמינא ה'מ דלאו בר כפרה וליכא למימר נמי דלכתוב ובא השמש ועד מלאת דעד אשר יטהר איצטריך לאזהרה לטבול יום דלאו בר כפרה ואי כתב רחמנא עד אשר יטהר ועד מלאת ולא כתב ובא השמש הוה אמינא דעד אשר יטהר בטבילה לחודה במידי דלאו בר כפרה והערב שמש במידי דבר כפרה כתב רחמנא ובא השמש א'נ ובא השמש וטהר איצטריך לטהר יומא כדאיתא בריש ברכות (דף ב.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נגיעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נגיעה </span>דתרומה מהכא נפקא. </span>תימה לר'י כיון דמהכא נפקא אם כן תקשה לן כדמעיקרא במים יובא וטמא עד הערב וטהר למה לי ועוד דבפ' אלו הן הלוקין (מכות דף יד:) משמע דהך ברייתא דמוקמינן הכא לנגיעת תרומה דבקודש מיירי דמייתי מינה סייעתא לריש לקיש דמוקי האי קרא דבכל קדש לא תגע לאכילה דקדש ונגיעה דקדש ונראה לר'י דה'נ בקדשים מיתוקמא ואתא לשנויי דלא נימא ואיפוך אנא דכי היכי דגבי קדש החמיר בנגיעה כבאכילה הכי נמי גבי תרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כרות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כרות </span>שפכה כל שנכרת הגיד. </span>תימה לר'י דאמאי נקט פציעה בביצים וכריתה בגיד הא אמרי' בגמרא פצוע בכולן דכא בכולן כרות בכולן ואמר ר'י דמשום דגיד על ידי כריתה שופך דבלא כריתה מקלח נקט כרות שפכה בגיד: 


lvr: 31
pgn: 75
dfh: a
trm: ניקבו.
txt:
<span class='five'>ניקבו. </span>וה'ה אפילו אחת מהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>לו אלא ביצה אחת אינו אלא כסריס חמה וכשר. </span>תימה דהא אמר מר כל שנפצעו ביציו ואפילו אחת מהן וליכא למימר דהכא בידי שמים דאם כן אפילו שניהן נמי כדאמרינן בסמוך גבי פצוע דכשר בידי שמים ומסתמא הוא הדין כרות ועוד דבידי אדם נמי הא חזינן כמה בני אדם שכורתין מהן ביצה אחת ומולידין ולא מסתבר לומר צא וחזר על בניהם מאין הם  ואמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ניקב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניקב </span>למטה מן העטרה שכנגדו למעלה מן העטרה. </span>ואר'י דעל גב גיד העטרה מארכת ובתחתונו של גיד הולכת ומתקצרת לראש הגויה וקאמר ניקב למטה מן העטרה בעליונו של גיד והנקב מפולש והוי בתחתונו של גיד למעלה מן העטרה לפי שמתקצרת שם וקאמר סבר רבי חייא לאכשורי כיון דמצד אחד דהיינו בעליונו הוי למטה מעטרה ומסיק דעטרה כל שהוא מעכבת ופסול כיון שמצד אחד הוא למעלה מן העטרה ונראה דנקב מפולש בעינן דאין לומר אפילו לא ניקב אלא עד חלל הגיד ואפילו למטה מעטרה פסול כיון שאם היה נקב מעבר אל עבר היה בצד אחד למעלה מעטרה דהא מכשרינן בסמוך כקולמוס וכמרזב וכיון דאפי' נחתך לגמרי כשר כל שכן ניקב:  ממולאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממולאי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממולאי. </span>פי' בקונטרס מקוטעים משפחה אומללה וקשה דהוה ליה למימר משום דאתון מולאי ויש לפרש שהוא שם מקום כדאמרינן בב'ר ר'מ אזל לממלא חזנהו דהוו שחורי ראש אמר להו מדבית עלי אתון דכתיב כל מרבית ביתך וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שלא </span>ראה קרי מימיו. </span>ונתעברה מביאה ראשונה שמיעכה באצבעה כדאמרינן בתמר בפרק ד' אחין (לעיל לד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המסוללות.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המסוללות. </span>פירש ריב'ן מטילות שכבת זרע שקבלו מבעליהן ולא יתכן דבפ' במה אשה (שבת דף סה. ושם) אמרי'  שמואל לא שביק להו לבנתיה דגנין גבי הדדי משום דרב הונא דאמר נשים המסוללות כו' ומשמע דלא היו נשואות שהיו עדיין בבית שמואל ולא יתכן נמי הא דפירש בקונטרס התם דפסולות לכהן גדול דאע'ג דכהן גדול לא הוה בימי שמואל מכל מקום מכוער הדבר כיון שנפסלות בכך לכהן גדול דהכא משמע דפסולות אף לכהן הדיוט משום זונה מדקאמר אפילו לרבי אלעזר דאמר פנוי כו' מכלל דרב הונא משום זונה פסיל להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בהיותן </span>עובדי כוכבים לית להו חתנות. </span>והא דפריך בפ' אין מעמידין (ע'ז דף לו. ושם)  בנותיהן דאורייתא נינהו דכתיב לא תתחתן בם אסיפא דקרא סמיך דכתיב בתו לא תקח לבנך וכן בשילהי האומר בקדושין (דף סח: ושם) לא גרסינן התם לא יהא לך חיתון בהם דלשון זה משמע דמלא תתחתן דריש ור'ת הגיה לא יהא לך ליקוחין בהן דמלא תקח דריש כדפרישית ואיירי בנכריותן כדדרשינן כי יסיר לרבות כל המסירים דלא שייך בגירות:  ותיפוק</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותיפוק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיפוק </span>ליה משום דהויא מצרית ראשונה. </span>פי' בקונט' ואפ'ה קרי ליה חתנות וקשה דפשיטא דשייך בה חתנות דהא תפסי בה קידושין ונראה דפריך דהיאך נשאה שלמה הא מצרית ראשונה הואי ואסורה בקהל (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא הנך אזלו לעלמא. </span>פי' אומה של מצרים שאמר עליהם הכתוב דור שלישי יבא להם ולא שני הלכו להתיישב בשאר ארצות והני אחריני נינהו שאומה אחרת נתיישבה שם והאמר רבי יהודה מנימין גר מצרי כו' ופשט לו דמנימין בא מארץ מצרים דאי מן המצריים שנתיישבו בשאר ארצות לא היה קורהו גר מצרי שלא היו ידועים בשאר ארצות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנימין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנימין </span>גר מצרי כו'. </span>וא'ת ולמה לא היה מותר לבא בקהל והלא אין מצריים במקומן שכבר עלה סנחרב ובלבל כל העולם ומטעם זה התיר ר' יהושע את יהודה גר העמוני במס' ידים (פ'ד מ'ד) ומייתי לה בפרק תפלת השחר (ברכות דף כח.)  שאמר לו ר' יהושע מותר אתה שכבר עלה כו' ובסוטה (דף ט. ושם) פי' בקונטרס דתניא בתוספתא שאמר לו ר' עקיבא מנימין טעית שכבר עלה סנחריב ובלבל כל העולם ובה'ג תירץ דמצרים שבו למקומן דנתן להם הכתוב קצבה כדכתיב (יחזקאל כט)  מקץ ארבעים שנה אקבץ את מצרים מן (ה) הגוים אשר נפוצו שם ואע'ג דגבי עמון כתיב ואחר כן אשיב את שבות בני עמון לא נתן להם קצבה כמו שאמר רבי יהושע לר'ג במס' ידים (פ'ד מ'ד) אמר ליה ר' יהושע והא כתיב ושבתי את שבות ישראל ויהודה ועדיין לא שבו והכי תניא בתוספתא דמסכת ידים בתר עובדא דיהודה גר העמוני שהודה ר'ג לרבי יהושע והותר לבא בקהל אמר ליה ר'ג גר מצרי כיוצא בזה אמר ליה למצרים נתן להם קצבה ור'ע לא אסיק אדעתיה שנתן להם קצבה וקשה לר'י על ההיא דברכות ומסכת ידים דמשמע דסנחריב בלבל עמון דהא כתיב בירמיה (מט) בעמון גבי חורבן שהחריבן נבוכדנצר מדוע ירש מלכם את גד ועמו בעריו ישב וגו' הלילי חשבון כי שודדה וגו' הרי משמע שבאותה שעה היו יושבים במקומם ובאותה פרשה כתיב ואחר כן אשיב את שבות בני עמון א'כ לא בלבלם סנחריב ואם בלבלם חזרו קודם שהחריבם נבוכדנצר וכן משמע נמי בחלק שבמקומם היו בימי נבוכדנצר דאמר התם (סנהדרין דף צו:) עמון ומואב שכני בישי דישראל הוו שלחו לנבוכדנצר תא (ו) עלייהו ונראה לר'י דגבי יהודה גר עמוני אחורבן דנבוכדנצר סמיך דנבוכדנצר נמי בלבל אע'ג דאין מזכיר בסוטה (דף מו: ושם) אלא סנחריב דקאמר עלה סנחריב ולא בלבלה נבוכדנצר ולא החריבה היינו משום דסנחריב לא היה מחריב אלא מעביר אותם לערים הגלת שלומים ולכך לא הזכיר בו חורבן אבל נבוכדנצר בלבל והחריב ואינו תולה הבלבול בסנחריב בברכות ובמסכת ידים אלא משום שהתחיל הבלבול ומשום דבלבל כל העולם כתיב סתם (ישעיה י) ואסיר גבולות עמים דמשמע בכל האומות ועיקר מילתא אנבוכדנצר סמיך וא'ת הא דאמר במגילה  (דף יב:) דאמרו לו סנהדרין לאחשורוש זיל לגבי עמון ומואב דיתבי אדוכתייהו דכתיב שאנן מואב וגו' והלא כבר החריבן נבוכדנצר שהיה הרבה קודם אחשורוש וי'ל במילתא בעלמא הוא דאוקמוהו כי לא מואבים היו אותם שנתיישבו שם אלא שאר אומות ושמא גם ממואב היו מעורב בהם והיו קורין להם מואבים כמו בימי חכמים שהיו קורין ליהודה גר עמוני ועוד שלא היה הדבר ברור אם שבו ואם לא שבו ואף על פי שהגלם נבוכדנצר מ'מ לפי שלא גלו בימי סנחריב כשאר אומות אמרו לאחשורוש שעמד טעמם בם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלמה </span>לא נסיב מידי. </span>דבהם דבק שלמה לאהבה כתיב שלא היה אלא דרך אהבה ולא דרך חתנות:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>קודם מעשה אמרה שומעין לו. </span>אר'ת דהיינו דוקא היכא דהוא עצמו נוגע בדבר כגון [יתרא] שהיה צריך לאותה הוראה שהרי בת ישי נשא כדכתיב אשר בא אל אביגיל בת נחש ואמרינן בפ'ק דבבא בתרא (דף יד. ושם) בת מי שמת בעטיו של נחש וכן בפרק נושאין על האנוסה  (לקמן דף צח. ושם) גבי גר שהעיד על אשתו ושבעה בניו ובפ' עשרה יוחסין  (קדושין דף ע:) גבי עובדא דרב יהודה בכל דוכתא דמייתי לה היו הן צריכין לאותה הוראה אבל אם אין צריכין לאותה הוראה שומעין לו אע'פ שלא אמרה עד שעת מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתנאי </span>עמוני ולא עמונית. </span>וא'ת לר' יהודה תקשי ליה מצרי ולא מצרית ואמר ר'י דגבי עמוני ומואבי היה לו לקצר ולכתוב עמון ומואב הלכך מדכתיב עמוני ומואבי אית לן למדרש דלמעט עמונית ומואבית קאתי אבל מצרי אם היה כותב מצרים היה מאריך יותר והא דכתיב אדומי ולא כתיב אדום אגב מצרי כתיב אדומי (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>כתיב מצאתי דוד. </span>אע'פ שדוד עצמו אמרה ברוח הקודש אמרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכהן </span>גדול באלמנה מה לכ'ג כו'. </span>תימה דמייתי לרבי יוסי האי דינא דכ'ג באלמנה וחלל דאפילו לרבי יהודה לית ליה האי דינא משום דאיכא למיפרך כדפריך הכא מה להצד השוה שבהן שכן יש בהן צד עבירה כדאמר בפרק בתרא דקדושין  (דף עח. ושם) והוה ליה לאתויי דינא דדאין מיניה ר' יהודה דבת גר זכר כבת חלל זכר מחלל ומצרי ראשון כדאמר התם ומיהו לענין שאר בנות גרים איכא למימר לית ליה לרבי יוסי דינא דר' יהודה דלא חשיב ליה צד השוה שאינו ברוב קהל כיון דגר ראוי לקהל וכן פירש בקונטרס התם ארבי אליעזר בן יעקב דפליג ארבי יהודה אבל הכא גר עמוני דחשיב הוא צד השוה כדאמר הכא כיון דאין ראוי לבא בקהל קשה אמאי לא נדון לר' יוסי מחלל ומצרי ראשון שתפסל בת עמוני שנשא עמונית לכהן אע'ג שראויה לבא בקהל וי'ל דקסבר ר' יוסי כיון דבת מצרי ראשון אינה ראויה לבא בקהל אין לעשות צד השוה מפסול כהונה ופסול קהל ללמוד מהא בעלמא לפסול כהונה ואין להקשות דנילף שפוסל גר בביאתו מחלל ומצרי ראשון דהשתא יש לעשות צד השוה כיון שאין אנו באין לעשות צד השוה ממנה ממה שבנותיהן פסולין זו לקהל וזו לכהונה אלא ממה שאינו ברוב קהל דגר חשוב ברוב קהל לרבנן כדפרישית ועוד דמה להנך שכן זרעם פסול תאמר בגר שבתו כשרה אבל קשה דמחזיר גרושתו ויבמה לשוק נילף שיפסלו בביאתן מחלל ומצרי ראשון וצ'ל כמו שפירשנו בספ'ק (דף טו: ושם ד'ה מה) דלרבנן לא ילפינן מאיסור כהונה לעשותה חללה דאין חללה אלא מאיסורי כהונה ואפילו בהצד השוה מעלמא ומפסול כהונה ורבי יהודה ודאי יליף במה הצד אפילו לפסול בביאתו כדאמר בקידושין (דף עח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אמר כשרה. </span>תימה לר'י היכי ילפינן לעיל בהחולץ (דף מה.)  מק'ו דאלמנה דעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד פגום הא איכא למימר לרבי יוחנן בת גר עמוני שנשא בת ישראל יוכיח שאיסורו שוה בכל ובתו כשרה ולרבן שמעון בן גמליאל דקאמר בפרק אלמנה (לעיל דף סט.) דגר עמוני אינו פוסל בביאתו אתי שפיר אבל לת'ק ורבי יוסי קשיא ומיהו ממצרי שני אין להקשות תוכיח דמה למצרי שכן עשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ריש </span>לקיש אמר פסולה. </span>הקשה הר' משה כהן דלעיל (שם) משמע דלכולי עלמא בת עמון ומצרי שני כשרה לכהונה דאמר מאי איכא בין תנא קמא לר' יוסי א'ר יוחנן מצרי שני איכא בינייהו כו' לאפוקי מצרי שני דאין זרעו פסול כמו כהן גדול באלמנה וגבי גר עמוני קאמר דאין כל זרעו פסול אלמא בתו כשרה לכהונה ואמר ר'י דסוגיא דהתם ר' יוחנן קאמר ליה דאמר הכא כשרה אבל ריש לקיש דפוסל הכא יאמר דתנא קמא דפסיל התם היינו משום דזרעו פסול ולא יפרש מילתיה דת'ק כמו שמפרש ר' יוחנן מה כהן גדול שביאתו בעבירה כו' דא'כ הוה משמע דמודה לר' יוסי דמצרי שני אין זרעו פסול אלא לתנא קמא נמי הוה נקט במילתיה מה כהן גדול באלמנה שזרעו פסול כו' דסבירא ליה דבת גר עמוני ומצרי שני זרעו פסול ור' יוסי דקאמר כל שזרעו פסול כו' וממעט מצרי שני אליבא דנפשיה נקיט האי לישנא:  מצרי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצרי </span>שני שנשא בת ישראל מנא ליה. </span>תימה מהיכי תיתי לה דתיפסל אילימא מחלל ואלמנה מה להנך שכן לאו תאמר במצרי שכן עשה ואמר רבינו יצחק דאתי מחלל דחייבי עשה כגון בעולה לכהן גדול וכראב'י דאמר יש חלל מחייבי עשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>יש בהן צד כרת. </span>ותימה דאליבא דרבי יוחנן קיימינן ולדידיה אשכחן ממזר בלא צד כרת דקסבר דיש ממזר מעובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל ועוד תימה דהוה מצי למימר מה להצד השוה שכן לאו תאמר במצרי דליכא אלא עשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מחלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחלל </span>דחייבי עשה. </span>הקשה ר'י ברבי מאיר מכל מקום איכא למיפרך מה להצד השוה שכן לאו שאף באיסור חלל דחייבי עשה איכא לאו דחללה לא יקח ותירץ דשמא חללה הבאה מחייבי עשה ליכא לאו אלא עשה לכהן הבא עליה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>אני אומר. </span>לאו הלכה למשה מסיני קאמר א] דאם כן אמאי פליג עליה רבי יהודה אלא הכי קאמר הלכה אני אומר כך קבלתי מרבותי:  מצרי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצרי </span>שני במה יטהר. </span>וא'ת ישא שתוקית דהא ר' יהודה אית ליה בפ' עשרה יוחסין (קדושין עג.) בקהל ודאי הוא דלא יבא הא בקהל ספק יבא והבן נמי יהא מותר לבא בקהל דממזר ודאי הוא דלא יבא הא ממזר ספק יבא ויש לומר דשתוקין לא שכיחי אי נמי דממזרת דלא אפשר אלא באיסור חשיב דאי ודאי לא כתיב  וא'ת וישא נתינה והולד כשר לרבי יוחנן דאמר בסמוך מצרי שני שנשא מצרית ראשונה בנה שלישי הוי דבתר דידיה שדינן וי'ל דר' יוחנן דהכא סבר כאידך דרבי יוחנן דאמר רב דימי א'ר יוחנן בנה שני הוי דבתר דידה שדינן ליה וא'ת והא כתיב קרא דאי לרבי יוחנן דדרשי לעיל (דף עז:)  מעמיו לבת גר עמוני הבא על בת ישראל וי'ל דיתורא דקרא אתי שפיר לדאי אבל פשטיה דקרא לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>אמינא מצרית מעוברת שנתגיירה היא ובנה חד הוא כתב רחמנא אשר יולדו. </span>וא'ת אי סבר כרבי יהודה א'כ לימא דאיצטריך אשר יולדו לומר שהכתוב תלאן בלידה ואי כרבי שמעון היכי ס'ד דהיא ובנה חד הוא כיון דקסבר מצרי ולא מצרית וי'ל דקס'ד כיון שהורתו בנכרית חשיב דור ראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזיתיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזיתיה </span>לרישך ביני עמודי. </span>פירוש רבך דמצינו רבה שהלך ללמוד לפני רבי יוחנן בשילהי כתובות (דף קיא. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעלמא </span>בתר אבוה שדינן ליה. </span>דעובר לאו ירך אמו הוא והא דמשמע בסוף פרק שני דגיטין (דף כג: ושם) דאית ליה לרבי יוחנן דעובר ירך אמו הוא גבי הא דקאמר נראין הדברים שעבד מקבל גט מיד רבו של חברו כו' התם אליבא דרבי איירי וגרסינן התם בסיפא מאי טעמא דרבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הא דאמר רבא נכרית מעוברת כו'. </span>וא'ת ומאי פריך מרבא הא בהדיא אית ליה דעובר ירך אמו הוא בפ' כל האסורין (תמורה ל:) ובפרק שור שנגח את הפרה (ב'ק דף מז. ושם) דקאמר היא וולדה נגחו היא וולדה נרבעו ואמר ר'י שרוצה ליישב דברי רבא דהכא אפילו כרבי יוחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רובו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רובו </span>ומקפיד עליו חוצץ. </span>לא כמו שפירש בקונטרס בפ'ק דסוכה (דף ו: ושם) דהיינו דוקא בשערו אבל בגופו חוצץ אפילו מיעוטו שאין מקפיד דא'כ למה לי קרא לשערו דדרשינן (שם) את בשרו את הטפל לבשרו כיון דהלכה למשה מסיני נאמרה לו בפירוש שערו רובו ומקפיד עליו כו' ועוד מדקדק ר'ת דאי בשערו דוקא ה'ל למימר הכא אימור דאמר רבי יצחק שערו בשרו מי אמר ומיהו בלאו הכי פריך שפיר:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>יתן לי דור שלישי ואטהרנו. </span>סתמא בעו מיניה והשיב להם כן ואם היה בידוע היה משיב להם דמותרת דסבירא ליה לרבי אליעזר דון מינה ומינה בפרק העור והרוטב  (חולין דף קכ:) ולא רצה לברר להם תשובתו שכן היה דרכו לדחות עצמו מן השואלים כדאשכחן בפ' הישן (סוכה דף כח.) :  ארמוני</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארמוני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארמוני </span>ומפיבושת. </span>אותו מפיבושת היה בן שאול ואמר ר'ת דהוא היה רבו של דוד דאמר בפרק קמא דברכות (דף ד. ושם) שהיה מבייש פני דוד בהלכה וגרס התם דלא מפיבושת שמו אלא איש בעל שמו כי מפיבושת בן שאול נקרא איש בעל בדברי הימים ולא כמה שכתוב בספרים איש בושת שמו דלא מצינו בשום מקום איש בושת שנקרא מפיבושת ואיש בושת נהרג בתחלת מלכות בית דוד קודם מעשה הגבעונים דליכא למימר דמפיבושת בנו של יהונתן היה רבו של דוד דאותו לא מצינו בשום מקום שנקרא לא איש בושת ולא איש בעל וא'ת ולמה לא חלק לו כבוד לרבו לבקש עליו רחמים שלא יקלטנו הארון וי'ל דשמא בקש ולא נענה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותטהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותטהו </span>לה אל הצור. </span>אומר במדרש אל הצור שהצדיקה (ב) עליו הדין ואמרה הצור תמים פעלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דונגר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דונגר </span>גרסי'. </span>מדת שכירות דדון לשון מדה כדאמר בבבא בתרא (ג) (דף צ:) וקרו ליה דון פפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונתינים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתינים </span>דוד גזר עליהן. </span>בריש שמעתין פי' בקונטרס שגזר עליהן חתנות וכדכתיב והגבעונים לא מבני ישראל המה וגו' כלומר אין ראויין להדבק בישראל והשתא פריך דמשה גזר עליהן עבדות ואסור משום לא יהיה קדש ומשני דמשה לא גזר אלא לההוא דרא ויהושע בזמן שבהמ'ק קיים ומצינו למימר דלא נאסרו בשום פעם משום לא יהיה קדש כיון דלא גזר עליהן עבדות אף בזמן שאין בית המקדש קיים ודוד גזר עליהן חתנות ולא שעבדם לכולהו דרי ואתי שפיר הא דאין בנתינים תורת עבדים דתנן באלו נערות  (כתובות דף כט. ושם) דהבא על הנתינה יש לה קנס ואילו בבא על השפחה תנן דאין לה קנס ואומר בירושלמי אפי' משומרת שלא נבעלה ועוד דאם יש בהם תורת עבדות ליתסרו חרורי בנתיני דמשוחרר אסור בשפחה כדאמר בחציו עבד וחציו בן חורין לישא שפחה אין יכול ובפרק עשרה יוחסין  (קידושין דף סט.) קאמר דחרורי ונתיני מותרים לבא זה בזה ועוד יש לפרש דהכי פריך ולא עבדות ממש משה גזר עליהן ומסתמא גזר נמי שלא יתחתנו בהם דאין נכון שיתחתנו בהם כיון דנראין כעבדים ודוד נמי נוכל לומר דגזר עליהן עבדות כדי שלא יתחתנו בהם והשתא פריך שפיר דמשה גזר עליהן וניחא השתא הא דקאמר בימי ר' בקשו להתיר נתינים להפקיע שעבוד מהם ועל ידי כן יהיה מותר להתחתן בהם ומסיק דחלק מזבח מי יתיר וכיון דאישתייר בהן שעבוד של חלק מזבח אין הגון לידבק בהם ופליגא דרבי חייא בר אבא דאמר חלק מזבח בזמן שאין בית המקדש קיים מותר ואם היו מפקיעין חלק עדה היו מותרים לגמרי ושוב לא יחול שום עבדות של חלק מזבח אפילו לכשיבנה ואין נראה לרבינו תם דמדאורייתא אסירי בלאו דלא תתחתן כדמסיק רבא לעיל (דף עו.) דבגירותן אית להו חתנות ותנן (מכות דף יג.)  ואלו הן הלוקין הבא על הממזרת ועל הנתינה ומיהו איכא למימר דנתינה אגב שיטפא דממזרת נקטה וכן צריך לומר למאי דהוה בעי רבא למימר דבגירותן לית להו חתנות דבכל דוכתא איירי בגירות גבי קנס ובעשרה יוחסין (קידושין סט.) במתניתין ונראה לרבינו תם דדוד גזר עליהם שעבוד והא דקאמר לעיל ראוי להדבק עם ישראל היינו להיות בני חורין כמותן אבל חתנות אסור מדאורייתא והא דקאמר בימי רבי בקשו להתיר נתינים לא להתחתן בהם אלא להפקיע עבודתם ואמר להם רבי חלק מזבח מי יתיר הלכך אין לנו להתיר אפילו חלקנו שלא ישתכח חלק מזבח ופליגא דרבי חייא בר אבא דאמר חלק מזבח בזמן שאין בית המקדש קיים מותר ממילא בלא שום  התרה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בימי </span>ר' בקשו להתיר נתינים. </span>אין זה מבטל דברי ב'ד חברו דהפקר בית דין היה הפקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי יבומי נמי תתייבם. </span>פי' אא'ב בנשא ישראלית איירי אע'ג דהיא שפיר מתייבמת אז לא תקשי אמאי אין מייבם שהרי הוא אסור בה דהוי פצוע דכא ואיידי דקאמר חולץ קאמר נמי חולצין לאשתו אבל כיון דאיירי בגיורת איהו גופיה שרי לייבם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיידי </span>דאמר רבי יהושע חולץ כו'. </span>וא'ת ור' יהושע גופיה אמאי נקט חולץ כיון דאיירי בגיורת אי משום דקסבר דקהל גרים איקרי קהל כדפירש בקונטרס א'כ מאי קאמר ואין לי לפרש האיכא למשמע מדאתניוהו חולץ וחולצין ולא אתניוהו מייבם ומייבמין ש'מ דבסריס אדם חולץ וחולצין דאי בסריס חמה א'כ אפי' לייבם נמי שרי וי'ל דרבי יהושע נקט חולץ וחולצין אגב דבעי למימרא לא חולץ ולא חולצין דלא מצי למנקט לא מייבם ולא מייבמין דהוי משמע יבומי הוא דלא אבל מיחלץ שרי מיהו רבי עקיבא הוי מצי למיתני לא מייבם ולא מייבמין דכיון דפירש הטעם משום שלא היה לו שעת הכושר ממילא הוה ידענא דמיחלץ נמי לא חליץ אלא אגב דנקט ר' יהושע חולץ נקט נמי ר' עקיבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>בקהל עסקינן. </span>וכרבי עקיבא אתיא דסריס אדם בר חליצה וייבום הוא ותימה דלמא בהא לא סברה כרבי עקיבא דמשוי חייבי לאוין כחייבי כריתות:  אכל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכל </span>חלב מבן י'ב שנה ועד בן י'ח. </span> בנקבה איירי וכר' אליעזר ואיידי דנקט לשון זכר נקט סימני סריס ולא נקט סימני אילונית דלא מסתבר למימר דסברי לה כב'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולאחר </span>מכאן הביא שערות. </span>רבותא נקט דאף על פי שהביא שערות לא אמרינן דאיגלאי מילתא למפרע שהיה קטן עד עכשיו שהביא שערות אלא חשיב ליה גדול לרב משתים עשרה ולשמואל מי'ח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נעשה </span>סריס למפרע. </span>ולקי על חלב שאכל דלא חשיב התראת ספק אע'ג דבשעת התראה היה ספק שמא יביא שערות קודם י'ח דהשתא מיהא איגלאי למפרע שהיה גדול בשעת התראה ולא דמי להכה את זה וחזר והכה את זה (מכות טז.)  דאף לאחר שהכה את שניהם לא ידיע איזהו אביו (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילונית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילונית </span>לר'מ יהא לה קנס. </span>לשמואל ניחא כיון שימי קטנות נמשכים עד י'ח א'כ אין כאן נערות דימי נערות הם בששה חדשים הסמוכים לשתים עשרה כשפוסקין אז ימי קטנות אבל לרב יהא לה קנס שפוסקין בזאת ימי קטנות כמו בשאר נשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>תניא בן שמונה אסור לטלטלו. </span>ואם יכול להיות בר קיימא לא היה אסור לטלטלו ומשני הב'ע שגמרו סימנים דע'י סימנים יש היכירא להוציאו מתורת נפל בכ' שנה לרבנן כדאשכחן לרבי דכי גמרו סימנים חשיב בר קיימא בשלשים יום כשאר ולדות ומילתיה דר' אבהו כרבנן אבל אין לפרש דלרבנן אין יוצא לעולם מתורת נפל ולרבי בכ' שנה ור' אבהו כרבי דא'כ כי פריך ארבה תוספאה כמאן כרבי הוה ליה למיפרך אר' אבהו דקאי ביה ועוד דאם כן רבה תוספאה אפילו כרבי לא אתי דלא חשיב לר' בר קיימא לומר דאישתהי אלא ע'י הוכחה יתירא שחי כ' שנה (ב)  אלא נראה לר'י כדפירשנו ונראה דאפילו נגמרו סימנים דאסור לטלטלו דבתוספתא בתר ההיא דבן ח' הרי הוא כאבן ואסור לטלטלו קתני איזהו בן שמונה שלא כלו לו חדשיו והיינו אפילו גמרו דאין יוצא מתורת נפל בשלשים יום אלא ע'י עשרים ומילתא דלא שכיח היא ואסור לטלטלו:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאיכא רשב'ג דאמר משתהי כו'. </span>תימה דהשתא משמע דפלוגתא דרשב'ג ורבנן בבן שמונה דחשיב בר קיימא לרשב'ג ולא לרבנן וקשיא לר'י דלעיל בהחולץ (דף לו:) ובפ' ר'א דמילה (שבת דף קלה: ושם) משמע דפליגי איפכא ובסתם וולדות דלרשב'ג היכא דלא שהה חשבינן ליה ספיקא ולרבנן חשבינן ליה בר קיימא ואמר ר'י דמשמע ליה לגמרא דפליגי בתרתי דעל כרחך רשב'ג איירי בבן שמנה דמדתניא בתוספתא בתר פלוגתא דרבי ורבנן דלעיל ומדקאמר כל ששהה ולא נקט אם שהה משמע דאתא לרבויי סתם וולדות דאין יוצאין מתורת נפל אלא בשלשים יום ועוד דבתוספתא מסיים במילתיה דרשב'ג שנאמר ופדויו מבן חדש תפדה משמע דמיירי בסתם וולדות מדמייתי קרא ועוד דאם לא בא להוסיף רשב'ג סתם וולדות מה בא להוסיף על רבי ואכתי קשיא לר'י הא דאיבעי לן בסוף רבי אליעזר דמילה (שם דף קלו.) מי פליגי רבנן עליה דרשב'ג בסתם וולדות או לא ומדקדק מדאמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרשב'ג מכלל דפליגי רבנן ומאי ראיה היא דלמא משום בן ח' בא לפסוק כמותו ואמר ר'י דקי'ל דשמואל בסתם וולדות פוסק כמותו א'נ דע'כ לא בבן שמנה פסק כמותו אלא בסתם וולדות דבבן שמנה אין הלכה כמותו מדר' אבהו דהכא ועוד דאי בבן שמונה פוסק כמותו הוה ליה למימר הלכה כרבי ורבן שמעון בן גמליאל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שיהא בכולן. </span>אע'ג דאמרן לעיל דבעינן שיהא לקוי ממעי אמו ויש סימנים שאין יכולין להוודע משנולד מ'מ כיון שניכר מיד שאין עושה כיפה ושאר סימנים ניכרים כל אחד כשהוא בזמנו הוכיח הראשון על האחרים שממעי אמו הוא לקוי אלא שלא היו ראוין להיות ניכרים סמוך ללידתו וא'ת הא דאמרינן (לקמן דף קיא: ) קטן וקטנה לא חולצין ולא מייבמין קטן שמא ימצא סריס כשמטיל מים ועושה כיפה יחלוץ וייבם לרב הונא דאמר עד שיהא בכולן ואפילו אם יולדו כל הסימנים לאחר מכאן אין בכך כלום כיון שלא היה לקוי ממעי אמו ואין לומר דבאותו קטן שיש בו סימני סריס שאין עושה כיפה קאמר דלא חולצין ולא מייבמין דהא בכל דוכתא משמע דטעמא משום דחיישינן למיעוט וזה היה תימה דאותן שיש בהן סימני סריס בקטנותם רובם מתקנין ולאו סריס נינהו ועוד דלקמן בפרק בית שמאי (דף קיא:) משמע דבכל קטנים איירי רבי מאיר גבי יבם קטן שבא על יבמה גדולה תגדלנו דקאמרינן לימא מתניתין דלא כרבי מאיר כו' ואמר ר'י דהא דבעינן לעיל שיהו בו סימני סריס משנולד היינו ליחשב ודאי סריס אבל ספק סריס הוי אף על פי שאין בו סימני סריס וכן פירש רשב'ם ביוצא דופן (נדה דף מז: ושם) גבי הא דאמר וכי לא נולדו בו סימני סריס עד כמה עד רוב שנותיו פירוש עד רוב שנותיו אם לא הביא הוי גדול ודאי וסריס ודאי אבל קודם לכן הוא קטן ויש לו דין בן תשעה מכ' ועד רוב שנותיו ואם הביא ב' שערות מכ' ועד קודם רוב שנותיו הוי גדול ולא סריס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דהביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דהביא </span>שתי שערות בזקן כולי עלמא לא פליגי עד שיהא בכולן. </span>וא'ת והא לעיל אמרינן בן עשרים ולא הביא שערות יביאו כו' הא הביא שערות קודם כ' לא חשיב ודאי סריס אע'פ שיש בו סימני סריס ואם כן מאי קאמר עד שיהא בכולן אפילו כולן אין מועילין דהא הביא שתי שערות בזקן ואמר ר'י דשערות דזקן אין מועילין לדין הבאת שתי שערות אף על גב דבכל שאר מקומות בגוף מועילים ואם תאמר כיון דהביא שתי שערות בזקן מאי קאמר עד שיהא בכולן והלא אחד מן הסימנים הוא שאין לו זקן והרי יש לו זקן ואמר ר'י דאין חשוב בהבאת שתי שערות לבד יש לו זקן אלא אם כן נתמלא זקנו וא'ת הא דאמר בפרק קמא דקדושין (דף לה: ושם) זקן האשה והסריס ופירש בקונטרס סריס חמה היכי משכחת לה למ'ד עד שיהא בכולן ואר'י דהכא מיירי קודם כ' אבל מה שהביא אחר כ' שכבר הוא סריס ודאי אין בכך כלום : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>פליגי בשלא הביא. </span>והא דקאמר רבי יוחנן אפי' באחד מהן לא שיצטרך סימן אחד בהדי האי אלא בהאי לחודיה חשוב סריס ואין לתמוה על הלשון דבכי האי גוונא אמרי' באלו טרפות (חולין דף סב.) עוף הבא בסימן אחד טהור והני מילי דלא דריס ועל כרחך הכי פירושו הני מילי שאותו סימן הוא דלא דריס:  לימא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תיהוי תיובתא דרב המנונא כו'. </span>וא'ת לעיל בפ'ק (דף טו:)  דקאמר צרות מתיירא אני בני צרות מעיד אני לכם לרב המנונא מבני צרות לפשוט שהצרות פטורות מחליצה ומן היבום שאם היו זקוקות לאחין א'כ היו בני צרות פסולות מק'ו דאלמנה דליכא למפרך מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת שגם היבמה שזינתה מתחללת לרב המנונא ואמר ר'י דמה דפשט להם בני צרות בזה לא היה מתיירא שאם יקפידו עליו יאמר שאין הלכה כרב המנונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מאכילה בזמן חזה ושוק אפילו בתרומה דרבנן. </span>בפרק שני דכתובות (דף כה.) גבי מאי גדולה חזקה דקאמר ואיבעית אימא בתרומה דרבנן אכלי דאורייתא לא אכלי ההיא שינויא לא הויא כסוגיא דהכא דגזרינן דרבנן אטו דאורייתא והא דאמר באלו עוברין (פסחים דף מד.) גבי שתי מדוכות הנח לתרומת תבלין דרבנן ולא גזרינן אטו דאורייתא אמר ר'י דשאני התם דאקראי בעלמא ולא איתחזק איסורא דאימור תרומה לתוך תרומה נפלה אבל עיגול בעיגולים דהכא אע'ג דאקראי בעלמא איתחזק איסורא והא דפריך לקמן  (דף פב.) דרבי יוחנן אדרבי יוחנן מברייתא דשתי קופות הו'מ לשנויי בתרומת פירות דרבנן כי ההיא דפסחים אלא דמשני לה שפיר וא'ת ומי דחקו לר'ל דלא אכלה בתרומה בזמן חזה ושוק ואור'י משום דשמעינן לר' יוסי דאמר אנדרוגינוס ספיקא הוי דקאמר (א) שלא הכריעו בו חכמים אם הוא זכר אם הוא נקבה וא'ת והא לר' יוסי תרומה בזמן הזה דאורייתא כדמוכח ברייתא דסדר עולם דמייתי לקמן בשמעתין וי'ל דקסבר ר'ל דר' יוסי תנא לה ולא סבר לה דכה'ג אשכחן בפרק יוצא דופן (נדה דף מו:)  ועוד לפי שהיה שונה אליבא דר' יוסי עיגול בעיגולים עולה ורבי יוחנן אית ליה לקמן (דף פב:) דתני לה וסבר לה כדדייק ממתניתין דמשוי ליה רבי יוסי לאנדרוגינוס ודאי זכר מדקתני נושא ומינה מותבינן לקמן (שם) לריש לקיש ולדידיה ליתא לברייתא מקמי מתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה ר' יוחנן לר'ל מי סברת תרומה בזמן הזה דרבנן. </span>אע'ג דר' יוחנן גופיה אית ליה לקמן (שם) דלרבנן תרומה בזה'ז דרבנן הכא אליבא דר' יוסי קיימי וה'ק מי סברת דלר' יוסי תרומה בזה'ז דרבנן והשתא צ'ל דהא דמהדר ליה ר'ל אני שונה עיגול בעיגולים עולה אליבא דרבי יוסי היה שונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>שונה עיגול בעיגולים עולה כו'. </span>וא'ת אכתי דלמא אע'ג דהוי דאורייתא עולה משום דסבר כרבנן דאמרי אינו מקדש אלא ו' דברים בלבד ואר'י דא'כ ה'ל למינקט מידי דאורייתא כגון ביצת טריפה שנתערבה ומדנקט עיגול בעיגולים ש'מ משום דתרומה דרבנן אבל במידי דאורייתא אסור כל שדרכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלא </span>אני שונה חתיכה בחתיכות עולה. </span>היינו מתני' דמייתי בסמוך דחתיכה של חטאת וכו' תימה מנא ליה דאתיא כר' יוסי דלמא רבנן היא דאמרי אינו מקדש אלא ו' דברים בלבד וי'ל חדא דבר פלוגתיה דר' יהודה הוא רבי יוסי ועוד מאי איריא דנקט חתיכה דהוי כל שדרכו לימנות הוי ליה למינקט מילתא דהוי את שדרכו כיון דאין מקדש אלא ששה דברים ומדנקט חתיכה דוקא ש'מ דוקא חתיכה דהויא כל שדרכו עולה אבל את שדרכו אוסר וה'נ הוה מצינן לשנויי לר'ל דשפיר דייק מההיא דעיגול בעיגולים דעל כרחך לא אתי כרבנן מדנקט עיגול דהויא כל שדרכו ולא נקט את שדרכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>היא דתנן מי שהיו לו חבילי תלתן כו'. </span>וא'ת לר'ל כיון דתרומה בזמן הזה דרבנן אלמא בטלה קדושת הארץ א'כ כלאי הכרם נמי דרבנן ואמאי תני כל שדרכו הא בדרבנן אין אוסר כל שדרכו ואין לומר דלר'מ תרומה בזמן הזה דאורייתא דהא שמעינן ליה לר'מ דעיגול בעיגולים עולה בריש מסכת ביצה (דף ג:) גבי ליטרא קציעות כו' וי'ל דכלאי הכרם חדא דרבנן דבזמן בהמ'ק הוי דאורייתא אבל עיגול תרתי דרבנן חדא דבטלה קדושת הארץ ועוד דאפילו בזמן בית המקדש תרומת תאנים דרבנן אי נמי חבילי תלתן הוי את שדרכו והכי פירושו שהיה ר'מ אומר כל שדרכו בדאורייתא מקדש ולכך דין הוא דאת שדרכו יקדש אפי' בדרבנן כגון חבילי תלתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נתערבו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתערבו </span>באחרות. </span>אמר ר'ת דלא גרסי' ואחרות באחרות מדפריך בהתערובת (זבחים דף עד. ושם) לשמואל דאסר ספק ספיקא בעבודת כוכבים מברייתא שמתרת ולא משכח דקאי כשמואל אלא ר' יהודה בברייתא שאוסר אפי' בשאר איסורין ספק ספיקא ושמואל סבר כוותיה בחדא בעבודת כוכבים ופליג בשאר איסורין ואי הוה גרס הכא ובע'ז ובכל דוכתי דכי הך משנה ואחרות באחרות הוה ליה לאתויי לשמואל סייעתא מכל הנך משניות וי'מ דאפילו גרס בכל הנך משניות ואחרות באחרות לא היה יכול להביא ראיה מהם לשמואל דאסר ספק ספיקא דדלמא הכי קאמר וכל האחרות שנתערבו באחרות דליכא אלא חד ספיקא ויש חידוש יותר בנתערב שתי פעמים מבנתערב פעם אחת דאף על גב דאיכא תרי רובי אסיר דגבי שאר מילי אוסרין חד רובא ושרינן תרי רובי כגון גבי יוחסין בסוף פ'ק דכתובות (דף טו. ושם) דאמר הולכין אחר רוב העיר והוא דאיכא רוב סיעה בהדה ואין הולכין אחר רוב העיר גרידתא ורוב סיעה גרידתא :  כולן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולן </span>ידלקו. </span>וליכא למימר דלניידינהו דגזרינן שמא יבואו עשרה בני אדם בבת אחת כו' כדאמר בריש פ' התערובות (זבחים דף עג: ושם) וא'ת ומ'ש דלא פליג ר' אליעזר הכא וכן אכל הנהו דמס' ערלה (בפ'ג מ'ו) כדקאמר לענין עבודת כוכבים בסוף כל הצלמים (ע'ז דף מט:) דיוליך הנאה לים המלח ומיהו רבינו שמואל פירש שם דה'ה בכל איסורין ונראה דדוקא גבי עבודת כוכבים אית ליה הכי משום דתופסת את דמיה וכשמוליך הנאה נראה כאילו הוליך האיסור ועוד יש לפרש דדוקא בתנור שהסיקו בעצי עבודת כוכבים ואפה בו את הפת ונטל ממנה כרכר וארג בו את הבגד אמרינן יוליך הנאה לים המלח כשנתערב לפי שאין ממשות האיסור בעין וההוא דאיתערב לו חביתא דחמרא דקאמר (שם) דיוליך הנאה היינו משום דאין נהנה מגוף האיסור דאסור בשתיה אלא או למכור או ליתן לפועליו וא'ת ומה טעם לא אמרי' בכל הנך דמס' ערלה (פ'ג מ'ו)  ימכרו כולן לעובד כוכבים חוץ מדמי איסור שבו כדאמר רשב'ג בפרק בתרא דמס' ע'ז (דף עד. ושם) גבי יין נסך בירושלמי פריך לה ומשני דחיישינן בכולהו אם ימכור לעובד כוכבים שמא יחזור וימכור לישראל וכן בפת ובגד דפרק כל הצלמים (שם דף מט:) אע'ג דפת של עובד כוכבים אסור כיון דשרי בהנאה חיישינן שמא יקנה ממנו ישראל ליתן לפועליו וחבית דההוא גברא אם היה חפץ למכור כל יינו ביחד ה'ה דהוה מצי למכור חוץ מדמי איסור שבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פרך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרך. </span>פירש בקונטרס שם מקום ור'י אומר על שם שנפרכים כדאמר בפסיקתא דפרשתא דיהודה וישראל רבים אחר פרשת כי תשא דריש על אל גנת אגוז ירדתי שנמשלו ישראל לאגוז שיש בו ג' מינים של פרך שנפרך מעצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ככרות </span>של בעל הבית. </span>אבל של נחתום שהם קטנות אפי' ר'מ מודה דלא מקדש דהא תנן במס' ערלה (פ'ג מ'ז) דתעלה באחד ומאתים והא דמשמע לקמן דחתיכה של לחם הפנים לא בטלה בשל חולין שאני לחם הפנים דחמיר טפי וראוי להתכבד בו ואפה בו את הפת דפ' כל הצלמים (ע'ז דף מט:) דקתני נתערבה באחרות כולן אסורות צריך לאוקמא בככרות של בעל הבית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הראויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הראויה </span>לערלה ערלה. </span>בירושלמי מדקדק אמאי לא תני נמי הראוי לתרומה תרומה דכיון דחשיבי לא בטלי באחד ומאה ומשני משום דכולהו שייכי בתרומה ולא מצי למיתני הראוי לתרומה תרומה ועוד מצי לשנויי דהאי תנא תרתי אית ליה דבר שבמנין ואיסור הנאה כדאמר בפ' בתרא דמסכת ע'ז (דף עד.) אמתניתין דהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן אומר את שדרכו למנות שנינו. </span>בירושלמי משמע דלא הוי אלא עשרה דברים את שדרכו ונראה דהיינו אותן ששה דברים דקאמרי רבנן וחבילי תלתן הרי שבעה ובגד שצבעו בקליפי ערלה ונתערבה באחרים וצובע מלא הסיט בקליפי ערלה וארגו בבגד ותרי מילי חשיבי הרי ט' ואורג מלא הסיט מצמר הבכור בבגד ואית דחשיב ככרות של בעל הבית בעשירית וקשה לר'י דהא איכא טובא טבעות וכוסות של עבודת כוכבים דהתערובות (זבחים עד.) וכל הנהו דתנן בפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עד. ושם) יין נסך ועורות לבובין וכו' וקאמר התם דהאי תנא תרתי אית ליה דבר שבמנין ואיסורי הנאה וכל הנהו הוו את שדרכו דאי לאו הכי תקשה ההיא משנה לרבי יוחנן ודוחק לומר דתנא דליטרא קציעות היא דא'כ הוה ליה לאקשויי ולשנויי הכי כדפריך אההיא דהתערובות ובריש מסכת ביצה (דף ג: ושם) ועוד נראה דעדיפי מאת שדרכו מדפריך התם וליתני נמי אגוזי פרך ורמוני באדן וליתני נמי ככרות של בעל הבית ומשני אכולהו הא תנא ליה התם ומחבילי תלתן דחשיב הכא ברישא לא פריך משמע דכרבנן בעי לאוקמי דלא סגי להו באת שדרכו ואמר רבינו יצחק דבירושלמי לא חשיב אלא אותן ששנויים שם במסכת ערלה (פ'ג) אבל אכתי איכא טובא וא'ת יין נסך דחשיב התם במסכת ע'ז ע'כ בחביות סתומות איירי דהא כרבנן בעי לאוקמיה וא'כ אמאי חשיב לה הא תנא ליה במסכת ערלה ואמר רבינו יצחק דאיצטריך לאשמועינן דמחמרינן ביין נסך ואע'ג דלא כתיב איסוריה בדאורייתא אלא מדברי קבלה או שמא אשמועינן דדוקא ביין נסך מחמרינן ולא בסתם יינן ואם בסתם יינן הוי דינא הכי כ'ש דאיצטריך לאשמועינן משום סתם יינן א'נ אשמועינן דלא שרי על ידי פדיון לאפוקי מדר' אליעזר וא'ת והא קתני שור הנסקל ובפ' התערובות (זבחים עב. ושם) משמע דשור הנסקל וחטאות המתות לא חשיבי אפילו כחבילי תילתן ואמר ר'י דדוקא מחטאות מתות הן כבשות קטנות פריך בהתערובות דלא חשיב שבמנין לפי שרגילים למכור כל העדר יחד ואפילו יחשב כשהוא שחוט כחתיכה הראויה להתכבד בה כשהוא חי גריע טפי אבל שור הנסקל שהוא גדול חשיב הוא אפילו אליבא דרבנן ובירושלמי מוקי ההיא דפרק בתרא דמסכת ע'ז בשור הנסקל שחוט דראוי להתכבד בו ומיהו אמר ר'י דלפי הש'ס שלנו משמע שמעמידה בחי דבפ' התערובות (שם דף עא:) עביד צריכותא ממתני' דהתם דאשמועינן שור הנסקל שנתערב בקדשים ודפרק בתרא דמס' ע'ז דאשמועינן שור הנסקל בחולין ואי בחתיכה איירי ההוא דמס' ע'ז לא הוה צריך לטעמא דהפסד קדשים דקאמר התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר לא תעלה. </span>פי' בקונטרס משום דקסבר מין במינו לא בטיל ואין נראה דדוקא בדבר המתערב אית ליה לר' יהודה דמין במינו לא בטיל כמו שאפרש בסמוך אלא השתא טעמא דר' יהודה דקסבר כל שדרכו למנות לא בטיל דר' יהודה לטעמיה דאמר בליטרא קציעות דלא בטלה בריש התערובות (שם עג.) ובריש מס' ביצה (דף ד. ושם) וכי מוקי לה בנימוחה הוא דקאמר דטעמא דר' יהודה משום דמין במינו לא בטיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דברי </span>הכל לא תעלה. </span>נראה לפרש דטעמא דסיפא שנתערבה בשל חולין משום דלאחר שנתבטלה ראויה להתכבד בה לפיכך לד'ה לא בטלה אבל רישא שנתערבה בחתיכות טהורות של חטאות דכי נמי תעלה אין ראויה להתכבד בה דלא שייך כיבוד בפני כהנים במקדש ולהכי לת'ק תעלה דהוי כל שדרכו והא דפליגי בתוספתא במס' תרומות (פ'ה) בחתיכה של חטאת בין טהורה בין טמאה שנתערבה בחולין דרבנן אמרי תעלה ור' יהודה אומר לא תעלה צריך לאוקומה בנימוחה ור' יהודה לטעמיה דאמר  (חולין קח.) מין במינו לא בטל וק'ק לפי זה אמאי לא נקט טמאה בשל חולין ד'ה לא תעלה דאין לומר דטהורות בטהורות עדיפא ליה דמשמע דלא צריך האי טעמא אלא לר'ל (א) ונראה דלר' יוחנן הוי חידוש טפי לאשמועינן דבר שבמנין ולא איסור הנאה דמקדש מבטמאה דהוי דבר שבמנין ואיסור הנאה דאין חידוש כל כך והא דלא חשיב במסכת ע'ז חתיכה של חטאת טמאה בשל חולין דההוא תנא תרתי אית ליה כדקאמר התם איכא למימר דבקדשים לא מיירי ולפי טעמא שבקונטרס שתולה בהפסד מועט לא מצי למינקט בסיפא טמאה בחולין :  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה לטעמיה דאמר מין במינו לא בטיל. </span>דוקא בדבר לח ומתערב אית ליה לר' יהודה דלא בטיל דומיא דדם הפר ודם השעיר דיליף מינה ר' יהודה בהקומץ רבה (מנחות דף כב. ושם) אבל בדבר יבש לא דר' יהודה גופיה אית ליה בפ' נוטל (שבת דף קמא:)  דמעלין את המדומע בק'א ואפי' מין במינו כדמשמע גבי ליטרא קציעות ונבלה בהקומץ רבה (מנחות דף כג. ושם) דאיכא למאן (א) דלא בטל היינו בנימוחה וסברא הוא דדבר המתערב מתפשט טעם האיסור בכל ההיתר ולא בטל אבל דבר יבש האיסור מונח במקומו אלא שאין ניכר היכן הוא וההיא דשילהי ביצה (דף לח: ושם)  דאמר דחיטין ושעורים בטלים לרבי יהודה ולא חטין בחטין בקמח איירי דאל'כ חטין בשעורין אמאי בטל והלא ניכרים הן ועוד נראה דאפילו קמח כיון שצונן הוא ואין טעם מתפשט בטל דאי לאו הכי אפילו קמח חטין וקמח שעורים מין במינו הוא לרבא דאזיל בתר שמא בפרק בתרא דע'ז (דף סו. ושם) כמו חמירא דחיטי וחמירא דשערי אלא התם ברותח איירי ובהקומץ רבה (מנחות דף כג. ושם)  דאמר דמנחות שנתערבו לא בטילי לרבי יהודה התם נמי מתוך שומנן מתרככין ונותנין טעם זה בזה א'נ כשיאפה אותן יתנו טעם זה בזה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טהורות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טהורות </span>בטהורות עדיף ליה. </span>דאע'פ שאין איסורה אלא לזרים אפ'ה חמירא ולא בטלה וכ'ש טמאה דאיסורה אף לכהנים ובקונטרס פירש טעם אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בטומאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בטומאת </span>משקין דרבנן. </span>וקסבר רב שישא בריה דרב אידי דרבנן לא פליגי אדרבי יהודה דאמר מין במינו לא בטל אלא בדרבנן אבל בדאורייתא מודו דלא בטלה אבל לא נימוחה כיון דכל שדרכו לימנות מקדש אף בטומאה דרבנן לא בטל כמו תרומה בזמן הזה דאי הויא דאורייתא לא הוה עיגול בעיגולים עולה אע'ג דתרומת פירות דרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>איסור לאו סיפא וכו'. </span>אמאי דאוקמינן בשנימוחה קאי ובקונטרס פירש דאתי לפרושי בשלא נימוחה ועיגול היינו טעמא דר'ל דמדאורייתא לא בטיל כיון דתרומה לזר במיתה ככרת דמיא וחבילי תלתן של כלאי הכרם אע'ג דאיסור לאו הויא מ'מ לא בטל משום דהוי את שדרכו ודוקא בכל שדרכו הוא דמפליג רבה בין איסור לאו לאיסור כרת ואע'ג דעלה קתני שהיה ר'מ אומר כל שדרכו לימנות מקדש יש לפרש כעין שפי' לעיל דה'ק שהיה ר'מ אומר כל שדרכו לימנות מקדש באיסור כרת או באיסור מיתה והואיל וכן דין הוא שיקדש את שדרכו אפילו באיסור לאו ומיהו לא יתכן כלל לפרש כן דהא חתיכה של חטאת טהורה בחולין עדיפא אפילו מאת שדרכו כדפרישית לעיל מטעם דראויה להתכבד ומשמע דוקא משום דהוי איסור כרת לא בטל אבל איסור לאו בטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דהוי ליה דבר שיש לו מתירין. </span>למאי דקטעי רב אשי קשה עיגול בעיגולים אמאי עולה דאפילו בדרבנן שמעינן ליה לרב אשי (ביצה דף ד.) דדבר שיש לו מתירין לא בטל ויש להעמיד ההיא דעיגול בעיגולין בתרומה טמאה דאין לה מתירין ומיהו קשה למאי דס'ד השתא אמאי תרומה טהורה עולה בק'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>קופות אחת של חולין. </span>הקשה הר'ר שמואל מאכזב אדמקשה מברייתא לותיב ממתני' דתרומות (ריש) פ'ז (מ'ה) דתנן ב' קופות אחת של חולין ואחת של תרומה שנפלה סאה של תרומה לתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזה מהן נפלה הריני אומר לתוך תרומה נפלה והוו להו לרבי יוחנן ור'ל לאיפלוגי עלה והשיב ר'י דמשום רבותא דר' יוחנן מייתי ברייתא דאפילו בב' קופות ושתי סאין דליכא למימר כולי האי אוקי חולין אחזקייהו דמה שנפל בקופה של חולין ספק הוא ואין לו חזקת היתר שרי בה רבי יוחנן בלא רבייה ואפשר דבשעה אחת אפילו ר'ל שרי בלא רבייה דסמכינן אחזקת חולין שבקופה ומוקי לה אחזקתייהו ולהכי לא פליגי אמתניתין אלא אברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לר' יוחנן מאי איכא למימר. </span>פירוש כיון דתרומה בזמן הזה דאורייתא היכי סמכינן אשאני אומר להתיר בלא רבייה תימה למאי דסלקא דעתך השתא דתרומה בזמן הזה דאורייתא אפילו הוה מוקי לה רבי יוחנן כשרבו תקשי ליה היכי סמכינן אשאני אומר כיון דאית ליה לרבי יוחנן בריש אלו עוברין (פסחים דף מד. ושם) כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא דהכי פריך לה התם ומתוך קושיא זו משני התם הב'ע בתרומה בזמן הזה דרבנן ויש לומר דה'מ למימר וליטעמיך והתם נמי הוה מצי למימר וליטעמיך אפילו כזית בכדי אכילת פרס דרבנן תקשי אמאי אמרינן שאני אומר כיון דרבי יוחנן מוקי לה הכא בלא רבייה וכן דרך הש'ס בכמה מקומות:  ירושה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ירושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירושה </span>ראשונה ושניה יש להן כו'. </span>פר'ח ראשונה ירושת אברהם יצחק ויעקב שניה ירושת יהושע ומשם ואילך קדשה לעולם ולא יתכן לפרש כן דבסוף פרק יוצא דופן (נדה דף מז. ושם) מפליג רבי יוסי בין תרומה לחלה וא'כ קדושה שניה היא קדושת עזרא דבקדושת עזרא שייך לחלק בין תרומה לחלה משום דגבי חלה כתיב בבואכם וכי אסקינהו עזרא לאו כולהו סלוק עוד שאל ה'ר שמואל מאניוב את ר'י דהכא קאי ר' יוחנן כר' יוסי דירושה ראשונה ושניה יש להם דקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבא ובפרק השוחט והמעלה (זבחים דף קז:) קאמר הש'ס לר' יוחנן דקדשה לעתיד והשיב ר'י דלמעשרות ודאי לא קדשה הארץ לעתיד אבל קדושת ירושלים והבית קדשה שקדושת מחיצות קיימא כל שעה מאשר לו חומה דדרשי' במגילה  (דף י: ושם) אע'פ שאין לו עכשיו והיה לו קודם לכן אי נמי קדושת ירושלים משום דאיקרי נחלה אין לה הפסק א'נ משום דכתיב (תהלים קלב)  זאת מנוחתי עדי עד ואתי שפיר דבפ'ק דמגילה (דף י.) בעי למימר דקסבר רבי אליעזר קדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לעתיד ורבי יהושע אית ליה התם בהדיא הכי  (א) ובריש ביצה (דף ד.) אית להו דליטרא קציעות בטלה ואם כן סברי דתרומה בזמן הזה דרבנן ובטלה קדושת הארץ וכן לר'ל ר' יוסי סבר דתרומה בזמן הזה דרבנן ובפ' קדשי קדשים  (זבחים דף ס: ושם) גרס בכל הספרים א'ר יוסי משום ר' ישמעאל כו' לעולם קסבר קדשה לעתיד אלא יש לחלק בין קדושת הארץ למחיצות עוד שאלו דהכא משמע דסבר רבי יוחנן דקדושת הארץ דאורייתא ובמדרש רות משמע דהוי דרבנן דקאמר ר' יוחנן מעשרות כיון שגלו נפטרו והם חייבו עצמן מאליהן והשיב ר'י דאיכא למימר דהא דקאמר הכא ואנא דאמר כר' יוסי לאו משום דסבר ר' יוחנן כוותיה אלא משום דאליבא דר' יוסי דאנדרוגינוס דמתני' קיימי ועוד אר'י דאין נראה ששום חכם יאמר שקדושת הארץ בזמן בית שני למעשרות ולכל מצות התלויות בארץ היתה מדרבנן וההיא דמדרש (ב) איכא לאוקמי במעשר פירות וה'ק כיון שגלו נפטרו ממעשר דאורייתא והם חייבו עצמן מאליהם כשחזרו יותר ממה שהיו חייבים בתחלה שהוסיפו מעשר פירות ועוד אר'י מתוך הירושלמי דשביעית פ'י דהכי פירושו כיון שגלו נפטרו שקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד ולא היה חובה להם לקדש את כל א'י כדאמר (חולין דף ז.) הרבה כרכים כו' וכמו שהניחו במקצת היו רשאין להניח הרבה יותר או שמא הכל אם היו רוצים ואעפ'כ חייבו עצמן מאליהן וקדשו וכיון שקדשו קדשה מן התורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתן </span>סאה ונטל סאה כשר. </span>קשה דנהי דשאיבה דרבנן כדאמר בפרק המוכר את הבית (ב'ב דף סו: ושם) מי פירות מיהא פסולין מדאוריי' לטבול בהן כדמוכח פ'ק דפסחים (דף יז: ושם) דאמר משקי בי מטבחיא בקרקע טהורים אמר רב פפא לא אמרן אלא מים אבל דם לא ומים נמי לא אמרן אלא דהוו רביעית דחזיא להטביל מחטין וצנורות כו' משמע דדם לא חזי להטביל בו ועוד אמרי' בכסוי הדם (חולין דף פד. ושם) דג' מים כתיבי וממעטינן מי פירות והיכי פריך מהכא דמדרבנן בעיא ריבוייא ואמי פירות בהדיא קתני לה כדפי' בקונטרס וי'ל דפריך משום דקא פסיק ותני עד רובו אפילו למחטין וצנורות דמדאורייתא לא בעי מ' סאה ונהי דכשמי פירות רוב מתבטלים המים במי פירות ופסול מדאורייתא אף למחטין מ'מ במחצה על מחצה מיהא מדאורייתא כשר למחטין ומדרבנן הוא דבעינן רבייה ועוד י'ל דמדאורייתא קמא קמא בטיל ואפ'ה בעינן רובא לכך פריך שפיר א'נ קאי נמי אתמד שיש בו מים דקחשיב במס' מקוואות (פ'ז מ'ב) ואכולהו קא'ר יוחנן עד רובו (ב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי יוחנן עד רובו. </span>משמע דברובו לא אמרינן ראשון ראשון בטל וכן בפרק במה אשה (שבת דף סה: ושם) גבי אבוה דשמואל דעבד להו לבנתיה מקוואות ביומי ניסן שלא ירבו נוטפים על הזוחלים ובפ' הנודר מן הירק (נדרים נז:) בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו מותר ותימה דבפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עג.) א'ר יוחנן המערה יין נסך מחבית לבור אפילו כל היום כולו ראשון ראשון בטל ונראה לר'י דההיא דמס' ע'ז דאמרינן ראשון ראשון בטל היינו דוקא עד ס' אבל אם אין ס' מן ההיתר לא דא'א להתבטל כיון שיש נ'ט לבסוף דהא טעם כעיקר מן התורה הוא כדאמר באלו עוברין (פסחים דף מד: ושם) ובפרק ג' מינים (נזיר דף לז: ושם) ומ'מ אע'ג דאיכא ס' מן ההיתר אי לאו דנפול קמא קמא היה נאסר כגון אם היה נופל בבת אחת או אם היה מערה בדבר דנפיש עמודיה טפי מפי חבית דלא נפיש עמודיה טפי מצירצור קטן דביין נסך החמירו יותר מבשאר איסורים כדתנן התם (ע'ז דף עד.) שהוא בכל שהוא וקסבר רבי יוחנן דכי איכא למימר ראשון בטל באיסורא לגו היתירא ולא נפיש עמודיה שבטל והולך עד ס' ולא אמרינן שיאסור בכל שהוא דאמתניתין דהתם קאי וכי פריך התם ממתני' דיין נסך אוסר בכל שהוא מאי לאו דנפול איסורא לגו היתירא לא הוה מצי לשנויי דאיירי בנפיש עמודיה מפי חבית דהא כל שהוא קתני דלא נפיש והא דפריך עלה מיין במים בנ'ט מאי לאו דנפול חמרא דאיסורא לגו מיא דהיתירא אע'ג דרבי יוחנן נמי לא קאמר דבטל אלא עד ס' לא פריך אלא מכח רישא מדסיפא איסורא לגו היתירא רישא נמי איסורא לגו היתירא וקתני בכל שהוא ומסיק דכולה מתניתין היתירא לגו איסורא ומ'מ אמת הוא דבנ'ט אסור בכל ענין בין איסורא לגו היתירא בין איפכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>נשקול רובא. </span>תימה היכי מצי למימר הכי הא תנן במס' מקוואות (פ'ד מ'ד) מים שאובין ומי גשמים שהן מתערבות בחצר ובמערה עד מעלות המערה אם רוב כשר כשר אם רוב פסול פסול מחצה על מחצה פסול אימתי בזמן שהן מתערבין עד שלא הגיעו למקוה כו' משמע בהדיא דשאובין דרבנן בעי רבייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>אנדרוגינוס נושא. </span>פירוש דמשמע נשואין גמורים והרי הוא כזכר ומאכיל בתרומה דאורייתא דאי לא הוו נשואין ודאין ה'ל למימר אנדרוגינוס שקדש קידושיו קידושין ומשני תני אם נשא דיעבד ולישנא דלכתחלה דהך סוגיא היינו פי' נישואין ודאין אבל אין לפרש דמדקדק מדשרי לכתחלה לישא ולא אסרינן ליה לכתחלה מספק נשים המסוללות זו בזו דמאחר דמאכיל לר'ל בתרומה בזמן הזה דרבנן לא מסתבר לאוסרו בתחלה מטעם זה ועוד יש לפרש דאנדרוגינוס נושא משמע דחייב לישא דמיפקד אפריה ורביה וא'ת והיכי פריך מאנדרוגינוס נושא אמילתיה דרבי יוסי וצריך לדחוק שהוא סיום מילתיה דרבי יוסי אף על פי שרבי יהודה מפסיק בינתים:  בריה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בריה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בריה </span>בפני עצמה כו'. </span>אר'י דהאי בריה לא הוי פירושו כגון בריה שבמקומות אחרים שאינו ספק אלא בריה דקאמר הכא היינו שהוא ספק כדקאמר ולא הכריעו בו כו' וכן משמע בהמפלת  (נדה דף כח.) דאמר רב טומטום ואנדרוגינוס שראו לובן או אודם אין שורפין עליו את התרומה ראו לובן ואודם כאחת שורפין עליו את התרומה אלמא בהדיא משוי ליה רב ספיקא והיינו ע'כ כר' יוסי דברייתא דלר' יוסי דמתני' זכר הוא וקשה דבתוספתא דבכורים (פ'ב) מסיים בהך ברייתא דשמעתין אבל טומטום אינו כן אלא או ספק איש או ספק אשה מכלל דאנדרוגינוס לא הוי ספק אלא אינו לא איש ולא אשה ועוד מדלת'ק דר' יוסי דתוספתא דבכורים הוי אנדרוגינוס ספק ומטמא באודם כנשים ובלובן כאנשים מכלל דלר' יוסי לא הוי ספק ואר'י דהתם ה'פ אבל טומטום אינו כן כמו אנדרוגינוס שהוא ספק מחמת שהוא בריה משונה משום שיש לו זכרות ונקבות והוא ספק לעולם אבל טומטום אינו כן אלא ספק שהוא איש ודאי או אשה ודאית אלא שהוא מכוסה ואין ניכר ואם קדש ונקרע ונמצא זכר אגלאי מילתא דמתחלה היה זכר ודאי וכן אם נתקדשה ונמצאת נקבה ור' יוסי לא פליג אתנא קמא אלא לפרושי טעמא דתנא קמא קאתי אע'ג דקתני ר' יוסי אומר אי נמי כולה ר' יוסי היא ותני שרבי יוסי אומר ועי'ל דפליג אמאי דקאמר תנא קמא (שם) הריני נזיר שזה איש ואשה פירוש שניהם בין איש בין אשה הרי זה נזיר ועלה פליג ר' יוסי שאין חשוב איש ואשה אלא או זה או זה ות'ק סבר שחשוב שניהם במקצת כאיש ובמקצת הוא כאשה וקאמר נמי ת'ק הריני נזיר שאין זה לא איש ולא אשה הרי זה נזיר לפי שאין זה לא איש גמור ולא אשה גמורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי לבר זוגיה כו'. </span>תימה דלמא הדר ביה מברייתא לגבי ר' שמעון דמתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>מתעקרא מתני' לא חייש. </span>ואע'ג דכמה משניות סוברות דאנדרוגינוס ספק בפ' אם לא הביא (שבת דף קלד:) ובהמפלת (נדה דף כח. ושם) ובפרק על אלו מומין (בכורות דף מא. ושם) מ'מ לר' יוסי אנדרוגינוס הוא זכר שהמשנה היא עיקר מן הברייתא ומ'מ דייק שפיר לקמן דאנדרוגינוס לשמואל זכר הוא אע'ג דכמה משניות סברי דספיקא הוי דאם איתא דסבר כהנהו משניות לא היה אומר דליתא לברייתא דכיון שתופס אותה סברא עיקר היה לו לומר דברייתא היא עיקר שאומרת כן לרבי יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כר' יוסי באנדרוגינוס. </span>פירש בקונטרס דכרבי יוסי דמתניתין פסק דבכל הנך מילי דחשיב הכא אנדרוגינוס הרכבה וקושי וקידוש כולם משניות הם ואיירי ר' שמעון בהדי רבי יוסי ש'מ דאאנדרוגינוס דמתני' קאי (א) ועוד דאמרי בי רב היינו רב הונא ושמעי' ליה לרב הונא דאמר לקמן משמיה דרב אנדרוגינוס חייבין עליו סקילה משני מקומות (ב) ופליגי אדאמרן לעיל אליבא דרב דליתא למתני' מדקאמר דליתא משמע דסבר כברייתא כדמדקדק לקמן אדשמואל דסבר כר' יוסי דמתני' מדקאמר ליתא לברייתא וההיא דהמפלת סבר רב נמי כר' יוסי דברייתא גבי טומטום ואנדרוגינוס שראו לובן או אודם והשתא אמוראי נינהו ואליבא דרב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>האומר שלשים צריך ל' ושלשים. </span>פר'ת דלאו אשביעית קאי דלענין נטיעה (ג) ליכא תוספת שביעית לאסור נטיעה הנקלטת בתוספת שביעית אלא לענין ערלה קאמר וה'ק לדברי האומר שלשים לקליטה צריך לגבי ערלה שלשים ושלשים ואר'י דסוגיא דפ'ק דר'ה (דף י: ושם) מוכחת כן גבי הא דתניא אחד הנוטע ואחד המבריך ואחד המרכיב ערב שביעית שלשים יום לפני ר'ה עלתה לו שנה ומותר לקיימן בשביעית כו' ודייק התם דלא מיתוקמא כרבי אליעזר דאמר שלשים יום בשנה חשובים שנה משום דלדידיה שלשים ושלשים בעי ומוקי לה כרבי מאיר דאמר יום אחד בשנה חשוב שנה דיום שלשים עולה לכאן ולכאן ואם איתא דרב נחמן אמר רבה בר אבוה אשביעית קאי שפיר מיתוקמא ההיא דאחד הנוטע כר' אליעזר ולא הזכיר התנא אלא שלשים שנחשבים שנה ואותן שלשים של קליטה לא הזכיר כמו שבמתני' דאין נוטעים דמייתי הזכיר ל' של קליטה ושייר שלשים של התוספת הנחשבין שנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קידוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קידוש </span>דתנן כו'. </span>אע'ג דפסקי' בהגוזל (ב'ק דף ק. ושם) כי הך דר' מאיר דדאין דינא דגרמי מ'מ אפשר דהלכה כר' יוסי בהא דקאמר לא קידש ואפשר דר' יוסי מודה לר' מאיר דאם קידש דחייב באחריותו והתם לא מייתי אלא דמהכא שמעינן דדאין דינא דגרמי ולענין דינא דגרמי הוא דפסקינן כותיה בעלמא אבל הכא הלכה כר' יוסי דלא קידש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המסכך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המסכך. </span>הוא הדין הזורע כההוא עובדא דמייתי רבי יוסי בסיפא אלא נקט המסכך משום רבותא דרבי מאיר דאף במסכך אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר כו'. </span>בסיפא מייתי רבי יוסי מעשה באחד שזרע כרמו של חברו והתיר רבי עקיבא אם בזריעת תבואה דהוי כלאים דאורייתא התיר אם כן הא דאמר בהקומץ זוטא (מנחות דף טו. ושם) מעשה באחד שזרע כרמו של חברו סמדר ואסרו חכמים את הזרעים והתירו הגפנים ומשמע (ב) דבשאר זרעים דהוו דרבנן איירי אבל בקנבוס ולוף או ה' המינים שהם כלאים דאורייתא היו אוסרים גם הגפנים שאינן של זרוע אם כן לא אתיא ההיא דמנחות כרבי יוסי אף על גב דפסיק שמואל כותיה אלא כרבנן ורב הונא אמר רב אמר נמי בסמוך דאין הלכה כרבי יוסי והא דלא מוקי התם כרבי יוסי ונימא דהתירו הגפנים אפילו בכלאים דאורייתא היינו משום דקסבר דלרבי יוסי אפילו זרעים מותרים דכיון דמן התורה אין אדם אוסר (ג) בכלאים דבר שאינו שלו אין כאן כלאים והכל מותר:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אדם אוסר דבר שאין שלו. </span>וא'ת ומ'ש מנותן נבלה או חלב בתבשיל של חברו שנאסר ואר'י דבדבר התלוי במחשבה הוא דאמר הכי כגון משתחוה לבהמת חברו דספ'ב דחולין (דף מ. ושם) דאפי' עשה בה מעשה כגון ששחטה איכא למ'ד דלא אסרה ואיסור כלאים נמי תלוי במחשבה כדאמר במס' כלאים  (פ'ה מ'ו) גבי הרואה ירק כשאגיע אלקטנו אפילו הוסיף מאתים מותר לכשאחזור אלקטנו אסור (א) ומטעם זה מפרש ר'ת דנקט בהגוזל (ב'ק דף ק: ושם) נתייאש הימנה ולא גדרה דוקא נתייאש אבל לא נתייאש שהיה עוסק בגדר ולא הספיק לגדור עד שהוסיף מאתים לא קידש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרי </span>בי רב מנו רב הונא. </span>פירש בקונטרס אע'ג דמשנינן בספ'ק דסנהדרין (דף יז: ושם)  אמרי בי רב רב המנונא היינו היכא דאמר רב הונא אמרי בי רב דמוכחא מילתא דלאו רב הונא הוא אבל סתמא הוא רב הונא אע'ג דרב המנונא תלמיד חבר דרב חסדא הוה ורב חסדא תלמיד חבר דרב הונא כדמוכח בריש הדר (עירובין דף סב: ושם) ולא יתכן שיאמר רב הונא משמיה דרב המנונא שהיה תלמידו ע'כ תרי רב המנונא הוו דאשכחן רב המנונא שהיה תלמיד של רב כדאמר בהגוזל קמא (ב'ק דף קו.) מכדי רב המנונא תלמידיה דרב הוה ובפ' חלון (עירובין עז:) גבי סולם המצרי לא שמיע לך הא דאמר רב אחא בר אדא אמר רב המנונא אמר רב ובכיצד מעברין  (שם דף נד.) א'ל רב לרב המנונא ברי מדאית לך אוטיב לך וקשה לר'ת על פירוש הקונטרס דאם כן כי פריך התם אמאי דאמר שלחו מתם רבי יוסי בר חנינא מחכו עלה במערבא ר' אלעזר והא שלחו מתם לדברי רבי יוסי בר חנינא ומשני אלא איפוך מאי דוחקיה לאפוכי תרוייהו לימא היכא דמוכח הוי רבי אלעזר אבל סתמא הוי רבי יוסי בר חנינא ולעולם מחכו עלה רבי אלעזר ועוד דכיון דקאמר התם אלא רב המנונא משמע דהדר ביה לגמרי דה'ל למימר היכא דמוכחא שאני ורבינו תם מפרש אלא רב המנונא פי' בכל מקום שתמצא (ג) רב הונא אמרי בי רב לא תימא רב הונא אלא אימא אמר רב המנונא אמרי בי רב והא דאשכחן בפרק ארבע מיתות (סנהדרין דף נז.)  דפליגי אמרי בי רב ארב הונא ורב יהודה וכולהו תלמידי דרב דלמא הא דידיה והא דרביה וק'ק דבפ' המזבח מקדש (זבחים פז.) אמר אמרי בי רב מ'ט דרב חסדא ורב הונא רבו של רב חסדא היה ותימה הוא שבא לפרש את דבריו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יקרע ונמצא נקבה. </span>פי' ר'ח וכן גרס בבכורות בפרק על אלו מומין (דף מב:) שמא יקרע וימצא נקבה ואם ימצא זכר שמא ימצא סריס ותימה לר'י מנא ליה הא דלמא ה'ק שמא ימצא נקבה ואם ימצא זכר ודאי ימצא סריס כרבי יהודה דמתני' וי'ל דהא לא מצינא למימר דא'כ מאי נפקא מינה במאי דקאמר בין כך ובין כך אין ראוי כלל ליבם וה'ל למימר טומטום הרי הוא כסריס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>לכל אמר רבי אליעזר אנדרוגינוס זכר הוא שאם אתה אומר כן במוקדשים יקדש. </span>שאל הר' שמואל בחור מר'י דבפרק מי שמת (ב'ב דף קמ:) קאמר רבא לעולם דוחין אותו ויש לו וסיפא רשב'ג היא דתניא ילדה טומטום ואנדרוגינוס רשב'ג אומר אין קדושה חלה עליהן היכי מדמי קדשים לשאר דוכתי דלמא בעלמא סבר דספיקא הוא אבל קדשים בעינן שלא יהא בו ספיקא כדקאמר רבי אליעזר הכא וזכר מפורסם ונקבה מפורסמת למעוטי טומטום והשיב ר'י דגרס התם דתנן כדגריס רבינו שמואל ומייתי ראיה דבריה (ד) הוי דאי ספיקא הוי ליקדוש קדושת פה אע'פ שנתמעט מהקרבה דלא יהא אלא דיקלא בעלמא אלא ודאי לא הוי לא זכר ולא נקבה ולכך לא חלה עליו קדושת פה שאמר אם זכר עולה אם נקבה של זבחי שלמים ול'ג דתניא כמו שגורס הר'א בן מאגש ואומר דתניא גבי בכור דלא היה לו לרבא להניח המשנה ולהביא הברייתא שאין להוכיח ממנה ואין להאריך (ב) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מטמאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטמאין </span>בגדים אבית הבליעה. </span>טריפה לא חשיב הכא דפליגי בה ר'מ ורבי יהודה ורבי יוסי בזבחים בפרק חטאת העוף  (דף סט:) במולק ונמצא טרפה אם היא מטמאה בגדים והתם נמי מפרש דכל שפסולו בקדש אין מטמא בגדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר טומטום ואנדרוגינוס אין מטמאין בגדים. </span>מצי למימר דה'ה דכשרים להקרבה כדקאמר דאין אתה יכול להוציא טומטום ואנדרוגינוס מביניהם אלא איידי דנקט ת'ק מטמאין נקט נמי איהו אין מטמאין או שמא מדרבנן אסורים להקרבה:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>קדושין כו'. </span>והא דלא חשיב נרבע ומוקצה ואתנן ומחיר משום דהנהו קדושין ומקדישין כדמוכח בתוספתא (דתמורה פ'ד) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר </span>גר' במשנתינו וכן בההיא דאין מטמא בגדים  (ב) וההיא דלא קדושין ולא מקדישין בבכורות (דף מב.) ובתמורה (דף יא.) :  הדרן עלך הערל </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>מותרות. </span>פי' הר'ר יהודה בר' י'ט דכן דרך התנא לאחר שפי' הלכות המסכתא חוזר ושונה אותם בלשון קצר כדי שיהיו מסודרים בידך ושמורים בפה ובלב ועוד אמר ר'י דנקטינהו לכולהו משום בבא דאסורות לבעליהן ומותרות ליבמיהן דאע'ג דמכח בעל (דמית קמייבם) לא אסרי לה איבם אע'ג דאסורות לבעליהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא דתני נשא כו'. </span>בשאר מקומות אין דרך הש'ס לדקדק בזה דבפרק ד' אחין (לעיל כו.)  שונה בכמה מקומות נשואין שתי אחיות והכא דייק משום דבמציעתא קידש קתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>כוליה פירקין לא תעשה הוא. </span>פי' בקונטרס כגון ממזרת לישראל וחללה לכהן ואין נראה דבחללה נמי איכא (ג) עשה דקדושים יהיו אלא אאיסור ממזרות קאי שנזכר בכמה בבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>אתי עשה ודחי לא תעשה. </span>אף על גב דלאו דאלמנה אינו שוה בכל וגרע טפי מ'מ מייתי ראיה כיון דגזרינן ביאה ראשונה אטו ביאה שנייה בלאו השוה בכל ה'ה דגזרינן אפי' שאינו שוה בכל:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא קסבר האי תנא דנישואין הראשונים מפילין. </span>תימה דבכה'ג לא אמרינן בשום דוכתא נישואין מפילין דלהחמיר הוא דאמר הכי לאסור כנס ואח'כ גירש בפ'ד אחין (לעיל ל:) אבל להקל לא אשכחן ועוד דאפי' לאחר מיתה אמרי' בהערל (לעיל עט:) כשנפלה לו ואח'כ נפצע דחייל איסור פציעה וי'ל דבלאו הכי פריך לה מגופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נסוב כי אורחייהו מותרות לבעליהן ואסורות ליבמיהן. </span>לא שנשא שני שניה ושלישי שלישית דא'כ שתיהן מותרות לבעליהן וליבמיהן דהא קסבר דקהל גרים לא אקרי קהל כדקאמר מותרות לאלו ולאלו גיורות אלא בן השנייה שהוא שלישי נשא ישראלית והיינו כי אורחייהו שהוא מותר בה ואר'י דאסורות ליבמיהן לא קאי אתרוייהו דאשת שני שהיא שנייה מותרת ליבמה דקהל גרים לא איקרי קהל ומשום אשת שלישי שהיא ישראלית נקט אסורות ליבמיהן וכן הא דקאמר אי אפוך מותרות ליבמיהן ואסורות לבעליהן נמי לא קאי אלא אאשת מצרי שני שנשא ישראלית ומשום הכי נקט כה'ג אי נסוב כי אורחייהו אי אפוך ונסוב דלא מצי למינקט כולה מילתא בחד גברא וקאי מעיקרא אאשת שלישי ובתר הכי קאי אאשת שני וא'ת ואמאי לא נקט דליהוי קאי אתרוייהו כגון מצרי שני שנשא ישראלית ומצרית ראשונה דהשתא אחד מהם ישראל גמור ואחד מצרי שני נסוב כי אורחייהו שתיהן אסורות ליבמיהן אפוך ונסוב אסורות לבעליהן וי'ל דבן הישראלית ממצרי שני אין חשוב ישראל לענין קהל אלא חשיב קהל גרים וא'ת אפי' ליתא לדרב דימי ליתני ישראל שנשא שתי נשים מצרית ראשונה וישראלית והיו לו בנים משתיהן דבן מצרית מצרי שני ובן ישראלית ישראל נסוב כי אורחייהו אסורות ליבמיהן אפוך ונסוב אסורות לבעליהן וכ'ת דלא תני הכי לפי שנישואי מצרית הוי באיסור והא קתני ממזר וחלל שנשאו באיסור (א) ואומר ר'י דלא פריך אלא ממה ששייר דברים של חידוש דאם איתא לדרב דימי היה לו לכוללה במשנתנו ולהכי כי משני שייר פצוע דכא פריך הא תנא ליה חייבי לאוין ואין זה חידוש ולבסוף מסיק דמ'מ שיורא הוא והא דלא קאמר שייר גרושה זונה ונתינה משום דלא חשיב להו שיורא דכיון דתנא חללה הוא הדין גרושה וזונה ונתינה הויא בכלל ממזרת דהכל ענין אחד וא'ת ומאי מקשה לרב דימי לימא דלא תני הכי משום דבפלוגתא לא קמיירי דאיכא למ'ד קהל גרים מיקרי קהל ועוד דר' שמעון מתיר הנקבות מיד ויש לומר דעדיפא משני ועוד דמתני' איירי בפלוגתא דקסבר קידושין תופסין בחייבי לאוין דקתני בחייבי לאוין אסורות לבעליהן ומותרות ליבמיהן משמע דשייך בהו ייבום אלמא תפסי בהו קידושין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שייר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שייר </span>פצוע דכא. </span>אפי' נפצע לאחר שנשאה לא מיתסרא בהכי ליבם שאין פצוע דכא ולא אמרינן במותר לה נאסרה כו' דלא שייך אלא כשנעשה באשה שום מעשה דנאסרה בכך לבעל כגון סוטה ומחזיר גרושתו דפ'ק (דף יא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקמשמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמשמע </span>לן לאו השוה בכל. </span>משום מותרות ליבמיהן איצטריך לאשמועינן בלאו השוה בכל דאי משום אסורות ליבמיהן כיון דאשמועינן בלאו שאין שוה בכל כל שכן בלאו השוה בכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו ש'מ תנא ושייר. </span>וא'ת והא אלו קתני דהכי פריך בפ'ק דקידושין (דף טז: ושם) גבי ואלו שמעניקין להן וגבי אלו דברים שאין להם שיעור בשלהי פרקא (שם דף מ.) ואר'י דהכא לא נקט אלו אלא לפרושי הא דקתני עניינים הרבה ברישא יש מותרות יש אסורות ולהכי לא שייך למפרך ועוד דבכל מקום ששונה שני עניינים אלו ואלו שיש ואלו שאין משייר אע'ג דתני אלו כי ההיא דאלו נערות שיש להן קנס (כתובות דף כט.) דשייר מצרי ואדומי ופסול כהונה ובמזבח מקדש (זבחים דף פד.) דתנן אלו שפסולן בקדש ולא חשיב ניתנים למעלה שנתן למטה כו' בחוץ בפנים בפנים בחוץ ופסח וחטאת ששחטן שלא לשמן דחשיב להו ברייתא (שם) :  ולותה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולותה </span>ואכלה מאי. </span>אי לותה ואכלה קודם שפסקו לה ב'ד לא היה הבעל חייב לשלם אפי' לותה בב'ד כדפירש ר'ת בסוף כתובות (דף קז. ושם) גבי קדמו ב'ד ופסקו מה שפסקו פסקו והכא מיבעיא ליה אם יש לב'ד נפסוק לה מזונות כשהלך בעלה למדינת הים ותלוה ותאכל כשאר נשים או לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>לכ'ג יש לה פירות. </span>לאביי דאמר בפרק נערה שנתפתתה (שם נא: ושם ) אלמנה לכ'ג נשבית חייב לפדותה דקרינא ובכהנת אהדרנתיך למדינתיך הוי פירות כמשמעו דין פירות דהיינו פירקונה דהוי תחת פירות ובשניה דקתני אין לה פירות הוי נמי דין פירות דאם נשבית אינו חייב לפדותה אע'ג דהבעל אוכל פירות כי ההיא דהאשה רבה (לקמן פט.)  דתנא נמי אין לה פירות ומזונות כו' ואמר עלה בירושלמי שאינה יכולה להוציא ממנו הפירות שאכל א'ר חנינא הא דתימא כשאכל עד שלא בא הראשון כו' ולרבא דאמר התם אלמנה לכ'ג דאינו חייב לפדותה נראה לר'י לפרש יש לה פירות דאם נשבית משלם הבעל הפירות שאכל לפדותה בהם אבל מה שפרקונה יתר על דמי פירות שאכל לא יהיב ובשניות אפילו דמי הפירות שאכל לא יהיב ומתוך פירוש הקונטרס משמע שאין לבעל פירות באלמנה כלל ואפילו לא נשבית חייב להחזיר פירות שאכל דפי' יש לה פירות שאף על פי שאכל פירות כיון דשלא כדין אכלן משלם ואליבא דרבא דכתובות פירש כן אך נראה לר'י כמו שפי' דלא משלם בעל אלא לצורך פרקונה כשנשבית וכן פירש הריב'ן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בלאות.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלאות. </span>פי' בקונטרס במשנתינו גבי שניה דאין לה בלאות שאם יש לה עדיין בלאות ושחקים מבגדים שהכניסה לו אינה נוטלתן כשיוצאה דקנסא קנסו חכמים ואין נראה לר'י דבהדיא משמע בסוף אלמנה ניזונית (כתובות קא. ושם) דדוקא מה שבלה ואין בעין אין לה אבל מה שבעין שקלה והיכא דאיירי באותן שהן עדיין בעין רגיל לפרש בלאותיה קיימין כדאמר התם זינתה הפסידה בלאותיה קיימין וכן בסוף אף על פי  (שם סג:) גבי מורדת אבל ק'ק כיון דקתני באלמנה שיש לה פירות היינו בלאות כיון דאיירי בבלאות שאין קיימין כדאמר התם (כתובות עט: קא.)  עיילא ליה גלימא פירא הוי ומכסי בה ואזיל עד דבלי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>וכל </span>מקום שהוא פסול והיא פסולה. </span>פי' בקונטרס שהוא פסול שנושא אותה בעבירה כדתנן בבכורות (דף מה:) ולא תרוייהו בעי אלא אם הוא פסול או היא פסולה קנסו אותו דלא מרגלא ליה כיון דמיפסל בהכי חד מינייהו כדאמר בסמוך ממזרת ונתינה איכא בינייהו ופריך ולר'א דאמר הרי זה עבד וממזר הא לא מרגלא ליה והתם בעל לא מיפסיל דהא בישראל לא שייך למימר שיפסל על ידה ואיהי נמי לא מיפסלא בהכי דהא מעיקרא מיפסלא וקיימא אלא משום זרע לחוד מנעה ולא מרגלא ליה שיראה להרגילו כיון שזרעו נפסל על ידה  (א) ומיהו קשה דקאמר בעולה לכ'ג איכא בינייהו כו' ואמאי מרגלא ליה והא הוא נפסל על ידה שנושא נשים בעבירה ויראה להרגילו ור'ת מפרש דהוא פסול דקאמר אולד קאי ובפסלות דידה לחוד אפילו במקום שהולד כשר לא מרגלא ליה כדאמרינן ולרבי מתיא בן חרש דקאמר אפילו הלך כו' עשאה זונה הא לא מרגלא ליה ויש ספרים דגרסי הוא כשר והיא פסולה וכן בתוספתא דמכילתין בפ'ב:  ממזרת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממזרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממזרת </span>ונתינה איכא בינייהו. </span>שיכול לטהר את בניו ע'י שפחה ואע'פ שאין יכול לטהר את הנקבות כדאמר בסוף האומר בקידושין (דף סט.) במה תטהר את הנקבות סבורה היא שלא יקפיד כיון שיכול לטהר את הזכרים ואלמנה לכ'ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט דמשמע דלא מרגלא ליה משום פסול זרעה שהם חללים אע'פ שבני ישראל מקוה טהרה לחללות ובנות ישראל מקוה טהרה לחללים לרבי דוסתאי ברבי ינאי (קדושין דף עז.) מכל מקום מקפיד הוא על בניו שאינם כהנים ויראה להרגילו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>עקיבא דאמר יש ממזר מחייבי לאוין הא לא מרגלא ליה. </span>הו'מ למימר דר' עקיבא כר' טרפון דאמר (שם דף סט.)  ממזר נושא שפחה ואיכא בינייהו ממזרת ונתינה כדלעיל וא'ת ומאי קשיא ליה דלר'ע כיון דלא תפסי בה קידושין א'כ אינה אשתו ואין שייך לקונסו שיתן לה כתובה דאפילו גט לא בעיא מיניה כדאמר בהחולץ (לעיל דף מט. ושם) וי'ל דלאו משום כתובה ומזונות פריך אלא משום פירות ובלאות שאין לה להפסיד כיון דלא מרגלא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>מתיא בן חרש כו' הא לא מרגלא ליה. </span>פי' בקונטרס דניחא לה לשתות ברישא דלא ליפסלה לכהונה וקשה דכיון דגירשה לאו בת שתיה כדמוכח בסוף האשה רבה  (לקמן צה. ושם) דקאמר מאי איריא בא עליה אפי' נתן לה גט נמי ואפי' אמר איני משקה נמי פי' דשוב אינה שותה ועוד קשיא לפי' הקונט' דמאי איריא דפריך לרבי מתיא בן חרש לרבנן נמי תיקשה דלא מרגלא ליה שרוצה לשתות תחלה להיות מותרת לכהונה דאם יבא עליה שוב לא ישקנה דלא הוי מנוקה מעון ואין המים בודקין אותה אלא יש לומר דלרבנן ניחא ליה דהא לאו בת שתיה היא כיון שגירשה אבל לרבי מתיא בן חרש שנעשית זונה לא מרגלא ליה אע'ג דבלאו הכי היתה פסולה לכהונה מונטמאה ועוד דגרושה היא ובתרומה נמי אסירא וקיימא שהיא זרה מכל מקום פסול של זנות גנאי הוא לה ולא מרגלא ליה ובפרק עשרה יוחסין (קדושין עז:) נמי חמיר ליה פסול של זנות טפי משאר איסורי כהונה הואיל ושם זנות פוסל בישראל ועוד לא מרגלא ליה משום דאיכא השתא תרי לאוי:  תרומה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרומה </span>לכהן ומעשר ראשון ללוי. </span>פי' בקונטרס דדייק מדקתני מעשר ראשון ללוי דומיא דתרומה לכהן דאכילתה כנתינתה דאי לאו הכי תרומה למאי קתני לה וקשה דא'כ לימא נמי ר'ע היא דקתני נמי לקמן כי האי לישנא ואי משום דסתם משנה רבי מאיר הא אמרינן (סנהדרין דף פו.) וכולהו אליבא דר'ע ומדמהדר נמי ר'א לשון היתר אין לדקדק דדלמא הא דאיירי ר'מ באיסור והיתר היינו בתרומה דאסורה ללוי ושריא לכהן ופירש ריב'ן דגרסינן בהדיא בדברי ר'מ מעשר ראשון אסור לזרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אלעזר מתירו לכהן. </span>ל'ג בן עזריה דר'א בן עזריה  קדים טובא לר'מ ולקמן בברייתא דר'ע גרס ר' אלעזר בן עזריה דהוא בר פלוגתיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>תרומה טובלת. </span>פי' בקונטרס בשלא הופרשה חייבין מיתה על אכילתו של טבל דהא תרומה מיתה כתיבא ביה וקשה לר'י מעשר ראשון נמי כתיבא ביה תרומת מעשר ועוד אי מטעם זה לא ליתסר טבל לכהן כיון דתרומה שריא ליה ופי' ריב'ן משו' דדרשי' בפ' הנשרפין  (סנהדרין פג. ושם) ולא יחללו את קדשי בני ישראל אשר ירימו בעתידים לתרום הכתוב מדבר ויליף חילול (א)  מתרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>מעשר ראשון טובל. </span>אבל איסור זרות לא ילפינן לרבנן אע'ג דאין היקש למחצה כיון דלא מצי לאקושי לגמרי לאסור אף ללוים כמו תרומה ועוד דמיסתבר לאוקומי היקישא אמאי דאסר קרא בדוכתא אחרינא כמו טבל דילפינן בסמוך מלא תוכל לאכול ואית ביה לאו ואתא היקישא לאתויי נמי מיתה אבל לאוקומי בה איסורא דלא אשכחן לא מקשינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מהתם ה'א ללאו. </span>ומהיקישא לא הוה שמעי' ללאו ומיתה אי לאו דאשמעינן לאו מהכא כדפי' ועוד דאיצטריך לא תוכל לאכול למעשר עני דטביל וא'ת מנ'ל דטבל מעשר עני במיתה הא לא אתקש לתרומה וי'ל דשמא אין בו מיתה א] אי נמי כיון שאין חלוק משאר טבל לענין אזהרה ה'ה לענין מיתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>אינה אוכלת דקתני אינה נותנת רשות לתרום. </span>פי' בקונטרס דקאי אכולה מתניתין לגבי מעשר דאינה נותנת רשות וקשה לרבינו יצחק דהוה ליה למימר אלא אמר רב ששת כיון דהדר ביה משינויא קמא ועוד דכיון דכל לא תוכל היינו דאינה נותנת רשות הוה ליה למיתני בהדיא הכי ועוד דליתני אפילו בת לוי ללוי ועוד דמעוברת מה שייך למיתני לענין נתינת רשות ואר'י דלרב ששת נמי מפרש רישא דמתני' כדאמרן ועיקר מתני' אתא לאשמועינן איסור אכילה וכן בסיפא בת לוי לכהן בת כהן ללוי איצטריך לאשמועינן דלא תאכל בתרומה דסלקא דעתך שלא יפסול בת כהן מן התרומה כיון דאוכלת מעשר האסור לזרים ומעשר נקט לענין נתינת רשות ואגב תרומה נקט לשון לא תאכל והוא הדין אפילו בת לוי ללוי ובת כהן לכהן אין נותנת רשות אלא איידי דנקט בת לוי לכהן ובת כהן ללוי לענין אכילה איירי בהו נמי לענין נתינת רשות:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דר'ע. </span>לכאורה נראה דר'מ ור'א פליגי בפלוגתא דר'ע ור' אלעזר בן עזריה דר'מ דלעיל כר'ע ותימה דבפ' המוכר את הספינה (ב'ב פא: ושם) אמר דיהיב ליה לכהן וכר' אלעזר בן עזריה והתם מתרץ לה בין לר'מ בין לרבנן וצ'ל דאליבא דרבנן מוקי לה התם כר'א בן עזריה אבל לר'מ אית ליה לאוקומי בתר דקנסינהו עזרא דלכ'ע לכהן ואפילו למ'ד קנסא לעניים יכול ליתן לכהן עני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שיכול לאוכלו בכל מקום. </span>וא'ת לר'מ דאוסר לזרים מ'ט דמעשר ללוי ולא לכהן דלא מצי דריש כר'ע מי שיכול לאוכלו בכל מקום דמההוא טעמא דאסור לזרים אסור לאוכלו נמי בטומאת הגוף וא'א לאוכלו בבית הקברות וי'ל דאע'ג דאסור לזרים גזירת הכתוב הוא ואכלתם אותו בכל מקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>מה קנסו לוים במעשר. </span>פי' ר'י דלא מצינו בהדיא אלא מצינו בעזרא והיה הכהן בן אהרן עם הלוים במעשר הלוים ואיכא למימר דהכי קאמר כשיבאו הלוים לחלוק בבית הגרנות יבואו עמהם הכהנים וקשה דלר' אלעזר בן עזריה דלא שקלי לוים כלל בתר קנסא אלא כהנים הא לא משתמע מההוא קרא דהא ליכא למימר שהיו הכהנים עם הלוים לקבל מהם מעשר משלהם דהא בשלהם לא קנסום כדמוכח בפ' הזרוע (חולין דף קלא:) וי'ל דלר'א בן עזריה לא נמנעו הלוים מכל וכל מלילך לבית הגרנות לחלוק במעשר כדמוכח פ'ב דכתובות (דף כו. ושם) וכ'ש בימי עזרא שעדיין לא פשט הקנס ולכך נאמר שילך הכהן עם הלוים ולמ'ד קנסא לעניים נקט כהן עם הלוים משום דשכיחי עניי כהנים טפי לפי שאין עסוקין במלאכה אלא בעבודת בית המקדש וגם אין להם קרקעות וה'ה עניי ישראל למ'ד מעשר מותר לזרים והר' יוסף אומר דנפקא לן מדכתיב במלאכי (ג) הביאו את כל המעשר אל בית האוצר דבית האוצר הוא לשכה שתקן עזרא לתת שם תרומת כהנים כדכתיב בעזרא (נחמיה י) וכיון שמצוה לתת שם מעשר אם כן של כהנים הוא וקי'ל  (מגילה דף טו.) מלאכי זה עזרא ולמ'ד קנסא לעניים מצוה לתת לכהנים משום דעניים שכיחי בהו כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר קנסא לעניים. </span>דוקא ולא לכהנים עשירים ואליבא דר'ע פליגי דלר'א בן עזריה דשקלי כהנים מן התורה אפי' עשירים בתר דקנסינהו נמי דהוי לכהן ולא ללוי כדמוכח בהזרוע (חולין קלא:) ובפרק ב' דכתובות (דף כו. ושם) שקלי נמי כהנים עשירים דלדידהו לא קניס עזרא שהרי עלו וקנסא לעניים דקאמר הכא אין לפרש דוקא לעניי לוים ולא עניי ישראל וכהנים דא'כ נשתכרו עניי לוים במה שלא עלו ועוד דמשמע הכא דאי הוו כהנים בימי טומאתן עניים הוו שקלי לכ'ע אע'ג דמדאורייתא לר'ע ללוי ולא לכהן אלא ודאי עניים דקאמר אפילו עניי ישראל וכהנים ומיהו למ'ד מעשר ראשון אסור לזרים אין נראה שינתן לעניי ישראל כדי למוכרו דמילתא דאתי לידי תקלה לא הוו מתקני רבנן דאיכא למיחש דלמא אתי למיכליה וכה'ג אמרינן בפ'ב דכתובות (שם) ונראה דלר'ע לא הפקיע עזרא כח הלוים מכל וכל להשוותן לכהן ולישראל שלא יטלו מעשר אלא עניים ולא עשירים אלא לוים בין עניים בין עשירים היו נוטלים לעולם כדמשמע בכמה דוכתין שהיו נוטלין בתורת לויות דתנן בגיטין (דף ל.) המלוה מעות את הכהן ואת הלוי להיות מפריש עליהן (ב) ואיתא בגמרא (שם:) ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר לאביך בידי ובהזרוע (חולין קלא:)  ובפ'ב דכתובות (דף כו.) פריך הש'ס מעשר ראשון דלוי הוא וטעמא כיון דמעיקרא היה המעשר של לוים לבדם לר'ע דיין שיקנסום ליתן גם לאחרים עמהם למר לעניים ולמר לכהנים וסתמא בכל דוכתא כר'ע ולר'א בן עזריה דאמר מדאורייתא אף לכהן בתר קנסא לכהן דוקא כדאמר בפ' שני דכתובות (שם) ולדידיה דוקא מעשר ראשון חזקה לכהונה ולא לר'ע תדע דלמ'ד לעניים היאך יהיה חזקה לכהונה ולר'א בן עזריה מה שבטל יוחנן את הוידוי (סוטה דף מז:) אף על פי שדינו היה לכהנים כמו ללוים מכל מקום כיון דנצטוו לתתו אף ללוים כי שכר הוא לכם חלף עבודתכם (במדבר יח) כשמפקיעין אותו מלוים לתת כולו לכהנים אין זה כמצותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומבני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומבני </span>לוי לא מצאתי שם. </span>והא דתנן בקדושין  (דף סט.) עשרה יוחסין עלו מבבל וקחשיב לוים וקרא נמי כתיב (עזרא א) ויקומו ראשי האבות ליהודה ובנימין והלוים וגו' אלמא עלו פרש'י בעשרה יוחסין (שם) דאותן לוים שעלו עמו היו קצוצי בהונות כשאמר להם נבוכדנצר שירו לנו משיר ציון עמדו וקצצו בהונותיהן ואמרו איך נשיר את שיר ציון ולפי שלא מצא שם ראויים לשיר עמד וקנסם ואפילו למאן דאמר עיקר שיר בפה מכל מקום הקפיד משום דאיכא נמי מצוה בכלים:  ואימא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>פרט להפרת נדרים. </span>פי' בקונט' דלא תימא כי היכי דלענין תרומה הדרא למילתא קמייתא הדרא נמי לענין נדרים ולפי טעם זה היה נראה דפריך אכל נשואה אפילו נכנסה לחופה ונבעלה דאי נתארמלה תיהדר למילתא קמייתא ועל זה צ'ל הא כבר פסקה תנא דבי רבי ישמעאל דמשמע דפשיטא לי' בלא שום דרשה שמוצאה מכלל אב ומכלל בעל ולא הדרא ולא איצטריך ליה קרא אלא למסר האב לשלוחי הבעל דסלקא דעתך דתיהדר משום דאכתי לא נשאת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמנה </span>וגרושה מה תלמוד לומר. </span>תימה דאיצטריך לכדדרשינן בפרק בתרא דנדרים  (דף פח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היאך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היאך </span>אני קורא. </span>היכא דנתארמלה או נתגרשה הוא דאיצטריך קרא שאין האב יכול להפר דה'א שתועיל כאן חזרה הואיל ולא היתה כאן יציאה גמורה אבל כל זמן שלא נתארמלה פשיטא דאין יכול להפר מכיון שמסר האב לשלוחי הבעל בלאו האי קרא דמלזנות בית אביה נפקא בכתובות בפ' נערה  (דף מח:) כדדרשי' התם פרט לשמסר האב לשלוחי הבעל ונדרים נמי גמרי' מהתם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>כתיבי מיעוטי הכא לא כתיבי מיעוטי. </span>תימה לר'י בשלמא לכל הנך אמוראי דדרשי משאר קראי דכתיב בהו אביה אתי שפיר דמיעוטי כתיב גבי אביה דוקא אבל לרבינא בר שילא דדריש מהיא בתרומת הקדשים מאי משמע דההיא בחוזרת לבית אביה מיירי וי'ל כיון דכתב רישיה דקרא ובת איש כהן נראה דבחוזרת לרשות אביה מיירי ומיהו קשה למאן דדריש מלחם ולא מבשר דלגבי בנה נמי כתיב ילידי ביתו הם יאכלו בלחמו ודרשינן (לעיל דף סז.) ילוד מאכיל והוה לן למימר בלחמו ולא בבשרו:  הדרן עלך יש מותרות</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האשה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האשה. </span>איידי דאיירי לעיל ביש מותרות בפסול תרומה ומעשר קתני נמי הא פירקא בתריה דאיירי נמי בהכי דקתני היתה בת לוי נפסלה מן המעשר בת כהן מן התרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הולד </span>ממזר מזה ומזה. </span>אר'י דאפילו לאחר שנתן הראשון גט הוי ממזר מן השני מידי דהוה אראשון שהולד ממזר ממנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דרישא ברשות ב'ד ובעד אחד אלמא עד אחד מהימן מנלן. </span>למאי דס'ד השתא דעד אחד מהימן מדאורייתא הא דקרי ליה ברשות ב'ד לפי שיש דברים שאין נאמן להם וצריכה לישאל לב'ד להתירה לינשא על פיו אבל בשנים הדבר ידוע שהיא מותרת ואע'ג דסבור עכשיו דנאמן מן התורה כמו שנים מ'מ אסורה לחזור (ב) דבעד אחד הוה לה למידק אע'פ שהאמינתו תורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>מאיר מחייב. </span>וממשכנים אותו אם אומר שלא  להבי' ולא דמי לשאר (ג) חייבי חטאות דניחא להו בכפרה ולא בעי משכוני :  ומה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>אם ירצה לומר מזיד הייתי. </span>אר'י דאין להקשות והא מיגו במקום עדים הוא דה'פ ומה אם ירצה לומר בפירוש מזיד הייתי השתא נמי דקאמר לא אכלתי הכי הוא דבעי למימר לא אכלתי שוגג אלא מזיד והכי מוכח בכריתות (דף יב. ושם) וא'ת והיכי מוכח הש'ס מדפטרי רבנן שהדבר תלוי בהודאתו להתחייב קרבן מדלא מחייבי ליה תרי קרבן אע'ג דמכחיש להו הא לא מכחשי ליה במאי דקאמר מזיד היה ואי אפשר לחייבו על פיהם בשום ענין ולעולם איכא למימר דלעיל מחייבי ליה משום דעד אחד מהימן בלא הודאתו דכיון שאין אומר דמזיד היה יש לנו לומר דמסתמא שוגג היה דלא מחזקינן ליה ברשיעא ואר'י דשפיר מוכח דסבר הש'ס דאי הוה לן למימר מסתמא שוגג היה לא הוה כל כמיניה למיפטר נפשיה מקרבן ולומר מזיד הייתי ולאפוקי נפשיה מסתמא ומשמע ליה דאפילו באמרו לו שנים אכלת חלב בשוגג פטרי רבנן משום דלא שכיח שיוכלו העדים לידע בירור הדבר אם שוגג היה או מזיד וע'כ הא דמחייבי רבנן כי שתיק משום דשתיקה כהודאה דמיא דאי אפשר לחייבו קרבן ע'י שום עדות ומספקא ליה לר'י אם אמר לא אכלתי חלב לא שוגג ולא מזיד אם נאמן אם לאו דאין נאמן להכחיש העדים או שמא נאמן דהא לא מכחשי ליה עדים במה שאומר לא אכלתי שוגג ובמה שאומר לא אכלתי מזיד אע'ג דמכחשי ליה לא איכפת לן כי זה אינו שייך לחיוב קרבן ויפה עושה דלא מפרש חטאיה ובכריתות  (ג'ז שם) דקאמר דאיכא בין טעמא דמתרץ בדבוריה לטעמא דאדם נאמן על עצמו יותר ממאה איש אמרו לו נטמאת והוא אומר לא נטמאתי דלא מתרץ דיבוריה ולא קאמר דנפקא מינה באמר לא אכלתי לא שוגג ולא מזיד דאפילו אם תימצי לומר דלא מהימן ניחא למינקט נטמאת והוא אומר לא נטמאתי דומיא דאכלת ולא אכלתי בלא שום תוספת דבור ועוד דנקט הכי משום דמייתי בתר הכי עלה ברייתות דלענין טומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דשתיקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דשתיקה </span>כהודאה דמיא. </span>פי' כיון דשתיק נראה לו אמת ויודע קצת שיש רגלים לדבר אבל ליכא למימר הודאה ממש שיודע ודאי שכן הוא כיון שהוא שותק דאם כן בפרק האומר (קדושין סו. ושם) דאמר אי מהימן לך דלאו גזלנא הוא זיל אפקה אפילו גזלן נמי מאחר שהוא שותק כמו שמפר'ת התם מכח ההיא דגיטין (דף נד: ושם) דטעמא דאמר ליה עד אחד אכלת חלב ושורך נרבע ונטמאו טהרותיך והלה שותק דנאמן משום דשתיקה כהודאה דמיא כדמסיק הכא ועוד אם היא הודאה ממש לא הוה שייך למימר התם נאמן העד וההוא סמיא נמי (קידושין שם) היכי מצי לידע ודאי שזינתה אלא ודאי לאו הודאה ממש היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברי </span>לי דשומן דמהימן. </span>י'מ דגמרינן מנדה דאמר בהמדיר (כתובות עב. ושם) וספרה לה לעצמה ואם תאמר אם כן אפילו איתחזק איסורא נמי ואמר ר'י נדה נהי שעכשיו ראתה מכ'מ לא איתחזק איסורא שתראה לעולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אטבל והקדש. </span>וא'ת והיכי ילפינן אשה מטבל והקדש דאין דבר שבערוה פחות משנים ואר'י דאי הוה שייך למילף מטבל והקדש הוה אמינא דהאי דאין דבר שבערוה פחות משנים הני מילי לאוסרה על בעלה דאין אחד נאמן לאסור דלענין איסור כתיב כי מצא בה ערות דבר אבל להתירה חד נמי נאמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>קדושת דמים משום דבידו לפדותו. </span>ואפי' דחבריה ולא דמיא לנטע רבעי דאין יכול לפדות אלא בעליו דחשיב ברשות בעלים אע'פ שהוא ממון גבוה כיון שהם אוכלים אותו בירושלים אבל הקדש לא חשיב ברשות בעלים יותר משאר כל אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>קסבר יש מעילה בקונמות. </span>הקשה רבינו יצחק בן רבינו מאיר דבשבועות פרק ג' (דף כב. ושם) משמע דאפילו למאן דאמר יש מעילה בקונמות אין להם פדיון דתניא התם ככר זו הקדש ואכלה בין הוא בין חברו מעל לפיכך יש לה פדיון ככר זו עלי הקדש הוא מעל וחברו לא מעל לפיכך אין לה פדיון וחכמים אומרים לא מעל משמע דברישא דהוי הקדש גמור יש לה פדיון אבל סיפא דקאמר עלי דהוי קונם אע'פ שמעל אין לה פדיון ותירץ רבינו תם דקונמות דאסר להו אכולי עלמא יש לה פדיון לרבי מאיר דהתם כיון דדמיא להקדש תדע מדנקט ככר זו עלי ואם תאמר וליפלוג בקונם גופיה ונראה דרישא גופה איירי בקונם והא דקתני ככר זו הקדש כהקדש קאמר דרבי מאיר לא שני ליה בין קרבן לכקרבן בסוף פרק קמא דנדרים (דף יג.) וה'ה בין הקדש לכהקדש כיון דדעתיה אקונם אי נמי כגון שפירש בהדיא כהקדש ואיידי דלא איירי לפרושי בסיפא דהא קאמר עלי לא פריש ליה נמי ברישא והשתא פליגי חכמים בין ארישא בין אסיפא וברוב ספרים גרס בריש אין בין המודר (נדרים לה.) וחכמים אומרים בין כך ובין כך לא מעל וגרסינן נמי התם ברישא קונם ככר זו הקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתוך </span>חומר שהחמרת עליה בסופה כו'. </span>נראה לר'י דלית לן למימר אנן סהדי דדייקא ומינסבא ונאמן עד אחד בכך מן התורה אלא מתקנת חכמים הוא דנאמן ואין זה עקירת דבר מן התורה כיון שדומה הדבר הגון להאמין כמו שאפרש לקמן בפרקין (דף פט:) שבדבר שיש קצת טעם וסמך לא חשיב עוקר דבר מן התורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתא </span>גברא וקאי כו'. </span>ואם תאמר כיון דאיכא תרי דאמרי מת אפי' איכא מאה דאמרי שזהו מה בכך הא תרי כמאה דמו ויש לומר דלגבי דבר הנראה וידוע לכל לא היה אומר רב אבל בשני עדים לא תצא:  והבא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והבא </span>עליה באשם תלוי קאי. </span>אע'ג דרב בעי חתיכה משתי חתיכות בפ' ספק אכל (כריתות דף יז: ושם) הכא הוי כשתי חתיכות דלר' זירא דמפרש התם טעמא דרב משום דשתי חתיכות אפשר לברר איסור פי' בשתי חתיכות אפשר לברר שיבא הבקי ויכיר אותה שנשתיירה הכא נמי אפשר לברר ע'י הזמה (א) ולרב נחמן נמי דמפרש טעמא דרב משום דב' חתיכות איקבע איסוריה ה'נ איקבע איסורא שהיא בחזקת אשת איש וא'ת למאי דאסיקנן בפ' ד' אחין (לעיל דף לא.) דתרי ותרי ספיקא דרבנן ומוקמי לה אחזקה אמאי נקט אשם תלוי אפי' חטאת איכא דאוקמה בחזקת אשת איש ועוד מאי קא משני בניסת לא' מעדיה היכי שבקינן ליה הא מיחייב מיתת ב'ד דאוקמה אחזקה ואר'י דמה שאשה דייקא ומינסבא מרעא ליה לחזקה ובשנים אומרים נתגרשה דבסמוך נמי דייקא לפי שיראה שיבואו עדים ויזימו עדיה או יפסלו אותם בגזלנותא ולהכי לא מוקמינן לה אחזקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי סיפא אמרו לה מת בעליך ונתקדשה. </span>הא דלא מייתי נשאת שלא ברשות שהיא ברישא במתניתין משום דאיכא למימר דבגט (ד) איירי ועוד דאיכא דמוקי לה לקמן (דף צא.) כרבי שמעון וסבר דלרבי שמעון אפי' ברשות לא בעיא גט:  אמרי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרי </span>קידושי טעות. </span>פי' בקונטרס כגון ע'מ שאני כהן ונמצא לוי וקשה דאם כן היכי פריך רישא נמי נשואי טעות הא אמרי' לקמן דאין תנאי בנשואין ואר'י דקידושי טעות היינו שסבורה שמת בעלה ולא מת כמו שהוא אמת והשתא פריך שפיר רישא נמי נשואי טעות וא'ת ולימא טעמא דסיפא משום קדושי טעות דכהן ונמצא לוי ולא יוכל להקשות מרישא דאין תנאי בנישואין ואר'י דקידושי טעות לא שכיחי דלא חיישינן לשמא יתלו בקידושי טעות ורבי עקיבא לחודיה הוא דחייש להכי לקמן בפרקין (דף צד:) גבי רבי עקיבא מוסיף אף אשת אח ואחות אשה אבל רבנן לא חיישי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא תקינו לה רבנן כתובה כו'. </span>אע'ג דקי'ל כתובה דאורייתא שכותבין בכתובות כסף זוזי מאתן דחזו ליכי מדאורייתא הכא אמר ר'י דה'פ מ'ט תקינו לה רבנן לאלמנה כתובה שהיא דרבנן לד'ה משום שלא תהא קלה בעיניו להוציאה הכי נמי אפי' בתולה שיש לה כתובה מן התורה קנסוה בכתובה כדי שתהא קלה בעיניו להוציאה וכענין זה אשכחן לקמן (דף צ:) גבי הפרת נדרים דאית ספרים דגרסי מ'ט אמור רבנן דבעל מיפר אע'ג דבעל מיפר מן התורה אלא ה'ק מאי טעמא אמור רבנן בעל מיפר היכא דאין מיפר מן התורה כי ההיא דפ' ד' אחין (לעיל כט: ושם) גבי שומרת יבם דאמר כדרב פנחס כל הנודרת על דעת בעלה נודרת משום שלא תתגנה וכיון דאיכא טעמא דתתגנה אם כן אפילו בדאורייתא כמו הכא אמרו חכמים שלא יפר כדי שתתגנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>תורמין מן הטמא על הטהור. </span>ריב'ן פירש משום דכתיב  (דברים יח) תתן לו ולא לאורו ואי אפשר לומר כן דבפרק כל שעה  (פסחים לג. ושם) פריך עלה ואם תרם בשוגג תרומתו תרומה ואמאי לימא לו ולא לאורו ומשני התם שהיתה לו שעת הכושר ותתן לו ולא לאורו בשלא היתה לו שעת הכושר כגון דאחמיץ במחובר או שתלשה טמא ומשקה טופח עליה והתם אפי' בדיעבד אין תרומתו תרומה והכא היינו טעם דלכתחלה אין תרומה משום הפסד כהן כדפי' בקונטרס אי נמי היכא שהיתה לו שעת הכושר גזרו דלכתחלה לא יתרום אטו היכא דלא היתה לו שעת הכושר ועוד אר'י משום מכל חלבו צריך לתרום מן היפה ומן הטמא על הטהור הוי מן הרעה על היפה ואע'ג דבמן הרעה על היפה אפילו במזיד תרומתו תרומה ואין צריך לחזור ולתרום כדתנן במסכת תרומות (פ'ב מ'ו) מן הרעה על היפה תרומתו תרומה ולא קתני ויחזור ויתרום בטמא החמירו טפי משום דלא חזי לאכילה כלל אבל רעה חזיא קצת והיינו טעמא דקישות ונמצאת מרה דצריך לחזור ולתרום משום דלא חזיא לאכול כמו שאר רעה כדמוכח בירושלמי דקרי לה ספק אוכלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קישות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קישות </span>ונמצאת מרה. </span>בשוגג איירי כדמוכח בשמעתין וא'ת דבתורם יין על יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה לפי שלא נתכוין לעשות חומץ תרומה כדתנן במסכת תרומות בפ' התורם קישות התורם חבית של יין ונמצאת של חומץ אם ידוע שהיתה של חומץ עד שלא תרמה אינה תרומה וגבי קישות נמי אמאי הויא תרומה כיון שאין חפץ לעשות תרומה גרועה כל כך ואין לומר דהתם כרבי דאמר יין וחומץ שני מינין בהמוכר את הספינה (ב'ב דף פד: ושם) דא'כ אפילו במתכוין לתרום מן החומץ על היין או מן היין על החומץ לא תהא תרומה כדתנן במסכת תרומות (פ'ב מ'ד) אין תורמין ממין על שאין מינו ואם תרם אין תרומתו תרומה ואפילו מן היפה על הרעה כדקתני התם ואר'י דיין וחומץ אע'פ שהם מין אחד מכל מקום שני שמות הן זה יין וזה חומץ ולכך הוי טעות טפי ולא הויא תרומה אבל קישות ונמצאת מרה לא הוי טעות כל כך דלקישות נתכוין והרי היא קישות (א) וכן מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה דתרם אותו שם שנתכוין לו מיהו בתוספתא משמע דההיא חומץ על יין דלא הויא תרומה כרבי אתיא דמסיים בה בהדיא דברי רבי שרבי אומר יין וחומץ שני מינין וחכמים אומרים מין אחד ואפשר דלרבנן דאמרי מין אחד במתכוין לתרום מן יין ונמצא חומץ הוי תרומה ויחזור ויתרום כמו בתורם קישות ונמצאת מרה ואפי' לרבי אם במתכוין תורם מן החומץ על היין הויא תרומה דמדאורייתא הוי מין אחד וכן משמע בהדיא בירושלמי ספ'ב דתרומות דפליג רבי אר' ישמעאל בר' יוסי שאמר משום אביו תורמין מיין על חומץ ורבי אומר דאין תורמין וקאמר ר' יהושע בן לוי מסתברא יודה רבי לדברי תורה ומאי טעמא דרבי שאם אתה אומר שמותר לתרום מיין על חומץ אף הוא סבר שמותר לתרום חומץ על יין אע'ג דלא גזר בעלמא מן היפה על הרעה אטו דלמא אתי לתרום מן הרעה על היפה גבי חומץ איכא למיגזר טפי משום דאיכא דניחא ליה בחלא טפי מבחמרא כדאמר בהמוכר את הספינה  (ג'ז שם) ושני מינין דקאמר רבי היינו שעשאוהו חכמים כשני מינין ולא הויא תרומה היכא דטעה שהיה מתכוין ליין ונמצא חומץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מזיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מזיד </span>עבד איסורא. </span>ולכך שויוה רבנן כאילו לא תרם כלל והדר ההוא גריוא לטיבלא דאי אמרת תרומה הוא אתי למיפשע דהא שוי נפשיה רשע שוגג לא עבד איסורא מדעת הלכך לא חשיד דלמא פשע כן פי' ריב'ן אבל אין לפרש דשוגג לא עבד איסורא לא קנסוה אבל מזיד קנסו דאין זה קנס דהדר לטיבלה דטפי דמי קנס הא דאמר דיחזור ויתרום שצריך להפריש שתי תרומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעי </span>ליה למיטעמיה. </span>כלומר יפריש על מה שהוא מיניה וביה כדי שיטעום ותו לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרב </span>נתן בר' אושעיא. </span>דאמר לא עשה ולא כלום לתקן את השירים אבל תרומה הוי ומיתקן ההוא גריוא מאי שנא מהא דתנן מן הנקוב על שאינו נקוב כו' דההוא גריוא גופיה לא מיתקן משום דמדאורייתא לא הוי תרומה הכי נמי מן הטמא על הטהור כיון דמדאורייתא לא הוי מתוקן כדסלקא דעתך השתא אמאי משוי ליה מתוקן מדרבנן להפקיע איסור מדאורייתא אבל לרב חסדא דמשוי ליה טבל ניחא והאי דבשוגג תרומתו תרומה היינו משום דלא קפיד קרא אלא אמזיד כדכתיב ולא תשאו עליו חטא (במדבר יח) דמשמע מזיד  דאיכא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>תאכל כו'. </span>פירש ריב'ן דלא הוי תרומה אלא לענין שיתנה לכהן ולא לדבר אחר שאינה אסורה לזרים ואין נראה לר'י דכיון דפוטרת שאין נקוב דחייב בתרומה מדרבנן הכי נמי תרומה מדרבנן כמו במן שאין נקוב על שאינו נקוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממקום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממקום </span>אחר. </span>אמר ר'י דמיניה וביה לא משום דלא ליתי למיכל השירים לזרים כיון שיקרא עליו שם מעשר לא יזהרו עליו לשומרו בתורת תרומה וכולה גריוא מדרבנן תרומה דהא מיתקין ביה דשאין נקוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקומתה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקומתה. </span>פי' בקונטרס שתגיע לפירקה בשנים ובהבאת שערות ואין הלשון משמע כן דאם כן ה'ל למימר משתגדיל אלא אר'י משתעמוד בקומתה היינו שנראית גדולה קצת אע'פ שעדיין לא הגיעה לפירקה לפי שנראית כאשתו אבל כל זמן שנראית קטנה היו נראים דברי חכמים כמו חוכא ואיטלולא אם היה יורשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דלא </span>נכנסה לחופה. </span>דקס'ד דכי היכי דב'ה לא בעו עמידת קומה דב'ש הכי נמי לא בעו בית שמאי שתכנס לחופה דבית הלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משתעמוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משתעמוד </span>בקומתה ותכנס לחופה. </span>והוא הדין אם נכנסה לחופה ואח'כ עמדה בקומתה דמהניא חופה שבקטנות דמ'ש מקידושין דמהנו כשהיו בקטנות ואחר כך עמדה בקומתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משתגדיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משתגדיל </span>ותבעל. </span>וא'ת אכתי כיון דאין מעשה קטן כלום היכי מהניא חופה שהיתה בקטנות וי'ל דכיון שהיא בביתו של בעל הויא כמסירה לחופה וכשבועל בגדלות לשם קידושין ואפילו את'ל דביאה אירוסין עושה חשובה מיד כנשואה מידי דהוה אהיה לו חצר בדרך ונכנסה עמו לשם נישואין אי נמי כיון שהקידושין בגדלות וארוסה אוכלת בתרומה דבר תורה מהניא הכא חופה שהיתה בקטנות דליכא למיחש לסימפון ולא לדעולא כיון שהיא בבית בעלה וטעמא דיורשה משום דהוי הפקר ב'ד דהיה הפקר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהפקר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהפקר </span>ב'ד היה הפקר. </span>אבל מן הטמא על הטהור ליכא למימר דאפקוה מרשותיה בשעת הפרשה כיון דבתר הכי נמי שלו הוא ועליו לתקנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דלא ירתי לה קרי ולא ענו לה. </span>משמע דכל היכא דירית לה מטמא לה דהוי מטמא למת מצוה ולפי זה אלמנה לכ'ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט לא ירית לה מדאמר (לקמן דף צ:) ואין מטמא לאשתו פסולה דאי הוה ירית לה הוה מטמא לה כמו למת מצוה ומיהו על כרחך לאו הא בהא תליא דהא נשאת על פי ב'ד ואח'כ בא בעלה אמרי' דאין מטמא (א) אע'ג דבעלה הראשון יורשה דלדידיה לא קנסו ואע'ג דאין זכאי במציאתה ובמעשה ידיה היינו משום קנס דידה אבל ירושה אמאי ליפסיד בעל ועוד דא'כ כהן גדול ונזיר יטמאו לקרוביהם ולכל מורישיהם כשאין יורש אלא הם וכן לנשיהם ועוד למ'ד (כתובות דף פג.) ירושה דבעל דאורייתא אמאי איצטריך קרא שהבעל מטמא לאשתו פשיטא דמת מצוה היא ונראה לר'י דמשום דירית לה לא הויא מת מצוה אלא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר שהוא מן התורה בדבר הדומה כדפירשתי לעיל דכיון דלא ירתי לה דומה למת מצוה ומיהו אינה מת מצוה גמור וכן נראה דאי משום דהויא מת מצוה גמור מטמא לה אם כן היאך יטמא לה במקום שיש ישראל דהא במת מצוה אם יש ישראל וכהן אמרינן בנזיר (דף מז. ) יטמא ישראל ואל יטמא כהן ובנישואי קטנה דהוו דרבנן משמע דמטמא כשאר בעל שמיטמא לאשתו דאורייתא אם יש שם כמה ישראל ומדאמר לקמן (דף צ:) נמי ולא זה וזה מיפר נדריה משום דתתגנה ותתגנה אין להוכיח דאין מיפר לאשתו פסולה כגון אלמנה  לכהן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואוכלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואוכלת </span>בגינו תרומה בתרומה דרבנן. </span>ולא בעי לאוקומי אפי' בתרומה דאורייתא ומשום דקטן אוכל נבילות הוא דהא בעיא היא בפ' חרש (לקמן קיג: וקיד. ושם) אי בית דין מצווין להפרישו או לא ולא איפשיטא ועוד דאוכלת בגינו משמע דאפי' כי גדלה אוכלת מכח זה אע'פ שעדיין לא בעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכל </span>תרומה טמאה משלם כו'. </span>בתרומה לא שייך לפוטרו משום דקם ליה בדרבה מיניה אפילו לאביי דאית ליה (בכתובות דף ל:)  אליבא דר' נחוניא בן הקנה דאפילו במיתה בידי שמים הוא עושה כמיתה בידי אדם לתשלומין דשאני תרומה דגלי קרא בהדיא ויסף חמישיתו עליו ועוד א'ר יצחק דתשלומין דתרומה לכפרה קאתו ולא שייך קם ליה בדרבה מיניה כדאמר במסכת תרומות (פ'ז משנה ד) שאפי' אם רצה הכהן למחול אינו יכול למחול ואפי' אכל תרומה משל עצמו מפריש קרן הראוי להיות קדש לעצמו וכן משמע בפרק כל שעה (פסחים לב. ושם)  דלרבי יוסי דשרי חמץ בפסח בהנאה דהאוכל תרומת חמץ בפסח במזיד פטור מן התשלומין לרבי נחוניא בן הקנה אבל בשוגג חייב אע'ג דלא גלי קרא בכרת אלא משום דבשוגג אתו תשלומין לכפרה ואפשר דאם אכל תרומה במזיד שיפטור לרבי נחוניא בן הקנה משום דבמזיד לא אתו לכפרה שהרי הכהן יכול למחול כדתנן במסכת תרומות (פ'ז מ'א)  א'נ מיחייב משום דמדאגבהה קנייה כדאמר באלו נערות (כתובות דף לא: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשוגג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשוגג </span>תשלומיו תשלומין כו'. </span>אין לפרש האי שוגג ומזיד אאכילה קאי כדפירש ריב'ן אבל התשלומין הם במזיד דאם כן במזיד אמאי אין תשלומיו תשלומין דאפילו סובין יכול לשלם דתשלומין אין נעשין קדש אלא נראה לר'י דשוגג ומזיד אתשלומין קאי כדפירש בקונטרס וההיא דקאמר והוינן בה במזיד אין תשלומיו תשלומין תבא עליו ברכה כו' אע'ג דכי משלם חולין טמאים נעשין תרומה טמאה מכל מקום תבא עליו ברכה דנפסד הוא שמשלם יותר ממה שהפסיד לכהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חסורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חסורי </span>מיחסרא כו' אכל תרומה טהורה כו'. </span>וא'ת אי לפי דמים משלם כשמשלם כאן חולין טמאין אמאי תשלומיו תשלומין והלא הן נעשין תרומה טמאה ואינם שוים כתרומה טהורה שאכל ויש לומר דמשלם חולין טמאים כל כך דכשנעשין תרומה טמאה יהיו שוים להסקה כתרומה טהורה שאכל ומכל מקום קנסינן ליה כשמשלם במזיד אע'פ ששוים כדמי תרומה משום דמשלם מידי דלא קפיץ עליה זבינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אזיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אזיל </span>כהן ומקדש אשה כו'. </span>וא'ת ולמה אינו מדקדק דמדאורייתא תשלומיו תשלומין ונעשית תרומה וקאמרי רבנן דאינן תשלומין והוי חולין ושריין לזרים ואמר ר'י דהוה מצי למימר דאין תשלומיו תשלומין דקאמר היינו לגבי הא דהדרי למרייהו ולעולם תרומה הוו וא'ת ומאי מדקדק מקידושין דלמא היינו משום דהפקר ב'ד היה הפקר כדאמר לעיל (דף פט:) ואמר ר'י דהכא אין שייך לומר כן דמה פשע כהן שיש לנו להפקיר ממונו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא דמדאורייתא ארצויי מרצה דתנן על מה הציץ מרצה כו'. </span>תימה דבהקומץ רבה (מנחות כה:) ובכיצד צולין (פסחים פ: ושם) פריך להו אהדדי ומשני רבינא ורב שילא חד אמר טומאה בין בשוגג בין במזיד זריקתו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה וחד אמר איפכא והכא משמע דחדא מתניתין איירי מדאורייתא וחדא מדרבנן ואומר ר'י דהתם לא מצי לשנויי דהך דקתני בין במזיד בין בשוגג היינו מדאורייתא אבל מדרבנן במזיד לא הורצה דמשמע כיון דקתני סתמא דפסק הלכה אתא לאשמועינן דבין בשוגג בין במזיד מרצה אפילו מדרבנן והכא מוכח נמי שפיר דמאחר דקתני דציץ מרצה בין בשוגג בין במזיד אטומאה או אזריקה למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה מדאורייתא ליכא לפלוגי ומרצה בתרוייהו בין בשוגג בין במזיד ונראה לר'י דבהא סברא פליגי דמר סבר דבטומאה איכא למיקנס טפי במזיד דהוי אתחלתא דפסולה ולא עביד נמי מצוה בשעה שמטמא ומר סבר בזריקה שייך למיקנס טפי שמקריב דבר טמא לגבוה וזילא מילתא טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הבשר. </span>למאן דאמר (פסחים עז.) יש דם אע'פ שאין בשר נפקא מינה במה שהציץ מרצה על הבשר דמשוי ליה כי טהור למיקבעי' בפיגול ולאפוקיה מידי מעילה כדמפרש בפ' כיצד צולין (שם עח. ושם) אבל להתיר בשר באכילה לא מהני ריצוי ציץ כדמוכח התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>ביחיד בין בצבור. </span>כמאן דאמר טומאה דחויה בצבור (אלא) דלמאן דאמר הותרה בצבור לא בעי ציץ לרצויי כדמוכח בכיצד צולין (שם) :  כולהו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כולהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כולהו </span>נמי שב ואל תעשה הוא. </span>וא'ת סדין בציצית היכי הוי שב ואל תעשה דכי מכסה בטלית דבת חיובא היא ואין בו ציצית הרי עובר בידים וי'ל דבשעת עיטוף אכתי לא מיחייב עד אחר שנתעטף דכסותך משמע שאתה מכוסה בה כבר ואשר תכסה בה אתא לדרשא אחרינא כדאמרינן במנחות (דף מא. ושם) ולאחר שנתעטף דמתחייב שב ואל תעשה הוא וא'ת בפרק מי שמתו (ברכות כ. ושם )  משמע כשהוא לבוש כלאים ואין פושטן לא חשיב שב ואל תעשה אלא עמוד ועשה ואר'י דשאני כלאים דעיקר האיסור בשעת לבישה שלבש באיסור אבל כאן לא מתחייב עד אחר שנתעטף כדפרישית ומיהו קשה מדמברכינן להתעטף בציצית משמע דבשעת העיטוף עביד מצוה ומלשון להתעטף מוכיחות נמי  [בה'ג] דקיימא לן בציצית דחובת גברא הוא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליגמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליגמר </span>מיניה. </span>וא'ת שאני התם דעל פי הדבור היה מתנבא לעבור והיכי נגמר מיניה לעבור משום תקנתא דרבנן שלא על פי הדבור ונראה דכיון דעל פי הדבור שרי משום צורך שעה הוא הדין שלא על פי הדבור שהרי אין נביא רשאי לחדש דבר מעתה כדנפקא לן במגילה  (דף ב:) מקראי וא'ת דאמר בפרק אלו הן הנחנקים (סנהדרין פט: ושם)  היכא דמוחזק שאני דאי לא תימא הכי אברהם היכי שמע ליה יצחק בהר המוריה אליהו בהר הכרמל היכי סמכי עליה ועבדי שחוטי חוץ אלא היכא דמוחזק שאני ובאליהו למה לן משום דמוחזק הא משמע דאפילו בלא נביא שרי נמי לבית דין לעבור משום מיגדר מילתא ואר'י משום דאיתחזק בנביאות היו סומכים עליו במה שהיה מבטיח בירידת אש ושוחטים על הבטחתו קדשים בחוץ שבזכותו ותפלתו תרד אש מן השמים ויהיה מיגדר מילתא שיתקדש שמו של הקב'ה ברבים וע'י כך יחזרו ישראל למוטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>דמקדש אדעתא דרבנן מקדש. </span>פי' בפרק השולח (גיטין לג.)   [וע'ע תוס' ב'ב מח:] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>מאי אמור רבנן מציאת האשה לבעלה משום דלא תיהוי ליה איבה. </span>תימה דבריש מציאת האשה (כתובות סו. ושם) דאמרי מציאתה כהעדפה על ידי הדחק דמי משמע דמציאתה תחת מזונות כמו מעשה ידיה כיון דמדמי ליה להעדפה והכא משמע טעמא דמציאה משום איבה ומיהו מצינו למימר דמעשה ידיה משום איבה הן כדאמר בפרק אע'פ (שם נח:) קסבר כי תקינו רבנן מזוני עיקר ומעשה ידיה משום איבה אבל קשיא כיון דמציאה ומעשה ידיה תרוייהו משום מזונות ואיבה מאי שנא דגבי מציאה קאמר טעמא משום איבה וגבי מעשה ידיה קאמר משום דקמתזנא הוה ליה למימר בתרוייהו חד טעמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היתה </span>בת ישראל נפסלה מן הכהונה פשיטא. </span>וא'ת אמאי פשיטא והא בפרק ד' אחין (לעיל לה. ושם) איצטריך ליה למידק ממתניתין דאשת ישראל שנאנסה דפסולה מן הכהונה ואומר ר'י דהתם לא איצטריך למידק אלא משום שאף על פי שמותרת לבעלה אפי' הכי פסולה לכהונה אבל הכא כיון דאשמעינן מתני' דאסורה לבעלה מדרבנן דקתני תצא מזה ומזה פשיטא דפסולה נמי לכהונה כיון דמדרבנן נמי קרינן ביה ונטמאה:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב ששת קנסא. </span>ולא מצי לשנויי דמתניתין כרבי מאיר דאמר (לעיל דף פה:) מעשר ראשון אסור לזרים דגמר מתרומה וה'ק מה תרומה מיתסרא לזונה אף מעשר כן דאפילו ר'מ מודה דזונה לא מיתסרא במעשר דלא ילפי' מתרומה לגבי הא משום דמה תרומה לא מיפסלה מתרומה אלא בביאה דמיפסלה לכהונה אף במעשר נמי לא מיפסלה במעשר אלא בביאה דמיפסלה בה ללויה דע'כ ברייתא דפריך מינה ר' מאיר היא דלרבנן לא איצטריך למיתני זונה אוכלת במעשר דמהיכא ס'ד דמיפסלה אלא ודאי לר'מ נמי שריא אם לא מטעם קנסא כדקאמר ושמא לרבי מאיר דוקא מיפסלה באכילת מעשר דקנסוה שתחשב כזרה וזר אסור במעשר אבל לרבנן לא שייך לקונסה דלא גרעה מזר ומתני' ר'מ היא אי נמי אפילו כרבנן דקנסוה שלא ליתן מעשר לה אף על פי שמותרת לאוכלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שכן מציאתה ומעשה ידיה דממון הוא. </span>דלא קניס וחשיב קנס מה שאין מציאתה ומעשה ידיה לבעל משום דאיכא לה איבה וגם מתוך כך אין לה מזונות ומכל מקום קאמר לקמן מדידה לדידיה משום דסתם נשים מעשה ידיהן עודפות ממזונותיהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>דמחיים קניס. </span>וא'ת כיון דר' שמעון מודה דצריכה גט מזה ומזה אלמא חיישינן שמא (ג) גירשה זה ונשא זה דבהכי תלי טעמא כדאמר לעיל (דף פח:) מהאי טעמא גופיה א'כ לא תתייבם שמא יאמרו גירש זה ונשא זה ונמצא נושא גרושת אחיו ואר'י דמכל מקום כיון דלא קניס לאחר מיתה לא חיישינן מידי דהוה אנתקדשה ואחר כך בא בעלה דמותרת לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>פי בית דין הוא דבעיא גיטא ע'פ עדים לא בעיא גיטא. </span>וא'ת היכי מדקדק מזה דע'פ עדים מותרת לחזור לרבנן לעולם אימא לך דאסורה אע'ג דלא בעיא גט מידי דהוה אנשאת ע'פ ב'ד לר' שמעון דאמר אידי ואידי לא בעיא גט ואפ'ה מודה ר'ש בנשאת בעד אחד דתצא מזה ומזה ואר'י דאין ראיה מדרבי שמעון לרבנן דלרבי שמעון לית ליה קנסא דגט בשום מקום אבל רבנן דקנסו להצריכה גט מזה ומזה בעד אחד אם איתא דהוה קנסינן בב' עדים הוה בעיא גיטא ומדלא בעיא גט שמע מינה דלא קנסוה בשני עדים ומותרת לחזור:  רבינא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבינא </span>אמר לענין קרבן קתני. </span>והכי קאמר עשו ב'ד בהוראתן כזדון איש באשה וליכא למימר משום דחשיבא כמזידה הוא דלא מיחייבא קרבן משום דהוי לה למידק דהא תנן (לעיל פז: ע'ש)  הורוה ב'ד לינשא (ד) וחזרה וקלקלה חייבת בקרבן שלא הורוה אלא לינשא ויותר קרובה היא למזיד כשקלקלה מכשניסת אלא טעמא משום יחיד שעשה בהוראת ב'ד פטור דהכי אית ליה לר' שמעון בפ'ק דהוריות  (דף ג:) והאי דנקט הכא כזדון איש באשה סימנא בעלמא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מלכות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מלכות </span>יון כו'. </span>והא דאמר בע'ז (דף י.) דבגולה אין מונין אלא למלכות יון בלבד אר'ת דהיינו בשאר שטרות דבגט שייך שלום מלכות דדבר גדול הוא בעיניהם להפריד איש מאשתו ואין מונין אלא למלכות אותה העיר בלבד : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היה </span>במזרח וכתב במערב. </span>לא כמו שפירש ריב'ן דאבעל קאי דבהדיא אמרי' בגיטין (ד' פ. ושם)  היה במזרח מאן אילימא בעל היינו שינה שם עירו אלא סופר כדאמר להו רב לספרי כי יתביתו בהיני כתובו בהיני כו' וא'ת בשלמא בעדים צריך לכתוב מקום שחותמים דאיכא קפידא שיכולין לבא לידי הזמה אבל בסופר מאי קפידא איכא ועוד תימה דעכשיו נוהגין לכתחלה שהסופר כותב כתובה בעיר זו ושולחה לחתן לעיר אחרת שהוא מקום חופה וכותבין שם עיר החופה ששם חותמין ושמא י'ל הא דנקט הגמרא היה סופר במזרח לאו דוקא משום סופר אלא משום עדים אלא משום דמתני' קתני היה במזרח לשון יחיד דמשמע סופר ואורחא דמילתא דבמקום שהסופר כותב שם עדים חותמים וליכא פסולא אלא משום עדים ורב דקאמר נמי לסופרים לא היה מקפיד אלא משום עדים ובשאר שטרות אפילו שינה מקום עדים דיעבד כשר כדקתני באחד דיני ממונות (סנהדרין לב. ושם) שטר שזמנו כתוב באחד בניסן אע'פ שבאו עדים ואמרו באחד בניסן עמנו הייתם שטר כשר ועדיו כשרים חיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו אלא בגיטין החמירו והא דגיטין המאוחרים כשרים היינו כשהעדים והסופר היו באותה העיר בזמן הכתוב בגט וא'ת מצאו באשפה אמאי כשר לרבי מאיר ניחוש שמא איחרו וכתבו ולא חש הסופר להיות בעיר ביום הכתוב בו וזרקו לאשפה וההוא דהיה במזרח כר'מ נמי אתי כדמוכח בהמגרש (גיטין פו.) לפר'ת גבי (ה) גיטין פסולים דפריך והא איכא שלום מלכות דפי' דלאו אשלום מלכות קפדינן דההוא מותר אפי' לכתחלה לרבנן דר' מאיר כמו שאנו כותבים לבריאת עולם אלא מסיפא דהיה במזרח וכתב במערב פריך וכן מוכח בפר'ח דגרס האיכא כתב לשם מלכות כו' משמע דמסיפא פריך ומוכחא סוגיא דאתיא כר' מאיר ואר'י דלא מחזקינן ליה כמאוחר דמסתמא בו ביום שנמצא נכתב כמו שמוכיח מתוכו ומסתמא שם היה הסופר וכתב מקומו אי נמי בידוע שהסופר שם [וע'ע תוס' גיטין פ. ד'ה כי יתביתו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע כל עריות כו'. </span>ס'ד בכונס יבמתו שייך למימר איבעי לה לאמתוני שהיתה בחזקת איסור לשוק עומדת ואין לה להנשא עד שיתברר הדבר שמותרת לשוק אבל כאן בחזקת היתר לשוק עומדת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע כתב סופר גט לאיש כו'. </span>ס'ד דהכא לא שייך איבעי לה לאקרויי גיטא כמו לעיל דמיירי אפילו אקריאת גיטא אחר כתיבה קודם נתינה ועייליה לבי ידיה ואיחלף ומשני דאיבעי לה לאקרויי לגיטא לאחר שנתן לה הסופר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע שינה שמו ושמה כו'. </span>כגון שיש לו ב' שמות אחד ביהודה ואחד בגליל והיה ביהודה וכתב שם של גליל ס'ד דהכא מאי ה'ל למיעבד אע'ג דאקרויה לגיטא קס'ד כשר ומשני דאיבעי לה לאקרויה גיטא ולשאול ולאסוקי דעתא דכאן ביהודה אין שמו כך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע כנסה בגט קרח. </span>ס'ד דהכא לא פשעה כל כך דלא איבעי לה לאסוקי אדעתא דמיפסיל בהכי ומשני דאיבעי לה לאקרויי גיטה בבית דין הבקיאין בדבר הרבה ואין הגמרא מביא הנך משניות כסדר המשנה אלא כסדר הראוי להקשות זה אחר זה דלא מיתרצא בתרייתא בשינויא קמייתא כדפרישית [וע'ע תוס' כתובות קב: ד'ה ת'ש מתו] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שם </span>עירו ושם עירה. </span>נראה לר'י דלא חיישינן לכתוב מקום עמידתו באותו יום אלא מקום עיקר דירתו דהא בגיטין הבאים ממדינת הים אי אפשר לידע מקום עמידתם באותו יום:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>קלא דבתר נשואין לא חיישינן. </span>י'מ דוקא דיצא הקול שתחלת הנשואין היו באיסור דלקלא כי האי לא חיישינן דמדעבד נשואין מסתמא דיקו בה במלתא ושקר הוה אבל במאי דהוה אחר נשואין אסרינן שפיר בקלא ולפי זה אתי שפיר ההיא דרוכל דלעיל  (דף כד:) ואר'י דאי איפשר לומר כן דבהדיא אמרינן בגיטין (דף פא. ושם)  דבכל ענין לא חיישינן גבי כתב גט לאשתו והיא יושבת ומשמשתו תצא והדבר צריך בדיקה ופריך עלה והאמר רב אשי כל קלא דבתר נשואין לא חיישינן וההיא דרוכל דלעיל כדפי' לעיל  (דף כד: ד'ה אמר) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמרו </span>לה מת בעליך והדר מת בנך כו' הולד הראשון והאחרון ממזר. </span>אמר ר'י דראשון היינו לפני שמועה והאחרון אחר שמועה כי ההיא דסיפא כדמפרש בגמ' דאין לפרש דלמסקנא דגמ' הוי דהכא מבעל ראשון ומבעל אחרון דהיינו מיבם דקנסו נמי לאוסרה איבם דהא ע'כ האי ממזר דהכא מדאורייתא קאמר כמו שאפרש ומיבם לא הוי ממזר מדאורייתא אפילו לר'ע דמשוי זנות יבמה כזנות דאשת איש לאוסרה איבם דאפילו אשת איש לא מיתסרא מדאורייתא ע'י טעות ואפילו מדרבנן לא מיתסרא איבם הכא למאי דמוקי לה לקמן (דף צד.) בתרי ותרי ובעידי הזמה וגט נמי לא בעי' מאותו מן השוק אם מתחלה נשאת בשני עדים כמו שהיתה מותרת לבעל אם היה קיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>חכמים אומרים אין ממזר מיבמה. </span>וא'ת הא משמע בגיטין דאפי' לרבנן הוי ממזר מיבמה לשוק דבפרק הזורק (גיטין דף פ: ושם)  בעי הש'ס אמשנה דכל עריות שאמרו (ה) צרותיהן מותרות נישאו אין זינו לא לימא תיהוי תיובתא לרב המנונא ובנישואין דוקא משום  דמיחלפא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב מנין שאין קדושין תופסין ביבמה. </span>אפילו לרבנן דרבי עקיבא דכרבנן סבירא ליה לרב מדמכשיר עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל בהחולץ (לעיל דף מה. ושם) ולרבי עקיבא הוי ממזר כדאמרינן בפ' עשרה יוחסין (קדושין עה:) ולקמן נמי בשמעתין דאמר ר' ינאי נמנו וגמרו שאין קדושין תופסין ביבמה אמר ליה רבי יוחנן רבי לא משנתינו היא זו כו' ודחי הא מני ר'ע היא מכלל דאיהו אמר אפילו אליבא דרבנן והא דקתני לעיל זו דברי רבי עקיבא דאמר אין קדושין תופסין בחייבי לאוין משמע דבהכי תלוי מה שהוא ממזר ביבמה פירשתי בסוף החולץ (לעיל מט. ד'ה הכל) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>ללאו הוא דאתא. </span>פר'ת אי ללאו גרידא הוא דאתא אי לקדושין דלא תפסי נמי הוא דאתא ולעיל פירשתי (שם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>לה שני גט והותרה. </span>אר'ת דאיירי שנתקדשה ולא נישאת ודוקא היכא דבעי יבם לייבומי הוא דאסירא לשני אבל אי לא בעי לייבומי חולץ לה ושריא ליה להאי שקידשה דבקדושין לא קנסינן אפי' באשת איש אלא דוקא כשניסת דעבדה איסורא וכי היכי דמותרת לחזור לו מותרת נמי למקדש אם מת הבעל או גירש וכ'ש הכא ביבמה דשריא למקדש וכן הורה ר'ת הלכה למעשה באשה שלא ידעה שהיה לה יבם ונתקדשה והתירה למקדש אחר חליצת היבם והא דפריך הכא איתגורי איתגור היינו משום דקאמר חולץ לה יבם ושריא לבעלה דמשמע חולץ בעל כרחו שכופין אותו אע'פ שברצונו היה מייבם אילו לא קדשה ומש'ה פריך איתגורי איתגור אבל אם מדעתו היה חולץ היתה מותרת לו ואין זה איתגורי איתגור והא לא איצטריך ליה לרב אשי לאשמועינן וא'ת והשתא נמי מאי קמ'ל דקאמר נותן שני גט דלאשמועינן דבעיא גט לא איצטריך דכבר פסק אמימר בהדיא הלכתא כשמואל ואר'ת דקמ'ל שכופין אותו ליתן גט כדי שלא יהיה חוטא נשכר (ד) אבל אם נשאת אפילו רצה היבם לחלוץ אסורה לבעלה ותצא מזה ומזה כדמסיק בירושלמי דיבמה שנשאת בלא חליצה תצא ולא אמרי' זה חולץ וזה מקיים ומתני' דהזורק (גיטין דף פ.) קתני ביבמה לשוק תצא מזה ומזה אפילו בנשואי טעות וכ'ש בנשואי מזיד דקנסינן לה טפי ואפילו את'ל (ה) בכשנשאה במזיד לא שייך למגזר ולמיקנסיה כי היכי דלא קנסינן ליה בזינו משום דנשואי מזיד לא שכיחי כמו זנות מ'מ לא מיסתבר לאוקמי הך מילתא בנשואי מזיד דלא איירי הגמרא בהכי ומיהו מצינו חוטא נשכר משמע קצת דבמזיד איירי ומתוך פירוש הקונטרס משמע דאיירי בניסת דפירש בסמוך דרב אשי דהכא לית ליה דרב המנונא ור'ח פסק כהלכות גדולות דאפי' נתקדשה תצא מן המקדש וכדברי ר'ת נראה לר'י עיקר:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>צריך להפר. </span>במעלה לה מזונות ומעה כסף איירי ולכך אין צריך להפר שהמותר הכל שלו והעדפה שע'י הדחק נמי סבר דהויא לבעל אבל אין לומר דאין צריך להפר משום דקסבר אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם דא'כ אמאי נקט שאני עושה לפיך ליתני המקדיש מעשה ידיו של עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>עקיבא אומר יפר. </span>דקסבר העדפה שעל ידי הדחק לאשה כדאמר בריש מציאת האשה (כתובות סו. ושם) וא'ת והיאך יכול להפר והא אין זה דבר שבינו לבינה וי'ל דחשיב נמי בינו לבינה לפי שאין יכול ליזהר וליקח בצמצום את הראוי לו ליקח א'נ גם חלקה משועבד לו שילקח בהם קרקע והוא אוכל פירות וא'ת וא'כ היאך יכולה להדירו כיון דמשועבדת לו וי'ל דוקא בעיקר מעשה ידיה אלמוה לשיעבודיה דבעל שהם לגמרי שלו אבל הכא דאין לו אלא פירות לא אלמוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתקדשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתקדשו </span>ידי לעושיהן. </span>להקב'ה שעשאם אבל אין לפרש לעושיהן היינו למלאכתם דא'כ הוה ליה למימר למעשיהן כדאמר בסוף פ'ק דנדרים (דף יג:) ידי למעשיהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>נחמן אמר אף משבאו לעולם וכו'. </span>סברת רב הונא הפוכה מדרב נחמן לענין דבר שלא בא לעולם כדפי' בפ'ק דכתובות (דף ז: ד'ה המזכה) ובסוף פ'ק דגיטין (דף יג: ושם ד'ה לדבר) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קנויה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קנויה </span>לך מעכשיו קנה. </span>וקשה לר'י למה צריך מעכשיו דכיון דאית ליה אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כאילו בא לעולם ובדבר שבא לעולם א'צ מעכשיו כדאמרינן בפרק האומר בקדושין (דף נט.) גבי האומר לאשה הרי את מקודשת (ב)  לאחר ל' יום ובא אחר וקידשה בתוך שלשים יום מקודשת לשני לא בא אחר וקדשה בתוך שלשים מהו רב ושמואל דאמרי תרוייהו מקודשת אע'פ שנתאכלו וכו' ולעיל (דף צב:)  נמי גבי לאחר שתתגיירי ליכא מעכשיו וכן גבי פירות ערוגה לקמן ואר'ת דהכא אצטריך מעכשיו משום דסתם קנין שדה הוא בחליפין או בשטר ובחזקה דכסף אין קונה במקום שכותבין שטר אם לא שפירש בהדיא אי בעינא בכספא איקני (ג) בפ'ק דקדושין (דף כו.) ובמקומו של רב היו כותבין את השטר ובכמה מקומות מצינו בהש'ס שלא היו קונין בכסף כדאמר בחזקת הבתים (ב'ב דף נד:) עובד כוכבים מכי מטי זוזי לידיה איסתליק ליה ישראל לא קני עד דמטי שטרא לידיה ובפ'ק דב'מ (דף טז.) מכדי האי גברא במאי קני ליה בהאי שטרא האי שטרא חספא בעלמא ולהכי צריך מעכשיו דאפילו בדבר שבא לעולם אי אמר קני בחזקה או בחליפין לאחר ל' ולא אמר מעכשיו לא קנה הואיל ובשעה שיש לקנין לחול דהיינו לאחר ל' כבר פסקה החזקה או הוחזר הסודר כדאמרינן בהאשה שנפלו (כתובות דף פב. ושם) משוך פרה זו ולא תהא קנויה לך עד אחר ל' לא קנה כי לא אמר מעכשיו לפי שבשעת הקנין כבר פסקה המשיכה וכן כשקנה בשטר צריך מעכשיו שאפילו יהיה נקרע השטר או נאבד קנה דאי לא אמר מעכשיו ונקרע בתוך כך או אבד לא קנה כיון דבשעת קנין אין כאן שטר כדאמר למ'ד דמקודשת ומגורשת לכשיבא דאם נקרע או אבד הגט אינה מגורשת אבל גבי אחר שתתגיירי א'צ מעכשיו דסתם קדושין בכסף הם דאפילו נתאכלו המעות חשוב כל שעה כאילו הם בעין שהמעות נשארו אצל המקנה ואם לא נעשה הקנין היה מוטל עליו להחזירם וחשוב כאילו הם בעין לשם קדושין דלאו למלוה דמי ולא לפקדון כדאמר בהאומר (קדושין דף נט.) ובפירות ערוגה נמי לא בעי מעכשיו לפי שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט דמי וחשוב כאילו מוסרם ליד הקונה לעמוד בידו ולקנות כשיגיע הזמן שקבע אע'ג דרב מספקא ליה (שם:) במעכשיו ולאחר שלשים יום אי תנאה הוי או חזרה הוי מ'מ מהני הכא בשדה מעכשיו דהכא פשיטא דלאו חזרה הוי דודאי בדבר שבידו להקנות עכשיו יש להסתפק כשאמר ולאחר שלשים שחוזר ממה שאמר בתחלה מעכשיו אבל בדבר שאין בידו להקנות עכשיו כי הכא כשאומר לכשאקחנה אין זה חזרה אלא דאי אפשר לו בע'א ועוד דהכא שאמר מעכשיו לבסוף אין שייך להסתפק כלל וא'ת כיון דמעכשיו ולאחר שלשים הוי או תנאה או חזרה הא דא'ר יוחנן בפ' האשה שנפלו (כתובות פב. ושם) משוך פרה זו ולא תהא קנויה לך עד לאחר ל' יום קנה ומוקי לה דאמר מעכשיו אפי' עומדת באגם אי חזרה הוי אמאי קנה ואי תנאה הוי ונגמר הקנין מעכשיו למה לי עומדת באגם אפי' ברה'ר או ברשות מקנה נמי ובהכותב (שם פו.) משמע דדוקא נקט אגם שראוי למשיכה ואר'י דלא קשה מידי דר' יוחנן לטעמיה דאית ליה בהאומר (קדושין ס.) דמעכשיו ולאחר ל' לא הוי לא תנאה ולא חזרה אלא ה'ק דמעכשיו יתחיל הקנין ולאחר ל' יגמור ולהכי בעינן שתהא בסוף שלשים במקום הראוי לקנין ולמשיכה שאז נגמר הקנין ודין קנין אחר שלשים פר'י דהכי הוי דבכסף אפילו אינו בעין ובשטר כשהוא בעין ברשות קונה בסוף ל' קני בלא מעכשיו לכ'ע אבל משיכה וחזקה וחליפין ושטר שנקרע לא מהני לכ'ע (ד) ואף דאם אמר מעכשיו ולאחר ל' מהני לכ'ע שטר הנאבד וחזקה וחליפין לא מהני לקנות לגמרי לרבי יוחנן כיון דבשעת גמר הקנין אין שטר וחזקה וחליפין אבל משיכה קונה במעכשיו ולאחר ל' כיון דבסוף ל' הפרה עומדת באגם שהוא מקום הראוי לקנין דע'י תחלת משיכה שהותחל קנין נעשה האגם רשותו והוי לה כמשיכה אריכתא ואפילו יצתה מן האגם תוך ל' או אפילו משכה המקנה לחצרו ושוב (ה) בתוך שלשים חזרה לאגם קני ולרב דמספקא ליה אי חזרה הוי לא מהני מידי מה שעומדת באגם ולשמואל דפשיטא ליה דתנאה הוי בכולהו קני כיון שלא חזר בו תוך הזמן וא'ת ואמאי לא קני לר' יוחנן פרה אפילו ברה'ר או ברשות המקנה כמו שקנה קרקע במהיום ולאחר מיתה דקני מהיום גוף ולאחר מיתה פירות ושמא במהיום ולאחר מיתה משמע טפי שרוצה להקנות גוף מהיום ומסתברא דכיון דאמר לאחר מיתה דלהבריח נכסים משאר יורשים קאתי ומקני ליה לגוף מהשתא. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מייתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מייתי </span>כנתא דפירי. </span>אר'י דמשל אריס הוו שהיה נותן לרבי ינאי דאי משל רבי ינאי לא חשוב דבר שלא בא לעולם ואפילו הוו מחוברים כיון שבידו לתלוש כדמוכח בהאומר בקדושין (דף סב. ושם) ולא מסתבר לומר דלא חשיב הכא בידו לפי שהיה רחוק מהם דאין נראה לחלק בין קרוב בין רחוק:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו כה'ג. </span>מתוך פירוש הקונטרס משמע דאיצטריך ליה למילף מקרא משום דבר שלא בא לעולם וקשה לר'י דמה לי שבתות ויו'ט משאר ימים ונראה לר'י כמו שפר'ח דאתא קרא למישרי שבת שלא מן המוקף וא'ת וכיון דשרי לתרום בשבת מדאורייתא היכי אתא קרא למישרי שלא מן המוקף כיון דיכול להמתין עד השבת ויתרום מן המוקף וי'ל דאתא קרא (ב) דהיכא דיש לו פירות בעיר אחרת ואין לו בידו אלא כדי סעודת שבת דאי הוה מעשר מינייהו גופייהו הוה בצר ליה ושרי משום עונג שבת לעשר מאותן של עיר אחרת שלא מן המוקף וא'ת ובהאי עובדא דרבי ינאי היכי הוה שרי לתרום שלא מן המוקף כיון דמדאורייתא יכול לתרום למחר מן המוקף וי'ל דהכא בתרומת פירות דרבנן התירו שלא מן המוקף משום עונג שבת כיון דבעלמא כשהם בעיר אחרת שאין יכול לתקן שרי מדאורייתא ועי'ל דשרי לתרום בע'ש שלא מן המוקף כדי שלא יצטרך לטרוח ולתרום בשבת דכל זה עונג שבת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>שאתגייר לאחר שתתגיירי כו'. </span>וא'ת דאמר בפ'ק דגיטין (דף יג: ושם) אפילו לר'מ דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ה'מ לדבר (ג) שבעולם אבל לדבר שאינו בעולם לא והשתא מהיכא דשמעינן ליה דבר שלא בא לעולם דהיינו לאחר שתתגיירי שמעינן נמי לדבר שלא בא לעולם כגון לאחר שאתגייר ואמר ר'י דלא חשיב לאחר שאתגייר לא בא לעולם כ'כ כיון שהגוף הוא בעולם רק שמחוסר גירות אבל התם נולדים לא באו לעולם כלל ואר'י שבענין זה תירץ הר'ר אלעזר משזנ'א אהא דמקשינן דאמר בריש המפקיד (ב'מ דף לג. ושם) אימור דאמר ר'מ כגון פירות דקל דעבידי דאתו ותימה דהא כל הנהו דהכא לא עבידי דאתו ותירץ דלא בעינן עבידי דאתו אלא בדבר שאין בעולם כלל אבל הנך דהכא דהוו בעולם לא בעינן עבידי דאתו וא'ת א'כ בפרק אע'פ (כתובות דף נח: ושם) גבי מקדיש מעשה ידי אשתו דמפרש טעמא דרבי מאיר מתוך שיכול לכופה למעשה ידיה נעשה כאומר יקדשו ידיה לעושיהם וידיה איתנהו בעולם ופריך וסבר רבי מאיר אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם והתניא הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר וכו' ומשני מההיא אין מהא ליכא למשמע מינה והשתא הא מההיא נמי לא שמעינן שיכול להקדיש דבר שלא בא לעולם כלל כגון מעשה ידיה שלה ואכתי מצינן למימר דלא קדשי מעשה ידיה שלה אי לא משום דנעשה כאומר יקדשו ידיך לעושיהם וי'ל כיון דחזינן דבמקצת סבר כר' אליעזר בן יעקב רבו ה'ה דבדבר שלא בא לעולם כלל סבר כוותיה ואיהו אית ליה בסמוך דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם כלל וא'ת דבפרק מי שמת (ב'ב דף קמא:) משמע דגרע עובר לר' מאיר מגר דאמר לר'מ המזכה לעובר לא קנה ורב הונא נמי דסבר הכא כר'מ סבירא ליה אף משתלד לא קנה ואפ'ה לאחר שאתגייר מקודשת ולרבי חנינא הוי איפכא בקדושין בפרק האומר (דף סב:) דקסבר לאחר שאתגייר אינה מקודשת ואפ'ה אמר רבי חנינא (שם) האומר לחברו אם ילדה אשתך נקבה מקודשת לי דאם אשתו מעוברת דבריו קיימין וי'ל דאין לחוש כל כך שכמו כן מצינו סברות רב נחמן ודרב הונא הפוכות זו מזו ועוד י'ל דרבי חנינא למ'ד אדם מקנה דבר שלא בא לעולם דוקא מסיק הכי אע'פ שהמשנה סוברת אין אדם מקנה מ'מ ניחא ליה לאוקמי הא דקתני התם אם ילדה אשתך נקבה מקודשת לי אינה מקודשת לדברי הכל משום דלא קתני לה בגמ' בברייתא בפלוגתא דר'מ ורבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>אחד ביבמה מהו טעמא דעד אחד וכו'. </span>וא'ת מאי קמיבעיא להו הא ודאי טעמא דעד אחד משום דדייקא ומינסבא הוא כדמוכח לעיל ואר'י דמיבעיא להו הא דסמכינן אדיוקא דידה משום דעבידא לאיגלויי הוא והאי דעבידא לאיגלויי הוא עיקר הטעם ולהכי יש לסמוך אדיוקא זוטא כי הכא דלא דייקא כולי האי משום דמרחמא ליה או דלמא עיקר טעמא דעד אחד משום דדייקא והואיל וכן בעינן דיוקא רבה והכא כיון דמרחמא ליה לא דייקא כולי האי וממאי דהיא גופה נאמנת לומר מת בעלי להתייבם לא בעי למיפשט להא לישנא דקסבר דודאי משום דמרחמא ליה לא משקרא במזיד אבל אעד אחד איכא למימר דסמכה שפיר ולא דייקא הכא כבעלמא ופשיט רב ששת תניתוה אמרו לה מת בנך ואח'כ כו' אלמא עד אחד מהימן כאן אע'פ שהיא אינה נאמנת לומר מת בני ואח'כ מת בעלי כשהלכה היא ובנה למדינת הים כדתנן בהדיא בהאשה שלום (לקמן קיח:) דחיישינן דמשקרא משום דמרחמא ליה כל שכן במת בעליך שבעצמה נאמנת שע'א יהא נאמן וא'ת והיכי מצי למימר דדייקא כשמתירה ע'א להתייבם והא ליכא חומר בסופה כשנופלת מן הנשואין דבין לרב ובין לשמואל דפליגי ביבמה מן האירוסין אם היא כאשת איש ואסורה לחזור או לא אבל מן הנשואין לכו'ע מותרת לו לחזור וי'ל דדייקא מ'מ לפי שאין יודעת אם יכנוס או יחלוץ וחיישית שמא יחלוץ ותנשא לשוק ואיכא חומר ועוד הואיל ואיכא חומר בכל שאר נשים מדקדקת גם זו כאחרות שמורגלות לדקדק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>חזית דסמכת אהני סמוך אהני. </span>אע'ג דתרי ותרי ספיקא דרבנן ואיכא לאוקמא בחזקת איסור ליבם אר'י היכא דיבם אומר ברי לי והיא אומרת ברי לא הוה לן למימר תצא מידי דהוה אניסת לאחד מעידיה דריש פרקין (דף פח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תיבעי לך יבמה לעלמא. </span>דאיהי לא מהימנא כדאמר בסמוך ולהאי לישנא סבר דעד אחד עדיף מינה ולא כמו שהיה סבור בלישנא קמא דעד אחד גרוע מינה וה'ה דהוה מצי למיבעי ביבמה ליבם במת בנך ואח'כ מת בעליך דאיהי לא מהימנא אלא שכן היה מעשה דיבמה לעלמא בעו מיניה ועי'ל  דאפילו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תיבעי לך יבמה לעלמא. </span>דהתם איכא למימר טפי דלא דייקא שפיר משום דסניא ליה אע'ג דמשום מרחמא ליה לא שבקה מלמידק משום דסניא שבקה טפי שגדולה שנאת השונאות מאהבת האוהבות ושכיח טפי דסניא ליה מדמרחמא ליה כדמשמע בסוף האשה שלום (לקמן דף קיז. ודף קיח:)  ועוד שיותר קשה לה כשתפול לפניו כששונאה אותו ממה שנוח כשאוהבת אותו דכשאוהבת אותו אין לה כ'כ נוח כשתפול לפניו כי שמא יחלוץ ואפילו יכנוס אינה שמחה כל כך כי הרבה יש לה למצוא כיוצא בו או טובים ממנו אבל אם שונאתו אינה יכולה להנצל ממנו להנשא לאחר אם לא יחלוץ ועל כרחך צריכה לינשא לשנוי לה או תתעגן להכי מיבעיא ליה אי עיקר טעמא הוה משום דדייקא והכא לא דייקא שפיר ואי טעמא משום דעבידא לאיגלויי הוא איכא למסמך אדיוקא פורתא ה'נ דייקא קצת אע'ג דסניא ליה וא'ת ומאי קמיבעיא ליה והתנן בהאשה שהלכה (שם) שהיא נאמנת לומר מת בעלה ואח'כ מת בנה כיון דאיהי מהימנא כ'ש עד אחד וי'ל דאיהי מהימנא משום דאית לה מיגו דאי בעיא אמרה מת בעלי ושתקה מבן אבל בעד איכא למיחש שמא שכרוהו או שונא אותה או היא עצמה חשודה לקלקלה היכא דמסמכה עליה ולא דייקא שפיר ולכך אין להאמינו כמותה דאיהי אית לה מיגו ואיהו לית ליה מיגו דסבר אי אסהידנא אבעל לחודיה כי שמעה דמת הבן תחקור איזה מת ראשון ולא אוכל לקלקלה אבל אי אסהידנא אתרוייהו אבן ובעל כי שמעה נמי דמת בן סמכא עילואי ומיקלקלא ואפילו מהימן כאן עד בהנך תרתי בעיי אכתי איכא למיבעי לקמן עד אחד בקטטה ועד אחד במלחמה דאיכא למימר דהכא דייקא טפי מהתם והתם נמי הכי בעי אי עיקר טעמא משום דדייקא ובעינן דיוקא רבה או עיקר טעמא משום דעבידא לאיגלויי ולהכי סמכינן אדיוקא זוטא כי הנהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליטעמיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליטעמיך </span>סיפא דקתני אין האיש נאמן כו'. </span>וא'ת ל'ל למידק מסיפא מגופה הוה ליה לאקשויי היאך עד אחד נאמן לומר מתה אחותה שתכנס לביתה דמאי עיגונא שייך התם דאי לא מינסבא להאי מינסבא לאחרינא ואמר ר'י דהוי מצי לדחויי גבי אשה שייך לומר עיגונא אפילו בכי האי גוונא דשמא לא תמצא אדם שישאנה אבל מתה אשתו שישא אחותה התם לא חזינא דבעיא לאינסובי ליה דהא משום גברא קאתי האי עד כדמשמע לישנא וא'ת מ'מ יכול לדקדק דע'כ לא מהימן עד אחד במתה אחותה שתכנס לביתה ואפילו שייך בה עיגונא דהא לא דייקא הכא כיון דליכא חומר בסופה ולפי מה שפירשתי לעיל (דף צג: ד'ה עד) דנשים מורגלות לדקדק ניחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לרבי </span>עקיבא איצטריך. </span>לרבנן לא איצטריך אע'ג דהוי ממזר מדרבנן כדפי' לעיל (דף צב: ד'ה אבל) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאיסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאיסור </span>כרת התרת. </span>פר'י דעד אחד נאמן לומר מת בעלה שתתייבם ולא אמר דלא דייקא משום דמרחמא ליה לאיסור לאו לא כ'ש דלא אמרינן משום דסניא ליה לא דייקא אבל מה שפירש בקונטרס לאיסור כרת מת בעליך תנשא אין נראה לר'י דהתם ליכא טעמא למימר דלא תידוק כי הכא דסניא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>עצמה תוכיח. </span>דנאמנת לומר דתתייבם אע'ג דמרחמא ליה ואינה נאמנת לומר מת יבמי משום דסניא ליה:  ואע'ג</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואע'ג </span>דאזיל אשתו וגיסו למדינת הים. </span>אין לפרש דמשמע ליה מתני' באזיל אשתו וגיסו משום דאחות אשתו פנויה לא היה צ'ל דמותרת לחזור לו דהא איצטריך דלא נימא דשכיבת אחותה אוסרת' מק'ו דא'א כדקאמר לקמן אלא משמע ליה דאיירי בנשואה מדקאמר עלה רבי יוסי כל שפוסל ע'י אחרים כו' משמע דת'ק איירי בפוסל על ידי אחרים ומיירי באמרו לו שני עדים שמתה אשתו ועד אחד על גיסו אבל בעד אחד על מיתת אשתו אין יכול לישא אחותה א'נ בדאיכא תרי על גיסו נמי וכמ'ד לעיל (דף צא.) דרבנן פליגי ארבי שמעון בניסת שלא ברשות וקניס אפילו בב' עדים ולקמן נמי בשמעתין דפריך ותאסר בשכיבתה דאחותה מידי דהוה אאשה שהלך בעלה למדינת הים על כרחך פריך אליבא דמאן דקניס בב' עדים דמיתת אשתו לא מיתוקמא אלא בב' עדים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>גיסו אסורה. </span>דקנסינן ככולהו קנסא דמתניתין אבל גט לא בעיא דלא שייך כאן שמא יאמרו גירש זה ונשא זה דכיון דאשתו קיימת לא שייך בה קדושין וידעי דעל ידי שמועת טעות נשאת לו ומש'ה אשתו שריא והא דקתני מתני' אם מתה ראשונה מותר בשניה ההיא לאו באזיל אשתו וגיסו איירי דכיון דאסירא אגיסו לדידיה נמי תאסר אלא בפנויה מיירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>מתני' דלא כר'ע. </span>משום דמשמע ליה דאזיל אשתו וגיסו קאמר מתני' דלא כר'ע אבל אי הוה מיירי בפנויה בההיא פשיטא דלא בעיא אחות אשתו גט אפי' לר'ע כיון דלא שייך בה קנסא כדאמר לקמן דלא קנסינן כיון דבמזיד אין שכיבת אחותה אוסרתה (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>עקיבא מוסיף אף אשת אח כו'. </span>אשת אביו ואשת אחי אביו לא בעי למינקט דלא שכיח דנסבי להו ע'י שמועת טעות דאסירי לאחר מיתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולאו </span>איתמר עלה כו'. </span>הך שינויא לא מיתוקמא אלא כר' אמי לקמן (צה:) דלר' יצחק נפחא לא מיתוקמא ת'ק כר'ע דלדידיה רבי יוסי הוא דקאי כר' עקיבא דמפליג בין ארוסתו וגיסו לאשתו וגיסו אבל ת'ק לא שני ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>נשואין מי איכא למימר תנאה הוה ליה בנשואין. </span>ואפילו למ'ד (כתובות דף עד.) המקדש על תנאי ובעל אינה צריכה הימנו גט מ'מ לא שכיחא מילתא שיתבטלו הנשואין מחמת התנאי משום דאיכא חיבת ביאה ושלא יהא בעילתו בעילת זנות תדע דהא שמואל אית ליה האי סברא ואית ליה (ב) יש תנאי בנשואין לקמן בפרק בית שמאי (דף קז: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>ר'ע ניתני נמי חמותו. </span>אברייתא לא קשה ליה אמאי לא מוסיף נמי רבי עקיבא חמותו דאיכא למימר דלדבריהם דרבנן קאמר לדידי אף חמותו נמי אלא לדידכו אודו לי מיהת באשת אח ואחות אשה אבל במתני' הוה ליה למינקט חמותו דהוי חידוש טפי מאחות אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאיסורא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאיסורא </span>מי מיעטה רחמנא. </span>כלומר מלאו וכרת לא מיעטה אלא משרפה:  על</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>מה נחלקו בבא על חמותו שב'ש אומרים פוסל. </span>וטעמא דב'ש כדמפרש בסמוך לר' יהודה וכי כל הבית כולו בשרפה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>הדין לשוגג למזיד מנין. </span>ותימה אמאי מיבעי ליה קרא למזיד מהיכא תיתי לן לאיסורא אי משום ק'ו דקאמר לעיל ומה במקום שבא על איסור קל נאסר האוסרה כו' כיון דאית ליה ההוא דינא למה ליה לר' יוסי דינא דהכא היה לו לחלוק על ר' יהודה בפשיטות שאין דין זה ענין למחלוקתו כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>למחזיר גרושתו שכן איסורה ברוב. </span>כלומר ע'י כל אדם יכול לבא לידי איסור זה שגרושתו נאסרה ע'י כל מי שישאנה אבל אחות אשה אפילו תאסר אשתו משכיבת אחותה לא מיתסרא אשתו עליו במה שיבא איניש דעלמא על אחותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבד </span>בה מאמר האי אסרה עליה דהאיך. </span>השתא נקט מילתיה כמאן דאמר (לעיל דף כט.)  מאמר קונה מדאוריי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>איריא בא עליה כו' נתן גט או חלץ נמי. </span>כלומר לא דמי לאחות אשה דאתינא לאוסרה על ידי ביאת איסור אבל כאן הדבר תלוי בזיקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>בסוטה לבעל. </span>פירוש כשבא עליה בעל אסורה לבועל לעולם ששוב אין מים בודקין אותה מאי איריא בבא עליה אפי' נתן לה גט ויחזור ויקדשנה ויכניסנה לחופה או אמר איני משקה שוב אין יכול להשקותה ואסורה לבועל לעולם ותימ' לרבינו יצחק דמנלן כשאומר איני רוצה להשקותה דשוב אין יכול להשקותה ואמר רבינו יצחק שיש להוכיח קצת דכי אמר איני משקה קתני במתניתין בסוטה (כג.) בהדי הנהו דמנחותיהן נשרפות שאין ראויות עוד לשתות:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא אשת איש. </span>לא שייך למיפרך שכן חנק דיש לנו להחמיר כיון שהאיסור נמשך כל ימיו אבל ק'ק לר'י דאכתי תקשה ליה כל הני פירכי דלעיל שכן נטמא הגוף ואיסורה ברוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שאין פוסל מאי עבידתיה. </span>ולא מסתבר למימר כל שאין פוסל ע'י אחרים כמו שאחות אשתו פנויה דלישנא דכל שאינו פוסל ע'י אחרים משמע דאיכא אחרים שאין פוסל על ידם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקאמר </span>ת'ק לא שנא אשתו וגיסו לא שנא ארוסתו וגיסו אשת גיסו אסירא. </span>וא'ת ומנא ליה דלת'ק אשת גיסו אסורה דלמא לת'ק אפי' בארוסתו וגיסו שריא אשת גיסו כיון דלא בעיא גט כי היכי דלרבי יוסי היכא דלא בעיא גט אשת גיסו משני כגון באשתו וגיסו קאמר דאשת גיסו שריא ואר'י דמדאיירי ת'ק בשריותא דאשתו ובאשת גיסו לא איירי ש'מ דאשת גיסו אסורה אגיסו אע'ג דלא בעיא גט וליכא למימר דתנאה הוה ליה וגירש זה ונשא זה דבכל ענין קנסי רבנן אבל ר' יוסי ודאי לא קניס לחזור לגיסו אלא היכא דבעיא גט דדמיא למחזיר גרושתו כמו בארוסתו וגיסו דאיכא למימר תנאה הוה ליה בקדושין ושמואל דאמר בסמוך דארוסת אחיו אינה כאשת איש סבר לה כרבנן בחדא דבתנאה לא תלו אינשי וסבר לה כר' יוסי בחדא דהיכא דלא בעיא גט לא דמיא למחזיר גרושתו ולא מיתסרא משום קנס:  ודלמא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ודלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודלמא </span>אאינו פוסל. </span>ואם תאמר ומאי דוחקיה לומר כן נימא דבדרב המנונא פליגי ואכולה מילתא דר' יוסי ויש לומר דלא מסתבר ליה למימר דפליגי בדרב המנונא משום דאמר בסוטה בסוף היה מביא (דף יח: ושם) דלית הלכה כוותיה ולא ניחא ליה נמי לומר דפליגי באין קידושין תופסין ביבמה משום דאיפליגו בה חדא זימנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>אמר רב תחליפא בר אבימי יש לו מאמר. </span>אר'י דמ'ד יש לו מאמר אבל גט לא דמאמר עדיף שהוא במקום ביאה אבל גט הוי במקום חליצה וביאה עדיפא מחליצה דהא ביאה אמרינן דפסיקא ליה בין בתחלה בין בסוף אבל חליצה לא ושמואל דאמר גט יש לו כ'ש מאמר דיש לו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>מאיר אומר עשו חליצת בן ט' כו'. </span>אר'י דלר'מ יש לו חליצה וכ'ש ביאה אבל לרבנן דוקא ביאה יש לו אבל חליצה אין לו ומתניתין וברייתא דלעיל דקתני בן ט' פוסל ע'י אחין (א) בדרך אחד ע'כ רבנן היא דלרבי מאיר פסיקא ליה חליצה כמו ביאה דאמר חליצת בן ט' כגט בגדול וגט של גדול פוסל אפי' לבסוף והא דפליגי שמואל ורבי אלעזר בריש כל הגט (גיטין דף כד:)  דלשמואל חליצת קטן פסולה ופוסלת ולרבי אלעזר אינה פוסלת ליכא למימר דאליבא דרבנן פליגי וסבר שמואל דלרבנן פוסלת בתחלה ורבי אלעזר סבר דאפי' בתחלה לא פסלה דע'כ מודה שמואל דלרבנן אין לו חליצה כלל דבפרק מצות חליצה (לקמן קה:) אמתניתין דהחולצת מן הקטן חליצתה פסולה אמר שמואל זו דברי רבי מאיר אבל חכמים אומרים אין חליצת קטן כלום ואליבא דר'מ נמי ליכא למימר דפליגי דהא בהדיא קאמר הכא עשו חליצת בן ט' כגט בגדול אלא במתני' דפ' מצות חליצה  (ג'ז שם) פליגי דשמואל מוקי לה כר' מאיר ורבי אלעזר מוקי לה כרבנן:  נשא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשא </span>אשה ומת הרי זו פטורה. </span>ואע'ג דלא תקינו רבנן נשואין לקטן מ'מ אר'י דליכא איסור' דלא חשיבא ביאת זנות ומצוה נמי איכא להשיא אשה לבנו קטן כדאמר בהנשרפין (סנהדרין דף עו: ושם) דעליו הכתוב אומר וידעת כי שלום אהלך וגו' : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרעו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרעו </span>סלקא דעתך. </span>קרעו משמע בכוונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אגורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגורה </span>באהלך עולמים. </span>כשנשמתו בישיבה של מעלה שפתותיו נעות בקבר כאילו מדברות נמצא שבשעה אחת דר בשני עולמים:  הדרן עלך האשה רבה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נושאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נושאין </span>על האנוסה. </span>איידי דתנא בהאשה רבה (לעיל צה.) דאין שכיבת אחותה אוסרתה תנא נמי בהאי פירקא דאם אנס אשה מותר לישא קרובותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>היכא דאיכא איסורא דרבנן תני נושאין לכתחלה. </span>ה'ה דה'מ למיפרך מברייתא דקתני דמותר אלא דניחא ליה למיפרך ממתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הראוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הראוי </span>לקיחה קיחה. </span>מדלא כתיב בלשון שכיבה משמע דלדרשה דדרך ליקוחין הוא דאתא לכך בא למעט אונסין אבל כי יקח את אחותו התם ליכא למיטעי שר'ל קיחה אלא שכיבה דכ'ע ידעי דאין קדושין תופסין באחותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואיפוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיפוך </span>אנא. </span>דאונסין יש לאסור יותר כיון דעבד איסורא ועבר על ומלאה הארץ זמה (ויקרא יט) אבל בנישואין דלא עבד איסורא אין לאסור בקרובותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עריות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עריות </span>שאר כתיב בהו. </span>וא'ת כיון דאיסור אשה ובתה מערות אשה ובתה לא תגלה נפקא אימא שלא אסר הכתוב אלא היכא דגלי ערות שתיהן אבל נכנסה לחופה ולא נבעלה מותר לגלות ערות האחרת ואר'י דסברא היא כיון דכתב שאר בקרא ועל ידי הנישואין באה השארות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעית </span>אימא לאחר מיתה. </span>וכנף אביו הוא היינו כנף שראוי לאביו בחייו:  אח</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אח </span>הוא ברי הוא. </span>כל אלו המעשים לא משמיעין לך מידי אלא לתשובות הצדוקים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דדלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דדלו </span>דוולא. </span>פי' בקונטרס פועלין המשקין שדות ובערוך פי' חכמים דולי מים מבורות עמוקים כלומר מבינין הכל בחכמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מן </span>האם ולא מן האב כ'ע לא פליגי דאסירי. </span>פי' דלמא אתי לאיחלופי בישראל ולעיל בפ' שני  (דף כב. ד'ה ערוה) פירשנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והשני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשני </span>הורתו ולידתו בקדושה אפ'ה אסור. </span>וא'ת מאי אפילו אדרבה כיון דלידתו של ראשון בקדושה דומה שהוא אחיו גמור שדומה יותר כישראל וי'ל דמ'מ דמיא כשתי אמהות ולכך הוה ס'ד דשרי טפי וליכא למימר דלשמעינן רבותא טפי ואפי' הורתו ולידתו של ראשון שלא בקדושה דהתם יכול להיות דשרי:  על</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>עסקי נינוה. </span>תימה דאמאי איצטריך למכתב שנית ולא שלישית דלא אשכחן שדברה עמו שלישית ושמא כיון שמצינו שחזרו לקלקולם ונתנבא עליהם נחום האלקושי היינו יכולים לסבור שגם אז נתנבא עליהן יונה וא'ת והא אשכחן דדברה עמו שלישית בעסקי נינוה דכתיב ויאמר ה' אל יונה ההיטב חרה לך על הקיקיון וגו' ואני לא אחוס על נינוה וגו' וי'ל דהני לאו עסקי נינוה נינהו ומיהו לרב נחמן בר יצחק דאמר שוב לא דברה עמו קשיא וי'ל שזה היה אותו יום וחשיב הכל נבואה אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמן בר יצחק אומר ה'ק כו'. </span>אמר ר'י שחולק על אותו מדרש שהביא רש'י בפירוש נביאים  (מלכים ב י) ויאמר ה' אל יהוא יען אשר הטיבות וגו' ע'י יונה בן אמתי אמר לו או שמא אינו חושב אלא דברים שהוא צורך גדול כגון מעשה נינוה וכיוצא בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשא </span>אחותו מן האם יוציא. </span>פירש בקונטרס דגזרינן שמא ישא אחותו שנולדה אחריו שיש בה כרת משמע שסובר דאם היתה גם לידתו שלא בקדושה היה מותר באחותו מן האם שנולדה בנכריות כיון דתרוייהו שלא בקדושה דהתם ליכא למגזר שמא ישא אחותו שנולדה אחריו וקשה דהא לעיל בפ'ב (ד' כב. ושם) (ב) אמימר אמר [אפי'] האחין מן האם מעידים לכתחלה ומאי שנא מעריות פי' שאפי' נתגיירו ונולדו בנכריות שייך בהו קורבה ומשני ערוה לכל מסורה כו' משמע דאפילו נולדו בנכריות שייך בהו קורבה דאם דבסתם גיורת מיירי ועוד בני יודן אמתא הורתן ולידתן שלא בקדושה הוה אפ'ה אסר להו רב ששת (לעיל ד' צז:) למינסב נשי דהדדי אלא י'ל דטעמא דדלמא אתי לאיחלופי בישראל ואפי' בנולדו בהיותם נכריות יש לגזור בקורבת אם והא דנקט הכא לידתו בקדושה לרבותא נקטיה דאע'ג דלידתו בקדושה דכשתי אמהות דמו אפ'ה אסירי דלמא אתו לאיחלופי בישראל וריב'א פי' דלהכי נקט הורתו שלא בקדושה דאי בקדושה הרי הוא כישראל גמור ומותר באחותו שנולדה בהיותה נכרית כיון דלית ביה צד נכריות כלל ולא שייך בה שמא יאמרו אי נמי משום הכי נקט הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה דפסיקא ליה מילתא שאז איירי בין נולדה לפניו בנכריות בין נולדה אחריו בקדושה וה'ר חיים פירש דדוקא נקט ולידתו בקדושה דאז מן האב יקיים שלא ראה עצמו בנכריות וליכא למימר ביה שמא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה אבל אם גם לידה שלא בקדושה אפי' מן האב יוציא דכיון שראה עצמו בנכריות אתי למימר באנו מקדושה חמורה כו' דהא שמעינן לרבי מאיר דהכא בירושלמי ובבראשית רבה דאסר בן נח באחותו בין מן האב בין מן האם דדריש על כן יעזב איש את אביו ואת אמו (בראשית ב) בסמוך לו מאביו בסמוך לו מאמו ומיהו נראה לר'י דהך ברייתא פליגא אירושלמי ובראשית רבה דהא משמע דכ'ע מוקי הכא קרא לאחות אב ואחות אם והיינו כרבנן דהתם ועוד דטעמא דאחות אב מן האם יוציא משמע בפ' ד' מיתות (סנהדרין נח.) דהוי משום שמא יאמרו באנו דאילו טעמא דאיחלופי ליתיה הכא בקורבת אב א'כ משמע דבהאי גר דלידתו בקדושה שייך שפיר טעמא שמא יאמרו אע'פ שלא ראה עצמו שעה אחת בנכריות וזה דוחק לומר דאחות אב מן האם לא קאי אגר דרישא אלא מיירי בלידתו שלא בקדושה כי היכי דלא קאי נמי סיפא דקתני נשא אשה ובתה ארישא כדפי' בקונט' דהכא משמע דקאי אגר דרישא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחות </span>האב מן האם יוציא. </span>פי' בקונט' דגזרינן משום אחותו מן האם ואין נראה דבהדיא משמע בפרק ד' מיתות (ג'ז שם)  דטעמא משום שמא יאמרו דמוקי התם הך ברייתא כר' אליעזר דדריש את אביו זו אחות אביו ואם כן מיתסרא בנכריות:  אשת</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשת </span>אביו. </span>הך ברייתא כרבי אליעזר אבל רבי עקיבא פליג עליה ואסר אשת אביו ושרי אחות אביו וה'ג פוסקין כר' עקיבא דר' אליעזר שמותי הוא ומיהו [א] יש ליזהר כרבי אליעזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נשא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נשא </span>אשה ובתה. </span>בנשאן כשהוא והן בנכריות איירי כמו שמדקדק בקונטרס ועוד יש לדקדק מדתני כונס אחת ואי בישראל איירי הוה ליה למימר יקיים אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>ובתה. </span>וה'ה אשה ואחותה מן האם או אשה ובת בתה אבל אשה ובת בנה או אשה ואחותה מן האב דהיינו שאר האב פשיטא שאין מוציא ושמא לכתחלה לא יכנוס או שמא כיון שאין האיסור בא אלא ע'י קידושין אף לכתחלה יכנוס כדאמרינן שמותר באשת אחיו מאמו ולא גזרינן משום אחיו הנולד אחריו לפי' הקונט': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מותר </span>באשת אחיו מאי לאו דנסבה כשהוא גר. </span>תימה לר'י דאמאי שרינן כשהוא גר הא לעיל גזרינן באחותו מאמו משום דאתי לאחלופי הכא נמי וכ'ת כיון שהוא ע'י קידושין לא גזרינן והא חמותו דע'י קידושין וקתני דאסור וי'ל דשאני חמותו דע'י קידושי עצמו אבל אשת אחיו דע'י קידושי אחיו הוא ועוד דאשת אחיו בי אחיו לא שכיחא אבל אמה ובתה שכיחי אהדדי אי נמי חמותו נקראת על שמו דקרו לה חמתיה דפלניא אבל אשת אחיו לא מיקריא אשת אחי פלוני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קלש </span>לה איסורא. </span>תימה דמ'מ מאי משני אכתי איכא כרת דלא מיעטה הכתוב אלא משריפה כדאמרינן לעיל (דף צד:) וי'ל דמ'מ כיון דקליש איסורא לא רצו חכמים לגזור בגרים לאחר מיתה כיון דאף מחיים שריא מן הדין וא'ת לאביי דאמר בהאשה רבה (שם) דלא שרי רבי עקיבא חמותו לאחר מיתה מאי איכא למימר וי'ל דלאביי ודאי ליכא מאן דתני מותר בחמותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקצתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקצתן </span>אחין. </span>ברייתא היא ור'ח גריס ת'ר:  כתב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כתב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כתב </span>כל נכסיו לבנה כו'. </span>בסמוך מוקי לה כר'מ דאמר מטלטלי משתעבדי לכתובה תימה לר'ת דבכל דוכתא משמע דבמיניה פליגי בהאומר בקדושין (דף סה:) גבי שנים שבאו ממדינת הים וחבילה עמהן כו' דקאמר אשה גובה כתובתה מן החבילה ומוקי לה כר'מ וכן בנדרים (דף סה:) גבי אפילו אתה מוכר שער ראשך חייב אתה ליתן לה כתובה שמע מינה מטלטלי משתעבדי לכתובה והא עיקר פלוגתייהו בהאשה שנפלו (כתובות ד' פ: ושם)  גבי הניח אחיו מעות כו' דפליגי התם ר'מ ורבנן אי משתעבדי לכתובה או לא משמע דביתמי פליגי אבל מיניה מודו רבנן דמשתעבדי כמו בבעל חוב דאפילו מגלימא דעל כתפיה ואר'ת דיבם במקום אחיו קאי והוי כמיניה אבל מיתמי אפילו רבי מאיר מודה דלא משתעבדי וכן נראה לר'י דאי לר'מ מיתמי נמי אית ליה דמשתעבדי א'כ סברת ר'מ הפוכה מדרבנן דלרבנן כתובה גרועה מב'ח דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה אפי' מיניה וב'ח אפי' מגלימא דעל כתפיה ולר'מ עדיפא דאפילו מטלטלי דיתמי משתעבדי לה ולב'ח לא משתעבדי אלא ודאי לכ'ע מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לכתובה ומיהו קשה דהכא משמע דמטלטלי דמתנה משתעבדי לר'מ ומתנה אלימא מיתמי דשטרא שאין בו אחריות לא גבי ממקבל מתנה כדמשמע בפ'ק דב'מ  (דף יב:) דתנן מצא שטר שאין בו אחריות נכסים יחזיר ולא חיישינן שמא יעשה קנוניא על מקבל מתנה ואילו מיתמי אפי' מלוה על פה קי'ל  (ב'ב דף קעו.) דגבי ואר'י דהכא במתנת ש'מ איירי דגרועה כגון ירושה אבל ממתנת בריא לא גביא וכן משמע ביש נוחלין דקאמר מה ירושה דאורייתא אלמנתו נזונית מנכסיו מתנת ש'מ דרבנן לא כ'ש ולפי מה שתקנו דגובה אשה לכתובתה ממטלטלי דיתמי כ'ש דגביא ממטלטלי דמתנת ש'מ אבל ממתנת בריא דעדיפא לא תקינו שתגבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מני </span>ר' מאיר היא דאמר מטלטלי משתעבדי לכתובה. </span>אע'ג דבכל דוכתא אמרינן הוקשו עבדים לקרקעות הכא יש לחושבם כמטלטלי  דלא סמכה דעתה עילוייהו לפי שמתים ובורחים וללישנא דחשיב להו מקרקעי סבר דסמכה דעתה עילוייהו כמו קרקעות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספק </span>אשת אחיו ואשת בן אחיו. </span>אמרי' בירושלמי זאת אומרת מותר לאדם לישא אשת בן אחיו פי' אע'פ שיכול לבא לידי ביטול מצות יבמין אם ימות ותפול לפני האחין אפ'ה מותר מכאן יכול להיות ראיה לפירוש ריב'ן שפי' בהבא על יבמתו (לעיל סב:) והנושא בת אחותו דוקא בת אחותו אבל בת אחיו אין עושה כ'כ מצוה דמבטל מצות יבמין :  ואינן</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: מטמאין למתים.
txt:
<span class='five'>מטמאין למתים. </span>תימה לר'י דאמאי לא קתני נמי ואין סופגין את הארבעים כדקתני בסיפא ואי משום דתנן בסיפא לא חש לשנותו הא קתני ואין מטמאין למתים ואע'ג דתנא בסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>אכלו אין משלמין קרן וחומש. </span>נהי דאין משלמין מ'מ צריכין להפריש משום כפרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינן </span>חולקין על הגורן. </span>ואפי' יבאו שניהם על הגורן ויתנו אם כהן אני תנו לי בשבילי ואם חברי כהן תנו לי בשבילו אפ'ה אין חולקין כיון דאין אוכלין דלמא אתי לידי תקלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מוציאין. </span>פירש בקונטרס בל'א אם היו חייבין עולה או חטאת ואשם אין כופין אותם לתתם לאנשי משמר להיות עבודתם ועורם שלהם דכל חד אמר אנא כהן אנא וכהן (ב) יקריב בכל שעה שירצה ואפי' במשמר שאין שלו אלא או יקריבו להם קרבנות ויחזרו להם הבשר ויתנו לכל מי שירצו או אלו יעשו שליח כל כהן שירצו להקריב בקרבן והקשה על זה בקונט' דהא אמרינן בהגוזל קמא (ב'ק דף קי. ושם)  דהיכא דלא מצי עביד עבודה שליח נמי לא מצי משוי ואר'י דאין זה קושיא דשאני הכא אם יבא אליהו ויאמר שהוא כהן היה ראוי לעבוד עבודה כמו חולה וזקן שנותן לאיזה משמר שירצה הואיל וע'י הדחק ראוי לעבודה כדמפרש בהגוזל (שם) וכן מצא ה'ר אלחנן בהדיא בירושלמי דקאמר היה זקן או חולה נותנה לכל משמר שירצה היה טמא ובעל מום נותנה לאותו משמר ומסיק דהתערובו' עבדינן להו כחולה וזקן דתנינן אין מוציאין שלהן מידיהם ועל לשון שני שפי' ואין נותנין להם קדשים בבכור וחרמים קאמר קשה לר'י מדתני בערכין (דף כט.) חרמי כהנים עד שלא באו ליד כהן הרי הם כהקדש משבאו ליד כהן הרי הן חולין לכל דבריהם א'כ איך מניחין אותם בידם ואמר ר'י שיתנו זה לזה ויתנו ביניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חלק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלק </span>אחד פשיטא. </span>פי' פשיטא שאין להם אלא חלק אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>עבד כהן אני תנו לי בשביל רבי. </span>הק' ה'ר אלחנן למ'ד לקמן אין חולקין תרומה לאשה משום גרושה ה'נ גבי עבד ניחוש שמא ישאל לאחר שנשתחרר העבד ואמר ר'י דאין לחוש לכך שלא יחזיק עצמו בעבד והא נמי לא חיישינן שמא ימכרנו רבו לישראל וישאל דכיון דמזונותיו על רבו לא יהא חוטא ולא לו אך קשה דמסקינן בפ'ק דגיטין (דף יב. ושם) שיכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך ואמאי לא חיישינן שמא ישאל אז כיון שאין רבו מפרנסו ושמא הא לא שכיח : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ס'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ס'ד </span>השתא בהמתן של צדיקים. </span>נראה דל'ג ליה דלא שייך הך פירכא אלא במקום שהחכם עצמו נכשל באכילת איסור ואין להאריך כאן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלו </span>הן חש'ו. </span>היינו דוקא בקטן שאינו יודע לישא כפיו דבסוף לולב הגזול (סוכה מב. ושם) תניא יודע לישא את כפיו חולקין לו תרומה ואקטן קאי התם (ג) קטן היודע לישא את כפיו עולה עם הגדולים אבל בפני עצמו עד שיביא ב' שערות כדאמר בפ'ג דמגילה  (דף כד. ושם) לישא בקביעות עד שיתמלא זקנו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכולן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכולן </span>משגרין לבתיהן. </span>וא'ת ולמה משגרין לחרש ושוטה והלא לא ישמרוה בטהרה וי'ל שיש להן אפוטרופוס בבתיהן ומ'מ אין חולקין להם פן יבאו לחלק אפילו אין להם אפוטרופוס:  מעשר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעשר </span>עני. </span>המתחלק בתוך הבית ואר'ת דתרי גווני מעשר עני הוא כדאמר בפרק בתרא דנדרים (דף פד:) כאן במעשר עני המתחלק בתוך הבית כאן במעשר עני המתחלק בתוך הגרנות ומעשר עני המתחלק בתוך הבית היינו (ג) ערב פסח כדתניא בסיפרי כתוב אחד אומר (דברים יד)  מקצה שלש שנים תוציא וגו' והנחת בשעריך דמשמע שצריך להניחו בגורן ובאין עניים ונוטלין אותו וכתוב אחד אומר (שם כו) כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית שנת המעשר ונתת וגו' דמשמע שבעה'ב מחלקו מדכתיב ונתת הא כיצד עד הפסח שהוא זמן גשמים ואם מניחו בחוץ נפסד מחלק בתוך ביתו וזהו מעשר עני המתחלק בתוך הבית דכתיב ביה נתינה ומפסח שהוא זמן ביעור היה מניחו בגורן והיה הפקר ולא היה בו דין חלוקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והשירים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשירים </span>מתפזרין. </span>פי' בקונט' מקום שמניחין שם תרומת הדשן ואין נראה לר'י דתניא  פרק טבול יום (זבחים קד) ר' חנינא בן אנטיגנוס אומר ב' בתים היו שם אחד במזרחו של מזבח ואחד במזרחו של כבש ואותו שהיה במזרחו של מזבח היו נותנין שם מוראות העוף ודישון מזבח הפנימי והמנורה וזהו אותה של תרומת הדשן כדמוכח התם וזהו שהיה במזרחו של כבש היו שורפין (ד) פסולי קדשי הקדשים ובמזרחו של כבש ששורפין קדשי קדשים היו מתפזרים שירים דהכא דהא מתפזרין היינו נשרפין דהא פסולו בבעלים ואמרינן בפרק כיצד צולין (פסחים דף פב: ושם) כל שפסולו בדם ובבעלים תעובר צורתו ויוצא לבית השרפה וכה'ג תנן בסוטה  (דף כ.) עד שלא נמחקה המגילה אמרה איני שותה מגילתה נגנזת ומנחתה מתפזרת על בית הדשן וע'כ היינו לשריפה דקחשיב לה בהדי אותן שמנחותיהן נשרפות:  היו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היו </span>לו אחין מן הראשון ומן השני כו'. </span>פי' ומתו כולן ולא נשאר כי אם הוא לבדו חולץ או מייבם אבל אם היה לו אח אחר לא דהויא לה יבמה לשוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>זו זו שקידושיה קדושי טעות. </span>אסמכתא בעלמא היא דפשיטא דלאו קידושי נינהו :  הכה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכה </span>זה כו' קלל את זה כו' או הכה שניהם בבת אחת חייב. </span>זו ואין צריך לומר זו קתני ולא חש למיתני בע'א כיון דרבי יהודה פליג עלה ומחלק בין זה אחר זה לבת אחת ור'ח גריס הכה שניהם או קלל שניהם בין בזה אחר זה בין בבת אחת חייב ואין להקשות (ד) הא דאמר ריש לקיש בהתערובות (זבחים דף עח.) הפגול והנותר שבללן זה בזה פטור א'א שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו ודייק התם דהתראת ספק לא שמה התראה ומאי שנא מהכה שניהם בבת אחת לא דמי דהכא יודע הוא דעובר על לאו ומיתה דמכה אביו בבירור אבל התם אינו יודע אי זו מין הרבה על חבירו אם עובר משום פגול או משום נותר ואין להאריך כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עולה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עולה </span>בעל כרחו. </span>תימה קצת היכי משמע ליה דעולה בעל כרחו דלמא בעל כרחם דבני משמרה קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>היו שניהם כו'. </span>תימה אמאי לא פריך חלק אחד פשיטא ושמא משום דתנא ליה לעיל (דף צט:) תנא ליה נמי הכא:  הדרן עלך נושאין על האנוסה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצות </span>חליצה. הא קמ'ל דבעינן שלשה שיודעין להקרות כעין דיינים. </span>אבל בשאר דברים אין צריך שיהיו בקיאין בהן וכי לא עשו בטוב יוכלו לישאל לבקיאין אבל קריאה אם לא ידעו להקרות לא יוכלו לישאל לבקיאין אם הקרו יפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>ב'ד שקול מוסיפין עליהם עוד אחד. </span>הכא גבי חליצה אתי שפיר דאין ב'ד שקול מוסיפין עליהם עוד אחד דהא איכא כמה פלוגתי במתני' אבל לענין סמיכת פר דבעינן נמי שלשה קשה וי'ל  דהתם נמי איכא פלוגתא אי בעינן בכל כחו (חגיגה טז:) ועי'ל דבכל דוכתין דבעינן ראוי לב'ד אין ב'ד שקול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זקני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זקני </span>שנים זקנים שנים. </span>פירש בקונט' ונגשה יבמתו אליו לעיני הזקנים אהנך דלעיל קאי ואין נראה לר'י דבריש סנהדרין (דף ג:)  מפיק הא דבעינן שלשה מומחין מדכתיב ג' האלהים ולא אמרינן האלהים בתרא אדלעיל קאי ואמר ר'י דהזקנים דלעיני אצטריך למכתב דאי הוה כתב ונגשה יבמתו לעיניהם ה'א אי יבם סומא לא יחלוץ ולהכי כתיב לעיני הזקנים אבל חלצה מן הסומא חליצתה כשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיבעי </span>ליה לרבות הדיוטות. </span>וא'ת ומזקנים אמאי לא משמע ליה זקני השוק כדאמר בפרק בתרא דסוטה (דף מד.) ובפרק קמא דסנהדרין (דף יד.) אי לא ושופטיך הוה אמינא זקניך אפילו זקני השוק גבי עגלה ערופה וי'ל דשאני הכא דכתיב השערה דמשמע סנהדרין:  יפה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יפה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יפה </span>רעיתי ומום אין בך. </span>אבל מוהתיצבו שם עמך בדומין לך לא דרשינן אלא לענין פסול יוחסין דהתם ליכא עבודה שיהא סברא לפסול בעלי מומין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ב'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ב'ד </span>מנוקים מכל מום. </span>בסנהדרין (דף לו: ושם) ובפ' בא סימן (נדה מט: ושם) דקאמר חדא לאתויי גר וחדא לאתויי ממזר אמתני' דאין הכל כשרים לדון דיני נפשות לא מצי למימר לאתויי בעלי מומין דבפסול יוחסין איירי כדקתני סיפא אין כשרים אלא כהנים לוים וישראלים המשיאים לכהונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מונקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מונקרא </span>שמו נפקא. </span>מבישראל דריש דסמכיה אצל ונקרא שמו דמונקרא שמו לחודיה לא הוה משמע לענות כולם אלא דוקא אדיינין ולא אכל העומדים שם וקשה לר'י דהכא דרשינן תרי בישראל למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה ובפ'ק דקדושין (דף יד.) דרשינן דכיון שחלץ לה נעל הותרה לכל ישראל ואמר ר'י דהתם דרשינן מדסמכיה לבישראל בית חלוץ הנעל  (ד) והוה מצי למכתב ובישראל יקראו שמו בית חלוץ הנעל אי לאו אתא אלא לדרשא דהכא ומדסמכיה ישראל אצל חלוץ הנעל דרשינן נמי כיון שחלץ לה נעל הותרה לכל ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקראו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקראו </span>לו ולא שלוחן. </span>ותימה אדילפינן בפ'ב דקידושין  (דף מא.) מקראי דשלוחו של אדם כמותו אדרבה נילף מהכא דאין שלוחו כמותו וי'ל דיש כמה כתובים הבאים כאחד דגבי עגלה ערופה נמי דרשינן ויצאו הן ולא שלוחן ובמנחות בפ' שתי מדות (דף צג: ושם) דרשינן וסמך ידו ולא שלוחו ובנדרים (דף עב:) ממעט שליח מהפרת נדרים לרבי יאשיה וא'ת ל'ל קראי בקידושין נילף מהנך קראי דמדאיצטריך לאשמועינן מכלל דבעלמא הוי כמותו וי'ל דאי לאו קראי דהתם הוה דרשינן כל הני קראי לדרשה אחריתי ה'ר אלחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>וסתם לן תנא כוותיה. </span>אבל משום דיחיד ורבים הלכה כרבים אין לפסוק כוותיה דמסתבר טעמא דיחיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי אפילו מיאון נמי. </span>וא'ת מאי פריך וכי בשביל כך נפסוק ככל סתמי המשניות וי'ל דחליצה ומיאון דמו להדדי שתצא ע'י מעשה שלהם ומיתנו נמי בהדי הדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>הדר ביה ר' יהודה ש'מ. </span>פסק ר'ת דסומא באחת מעיניו כשר לחליצה כיון דלא ממעטינן מלעיני וסגי באחד ויכול לראות הרוק מפי היבמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואנא </span>גר אנא. </span>וא'ת לפר'ת דרב שמואל בר יהודה דהכא היה בן רב יהודה הינדוואה דאמר בפ'ק דקידושין (דף כב:) דגר שאין לו יורשין הוה ונתגייר הוא ואביו למה היה לו להביא ברייתא דפסיל גר לחליצה לדיני ממונות נמי מיפסל לדון לישראל כיון דאין אמו מישראל ויש לומר דאיצטריך לפסול אפילו לחליצת גרים א'נ כשר הוא לדיני ממונות לדון בלא כפייה דלא שייכא שימה ודבר של שררה דכתיב שום תשים עליך מלך (דברים יז) אלא בכפייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מרענא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מרענא </span>שטרא אפומיה. </span>פירש בקונטרס בכתובות בפרק הכותב (דף פה. ושם) דלא מקרע קרענא ליה ולא מיגבא גבינא ביה ואין נראה דאם כן ה'ל למימר בהדיא ההוא לישנא כדאמר באלו נערות (שם דף לו:) גבי היוצאת משום שם רע ורבינו תם מפרש וכן ר'ח בשבועות (דף מב. ד'ה אתרע) דהיינו שלא יוכל בעל השטר לגבות בלא שבועה אפומיה אפילו הוא קרוב ללוה או למלוה דבאינו קרוב אפילו שאר אדם מחייב נמי שבועה כדתנן (כתובות דף פז.) עד אחד מעידה שהיא פרועה לא תפרע אלא בשבועה והא דא'ל רבא לרב פפא בהכותב (שם דף פה.) שהעיד על השטר שהוא פרוע איכא אינש אחרינא בהדי מר צ'ל שרב פפא היה קרובו של תובע  או</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גר </span>דן את חבירו דבר תורה. </span>פירש בקונט' היינו לדיני נפשות ואין נראה כדכתבתי בהחולץ  (לעיל דף מה:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לענין </span>חליצה עד שיהא אביו ואמו מישראל. </span>פי' באמו לא סגי עד שיהא גם אביו מישראל אבל באביו לחוד סגי דהא אפי' לענין יחוס כהונה סגי באביו מישראל כדאמרינן בעשרה יוחסין (קידושין עז.)   (ב) הקשה ר'י דבפרק נערה בכתובות  (דף מד:) אמר גבי נערה המאורסה כי עשתה נבלה בישראל דהורתה ולידתה בקדושה ישראלית מעלייתא היא ותירץ כיון דהורתה ולידתה בקדושה ישראלית מעלייתא היא א'כ לחליצת גרים נמי כיון שהורת' ולידת' בקדושה הוו נמי ישראל מעליא וקרינן בהו עליך וא'כ בלאו מונקרא שמו בישראל נפקא פסול גר לחליצת גרים עד שתהא אמו מישראל דבעינן מקרב אחיך ולהכי אית לן למידרש מונקרא שמו בישראל עד שיהא אביו מישראל ולפי זה צריך לומר דרב שמואל היתה אמו מישראל דהא לא איצטריך ברייתא למיפסל  (א) אלא אותו שאמו מישראל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ה </span>דאפילו לכתחלה ואיידי דתנא סיפא כו'. </span>תימה תקשה ליה סיפא דקתני בסנדל שיש בו עקב כשר משמע הא לכתחלה לא אלא ע'כ משום דקתני סיפא אם אין בו עקב פסול נקט רישא כשר וי'ל דה'מ למימר וליטעמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>שולחני הוא תדיר. </span>בירושלמי גרס שולחני הייתי בעירי ועל שולחני כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>חולצין במנעל. </span>ול'ג והתורה אמרה נעלו ולא מנעלו כמו שפירש בקונטרס וגם רב יהודאי גאון מחקו מן הספרים ובתוספתא אינו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>משום מנעל המרופט. </span>ואם תאמר דתני בסוף פרק תולין (שבת דף קמא: ושם) לא תצא אשה במנעל המרופט ולא תחלוץ בו ואם חלצה חליצתה כשרה וי'ל דהתם אינו מרופט כ'כ שלא יהא ראוי לנעול בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואע'ג </span>דאית ביה חומרתא קטרינן ביה מיתנא. </span>בירושלמי בפרקין גרסינן כיצד הוא עושה קושרו עד שיהא יכול להלוך בו מאליו רבי חנינא בריה דרבי הלל אומר עונבו כדי שתוכל להתירו באחת מידיו כיצד היא עושה מתירתו בימין ותופסתו בשמאל ושומטת עקב בימין וגוררתו בשמאל עד שתהא התרה וחליצה בימין עד כאן ירושלמי ומיהו נהגו לקשור היטב בקשר גמור וגם צריך שתתירנו בידה הימנית לפי הירושלמי ואע'פ שלא מצינו שפוסל בשמאל אלא ברגל אבל ביד כשר לחלוץ אפילו בשמאל ואמרינן נמי לקמן בסוף פירקין (דף קה.) גידמת חולצת בשיניה משמע דלא מיפסלא אם לא חלצה בידה הימנית:  ומי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>איכא כה'ג. </span>וא'ת דבפ' בהמה המקשה (חולין ע. שם) שואל הש'ס בלעתו חולדה בבת אחת וכן הדביק ב' רחמים זה בזה וא'כ מאי קאמר הכא ומי איכא כה'ג ואר'י דודאי פשיטא ליה שיכול להיות אלא מיבעיא ליה ומי הויא חליצה כה'ג הלא אין דרך בני אדם לנעול בו ומשני דדרך הוא דחזיוה רבנן לרב יהודה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודקתני </span>תנא בעי כוונה כו'. </span> (ב) ומדקתני עד שיתכוונו שניהם כאחד משמע דבעינן שנדע שהם מתכוונין לחליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סנדל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סנדל </span>התפור בפשתן. </span>רב סבירא ליה כרבנן דפליגי אר' מאיר דפליג אקב הקיטע וטעמייהו משום דבעינן תחש אבל ר'מ לא מצריך אלא מידי דמגין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואנעלך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואנעלך </span>תחש. </span> מכאן אר'ת שצריך שיהיה מנעל מעור בהמה טהורה דתחש כתיב ואין נראה כי אין להקפיד אם חלץ במנעל בהמה טמאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>מעל רגלו שמע מינה שלופי הוא. </span>וא'ת והא איצטריך מעל להכשיר שוק לחליצה כדאמרינן לקמן (דף קג.) וי'ל דא'כ ה'מ למכתב (בעל) מרגלו מאי מעל ש'מ תרתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>ש'מ כאן באנפיליא של עור. </span>הוה מצי לפלוגי בדידה ולמיתני לא יטייל אדם באנפיליא של עור אלא נקט תנא דבר ההווה דרגילות הוא לטייל בקורדקיסין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקב </span>הקיטע. </span>תימה כיון דכשר לחליצה אם כן עביד להילוכא ואם כן אמאי לא טמא מדרס בלא כתיתין ויש לומר דאין עשוי כל כך להילוכא שיהא טמא מדרס ומ'מ ראוי לחלוץ דלא גרע מסנדל דעבודת כוכבים וסנדל דבי דינא כדאמר לקמן (דף קג: וקד.) :  בין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>עומד בין יושב. </span>וא'ת ומהיכא ס'ד לפסול יושב וי'ל משום דאמר לקמן (דף קד.) דהויא כגמר דין ואמרינן בפרק שבועת העדות (שבועות דף ל: ושם) בשעת גמר דין ד'ה דיינים בישיבה ובעלי דינין בעמידה ומהאי טעמא בעינן לקמן (דף קו.) עמידה לכתחלה דא'ל רבי חייא בתי עמודי לל'א שפי' בקונט' ועוד דכתיב ועמד ואמר ומיהו עיכובא ליכא מדלא כתיב ויעמוד ויאמר אבל ועמד ואמר אינו אלא סיפור דברים בעלמא והכי נמי מפרש במסכת מועד קטן  (דף כא. ושם) גבי מנין לקריעה מעומד אבל ועמדו שני האנשים אע'ג דלא כתיב ויעמדו היינו לפי שאין כתיב שם מעשה אחר כך אבל הכא אחר ועמד כתיב המעשה ואין כאן אלא סיפור דברים בעלמא כמו  עמדו וקדשו ועמדה ונשאת והא דדרשינן בספרי ועמד אין דברים הללו אלא בעמידה אומר רבינו יהודה דשמא לכתחלה בעי הכי כדפרישית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והחולצת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והחולצת </span>מן הסומא חליצתה כשרה. </span>וא'ת מהיכא ס'ד למעוטי סומא וי'ל מדכתיב לעיני הזקנים וה'א דה'ה (ב) לפני יבם א'נ משום דכתיב וירקה בפניו דהוי כמו לעיניו קמ'ל דלא:  (ג) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקיטע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקיטע </span>מני רבי מאיר היא. </span>דחשיב מנעל ממה שאין רגילים לעשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באנפיליא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באנפיליא </span>של בגד אתאן לרבנן. </span>דלא חשיב מנעל מבגד כיון דאין רגילות לעשות כן וה'ה אנפיליא הקשה ר'ת דהכא משמע דר' יוסי לא חשיב קב הקיטע מנעל מדמוקי ברייתא דמכשרא ליה לחליצה כר' מאיר דוקא וכן משמע בפרק במה אשה (שבת דף סה: ושם)  ואילו בפרק בתרא דיומא (דף עח: ושם)  אמרינן דקב הקיטע בין לר' מאיר בין לרבי יוסי מנעל הוא וטעם דר' יוסי גבי שבת דלמא מיפסק ואתי לאיתויי ד' אמות ברה'ר ועוד קשיא דהכא שרינן של שעם לחלוץ ובפרק בתרא דיומא (שם) אמרינן אני ראיתי את רבי יהושע בן לוי שיצא בסנדל של שעם ביה'כ ובשמעתין מדמי יה'כ לחליצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דמסגי על ליחתא דכרעיה לא חליץ. </span>פי' בקונט' שאין זה קרוי רגל כיון שהופכו כל שוק דידיה נמי לא מיקרי מעל רגלו אבל היכא שנקטעה רגלו שוקו היינו מעל רגלו דכיון דקודם קטיעה היה שוקו מעל רגלו אחר קטיעה נמי קרינא מעל רגלו ובענין זה פי' גאון אחד ור'ח פי' טעמא דלא חליץ מאן דמסגי על ליחתא דכרעיה דלא מצי שפיר למדחסיה לכולי כרעיה אארעא לפי זה נמי אתי שפיר הא דגריע מקיטע דקיטע דחיס שפיר כוליה שוקיה אארעא מתוך פירושם משמע דפשיטא להו דקיטע חולץ אבל אין נראה לר'י דהא בירושלמי מפרש הא דקתני במתני' מן הארכובה ולמטה חליצתה כשרה היינו בקושר רצועות הסנדל מארכובה ולמטה אבל בקיטע לא איירי מידי והא דקתני בברייתא קב הקיטע איכא לפרושי נמי דיהיב לאחר וחליץ כדאמר אסמיכות רגלים וה'מ למימר וליטעמיך קב הקיטע מי חליץ אלא דיהיב לאחר וכן דרך בכמה מקומות דיכול לומר וליטעמיך ואין אומר ועוד מעיקרא דסבר דברגל הפוכה שייכא חליצה ה'ה דקיטע נמי חליץ אבל לפי המסקנא לא והא דפריך רגלים פרט לבעלי קבין הכי פריך כיון דשוק לא מיקרי רגל א'כ למטה מהארכובה אמאי כשרה הא לא הויא קשירה במקום רגל ורבינו נסים נמי פירש במגלת סתרים דקיטע לא חליץ מכ'ש דרגלו הפוכה ומן הארכובה ולמטה דמכשיר במתני' לאו באיפסקא לכרעיה אלא בקשירת רצועות איירי כדאמר בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פרט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פרט </span>לבעלי קבין. </span>ואף על פי דעיקר דרשא נפקא לן מפעמים בפרק קמא דחגיגה  (דף ג. ושם) מכל מקום פריך שפיר מדאסמכיה תנא ארגלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>קא מתהניא מעבירה. </span>ליכא למימר דפריך אמאי לא מסרה עצמה שהרי קרקע עולם היא כדאמר גבי אסתר ועוד כי הוא לא היה מאנסה ואדרבה היא שדלתו בדברים להכריעו להביאו עליה כדי להתיש כחו להציל ישראל אלא פריך אמאי משבחה הכתוב כל כך דכתיב תבורך מנשים וגו' ואמרינן בנזיר (דף כג: ושם) ובהוריות  (דף י:) גדולה עבירה לשמה ממצוה שלא לשמה פירוש מאמהות לפי שהיו נהנות מן הביאה ויעל לא היתה נהנית מן הביאה ומשני דודאי לא היתה נהנית משום דטובתן של רשעים כו' ואההיא מילתא קיימא הך פירכא בנזיר (דף כג:) ובהוריות (דף י:) :  ת'ל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ל </span>נעל מ'מ. </span>אע'ג דדרשינן ליה לעיל דלא נימא תחש אין מידי אחרינא לא שקולים הם ויבואו שניהם וא'ת והיכי דרשינן הנך דרשות מנעל הא איצטריך לגופיה שצריך לקרוא חלוץ הנעל ויש לומר דדרשינן שפיר ממה שצריך לקרות דה'נ דרשינן במתניתין  (לקמן דף קד:) מככה עיכובא אע'ג שהוא עיקר קריאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>חופה את רוב הרגל. </span>אבל הכא לא סגי בשמיטת רוב עקב דאין קרוי מנעל אלא כשחופה רוב הרגל אבל לענין חליצה סגי בשמיטת רוב העקב כדאמר לעיל (דף קב.) דחשיב שפיר גילוי כרעיה בהכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המסוליים.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המסוליים. </span>שם סנדל אחד כן דאמר בירושלמי ר' יהושע בן לוי נפק בסולייא בלילי צומא רבה ואמרינן נמי (מדרש רבה ש'ה) מה שעשתה חכמה עטרה לראשה עשתה ענוה עקב לסולייתא דכתיב ראשית חכמה יראת ה' וכתיב עקב ענוה יראת ה' וגו' והא דאמר במדרש (שם) ג' דברים שקולים זה כזה חכמה יראה ענוה אר'י דשקולים היינו דהא בלא הא לא סגי אבל ענוה גדולה מכולן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מטמא </span>מאחוריו. </span>פי' אם נגע בנגע מאחוריו של בית ומיהו מספקא לר'י בבית מוסגר אם נגע בנגע שמתוכו בלא ביאה אי חשיב כאחוריו דמוחלט דמטמא בנגיעה או שמא גרע ומתוכו דמוסגר היינו שנכנס כולו לבית כדפירש בקונטרס ובת'כ דריש כנגע נראה לי בבית מתוכו מטמא ואין מטמא מאחוריו והאי קרא במוסגר כתיב משמע שדורש דנגע הנולד בתוך הבית מטמא ולא הנולד מאחוריו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>שנכנס רובו לבית טהור טמאתו. </span>אמר ר'י אע'פ שלא ישב שם אלא שהכניסה והוציאה טמא ואע'ג דתנן ומייתינן לה בפרק קמא דקידושין (דף לג:) טמא עובר תחת האילן וטהור יושב טהור היינו דוקא גבי אילן שאין שם מחיצות בעינן שיהא יושב כדכתיב בדד ישב אבל בבית דאיכא מחיצות כאילו יושב תחתיו הטמא ומטמא הבית ואם תאמר דהכא משמע דמצורע מטמא באוהל ובריש מסכת כלים (פ'א מ'ד)  אמר למעלה מהן מת שמטמא באהל מה שאין כולן מטמאין והתם לעיל חשיב מצורע בהדייהו ואמר רבינו יהודה דמ'מ מת חמור דאפילו עובר תחת האילן מטמא באהל כל מה שתחת האילן ועוד דמת חמור שמטמא אפי' מה שבבית אחר אם יש בו חלון פותח טפח מה שאין כן במצורע דאין מטמא אלא בבית שנכנס בו דכתיב והבא אל הבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סנדל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סנדל </span>של עבודת כוכבים לא תחלוץ. </span>פי' בקונט' דמיירי בעבודת כוכבים של עובד כוכבים וקודם ביטול דכיון דראוי לבטל לא מכתת שיעוריה אף על פי שלא  נתבטל</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר חליצה כתחלת דין דמיא. </span>לכך פסולה ובירושלמי בפרק אחד דיני ממונות גרסינן מנין שדנין ביום וגומרים בלילה שנאמר ושפטו את העם בכל עת ופריך אית קרא לשעבר אלא מנין שאם טעו ודנו בלילה שדינם דין ת'ל ושפטו את העם בכל עת וגו' דומה שהוא טעות ועוד דלא פריך שפיר אגומרין בלילה ואית קרא לשעבר אלא גרסינן איפכא מנין שטעו ודנו בלילה שדינן דין שנאמר ושפטו את העם בכל עת ואית קרא לשעבר אלא מנין שגומרין בלילה וכו' וגמרא שלנו (סנהדרין דף לד:) מוקי נמי האי קרא לגומרין בלילה והרבה דברים יש בירושלמי שצריך להפכם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מוק סתמא תניא. </span>הוה מצי למיפרך אימור דאמרי רבנן בדיעבד לכתחלה מי אמור אלא פריך אדשמואל שלא הקפיד אלא על מה שעשה כיחידאה ומסיק כרבי ישמעאל בן אלישע והוא עשה כן לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי ישמעאל בן רבי יוסי אני ראיתי את רבי ישמעאל בן אלישע. </span>כך כתוב בספרים וקשיא לר'י איך יתכן שראה רבי ישמעאל בן רבי יוסי את רבי ישמעאל בן אלישע שנהרג קודם רבי עקיבא ורבי ישמעאל (ד) כפוף ויושב לפני רבי ויום שמת ר'ע נולד רבי ומיהו אין למחוק הספרים בשביל כך כי מה בכך שרבי ישמעאל ברבי יוסי היה כפוף ויושב לפני רבי כי גם רבי יוסי אביו אילו היה קיים היה כפוף ויושב לפני רבי ולמאי דפירש ר'י דתרי רבי ישמעאל בן אלישע הוו אתי שפיר דאותו שנהרג היה זקנו של אותו רבי ישמעאל בן אלישע שראוהו רבי ישמעאל בן רבי יוסי דאפשר שחיה הרבה אחר רבי עקיבא :  והא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמרי דבי רבי ינאי לפי שאינו באמר ואמרה. </span>וא'ת מנא ליה לרבי ינאי האי טעמא דלמא משום דלאו בני דעה נינהו ותניא (לקמן דף קו.) דבעינן שיתכוונו שניהם ואמאי נמי אמרינן לקמן (דף קה:) דקטנה חולצת בפעוטות וקטן נמי הוה חליץ אי לאו דאיש כתיב בפרשה כיון דלאו בני דעה נינהו וי'ל שב'ד עומדים על גבם ומורים להם לעשות חליצה כתיקנה דהכי נמי אמרינן בפרק ב' דגיטין (דף כב: ושם) דחש'ו שכתבו גט וגדול עומד על גבם דכשר ומיהו לענין חליצה שוטה לא חליץ אע'ג דב'ד עומדים ע'ג כדאמר בתוספתא לפי שיש בחליצה רבויי דברים ואין בו דעת כלל לעשות לדעת ב'ד אבל גבי גט שנוח לעשות כי גדול עומד ע'ג כשר ומחשבתו ניכרת מתוך מעשיו שכותב הגט לשמה שכותב שם האיש והאשה והזמן ושם עירו ושם עירה והא דאמר בפ'ק דחולין (דף יב: ושם)  גבי וכולן ששחטו ואחרים רואין אותן שחיטתן כשירה ומוקי לה כר' נתן דלא בעי כוונה לשחיטה משמע דלרבנן דבעו כוונה לשחיטה לא מהני גדול עומד ע'ג דהתם אחרים אין מלמדים אותו אך שראוהו שלא קלקל וגם אין מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו כמו חליצה דאין מתכוין אלא לחיתוך בשר בעלמא כדאמר בפ'ק דחולין  (דף יג.) דבעינן מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבי זירא כל הראוי לבילה כו'. </span>מילתיה דר' זירא בפ' המנחות והנסכים (מנחות קג: ושם)  גבי ששים ואחד אין נבללים ופריך וכי לא בלל מאי הוי והתנן (שם דף יח.)  אם לא בלל כשר וא'ת מאי קשה והא לכתחלה בעינן בילה ואומר ר'י דשאני התם כיון דאמר הרי עלי מנחה ס'א עשרון לקרבן גדול קמכוין ולכך היה לו לעשות הכל בכלי אחד אם בדיעבד כשר בלא בלילה ודוקא כי אמר הרי עלי מנחה אמרינן דלקרבן גדול קמיכוין אבל סתם בלא מנחה לא משמע קביעות בחד מנא כדתנן התם (דף קב:) הרי עלי שני עשרונים להביא בכלי אחד והביא בשני כלים פסול משמע דאם אמר סתם ולא אמר בכלי אחד יכול להביא בשני כלים וא'ת מנא ליה דאם לא בלל דכשר אימא לא בלל כהן אלא זר אבל לא בלל כלל פסולה דהכי נמי אמרינן בהקומץ רבה  (מנחות דף יח. ושם) לא יצק כשר ומפרש דהיינו לא יצק כהן אלא זר וי'ל דקבלה היה לו דאפילו לא בלל כלל דליכא עיכובא וא'ת ואמאי לא מעכבת והלא בכמה מקומות כתיב  (ויקרא ב) בלולה במנחת מאפה תנור ושל מחבת ובמנחת נסכים  (במדבר טו) כתיב טובא בלולה וכן בקרבן נשיאים תריסר זימני וי'ל דלא משמע ליה עיכובא כיון דלא כתיב ויבלול לשון צווי וצ'ע אם יש עיכובא בעלמא בכה'ג א'נ כולהו צריכי לשום דרשה וא'ת מנא ליה דמעכבא בשאין ראוי לבילה וי'ל דסברא הוא דכתיב בלולה ואמר רחמנא דלא מעכבא מסתמא להכי אהני הא דכתביה דבעינן ראוי לבילה והא דמספקא בפ' נערה בנדרים (דף עג.)  אי חרש מיפר אי לא מיפר משום דלאו בר שמיעה הוא וכדרבי זירא היינו משום דשמא לא כתיב קרא ושמע אלא אורחא דמילתא דהכי הוי דכי שמע מיפר וקשה לר'י ערל וטמא אמאי משלחין קרבנותיהן נהי דסמיכה לא מעכבא נימא כל שאין ראוי לבילה בילה מעכבת בו וי'ל מדדרשינן בת'כ מזובו ולא מנגעו ש'מ דטמא משלח קרבנות דבהבאת קרבנות איירי ועוד מדמעטינן בפ'ק דחגיגה (דף ד: ושם)  טמא מובאת שמה והבאתם שמה כל שישנו בביאה ישנו בהבאה ש'מ דשאר קרבנות משלחין ולא חיישינן שיהא ראוי לסמיכה וה'ר שמעון הקשה מדאמר בפ' נגמר הדין (סנהדרין דף מה:) דאיכא מ'ד נקטעה יד העדים חייב דלא בעי קרא כדכתיב ואמאי לא אמרי' כיון דכתיב יד העדים דבעינן ראוי ליד העדים ושמא יש שום ייתור דמחייב אע'פ שנקטעה ידם אי נמי אין סברא לומר שיפטר משום שאין לעדים יד:  ככה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ככה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ככה </span>יעשה דבר שהוא מעשה מעכב. </span>וא'ת ולמ'ד (סנהדרין דף סה:) דעקימת פיו הוי מעשה היכי ממעטינן קריאה וי'ל דמ'מ מעשה גרוע הוא יותר מרקיקה אי נמי לא דמי למנהיג בקול שהוא מעשה גדול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאחין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחין </span>פסולה. </span>משמע שפוסלה לאחין מדקתני פסולה ואפי' למ'ד בכל הגט  (גיטין דף כד:) כל מקום ששנו חכמים חליצה פסולה אינה פוסלת על האחין הכא דייק מדלא קתני אין כאן בית מיחוש ודלא כפי' הקונטרס דפירש דאתיא כמ'ד כל מקום ששנו חכמים חליצה פסולה פוסלת דא'כ בלא שום דיוק הוה מצי לאוקומי כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>כתיב וחלצה ביד. </span>והא דקאמר בירושלמי שחולצתו בימין למצוה בעלמא אבל עיכובא ליכא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>ואביי מדבית עלי קאתו. </span>רבה גרס דרבא לא הוה כהן כדאמר בפ' הזרוע (חולין קלג. ושם) דאמר ליה לשמעיה זכי לי מתנתא אבל רבה היה כהן דאמר בפרק עד כמה (בכורות כז.) רבה בטיל לה ברוב ואמרינן במס' מועד קטן  (דף כח. ושם) אמר רבא חיי בני ומזוני לאו בזכותא תליא מילתא כו' עד רבה חיה ארבעין שנין ורב חסדא תשעים שנין כדאמר נמי הכא רבה חיה ארבעין שנין הקשה הר'ר אלחנן דבגמילות חסדים נמי עסיק דאמר בחלק (סנהדרין דף צח:) אמר רבה ייתי ולא אחמיניה אמר ליה אביי מאי טעמא אמר מר הכי כו' מר (ה)  תורה איכא גמילות חסדים איכא ואמר ר'י דלא עסיק כל כך בגמילות חסדים שינצל מגזירת בית עלי אבל כדי שינצל מחבלו של משיח היה בידו שגם שאר זכיות עומדות לו וא'ת ומאי הא דקאמר במס' מועד קטן (דף כח.) דלא בזכותא תליא מילתא אלא במזלא מדרבה לא חיה אלא ארבעין שנין ודלמא היינו טעם לפי שהיה מבני עלי וי'ל דסבירא ליה לרבא דבתורה בלבד הוא מתכפר כמו לרבה ועוד שגם רבה עסק בגמילות חסדים כדאמר בחלק  (סנהדרין דף צח:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יבמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יבמה </span>שרקקה דם תחלוץ. </span>מעיקרא שלחו ליה ההוא דלעיל היבמה שרקקה ואח'כ שלחו ליה דאפילו רקקה דם תחלוץ:  קטנה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קטנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קטנה </span>שחלצה תחלוץ משתגדיל ואם לא חלצה חליצה פסולה. </span>וא'ת אמאי לא עריב ותני להו קטנה בהדי חרש וחרשת וקטן וי'ל (כדמוכח) משום דבקטנה פליג רבי יוסי בגמ' ואם תאמר מ'מ כיון דתנא פסולה אמאי תני שתחלוץ משתגדיל ועוד דלא תני ליה גבי קטן וי'ל דאי לא הוה תני גבי קטנה ה'א דחליצתה פסולה מדרבנן דהא דמקשינן אשה לאיש אינו מן התורה להכי תני תחלוץ משתגדיל יתור לשון לאשמועינן דחליצת קטנה אינה כלום כמו חליצת קטן ומיהו בירושלמי גרסי' בסדר המשנה תחלוץ משתגדיל ואם לא חלצה חליצתה כשירה משמע שסובר דהא דמקיש רבי מאיר אשה לאיש היינו מדרבנן אבל לרבי יוסי חולצת לכתחלה כדאשכחן בעובדא דלקמן ובירושלמי נמי מוקי לה כר'מ : 


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: אבא
txt:
<span class='five'>אבא </span>יודן בירושלמי ואבדן לישנא קלילא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שצריך לו עם קדוש יפסע על ראשי עם קדוש. </span>והא דאמר בפ' קמא דסנהדרין (דף ז:) אזהרה לדיין שלא יפסע על ראשי עם קדוש היינו היכא שלא יצא לצורך עם קדוש אי נמי אפילו יצא לצורך יש לו לקצר דרכו כל מה שיכול כדאמרינן  (קידושין דף לב:) אזהרה לזקן שלא יטריח מויראת ובהוריות (דף יג:)  תניא בני חכמים ות'ח בזמן שהצבור צריכין להם מפסיעין על ראשי העם כו' יצא לצורך נכנס ויושב במקומו פירוש [א] לצורך העם ובתוספתא גרסינן בהדיא יצא לצורך העם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר משתגיע לעונת נדרים. </span>ואם תאמר דבפרק יוצא דופן (נדה מו. ושם) קאמר רבא קטנה שהגיעה לכלל שנותיה אינה צריכה בדיקה חזקה הביאה סימנין ומסיק כי קאמר רבא למיאון אבל לחליצה בעיא בדיקה אלמא קטנה לא חלצה ואר'ת דרבא איירי הכא אליבא דרבי יוסי אבל איהו גופיה סבר עד שתביא שתי שערות והא דמסיק הכא והלכתא עד שתביא שתי שערות סיומא דמילתא הוא ובפרק התקבל (גיטין סה. ושם) דקאמר רבא גבי שלש מדות בקטן הגיע לעונת נדרים נדרו נדר והקדשו הקדש וכנגדן בקטנה חולצת מדה זו עושה אליבא דרבי יוסי ועוד דר'י הוכיח שם מכח ההיא דמי שמת (ב'ב קנה.)  דרבה גרס ולא רבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכתחלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכתחלה </span>בעי חמשה. </span>מכאן יש ללמוד דאין צריך חמשה אפי' לכתחלה ומיהו לפרסומי מילתא עבדינן בחמשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון ורבי יוחנן הסנדלר מכשירים בשנים. </span>ולאו דוקא שנים אלא לשון עדות בעלמא נקט שנים ובקונטרס ל'ג שנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובא </span>מעשה לפני ר' עקיבא בבית האסורין. </span>וא'ת והא במתני' משמע בהדיא שחלצה בבית האסורין דקתני מעשה שחלצה בינו לבינה בבית האסורין ובא מעשה לפני רבי עקיבא ויש לומר דבהרבה ספרים גרסי' בא מעשה לפני ר' עקיבא בלא וי'ו וקאי נמי בבית האסורין ארבי עקיבא ואם תאמר והיכי פשיט שהמעשה בא לפני רבי עקיבא בבית האסורין ולא בא אבראי ויש לומר דיודע הגמרא שבא לפניו בבית האסורין כדאמר בירושלמי רבי יוחנן הסנדלר עבר קומי חבושין דרבי עקיבא היה מכריז ואמר מאן בעי מחטין ומאן בעי צנורין חלצה בינו לבינה מהו אדיק ליה רישיה מן כוותיה אמר ליה אית לך כושין אית לך כשר:  בתי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתי </span>עמודי. </span>ללשון שפי' בקונטרס עמודי וחלצי לו משמע שצריך עמידה לחלוץ ושמא לכתחלה בעי ולא מיפסלא בהכי כדפרישי' לעיל (דף קג.) גבי בין עומד בין יושב בין מוטה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לו אלא שכרו. </span>היינו דוקא כגון הכא ששואל דבר גדול במקום שאין לוקחין אלא דבר מועט וכן ההיא דהגוזל בתרא (ב'ק קטז: ושם)  גבי הלך להביא כרוב ודורמסקין לחולה דאין לו אלא שכרו אבל היכא שלוקחין דבר גדול התם אין יכול לומר לו משטה אני בך ואע'פ שלא הוציא כלום מאותו דבר שתובע עליו שכר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר רב סחורה. </span>והא דאמר באלו מציאות (ב'מ דף לג. ושם) אמר רבא כגון רב סחורה דאסברן זוהמא ליסטרון פירוש שהאיר עיני באותה משנה אחת רבה גרס התם אבל רבא היה תלמידו מובהק כדמשמע הכא ובכמה דוכתין ואית דגרסי התם רבא וי'ל דה'ק אפילו לא אסברן אלא זוהמא ליסטרון בלבד אני חייב לקרוע עליו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפיכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפיכך </span>אין כותבין גט חליצה אא'כ מכירין כו'. </span>פירש בקונטרס דחיישינן שמא יטעו בית דין האחרון וישיאוה בלא הכרת יבם ויסמכו על בית דין הראשון וא'ת ואמאי חולצין בית דין הראשון אע'פ שאין מכירין וניחוש דלמא מייתי סהדי שחלצה בב'ד ויסמכו בית דין האחרון עלייהו וישיאוה לשוק בלא הכרה וי'ל דעדים אינם מעידין לחצאין וישאלו להם אם הכירום בית דין הראשון דכולי האי ודאי לא חיישינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבא </span>דידיה אמר כו' ולא חיישינן לבית דין טועין. </span>פירוש שמא טעו ב'ד הראשון ועשו בלא הכרה כך פירש הקונטרס וקשה דאין פירוש בית דין טועין שוה דחיישינן לבית דין טועין דרב סחורה היינו בית דין אחרון ולא חיישינן לבית דין טועין דרבא היינו בית דין הראשון ועוד קשה לר'י דאמר פ' יש נוחלין  (ב'ב דף קלח: ושם) אמר רב דימי הילכתא לא חיישינן לב'ד טועין ופריך מ'ש מדרבא דאמר רבא אין חולצין אא'כ מכירין דחיישי' לבית דין טועין כו' אלמא בדרבא גרסי' חוששין לבית דין טועין ונראה לר'י כגירסת ספרים ישנים דגרסי בדרב סחורה לא חיישינן ובדרבא חיישינן וה'פ לא חיישינן לבית דין טועין שמא יטעו בית דין אחרון להשיאה ע'י חליצה שיעידו בחליצה ולא בהיכירא דכולי האי לא חיישינן אלא יחזרו עליהם אם הכירו ב'ד הראשון ורבא סבר דאין חולצין אא'כ מכירין שמא יטעו בית דין האחרון להשיאה על ידי עדים ויאמרו שלא עשו כ'א בהכרה והקשה הר'ר יהודה מדתניא בתוספתא (פי'ב)  חולצין לאשה אע'פ שאין מכירין אותה תיקשה לרבא משמיה דנפשיה ותירץ דתוספתא מיירי דאורייתא ואמוראי דהכא איירי דרבנן (א) :  רבא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר אפסוקי מילתא לית לן בה. </span>וא'ת דאמר רבא בפרק לולב הגזול (סוכה לח: ושם) לא לימא איניש ברוך הבא והדר בשם ה' רב ספרא אמר אפסוקי מילתא היא ולית לן בה ויש לומר דקבלה מרב ספרא או שמא יש לחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>רבא בלא אבה יבמי. </span>לא אבה כתיב בספרים מדויקים וכן מוכח במסורה לא אבה ג' דסמיכי לא אבה ה' השחיתך  (דברים י) לא אבה יבמי (שם כה)  ישראל לא אבה לי (תהלים פא) ויש שנים ריש פסוק במשנה תורה ולא אבה סיחון (דברים ב) ולא אבה ה' לשמוע אל בלעם (שם כג) ויש עוד פסוקים דלא שייכי לאותו מסורת ולא אבה נושא כליו דשאול (שמואל א לא)  וגם אל מלך מואב שלח ולא אבה דיפתח (שופטים יא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>דמטי להדי אפיה והדר אזיל. </span>והא דאמר בהחולץ (לעיל לט: ושם) ורקת קדמנא רוקא בבי דינא דמיתחזי על ארעא ובכל ספרים איתיה וכן בסנהדרין בירושלמי שמא למצוה מן המובחר הוא דבעינן הכי.  [ועי' לעיל לט: תוס' ד'ה דמתחזיא] :  הדרן עלך מצות חליצה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בית </span>שמאי: אמר רב יהודה אמר שמואל מ'ט דב'ש לפי שאין תנאי בנישואין. </span>תימה דבפ' המדיר (ג) (כתובות עג. ושם) גבי קדשה על תנאי וכנסה סתם קאמר שמואל דאין צריכה גט ומוקי אביי פלוגתייהו בבעל דמפרש טעמא דרב שאין אדם בועל בעילתו בעילת זנות אלמא אפילו בבעל לשמואל יש תנאי בנישואין וב'ה נמי לא פליגי אלא משום דסברי דליכא למיגזר דמידע ידעי דנישואי קטנה דרבנן נינהו אבל הא מודו דאין תנאי בנישואין וריב'ן הגיה כאן אמר רב יהודה אמר רב ואר'י מ'מ תיקשה לרבא דאמר התם (דף עג:)  בטעות אשה גרידתא מודה רב דיש תנאי בנישואין ועוד דאפי' נכנסה לחופה ולא נבעלה קאמר הכא דאין תנאי בחופה ונראה לר'י דאביי לא היה מפרש טעמא דב'ה משום דמידע ידעי כו' אלא משום דיש תנאי בנישואין וסוגיא דהכא כעולא אמר ר' אלעזר דאמר התם המקדש על תנאי ובעל ד'ה צריכה הימנו גט דאין תנאי בנישואין (ד) וגרס הכא אמר רב יהודה אמר רב דלשמואל בנכנסה לחופה ולא נבעלה יש תנאי והא דאמר אביי לעיל בס'פ האשה רבה (דף צה:) גבי פלוגתא דרב ושמואל דיבמה הרי היא כאשת איש דאמר אביי לחד לישנא דשמואל אדר' יצחק נפחא קאי דמפרש מילתיה דרבי יוסי משום דאין תנאי בנישואין לאו משום דלא מהני תנאה קאמר אלא משום דאין רגילות שיהו נשואין מתבטלין מחמת תנאי שהיה בקדושין דרגילות הוא או שיודע וימנע מלישא או גמרי ומחלי אהדדי בשעת נישואין וכן צריך לפרש ע'כ הא דקאמר שמואל אינה כא'א דבקדושין איירי ובקדושין כ'ע מודו דיש תנאי והר' חיים היה מפרש הא דהכא נמי בענין זה וה'פ לפי שאין תנאי בנישואין פירוש אין רגילות שיתבטלו נישואין מחמת שום תנאי ואי אמרת נשואה תמאן אתי למימר יש תנאי בנישואין בתמיה וכי יעלה על לב לומר שמחמת תנאי נתבטלו הא אין רגילות מחמת קדושי קטנה נמי לא ידעי אלא יאמרו דאשת איש יוצאה בלא גט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דב'ש לפי שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות. </span>וקשה לר'י דבפ' הזורק (גיטין דף פא. ושם) גבי המגרש את אשתו ולנה עמו בפונדקי דאמרי ב'ש אינה צריכה הימנו גט ומפרש בגמרא טעמא דסברי אדם עושה בעילתו בעילת זנות ואין לנו לחוש שקדשה בביאה אלא בא עליה בלא קדושין ותירץ דשאני התם דכיון דגירשה ונתייחד עמה גלי אדעתיה שבעילתו בעילת זנות אבל הכא שהיה מתחלה דרך נישואין או בעלמא שאין הוכחה אין לנו לומר שיעשה בעילתו בעילת זנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>אמרת תמאן שמיט ואכיל להו. </span>וא'ת והאמר בפ' המפקיד (ב'מ לט.) המוציא הוצאות על נכסי אשתו קטנה כמוציא על נכסי אחר דמי וישלמו לו מה שהוציא וא'כ לא יפסיד כלום במיאונה ואר'י דמ'מ שמיט ואכיל אפי' הזמורות וגוף הקרקע אם כילה דא'צ לשלם אע'פ שאכל שלא כדין כדמוכח בכתובות בס'פ אלמנה (דף קא. ושם)  דאמר שמואל אמתניתין ולא בלאות לא שנו אלא נכסי מלוג אבל נכסי צאן ברזל יש לה הוי בה רב פפא אהייא אילימא אממאנת אי דאיתנהו אידי ואידי שקלה ואי דליתנהו אידי ואידי לית לה ואיירי בהנך שכילה שלא כדין שכילה גם את הקרן דאי בהני שכילה כדין א'כ היכי מסיק גבי איילונית אי דליתנהו איפכא מיבעי ליה דישלם פירות נכסי מלוג ולמה ישלם הפירות כיון שאכלם כדין אלא ודאי מיירי בפירות שאכלם שלא כדין כיון דליתנהו בעין לא ישלם ולכך קאמר שפיר דשמיט ואכיל פרי כיון שלא ישלם כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרוייהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרוייהו </span>ניחא להו כו'. </span>ה'ג בפר'ח תרוייהו ניחא להו דליפוק עלייהו קלא דאישות ולא גרסינן ניחא ליה דלדידה נמי ניחא לה כדאמרי' (גיטין דף מט:) יותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה להנשא ואמרי' נמי (קדושין מא.) טב למיתב טן דו:  מידי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אבעלת הגט. </span>הקשה רבינו יהודה א'כ מיאנה בבעל אמאי מותרת לאביו ניחוש מידי דהוה אבעלת הגט שאסורה לאביו ואומר דשמא הכא שייך למיחש טפי כיון שאינה אשתו ואינה אסורה במיאון ה'ה דגט לא אסר לה כיון שאינה אשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>לא הודו לו אמר אביי רב. </span>משמע אבל ר' אושעיא הודה לו ומיאנה בזה מותרת לאחין דקאמר היינו לכל האחין ה'ל כרבי אושעיא דאמר אינה ממאנת לזיקתו מאן לא הודה לו רבי אושעיא דיש לו דאין מיאון לכולה זיקה אבל רב אסי הודה לו דאית ליה אין מיאון לחצי זיקה הא לכולה זיקה יש מיאון והא דקאמר מותרת לאחין היינו אף לו כיון דאין מיאון לחצי זיקה איכא דאמרי אמרו רב אסי וכל שכן ר' אושעיא וכן פירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>קיטרי עבדו ביה. </span>בירושלמי פריך אילו העושה דבר שלא כשורה מתירין ערוה שלו ומשני רב חסדא (היא) הדא אמרה עברה ומיאנה מן הנשואין ושלא בפניו על דעתייהו דבית שמאי מיאונה מיאון ואין זו קושיא כ'כ דאיכא למימר דקידושי קטנה דרבנן נינהו ואפקעינהו רבנן לקידושין מינייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכשירין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכשירין </span>בשנים. </span>הוא הדין בחד אלא שצריך לעדות שמיאנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כאותו הזוג. </span>פר'ח דוקא בדיעבד אבל לכתחילה לא דמכשירים דיעבד משמע:  אתי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה. </span>פי' בקונטרס היא גופה גזירה משום יתומה בחיי האב ואין נראה לר'י דהא רב אשי הוא דאמר להאי טעמא ולא רבא אלא יש לפרש היא גופה גזירה שמא יאמרו העולם ייבם גרושת אחיו לפי שהכל בקיאין בגירושין ואין הכל בקיאין בחזרה כדאמר רבא לעיל ולאו דוקא קאמר גזירה לגזירה דלא שייך הכא אלא כלומר אינה אלא איסורא דרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויתרחק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויתרחק </span>מן המיאונים. </span>פר'ח בריש פירקין (לעיל קז:)  בשם גאון דאין לקדש יתומה עד שיביאו ראיה שהיא בוגרת כדי להתרחק מן המיאונים והא דתקינו לה רבנן נישואין כדאמר לקמן (דף קיב:) צריך לומר לדברי הגאון דהיינו דוקא היכא שיש לחוש שלא ינהגו בה מנהג הפקר ומיהו מהכא אין לו ראיה אלא שלא ילמדוה למאן:  אתיא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>רדיפה רדיפה. </span>אבל מדכתיב לעיל מי האיש החפץ חיים וגו' לא מצי דייק דדלמא קאי אכולא פרשתא נצור לשונך מרע סור מרע ועשה טוב וגו' דהיינו כל התורה כולה אי נמי  (ה) הכא כתיב צדקה חיים וכבוד דלא הוה נפקא לן מההוא קרא בפ'ק דקידושין (דף מ.) דאדם אוכל מפירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנודר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנודר </span>כאילו בנה במה. </span>י'מ דנפקא לן חדלה חדלה כתיב הכא וכי תחדל לנדור וכתיב התם חדלו לכם מן האדם אשר נשמה באפו כי במה נחשב ואמר בפ'ק דברכות (דף יד. ושם) אל תקרי במה אלא במה וג'ש דחדלה דריש בפרק ד' נדרים (דף כב.) אמר שמואל הנודר אע'פ שמקיימו נקרא רשע אמר ר' אבהו מאי קראה כתיב הכא וכי תחדל לנדור וכתיב התם שם רשעים חדלו רוגז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רעה </span>אחר רעה תבא למקבלי גרים. </span>אמר ר'י דהיינו היכא שמשיאין אותן להתגייר או שמקבלין אותן מיד אבל אם הן מתאמצין להתגייר יש לנו לקבלם שהרי מצינו שנענשו אברהם יצחק ויעקב שלא קבלו לתמנע שבאתה להתגייר והלכה והיתה פלגש לאליפז בן עשו ונפק מינה עמלק דצערינהו לישראל כדאמרינן בהגדת חלק  (סנהדרין צט:) וגם יהושע קבל רחב הזונה ונעמה ורות המואביה ובריש פרק במה מדליקין (שבת לא.) שגייר הלל אותו שאמר גיירני על מנת שתשימני כ'ג ואותו דעל מנת שתלמדני כל התורה כולה ואע'פ שלא היו מתאמצין להתגייר יודע היה הלל בהן שסופם להיות גרים גמורים כמו שעשה לבסוף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא אית ליה אגרא. </span>תימה דאמרי' בפרק בתרא דיומא (דף פז.) כל המזכה את הרבים אין חטא בא על ידו ומפרש טעמא התם שלא יאמרו הרב בגיהנם ותלמידו בגן עדן ועוד קשה לר'י הרי אחר דר'מ למד לפניו ואפ'ה יצא לתרבות רעה ושמא היכא שהוא רע מתחלה קודם שמלמד אחרים התם לא שייך האי טעמא אבל היכא שהיה טוב מתחלה אז ודאי אין חטא בא על ידו ואחר מתחלתו היה רע כדאמר בחגיגה  (דף טו:) שכלי זמר לא פסק מתוך ביתו וגם ספרי צדוקים היו נושרים מחיקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ששים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ששים </span>גבורים סביב לה. </span>פירש בקונטרס [הכא] ובסנהדרין  (דף ז.) דאלשכת הגזית קאי וקשה דה'ל למימר ע' או ע'א אלא י'ל דאששים ריבוא ישראל קאי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחוזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחוזי </span>חרב. </span>משמע ליה מזויינין בדין כדדרשינן בסנהדרין  (דף לו.) מויחגור דוד חרבו שדנו לנבל בסנהדרין ואע'ג דבתורה כתיב חגור חרבך על ירך גבור (תהלים מה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>גדלה גדלי בהדה ואע'ג דלא בעל. </span>ואפי' סבירא לן מקדש אחות יבמה לא נפטרה יבמה מ'מ היכא שהקידושין היו באים ממילא נפטרה יבמה מעצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 109
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוא </span>עדיף מינאי. </span>פירוש שיכול להוציאני בגט בעל כרחי ואנא עדיפא מיניה שאוכל למאן בו כל זמן שלא בעל והיינו דוקא מן התורה יכולה למאן אבל מדרבנן אין יכולה משהביאה ב' שערות דתנן בפ' בא סימן (נדה נב.) עד מתי הבת ממאנת עד שתביא ב' שערות והיינו אפילו לא בעל דבבעל לא הוה פליג רבי יהודה עד שירבה השחור על הלבן כדאמר התם בגמרא דמודי רבי יהודה בבעל:  קסבר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>שמואל כל הבועל על דעת קידושין הראשונים הוא בועל. </span>וא'ת לשמואל דלית ליה דקדושין גדלי בהדה מ'ט דר'ג ולעיל בריש פ'ב (דף יח.) משמע דשמואל אית ליה מילתא דר'ג דפריך אמילתיה ואי אין זיקה תיבטל דהא אמר ר'ג כו' וי'ל דלשמואל צ'ל דמיירי (ב) כדמפרש בהדיא שבועל לשם קידושין ועוד אור'י דהתם כיון דיבמתו ואשתו שתיהן לפניו אפילו בסתמא בועל לשם קידושין כדי לדחות יבמתו ממנו דבאשתו ניחא ליה מיבמתו ומיהו קשה דתיקשה לשמואל מדרבנן דרבי אליעזר כשהחזירה כשהיא קטנה וגדלה אצלו דמסתמא בועל לשם קידושין דליכא למימר דאיירי כשפירש שבועל לשם קידושין דא'כ היכי פריך מיניה בהמדיר  (כתובות דף עג: ושם) לרב אלא ע'כ כשבועל סתם ולא מצי לאוקומי כשפירש דא'כ היינו החזירה כשהיא גדולה ואר'י דשמואל סבירא לי' כר'ש בן יהודה (משום ר' ישמעאל) דאמר בהמדיר (ג'ז שם) אם בעלו לא קנו אי נמי כר' ישמעאל דאמ' שמואל  משום רבי ישמעאל והיא לא נתפשה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אפליגו בה חדא זימנא. </span>תימה לר'י והא תרוייהו צריכי דאי אתמר ההיא דאמר רב צריכה הימנו גט ה'א צריכה מספק דלא ידעינן אי בעל לשם קידושין אם לאו קמ'ל דאין צריכה גט משני דודאי ראשון בעל לשם קידושין ואי אתמר ההיא דקאמר שמואל צריכה גט משני ה'א היינו מספק ומראשון נמי צריכה גט מדאורייתא דשמא לשם קידושין בעל ואר'י דהכי פריך והא איפליגו בה חדא זמנא ואמאי פליגי בשני מקומות דבחד מהנך הוה מצי לאשמועי' ולימא הכי קדשה על תנאי ובעל רב אמר צריכה גט מראשון ולא משני ושמואל אמר אין צריכה גט מראשון אלא משני אי נמי ליתני באידך קטנה שהגדילה ועמדה ונשאת רב אמר אינה צריכה גט משני אלא מראשון ושמואל אמר צריכה גט משני ולא מראשון מה'ת אבל מדרבנן צריכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בההיא </span>קאמר רב משום דאיכא תנאי אחולי אחליה לתנאיה. </span>פי' משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות אית לן למימר דאחליה לתנאיה והיה בדעתו שיחולו קידושי כסף מדלא הזכיר התנאי אבל בהא דליכא בעילת זנות שהרי יש שם קדושין דרבנן ועוד דליכא קדושין הראשונים דנימא שיחולו אימא מודי ליה לשמואל ובקונטרס הגיה הכא צריכותא דכתובות ואין למחוק גירסא זו דהא למ'ד בהמדיר (כתובות דף עד.) קידשה ע'ת ובעל ד'ה צריכה הימנו גט ואפ'ה פליגי (שם דף עג. ושם) בקטנה שלא מיאנה והגדילה ועמדה ונשאת א'כ פשיטא ליה טפי במקדש ע'ת דצריכה גט מבקטנה שלא מיאנה דכוותיה מיתוקמא הך צריכותא דהכא וצריכותא דכתובות (ג'ז שם) אליבא דאביי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפיכך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפיכך </span>עשו לו שלא כהוגן ואפקעינהו לקידושי מיניה. </span>מספקא לר'י אי טעמא דאפקעינהו משום דכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש או משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה מדלא הזכיר כאן כמו שהזכיר בכל מקום כל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחרשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחרשת </span>בת חליצה היא והתנן כו'. </span>וא'ת תיקשי נמי מקטנה דתנן במתניתין דחליצת אחת מהן פוטרת צרתה ואילו בפרק מצות חליצה (לעיל דף קד:) תנן קטנה שחלצה תחלוץ משתגדיל ואם לא חלצה חליצתה פסולה ומיהו בקונט' פי' דחליצתה לכשתגדיל פוטרת צרתה ועוד דאיכא לאוקמא מתני' דהכא כר' יוסי דאמר אשה בין גדולה בין קטנה ולפי הירושל' דגרסי' לעיל ואם לא חלצה חליצתה כשרה אתי שפיר טפי:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו מדהוא פקח מעיקרא. </span>דהכי משמע שפקח נשא חרשת משמע שבשעת נישואין היה זה פקח וזו חרשת אבל בבבא קמייתא דחרש בעל חרשת לא מצי לאוקומי בחרשת מעיקרא דומיא דפקח בעל פקחת דהא לא שייכי מידי אהדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא הכא נמי בפקח ואח'כ נתחרש ומי מצי מפיק לה. </span>הוה מצי לאקשויי טפי דכיון דפקח הוה דנשואין דאורייתא הוי אמאי צריך לגרש את אשתו דקתני ומוציא את אשתו בגט והלא תצא אחותה משום אחות אשה אלא לרבות' נקטיה דאפי' היה צריך גט מי מצי לאפוקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>נשתטה לא יוציא עולמית. </span>וא'ת מאי קושיא והא רשב'ג פליג עליה בפ' מי שאחזו (גיטין דף עא. ושם)  ואית ליה בפקח ואח'כ נתחרש הוא היה כותב ואחרים חותמים ונוקי הך משנה כרשב'ג וי'ל דלא בעי לאוקומי כרשב'ג כיון דרישא לא מיתוקמא כוותיה ההיא דנקט חרש או נשתטה ועוד דבלאו הכי הוה פריך ליה ומי מצי לגרש את אשתו כדמפרש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנן </span>גבי נכרית כונס אין חולץ לא אישתיק. </span>הכא לא בעי לשנויי הא כדאיתא והא כדאיתא כדמשני לעיל גבי פקח וחרשת שהם שני מינין אבל הכא שניהם חרשים ובמין אחד לא שייך למימר הא כדאיתא והא כדאיתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא לא תותביה מהא. </span>תימה לר'י דמה היה בדעתו של אביי שלא הקשה לו מזאת הבבא שהיא ראשונה וקושיא טובה ולא היה צריך לכל אלו הבבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקמקוו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמקוו </span>אקוותא. </span>פי' בקונטרס מקשין קושיות זה לזה וכן פי' ר'ח והביא ראיה מר' יהושע קיהה וטהר (נגעים פ'ד מי'א) דקדק בדבר הרבה וטיהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קסבר </span>רב חרשת קנויה ומשויירת קטנה קנויה כו'. </span>וא'ת והיכי שמעינן דקסבר רב הכי דלמא לעולם מספקא ליה אי חרשת קנויה ומשויירת קטנה קנויה ואינה קנויה או איפכא להכי קאמר כונס את החרשת ומוציאה בגט וקטנה תמתין עד שתגדיל דמספיקא אזיל לחומרא וי'ל דקים ליה לרב חסדא דחדא קנויה ומשויירת וחדא קנויה ואינה קנויה אלא דהוא לא הוה ידע הי מינייהו והשתא פשיטא דחרשת (ד)  משויירת וקטנה קנויה ואינה קנויה ומברייתא נמי מצי למפשט דקטנה קנויה ואינה קנויה אבל כל כמה דלא ידע ברייתא פשיט ממילתיה דרב:  תיתיב</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תיתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תיתיב </span>גביה ממה נפשך. </span>פירש בקונטרס ואי קשיא מתני' הבא על הקטנה ואחר כך בא על החרשת פסל את הקטנה ואמאי לא אמר תיתיב גביה הקטנה ממה נפשך אי קנויה היא קנויה היא ואי לא נכרית בעלמא היא ותירץ דגזרינן דלמא בעיל חרשת ברישא כדלקמן בבריית' וקשה דקתני בברייתא ואם בא על החרשת נותן לה גט והותרה ואמאי לא גזרינן בא על החרשת אטו מת בעלה של קטנה ובא עליה דלא משתריא בגט אלא בחליצה דביאה פסולה לא פטרה כי היכי דגזרינן במתני' ושמא כיון שלא היה תקנתא לחרשת לא רצו לאוסרה איסור עולם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הויא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הויא </span>לה ביאה פסולה ולא פטרה. </span>וא'ת התינח לעיל פרק ר'ג  (דף נ:) דביאה פסולה לא פטרה דגזרינן ביאה אחר הגט אטו ביאה אחר חליצה אבל הכא מאי חששא איכא וי'ל דהכא נמי אי פטרה אמרי דביאת חרשת ביאה כשירה היא ואע'פ שהיא אחר ביאת הקטנה ואתי לאיחלופי בגדולה שאחר שבא על הגדולה יחזור ויבא על אחותה:  לאחר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 111
dfh: b
trm: שלשים יום מבקשים ממנו שיחלוץ לה.
txt:
<span class='five'>שלשים יום מבקשים ממנו שיחלוץ לה. </span>ואם תאמר מה הוא מפסיד אם חולץ לה ולמה אין כופין כדי להתירה ויש לומר שהוא מתבייש בבית דין לחלוץ לה שתרוק בפניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לאחר </span>מיתת בעלה מבקשים ממנו שיחלוץ לה. </span>ולא אמרינן כופין שנתן אצבע בין שיניה שלא היפר לה שהרי אין יכול להפר עד שיבעול ואי סבירא ליה דמצי מיפר דפלוגתא היא בנדרים בפ' נערה (דף עד.) ומייתי לה בפ' ארבעה אחין (לעיל ד' כט:) סבירא ליה כמ'ד בכתובות (דף נט:) היא נתנה אצבע בין שיניה ולהכי מבקשים ולא כופין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קרי </span>כאן להקים לאחיו שם בישראל והאי לאו בר הכי הוא. </span>ואע'פ שיבא לכלל הקמת שם לא מהניא כיון שלא היה לו שעת הכושר כי היכי דפסלינן בהערל  (לעיל דף עט:) סריס חמה שלא היה לו שעת הכושר אע'פ (לעיל פ.) שבמינו מתרפאים באלכסנדריא של מצרים ומשני אמר קרא כו' ולא דמי לסריס חמה שאין רפואתו ברורה לבוא כמו קטן שיגיע לכלל גדלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יבמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יבמה </span>יבא עליה כל דהו. </span>מדלא כתיב אחי המת יבא עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>קרא כי ישבו אחים יחדו. </span>וממעטינן מיניה לעיל בפ'ב  (דף יז: ושם) אשת אחיו שלא היה בעולמו מכלל שאם היה בעולמו אפילו יום אחד מייבם אבל ליכא למימר דמיחדו דריש דאם כן אפי' סריס נמי לייבם מהאי טעמא דהא יחדו איתנהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טענת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טענת </span>בתולים כל שלשים יום. </span>אפי' ראינו שנסתרה כבר רבי יוסי אומר נסתרה לאלתר לאלתר לאו דוקא דאי אפשר לטעון עד שימצא בית דין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נסתרה אפי' אחר כמה שנים. </span>כלומר שאין אנו יודעין שנסתרה אע'פ (ג) שנכנסה לחופה ור'מ סבירא ליה דלא מוקי איניש אנפשיה שלא יסתר ויבעול בעילת מצוה אי נמי לא נסתרה שאנו יודעין בודאי שלא נסתרה ובהא לא פליג רבי מאיר:  היא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>אומרת נבעלתי והוא אומר לא בעלתי יוציא בגט. </span>פי' בקונט' דאאחר שלשים יום קאי וכן נראה דומיא דסיפא דהוא אומר בעלתי והיא אומרת לא נבעלתי אעפ'כ צריכה גט וחליצה והיינו דוקא אחר שלשים דבתוך שלשים משמע ברישא דאינה צריכה גט דקתני כופין אותו שיחלוץ ולא קתני וצריכה גט וה'ה דהך בבא נמי דהיא אומרת נבעלתי אלאחר שלשים יום קאי אבל בתוך שלשים יום צריכה חליצה דאי אתוך שלשים נמי קאי ליתנייה נמי לעיל גבי תוך שלשים שלא נטעה להעמידה דוקא אלאחר ל' כמו סיפא ולפי זה לא יתכן הא דאמר בסמוך וכי מפני שאנו כופין ומבקשים נאסור צרתה ופירש בקונט' וכן ר'ח וכי מפני שאנו כופין בתוך שלשים ומבקשים אחר שלשים נאסרה צרתה ואמאי שריא צרתה בתוך שלשים הא איהי גופה כי אמרה נבעלתי בתוך ל' בעיא חליצה וכ'ש צרתה דלא קים לה בבעילה כמותה שיש לנו לאוסרה בלא חליצה אלא נראה דצרתה לא שריא בסמוך אלא אחר ל' דוקא וכופין היינו כי אמר בעלתי וחזר ואמר לא בעלתי דומיא דסיפא דברייתא אבל כשלא אמר מתחלה בעלתי אלא שניהם מודים מתחלה ועד סוף שלא בעל אפילו אחר ל' לא שריא צרה דהא משמע בסיפא דוקא כשאמר מתחלה בעלתי צריכה גט אבל אם אמר מתחלה לא בעלתי אינה צריכה גט ולא יתכן שתהא מותרת הצרה כששניהם מודים שלא בעל ולהחזיקה כודאי בעולה כיון דאיהי לא בעיא גט ומיהו י'ל דאיהי נמי בעיא גט אפי' שניהם מודים שלא בעל והא דנקט והוא אומר בעלתי וחזר ואמר כו' ה'ה אפי' אמר לא בעלתי בעיא גט אלא לא נקט אמר בתחלה בעלתי אלא לאשמועינן דאפי' הכי כופין אותו לחלוץ ולא כמו שפירש בקונטרס ור'ח דאין כופין ועוד יש לפרש דבסמוך שריא צרתה אפי' תוך שלשים כמו שפירש בקונטרס ור'ח והוא אומר לא בעלתי קאי נמי אתוך שלשים וכן סיפא דהוא אומר בעלתי קיימא נמי אתוך ל' ואפי' שניהם מודים שלא בעל צריכה גט בהדי חליצה אפי' תוך שלשים ולאו דוקא נקט הוא אומר בעלתי כדפי' ורישא דקתני כופין אותו לחלוץ ה'ה דגט נמי בעיא כדקתני בסיפא אלא אכתי לא אתא לאשמועינן תקנתא דגט בהדי חליצה אלא דין כפייה ובקשה דחליצה ומחמת שתי הלשונות שפר'י נראה לאסור הצרה עד לאחר שלשים יום אם לא יודו שניהם שבעל ולהצריך גט לכנוסה אפי' תוך שלשים אפי' שניהם מודים שלא בעל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' אמי. </span>לא בעי לאוקומי הך משנה כמשנה אחרונה  (לעיל דף לט:) דמצות חליצה קודמת ולכך כופין לחלוץ דאמתני' קאי ומתניתין דאיירי בדיני ייבום לפי משנה ראשונה קיימא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי אמי צריכה חליצה עם הגט. </span>פי' גיטה שהיה כבר ואם תאמר וא'כ מאי הא דקתני ואע'פ שחזר ואמר לא בעלתי צריכה גט וחליצה אדרבה היא הנותנת דכיון דלא בעל צריכה חליצה ויש לומר דהכי קאמר אע'פ שאמר לא בעלתי צריכה להיות בידה גיטה לראיה כי לא תוכל להנשא על פי חליצה בלבד. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השמים </span>ביני לבינך. </span>פי' בקונטרס גלוי וידוע לשמים שאין נזקק עמי כשאר בני אדם ולא נהירא דבשלהי נדרים (דף צא.) מפרש בגמרא בהדיא דהיינו שאינו יורה כחץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יעשו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יעשו </span>דרך בקשה. </span>פר'ת יתפללו למקום ויתן להם בנים ור'ח פי' יעשה סעודה ויפייסה וכן בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעיא </span>להו נטולה אני מן היהודים מהו ליבם. </span>פי' בקונטרס מי אסורה ליבם משום נדר זה דמסקה אדעתה דמית בעלה ונפלה קמיה ואסורה לו או לא מסקה אדעתה ולא אסרה נפשה איבם וקשה לר'י על פירושו דפשיטא דאסרה נפשה אכל היהודים ועוד מאי אינו כבעל אינו כשאר אדם מיבעי ליה ועוד מאי קאמר ש'מ כופין כרב והלא היא מותרת לו על כן נראה לו לפרש דמיבעיא ליה אי מסקה אדעתה לאסור נפשה על היבם ומבקשין לחלוץ או שמא לא עשתה כדי לאסור עצמה על יבמה כמו על בעלה וקאמר רב יבם אינו כבעל דלא מסקה אדעתה לאסור עצמה איבמה כמו על בעלה ולכך כופין שיחלוץ לה ושמואל אמר יבם הרי הוא כבעל ומבקשין שיחלוץ דמסקה אדעתה לאסור עצמה על יבמה. כן נראה לי עיקר לפי שטה זו:  הדרן עלך בית שמאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>רצה לקיים יקיים. </span>הא פשיטא אלא אגב דתנא יוציא תנא יקיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>העיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העיד </span>ר' יוחנן בן גודגדא. </span>רבנן הביאוה לבית המדרש להביא ראיה לדבריהם מאמרו לו אף זו כיוצא בה ואם תאמר לר' יוחנן בן נורי למה אינה מתגרשת הלא אינה חוזרת כשמרמזים לה ויש לומר דמכל מקום בשעת נתינת הגט משלחה וחוזרת היא ואינה מבינה עד שמוציאין אותה על כרחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>גורסים במשנה ועל קטנה בת ישראל שאוכלת בתרומה כמו שהוא בגמרא בפרק הניזקין (גיטין דף נה. ושם) ואין צריך לגרוס זו כאן שהרי לא הביאו העדות אלא ראיה לדבריהם וקטנה למה יזכירו כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דאין </span>אדם דר עם נחש בכפיפה אחת. </span>מיהו היכא שנישאת לו כבר תקינו רבנן שאינה מתגרשת כיון שאינה יודעת לשמור עצמה כדלקמן (דף קיג:) :  ואילו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואילו </span>חרשת לא אכלה. </span>וא'ת מנלן אי משום דנקט קטנה דלמא כ'ש חרשת שלא תבא לכלל גדלות ואי הוה נקיט חרשת אכלה ה'א דקטנה לא אכלה כיון שבאה לכלל נישואין וי'ל דדייק מדלא תנא חרשת בהדי קטנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יאכיל חרש בפקחת. </span>אבל משום שמא יאכיל קטן בגדולה לא גזרינן שלא תאכל קטנה בתרומה דמשום זמן מועט לא גזרינן שהרי כשיגדיל ויבעול יהיו קידושין דאורייתא ובירושלמי מפרש בקטנה לא גזרינן משום חינא שיהיו הכל קופצין עליה לישאנה ושמא בחרשת לא שייך האי טעמא משום דחרשותה גרמה לה ובקונ' פי' בהניזקין (גיטין ד' נה. ד'ה בפקחת) דלא גזרינן אטו קטן שישא גדולה משום דלית ליה נשואין כדאמר הכא ומילתא דלא שכיחא היא ואין נראה דהא משיאן סמוך לפירקן מעליותא היא כדפי' לעיל (דף סב: ד'ה סמוך) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלמא </span>אתי לאוכלה בתרומה דאורייתא. </span>אבל בקטנה דלא אכלה אלא בתרומה דרבנן כדאמר בהאשה רבה (לעיל דף צ. ושם) לא גזרו אטו דאורייתא (ה) כיון שתגיע לכלל גדלות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאם </span>כן מימנעי ולא נסבי לה. </span>ואי משום שלא תהא קלה בעיניו להוציאה לא חשו חכמים לכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>חכים למיעבד הכי. </span>דוקא במטלטלי תנן בהניזקין  (גיטין דף נט.) חרש רומז ונרמז אבל במקרקעי לא ומה ששיעבד בכתובה מקרקעי משום שהיה לו אפוטרופוס וגם זכין לאדם שלא בפניו. ר'י:  יצתה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצתה </span>זו שאין לה יד לגרש עצמה. </span>אר'ת דהיינו דוקא באין לה אב ובפ' התקבל (גיטין דף סד: ושם) וכן בפ'ב דקידושין  (דף מג:) גבי כל קטנה שאין יכולה לשמור את גיטה אינה יכולה להתגרש פי' בקונט' אפי' ע'י אביה ואין נראה לר'ת דהא ר' ינאי מפיק לה הכא מונתן בידה מי שיש לה יד לגרש את עצמה יצתה זו שאין לה יד וכיון שיש לה אב הרי יש לה יד דאפי' נערה בין היא בין אביה מקבל גיטה ולרבי יהודה אביה ולא היא ור' ישמעאל נמי דדריש מושלחה משמע דלא פליג ארבי ינאי אלא דדריש מקרא אחרינא וטעמא דיש לה אב משלחה ואינה חוזרת היא שאביה משמרה מלחזור ועוד הביא ר'ת ראייה מירושלמי דפירקין דקאמר התם נשתטית לא יוציא דבי ר' ינאי אמרי מפני גרירה  (ג) ה'פ שנגררת אחר כל אחד ונוהגין בה מנהג הפקר ר' זירא ור' מנא תרוייהו אמרי שאין יכולה לשמור את גיטה רבי נחמיה בשם ר' יהודה אמר תלתא מילי איכא בינייהו עבר וגירש מ'ד [א] מפני גרירה מותר כיון דליכא אלא איסור דרבנן שלא ינהגו בה הפקר אם עבר וגירש ה'ז גט למ'ד לפי שאינה יכולה לשמור את גיטה אסור פי' מדאורייתא אין הגט גט ועוד איכא בינייהו יש לה אב ופעמים שוטה ופעמים חלומה מ'ד מפני גרירה אסור שאין האב יכול לשומרה מן ההפקר וכן בעתים שהיא שוטה אין נזהרת מן ההפקר אבל למ'ד שאינה יכולה לשמור את גיטה יש לה אב יכול לשמור את גיטה וכן פעמים חלומה יש לה עתים יכולה לשמור את גיטה וה'מ למימר דאיכא בינייהו יודעת לשמור את גיטה ולא את עצמה דלמ'ד מפני גרירה אסור כדאמר הכא ולמ'ד שאינה יודעת לשמור את גיטה זו יודעת לשמור גיטה אלא ניחא ליה למימר איכא בינייהו אפי' באין יודעת לשמור את גיטה ולא עצמה ואע'ג דהכא משמע דליכא מאן דפליג (ד) שלא ינהגו בה מנהג הפקר ורבי ינאי הוא דדריש הכא שאין יכולה לשמור גיטה מונתן בידה ובירושלמי קאמר ר' ינאי משום גרירה ופליג אטעמא דאמר דאינה יכולה לשמור גיטה אין זה תימה כ'כ כי יש סוגיות ומימרות הפוכות מהש'ס שלנו וי'מ דגרירה דקאמר בירושלמי היינו משלחה וחוזרת ויכולה לשמור גיטה היינו שיש לה יד לשמור גיטה והיינו פלוגתא דאמוראי דהכא ולפ'ז מאן דמפיק מושלחה אפי' יש לה אב אינה מתגרשת דקאמר יש לה אב למאן דאמר מפני גרירה אסור ומיהו אין נראה פירוש זה דעבר וגירש אמאי מותר למ'ד מפני גרירה כיון דהוי דאורייתא ועוד עתים שוטה ועתים חלומה אמאי קאמר דלמ'ד מפני גרירה אסור כיון דקבלה גט כשהיא חלומה הרי באותה שעה משלחה ואינה חוזרת היא והורה כן ר'ת הלכה למעשה ובפ'ב דקידושין האריך בתוס' יותר והכא דפריך ואלא דאין יודעת לשמור לא גיטה ולא עצמה דבר תורה שוטה מתגרשת והאמר דבי ר' ינאי כו' הוה מצי לשנויי ביש לה אב אלא שזהו בכלל שינויא דמשני ביודעת לשמור את גיטה ולא את עצמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי דיקא נמי דקתני גבי דידה כו'. </span>וא'ת דהכא קאמר אביי גופיה עולמית לכדרבי יצחק ובפרק מי שאחזו (גיטין ד' עא: ושם) קאמר אביי מתני' נמי דיקא דחלוקין עליו חבריו על רשב'ג (ה) דאמר בפקח שנתחרש שיכול לדבר מתוך הכתב דאין יכול לגרש מדקתני עולמית ודחי ליה רב פפא דלמא עולמית לכדר' יצחק והכא קאמר ליה אביי גופיה ואר'י דעולמית קאי אנתחרש' ואנשתטה והתם דייק דחולקין עליו חבריו ממאי דקאמר עולמית אנתחרש ורב פפא סבר דלמא לא אתיא כלל אלא לכדר' יצחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא מעדותו של ר' יוחנן כו'. </span>הוה מצי למימר מדרבנן דאמרי חרשת יוצאה בגט אלא ניחא ליה למינקט ר' יוחנן שחכמים מביאין ראיה מדבריו ועוד משום דכל עדות הלכה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא כי אמר לה כנסי שט'ח כו'. </span>והקשה ר'י דהא היכא דאמר לה כנסי שטר זה לא שמעי' מדרבי יוחנן בן גודגדא אלא מסברא דאם איתא דבטליה כו' ולא שמעי' מדבריו אלא דלא בעינן דעתה ואכתי תיקשה פשיטא וי'ל דאמילתיה דרבא פריך פשיטא ולמה ליה לרבא למימר כלל ומשני דרבא השמיענו בכנסי שטר חוב:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי יוחנן בדמאי הקילו. </span>ה'מ למימר דאפילו לא הקילו בדמאי כיון דאינו אלא מדרבנן שאני כדקאמר לעיל אלא משום דהאי שינויא משני בכמה דוכתי א'נ כיון שיש לחוש לספק טבל דהוי דאורייתא החמירו אי לאו טעמא דבדמאי הקילו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>רבי יוחנן ספוקי מספקא ליה. </span>והא דקאמר הש'ס בס'פ יוצא דופן (נדה דף מו: ושם)  אליבא דר' יוחנן דאמר מופלא סמוך לאיש דאורייתא וקטן האוכל נבלות אין ב'ד מצווין להפרישו על ברייתא דמותיב ליה התם הוה מצי למימר וליטעמיך והא ר' יוחנן ספוקי מספקא ליה הכא אלא דבלאו הכי שפיר קאמר התם ה'ר אלחנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקסבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקסבר </span>דהוי מפרק כלאחר יד. </span>וא'ת ואפילו לא הוי כלאחר יד נמי דהא אין דישה אלא בגידולי קרקע כדאמר בפרק כלל גדול (שבת דף עה. ושם) גבי פוצע חלזון וכ'ת אע'ג דחלזון לא חשיב גידולי קרקע בהמה חשיבא גידולי קרקע כדאמרי' בריש פ' בכל מערבין  (עירובין ד' כז:) דממעט דגים מדכתי' בקר וצאן מה הפרט מפורש גידולי קרקע כו' זה אין לומר דנהי דחשיב בהמה גידולי קרקע מ'מ כיון דגמרי' מסממנין בעינן ממש שיהא גדל מן הקרקע כמו סממנין דלגבי גדולי קרקע ממש לא חשיב בהמה גדולי קרקע כדמוכח בהשוכר את הפועלים  (ב'מ דף פט. ושם) דתניא דיש מה דיש מיוחד כו' יצא החולב והמגבן והמחבץ שאינם גידולי קרקע ואין פועל אוכל בו אלמא גבי דבר הגדל ממש מן הארץ לא חשיבא בהמה גידולי קרקע וכן משמע בפ'ק דקידושין (דף יז.)  גבי גורן ויקב וי'ל דאיצטריך טעמא דהכא דמפרק כלאחר יד הוא משום ר' יהודה דסבר יש דישה שלא בגידולי קרקע דמחייב בפוצע חלזון נמי משום דש ור'ת מפרש דמפרק חייב משום ממחק שמחליק העור ומאבות מלאכות הוא וקשה לר'י מדאמר בפ' חבית  (שבת דף קמד. ושם) חולב אדם עז לתוך הקדירה אבל לא לתוך הקערה ולפי' הקונטרס ניחא דטעמא משום דכשחולב לתוך הקדירה הוי משקה הבא לאוכל ואוכל הוא ואין זה בורר אבל לא לתוך הקערה דבורר משקה מאוכל ודומה לדש שבורר אוכל מתוך פסולת אבל לפירוש ר'ת בין כך ובין כך ליחייב משום ממחק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבת </span>דאיסור סקילה גזור רבנן כו'. </span>קשה דאמרי' בפרק אע'פ (כתובות ד' ס.) גונח יונק חלב בשבת קסבר מפרק כלאחר יד הוא ומשום צערא לא גזור רבנן והכא אסר ליה בשבת וליכא למימר דהתם במסוכן דאם כן אפילו מלאכה גמורה ואינו כלאחר יד שרי ואמר ר'ת דהתם מחמת חולי והכא מחמת רעב קרי שפיר צער כדאמר בפרק שלישי דשבועות  (ד' כו: ושם) נשבע על הככר ומסתכן עליה מהו מסתכן לישרי ליה מר אלא מצטער עליה מהו וקשה לר'י דאם כן מאי קאמר הכא אי דאיכא סכנה אפילו בשבת מותר והא אפילו בחולים בעלמא מותר כיון שאין בהן מלאכה גמורה ולרבי נראה דאין זו קושיא דהא אכתי לא פירש הש'ס דמפרק כלאחר יד הוא וקאמר דאפילו מלאכה גמורה מן התורה יש לו לדחות להיות מותר כיון דאיכא סכנה ור'י תירץ דהך דהכא פליגא וכן משמע התם (כתובות דף ס.) דאמר הלכה כר' מרינוס מכלל דאיכא דפליגי עליה ואיכא דמפרש דהכא בצער של בהמה איירי שמתקשה לה רוב חלב בדדיה וקשה לר'י דלמה היו יונקים והלא היו יכולין לחלוב לתוך הקדירה ומיהו לפירוש ר'ת לא קשה דמסתמא כיון שהיו רעבים לא היה להם שום מאכל בקדירה:  משום</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דאיסורן במשהו. </span>פי' בקונט' איסורן בכעדשה ולא דק דבהדיא אמר במעילה בפרק קדשי מזבח (דף טז: ושם)  דשרצים לוקין עליהם בכזית דאכילה כתיב בהו ואמרי' נמי בפ' בתרא דמכות (דף טז: ושם) ריסק ט' נמלים ואחד חי והשלים לכזית וכן משמע בכמה דוכתי אלא יש לפרש דאיסורן במשהו דלוקה על נמלה משום דהוי בריה וכן נראה לר'י :  הדרן עלך חרש </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האשה </span>שלום. אמרו לו אחת זו ואחת זו תנשא. </span>אין להקשות דהיינו ת'ק דהא מעיקרא לא פי' אי מיירי אפי' בלא בוכה והכא מפרש ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>שלום בינו לבינה ושלום בעולם. </span>דלא צריך למיתני דהא סתמא דמילתא הכי הוא דשלום בינו לבינה ושלום בעולם אלא תניא משום סיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זימנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זימנין </span>דמחו ליה בגירא או ברומחא. </span>והיא יראה לעמוד עד שימות לפי שזורקין חצים ואבני בלסטראות במלחמה ואינם מתכוונים על מי שיפול אבל לקמן גבי נפלו עלינו לסטים נאמנת לומר נהרג שעומדת שם עד שימות ולא אמרה בדדמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אמרי' (כו') מה לי לשקר ומרע ליה לחזקיה. </span>תימה לר'י דע'כ לא שייך מיגו כיון דאמרה בדדמי דאי שייך מיגו א'כ במלחמה בעולם אמאי לא מהימנא במיגו דאי בעיא אמרה מת על מטתו אלא ש'מ דלא שייך מיגו כיון דאינה חשודה לשקר ואר'י כיון דדייקא כולי האי שהחזיקה מלחמה בעולם ואומרת כי מלחמה היא אם כן ודאי לא אמרה בדדמי ומטעמא דמיגו דאי בעיא אמרה שלום הוא בעולם יש לה להאמינה כיון דדייקא כולי האי אבל כי לא החזיקה אינה נאמנת לומר מת בעלה במלחמה מתוך שיכולה לומר מת על מטתו דאין זה מיגו כיון שידוע לעולם שהיא מלחמה יראה לומר מת על מטתו וידוע שהיא משקרת אבל בהחזיקה ודאי דייקא טפי ומיהו קשה לר'י דאמר פ' כל הנשבעין (שבועות דף מה: ושם) גבי שכיר נשבע ונוטל לא שנו אלא ששכרו בעדים אבל שכרו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לא שכרתיך מעולם יכול לומר שכרתי ונתתי לך שכרך ומה מגו הוא זה והלא אינו חשוד לשקר [אלא] דבעל הבית טרוד  בפועליו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>בעיא אמרה שלום בעולם. </span>וא'ת אמאי לא קאמר מיגו שיכולה לומר מת על מטתו ונראה דהיכא שנהרג במלחמה אמרינן מתוך שיכולה לומר נהרג ולא במלחמה אבל נהרג אטו מת לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דלמא לא אתי מה לי לשקר ומרע לחזקה. </span>אר'י דלא דמי להא דמיבעיא בפ'ק דבבא בתרא (דף ה: ושם) פרעתיך בתוך זמני אי מהימן במיגו דאי בעי למימר פרעתיך אחר זמני אי אתי מה לי לשקר ומרע לה לחזקה או לא דהתם מרע לה הכא לא מרע לה כיון דאמרה בדדמי ואי לא מרע התם לפי שאין הווה כלל שיהיה פורע בתוך זמנו אבל הכא מרע דיכול להיות אמת דמת במלחמה וכן הא דקאמר בפ' האומר בקידושין (דף סד.)  אמר בשעת קידושין יש לי בנים ואין לי אחים ובשעת מיתה אמר אין לי בנים ויש לי אחים נאמן להתיר (ה)  פירוש אי הוי איפכא ואין נאמן לאסור דברי רבי ור' נתן אומר כו' ומפרש התם טעמא דרבי משום דאתי מה לי לשקר ומרע לה לחזקה מיגו דאי בעי פטר לה בגיטא אבל הכא אמרה בדדמי ולכך לא מרע ולרבי נתן דאמר התם לא מרע התם דבשעת מיתה יש לו להיות נאמן יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דעד אחד נאמן משום דמילתא דעבידא לאיגלויי לא משקר הכא נמי לא משקר. </span>ולא יאמר בדדמי כיון שהדבר יהיה גלוי או דלמא טעמא דנאמן משום דדייקא ומינסבא והכא לא דייקא כלומר לעולם לא יאמר עד אחד בדדמי כמו האשה עצמה ומכל מקום אין להאמינו דנהי דלא אמר בדדמי האשה לא דייקא כאן וסומכת עליו יותר ממה כשאומר מת על מטתו כיון דיש רגלים לדבר אבל אין לפרש או דלמא טעמא דעד אחד משום דדייקא ואפי' אמר בדדמי נאמן דהא אפילו דדייקא האשה למה לו להיות נאמן כיון דאמר בדדמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי עקיבא כשירדתי לנהרדעא לעבר שנה. </span>בסוף מסכת ברכות (דף סג.) אמרי' דרבי עקיבא לא הניח כמותו בארץ ישראל ולכך היה יכול לעבר שנים בחוצה לארץ וכן צריך לומר בפ' שני דמגילה (דף יח:) גבי ר'מ שהלך לעבר שנה בעסיא שלא הניח כמותו בארץ דעסיא חוצה לארץ היא כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף נו.) קיני קניזי וקדמוני עסיא ערדיסקיס אספמיא ומה שלא עיברו בארץ ישראל י'ל דשום אונס היה וכן יש בירושלמי ירמיה עיבר בחוצה לארץ וכן יחזקאל וברוך בן נריה ומיהו קשיא לר'י דבפ' זה בורר (סנהדרין דף כו. ושם) (ו) ר' חייא בן זרנוקי ור' שמעון בן יהוצדק כו' ושם היה רבי יוחנן גדול מהם מדריש לקיש היה קורא אותם רועי בקר וי'ל דלעבר דקאמר התם לאו דוקא אלא חישוב בעלמא עשו אם השנה צריכה להתעבר דהא שנת שביעית היתה כדמוכח התם דקאמר כהן וחריש ובפ' קמא דסנהדרין (דף יב. ושם) אמר דאין מעברין שנה שביעית ושום אונס היה שלא חישבו בארץ ישראל כדפרישי' לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מים דכמלחמה דמו. </span>השתא סלקא דעתך שראו הנשים שטבעו אבל לא ראו שהעלום המים ולכך אמרו בדדמי:  וחזינהו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחזינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזינהו </span>לאלתר. </span>פי' לאלתר שהעלום מן המים אבל אם שהו במים הרבה אין לחוש דמיא מצמת צמתי כי ליתא למכה כדאמר בפ' בתרא (לקמן קכא.) אבל כששוהה אחר העלאה מיתפח תפח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקאמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקאמרי </span>סימנים. </span>אבל על ידי טביעת עין אין להאמינם [א] דאמרי בדדמי ובדבר מועט יאמרו שאלו בעליהן של אלו אבל מה שפי' בקונט' דמים משנים צורת הפנים אין נראה דהא אמרי' לקמן בפרק בתרא (שם) דמיא מצמת צמתי היכא דליכא מכה ואי סימנים לאו דאורייתא איירי הכא בסימנים מובהקים דהוו דאורייתא כדאמרינן באלו מציאות  (ב'מ דף כז: ושם) אי נמי מהני ע'פ טביעות עינא. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקאמרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקאמרי </span>סימנים. </span>פי' רבינו חננאל ש'מ דאשה ועד אחד בספינה שטבעה (ד) ואמרו מת לא מהני וכל שכן עובד כוכבים אפי' מסיח לפי תומו ותימה היאך משיאין נשי בני אדם שטבעו על ידי טביעת עין בלא שום הכרת סימנים ושמא איירי כשנשחתה קצת צורת פניהם דאכלום כוורי ולא נשאר אלא מה ששנו במשנה בפ' בתרא (לקמן קכ.)  וכן מפרש רבינו תם לקמן גבי אין מעידין אלא עד ג' ימים שכשנשחתה צורת פניו מיירי כמו שמפרש במשנה אבל אם צורת פניו שלימה שריא אפי' אחר כמה ימים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>הויין ובחביתא רמיין. </span>אר'י דאיירי בהפקיד אצלו בעדים ולכך היה נוטל בסימן מובהק דאי ליכא עדים מה מועיל הסימן יכול לומר לקוחין הן בידי וכן הא דאמר פרק איזהו נשך (ב'מ דף ע. ושם)  הני זוזי דיתמי היכי עבדינן להו חזינא איניש דאית ליה דהבא פריכא כו' ודוקא דהבא פריכא אבל כלים לא דלמא אפקדינהו גביה ויהיב סימנא ושקיל להו ומיהו קשה דאמר בהכותב (כתובות דף פה: ושם) גבי כסא דכספא דאפקידו בי חסא שכיב חסא ולא פקיד כו' עד ולא אמרן אלא דלא רגיל דעייל לביתיה אבל רגיל דעייל לביתיה אימר איניש אחרינא אפקיד ומיחזא חזא ומשמע דאיירי שלא הפקיד זה בעדים ואפ'ה קאמר חדא דידענא ביה בחסא דלא אמיד ועוד הא קיהיב סימנא ומה מועיל הסימן כיון שלא הפקיד אצלו בעדים וי'ל ששני הטעמים מצריך דלא אמיד וקא יהיב סימנא ואם תאמר אם כן בספ'ק דכתובות (דף יג:) גבי ארוס וארוסתו דקאמר רב יוסף חדא דהא קא מודי ועוד האמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבן גמליאל ואמר ליה אביי ובהא כי לא מודי מי מכשר רבן גמליאל ומאי קושיא דלמא רב יוסף מצריך שני הטעמים וי'ל דאי טעמא דהא קא מודי לא מהני לחודיה לא מהני נמי מאי דהלכה כרבן גמליאל כיון דלא מכשר רבן גמליאל אלא ברוב כשרים אצלה והכא כולן פסולין לבד מארוס ולהכי פריך כי לא מודי פירוש כי לא מהני טעמא דמודי לחודיה מי מהני בהדיה טעמא דהלכה כר'ג כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתרמויי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתרמויי </span>אתרמי ליה. </span>הכא משמע דמנין ומדה לא הוי סימן והא דאמר באלו מציאות (ב'מ דף כג:) מדמשקל הוי סימן מדה ומנין נמי הוי סימן התם מיירי בענין שאין דרך בני אדם להצניע אבל הכא דרך בני אדם להצניע במדה זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>חיישינן שמא פינן. </span>תימה מאי קשיא היא מהאי דהא בממונא יש לחוש לעולם שמא פינן ולא נפיק ממונא מחזקתיה וי'ל דנראה לו לדמות כיון דרגילות לפנותם ואפי' הכי לא חיישינן שמא פינן לענין ממונא נמי מפקינן ליה מחזקה כיון דלא חיישינן אע'ג דרגילות הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span>אישתלויי אישתלי. </span>פי' רבינו חננאל בירושלמי דמעשר שני בפרק ב' רבי יונה ורבי יוסי הוו שותפי בגרבי דחמרא כד דמך רבי יונה אמר רבי מני בריה דרבי יונה לרבי יוסי כל גרבי דכתיב ביה רבי יונה דידיה הוא א'ל אשתקד הוה דידיה והשתא דידי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יצחק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יצחק </span>ריש גלותא בר אחתיה כו'. </span>איירי דלא הוחזקו תרי יצחק ובשכיחי שיירתא דאי לא שכיחי שיירתא ולא הוחזקו התנן בפ'ק דבבא מציעא (דף כ. ושם) דכל מעשה בית דין הרי זה יחזיר ואי שכיחי שיירתא והוחזקו תרי יצחק א'כ אמאי לא חייש רבא דהא לקמן גבי ענן בר חייא מחגרא חייש רבא דלמא בגמלא פרחא אזיל כיון שהוחזקו שהיה שם ענן אחר אלמא בלא הוחזקו איירי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא מנא אמינא לה דהנהו תרי שטרי כו'. </span>וא'ת ואמאי לא מייתי רבא מרבה רביה דאמר בפ'ק דב'מ (דף יח: ושם) ובפרק כל הגט (גיטין דף כז.) גבי גיטא דאשתכח בבי דינא דרב הונא ואמר דיחזיר משום דלא הוחזקו אפי' בשיירות מצויות וי'ל דאין הכי נמי אלא דניחא ליה לאיתויי ראיה מאמוראי קמאי (א) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>חבי בר ננאי כו'. </span>וא'ת היכי פשיט רבא איסורא מממונא דהכי פרכי' על רבה בפ'ק דב'מ (דף כ: ושם) גבי גיטא דאשתכח בי דינא דרב הונא ועוד הא בהוחזקו תרי יצחק מודה רבא כדפי' לעיל והכא בהוחזקו שני חבי בר ננאי וי'ל דמדמה רבא ממונא היכא דהוחזקו לאיסורא דלא הוחזקו:  למאי</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>ניחוש לה אי לנפילה כו'. </span>והא דאמרי' בפ' גט פשוט (ב'ב קעג.) אותיות נקנות במסירה אביי אמר צריך להביא ראיה פירוש דחיישינן לנפילה ופקדון וי'ל דהתם איירי בנפילה דרבים אבל לנפילה דיחיד שיפול מיוסף בן שמעון וימצאנו יוסף בן שמעון אחר ודאי לא חיישינן והכי נמי מפליג בפ' גט פשוט (שם דף קעב:)  בין נפילה דיחיד לנפילה דרבים וא'ת א'כ היכי קאמר התם אהא דתנן במתני' (שם:) דשני יוסף בן שמעון מוציאים שטר חוב על אחרים ותנא דבריית' קאמר דאין מוציאין (א)  בפלוגתא דפליגי אביי ורבא בצריך להביא ראיה או אין צריך דמ'ד אין מוציאין סבר לה כאביי דחייש לנפילה והא לנפילה דחד לא חייש אביי שיפול מיוסף בן שמעון זה וימצאנו אחר ויש לומר דלאו ממש בפלוגתא דאביי ורבא פליגי אלא כמו שאביי חשש לנפילה דרבים חושש אותו תנא אפי' לנפילה דיחיד וא'ת והיכי מייתי התם ראיה אביי למילתיה דחיישינן להביא ראיה אלמא חיישינן לנפילה מההוא דאחד מן האחין שהיה שטר חוב יוצא מתחת ידו עליו להביא ראיה אלמא חיישינן לנפילה והא אחין הוי נפילה דחד ולא חייש אביי ויש לומר דמדמי אחים דשמטי מהדדי כדמפרש התם לנפילה דרבים ואי חיישינן לנפילה דרבים התם נמי יש לחוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>אמרת דלמא מסר ליה אותיות נקנות במסירה. </span>וא'ת ורבא היכי מייתי מינה ראיה הא שפיר קאמר אביי וכי תימא דחייש לנפילה ופקדון האמרי' בפרק גט פשוט (שם קעג:) אותיות נקנות במסירה אביי אמר צריך להביא ראיה רבא אמר אין צריך להביא ראיה אלמא אין צריך להביא ראיה אי חיישינן לנפילה ופקדון וי'ל דרבא סבירא ליה דאין אותיות נקנות במסירה ולכן מייתי ראיה דאי חיישינן לתרי יצחק הכא נמי גבי חבי בר ננאי הוה לן למיחש דלמא מסר ליה והשתא חוזר בו והא דקאמר בפ' גט פשוט (ג'ז שם) אותיות נקנות במסירה כו' ורבא אמר אין צריך לאו משום דרבא ס'ל הכי אלא אליבא דר' (ב) מאיר דאית ליה הכי במתני' דהתם פליגי וא'ת בריש כל הגט (גיטין כד:) אמר קטנה הוא דלא מצי מגרש הא גדולה מצי מגרש אמר רבא זאת אומרת שני יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת מוציאין שטר חוב על אחרים ומה ראיה הוא גט לשטר חוב בגט אין לחוש שמא תמסור לחברתה להתגרש בו שידוע שלא תוכל להתגרש ובשטר יש לחוש דלמא מסר ליה וי'ל דהתם גרס רבה מדמהדר אביי בתריה והכא גרס רבא אי נמי אפי' גרס התם נמי רבא יש לפרש דהכי דייקינן התם דכי היכי דגדולה מצי מגרש ולא חיישינן שמא מסרה לצור על פי צלוחיתו ה'נ לא חיישינן לשני יוסף בן שמעון שמא מסרם זה לזה לצור על פי צלוחיתו דלגבות החוב הם יודעין שאין המסירה מועלת דאין אותיות נקנות במסירה וה'ר אלחנן תירץ דמדמי שטר לגט דכמו שהיה לנו לחוש בגט לנפילה כיון דלא מיזדהרא ביה הכי נמי היה לחוש בשטר דלמא מסר ליה ומדלא חיישינן בגט לנפילה הוא הדין דלא חיישי' דלמא מסר ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אותיות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אותיות </span>נקנות במסירה. </span>הא אינן נקנות חיישינן דלמא מסר ליה ותימה מאי שנא בדברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר שהמוחזק בו נאמן לומר שהוא שלו כי אפילו ידוע שמאמינים זה לזה אין לחוש על פקדון אלא בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר וגודרות שהדבר ידוע שלא לקחם א'כ גבי אותיות נמי היה לנו להאמינו כשאומר שהם שלו וכי תימא כיון דאין אותיות נקנות במסירה דצריך שטר ואין לו שטר חיישינן דאינן שלו מ'מ ליחוש שמא הקנה לו אגב קרקע דשטר נקנה אגב קרקע כדאמרינן בהמוכר את הספינה  (ב'ב דף עו: ושם) בשמעתא דאין אותיות נקנות ושמא קנין אגב קרקע לא שכיחא אי נמי לא מהני קנין אגב קרקע אלא בשטר של אותה קרקע כדאמרינן התם כיון שהחזיקו בקרקע נקנה השטר בכל מקום שהוא דשטר אפסרא דארעא הוא אבל שטר חוב בעלמא אין נקנה אגב קרקע דלא דמי למטלטלין אבל תימה לר'י דלמה לא נימא שהם שלו ולא נתן לו חברו כלום ושמא כיון דשמיה כשמיה ואין מוכיח מתוך השטר שהוא שלו ולא עשה בו סימן יש לחוש שמא של חברו היה כי אי אפשר שלא יהא סימן לזה שאין בזה ושוב פר'י דודאי הקלף יכול לעכב שלא יפסיד חזקתו אע'פ שדרכו להפקיד גביה אבל החוב לא יוכל להוציא כל זמן שנוכל להסתפק דלמא הפקיד גביה והיינו נמי דאמר בגט פשוט (שם קעג.) גבי שאני הכא דאחין משמטי מהדדי ואין החוב למוחזק שלא יוכל לגבות החוב אבל הקלף נראה לר'י שיוכל לעכב וכן חפץ אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>חיישינן דלמא בגמלא פרחא אזל. </span>וא'ת בפ'ק דמכות (דף ה. ושם) אמר רבא (בר אבא) אתו בי תרי ואמרו בחד בשבא בצפרא הרג פלוני את הנפש בנהרדעא ואתו בי תרי ואמרו בפניא בחד בשבא עמנו הייתם בסורא חזינן אי מצפרא לפניא מצו אזלי אין נהרגין ואי לא מצו אזלי נהרגין פשיטא מהו דתימא ניחוש לגמלא פרחא קמ'ל [א] ואר'ת דהכא כיון שמתכוין לקלקל אשת חברו אזל בגמלא פרחא אבל התם אם הלכו בגמלא פרחא היה מקלקלם יותר וה'ר מנחם פי' דהתם אם איתא דאזלו בגמלא פרחא היה להן לטעון כן ומדלא אמרו הכי ש'מ דשקר הם מעידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דמימסרן לכו מילי בשילי. </span>אר'ת דשילי והיני שני מקומות הן וסמוכות זה לזה כדאמר במס' ביצה (דף כה:) רב הונא בשבתא דריגלא מכתפי ליה מהיני לשילי ולרבותא נקט הני מקומות שסמוכין זה לזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליהמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליהמנה </span>מדרב המנונא. </span>אמר ר'י דהלכתא כרב המנונא מדפריך סתמא דגמרא מרב המנונא ובפ'ב דכתובות (דף כב: ושם)  גבי אמרה נשביתי דייק לאוקומי אמוראי דהתם כרב המנונא ובפ' התקבל (גיטין סד:) נמי פריך אדר'י מדרב המנונא והא דבשילהי נדרים  (דף צא. ושם) דחה רבה למילתיה דחויא בעלמא הוא ואפי' פליג הלכתא כרב המנונא כדפי' וא'ת בסוף פרק הכותב (כתובות פט. ושם)  גבי הוציאה גט דקאמר רב יוסף הב'ע שאין שם עידי גירושין דמיגו דיכול לומר לא גרשתיה יכול לומר גרשתיה ונתתי לה כתובתה והיאך יכול לומר כן כיון שנאמנת לומר גירשתני ויש לומר דכשתובעת כתובה אינה נאמנת אלא דוקא לענין נישואין:  איכא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו דארגיל בה קטטה. </span>פי' למ'ד משום דמשקרא היתה יראה כ'כ לשקר כיון דרחמא ליה ולמ'ד דאמרה בדדמי כיון דיש קטטה בדבר מועט אמרה בדדמי ול'ג דארגילא היא כי לעולם יש לחוש שתשקר כיון ששונאתו וא'ת ואמאי לא תשקר והלא היא משקרת שאמרה גירשתני בפני פלוני ופלוני ושיילינן להו ואמרו להד'מ וי'ל דזה לא היתה עושה שתשקר לומר מת בעלי ואם יבא תצא מזה ומזה וכל הדרכים האלו בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>דברו בקציר אלא בהווה. </span>ירושלמי למה קציר א'ר מנא דאונסא דשכיח שאני החמה קודחת בראשו של אדם בשעת הקציר הדא הא דכתיב ויגדל הילד ויהי היום ויצא אל אביו אל הקוצרים ויאמר אל אביו ראשי ראשי ורבנן אמרי דריחשא שכיח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באותה </span>שעה אמרו האשה שאמרה מת בעלי כו'. </span>משום דחזו דאיכא עיגונא טפי אם לא היו מאמינים אותה וא'ת ואמאי לא מהימנינן לה במגו שהיתה יכולה לומר גירשתני למאן דאמר בפ' שני דכתובות (דף כג. ושם) דאיתמר דרב המנונא אפי' שלא בפניו ויש לומר דאין זה מגו שאם תאמינה לומר מת היתה אומרת כמה פעמים בדדמי ולכך אין להאמינה אי לאו משום דחייש לעיגונא ועוד י'ל דההוא אמורא דאמר שלא בפניו [נמי] אינה מעיזה היינו דוקא אמתני' דהתם שאומרת אשת איש הייתי וגרושה אני שיש להאמינה מטעם דהפה שאסר הוא הפה שהתיר ואע'ג דאיכא איסור דאשת איש כיון דשלא בפניו (א) אינה מעיזה אבל בעלמא לא היתה נאמנת:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאין </span>האחין נכנסין לנחלה על פיה. </span>והא דאמרינן בפרק המפקיד (ב'מ לח: ושם) בשמעו בו שמת כולי עלמא לא פליגי דמורידין קרוב לנכסי שבוי מצי לאוקומי כששמעו בו בשני עדים דאי בעד אחד מיירי הא אשה דהכא כעד אחד דמיא אפ'ה אין האחין נכנסין לנחלה על פיה וא'ת מ'מ תקשי אדמסיק התם כי פליגי בשלא שמעו בו שמת פירוש בשני עדים אלא בעד אחד דאי לא שמעו בו כלל פשיטא דאין מורידין וא'כ היכי קאמר שמואל התם מורידין וי'ל דהכא מיירי לירד ולמכור והתם מיירי לאכול כדמשמע התם ולפי זה יש לפרש ששמעו בו שמת היינו בעד אחד ולאכול דאי בשני עדים אפי' לירד ולמכור וא'ת וא'כ היכי פליגי בלא שמעו בו שמת דמורידין וי'ל דלא שמעו בו שמת בעד אחד אלא ע'י קול בעלמא כדאמרי' בשילהי דמס' גיטין (דף פט.)  כששמע פלוני מפלוני ופלוני מפלוני והלכו להם למדינת הים ומיהו בפ' בתרא דכתובות (דף קז.) איכא טובא כששמעו בו שמת ואיירי בשני עדים ומצינו למימר נמי הכא שיצא לדעת והתם אין מורידין קרוב לנכסיו כדאמר בפרק המפקיד (ב'מ דף לח: ושם) :  וחזרו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומכחישות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומכחישות </span>זו את זו הרי אלו לא ינשאו. </span>דודאי אחת מהן שקרנית ואולי שתיהם אומרות שקר כי לא ידעו אמתת הדברים ואיכא מאן דאמר בגמ' דר'מ פליג ברישא ואיכא נמי הכחשה ולא תנשא והא דלא נקט פלוגתייהו ברישא משום דהוה אמינא דבסיפא מודה:  </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>[הואיל]
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>[הואיל] </span>וזו וזו מודות שאין קיים. </span>אבל המכחשת ואומרת קיים אותה לא תנשא דרישא מיתוקמא כוותייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טעמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טעמא </span>דאמרה לא מת הא אישתיקא כו'. </span>וא'ת מאי דייק והא לא מת איצטריך ליה לאשמועינן שאע'פ שמכחשה צרתה תנשא וליכא למימר דהא פשיטא כיון שאין צרה מעידה לחברתה דהא איצטריך טובא דפליג ר'מ עלה ולר' יוחנן נמי אשמעי' דר'מ מודה בהא ואר'י דדייק מדקאמר זאת שאומרת לא מת לא תנשא דלא הוי ליה למיתני אלא אחת אומרת מת ואחת אומרת לא מת תנשא ואנא ידענא דאאומרת מת קאי דההיא דלא מת שויתה לנפשה חתיכה דאיסורא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סד'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סד'א </span>הא מימת מיית. </span>יש לנו לומר שמת יותר ממה שהיתה שותקת דאי שתקה ודאי בעיא לקלקולה אבל כשאומרת לא מת מחמת שנאה אומרת כן שהיא רוצה שתתעגן דאי לא ידעה דמית היתה שותקת לקלקלה וא'ת מכל מקום היכי סלקא דעתא למישרייה כיון דשויתה לנפשה חתיכה דאיסורא וי'ל דאפי' מודה ונתנה אמתלא לדבריה אינה נאמנת ולא דמיא (כתובות כב.)  לאשה שאמרה אשת איש אני וחזרה ואמרה פנויה אני דנאמנת כשנתנה אמתלא לדבריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכל </span>לא מת בעדות אשה לאו הכחשה היא. </span>נראה לרבינו יואל דה'ק דכל לא מת אפי' בבת אחת ובצרות דוקא לא הויא הכחשה דהימנוה רבנן וצרתה שאומרת שוב לא מת אין להאמינה אבל בעד ועד בבת אחת אמר במתני' בסיפא לא תנשא ואמרינן לעיל עד אומר מת והתירוה לינשא הא לא התירוה לינשא אלא באו שניהם בבת אחת לא תנשא ועל כן יש לפרש דבצרות דוקא איירי וטעמא דלא מת דלא הוי הכחשה שמכחשתה צרתה ואין לנו להאמינה ולכך תנשא האחרת אבל זו אומרת מת וזו אומרת נהרג הויא ודאי הכחשה כיון דשתיהן באות להתיר עצמן ואינן מכוונות דבריהן דאמרי בדדמי ואין יודעות אמתות הדברים והשתא דייק שפיר מסיפא דקתני אשה אומרת מת ואשה אומרת לא מת הרי זו לא תנשא ואפי' צרות משמע כדפי' בקונטרס דאי לאו הכי מה משמיענו היינו עד ועד דעלמא וקאמר בשלמא לר'א סתמא כר'מ ופליגא ארישא דאמר תנשא אפי' בבת אחת אלא לרבי יוחנן קשה כו' אבל אם היינו מפרשים דר' יוחנן איירי דכל לא מת היינו בזה אחר זה א'כ מאי מקשה מסיפא לר' יוחנן וגם לכולי עלמא יש להעמידה לר'א דאיירי בבת אחת אלא ש'מ דכולה שמעתא איירי בבת אחת ודוקא בצרה דכל לא מת בעדות אשה לאו דוקא אלא בצרה כדפי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אשה </span>אומרת מת ואשה אומרת לא מת. </span> (ב) אי אמרי' דאשה אחת מכחשת את העד היכא שבאין יחד ואם אמת הוא כן הוה ליה למיתני הכי דהוי ליה רבותא טפי ובירושלמי מצא ר' יהודה דאין הכי נמי ומייתי ברייתא הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לר' יוחנן קשיא. </span>דאשה אומרת אפי' בצרתה משמע וא'ת מנלן דלמא בנשים בעלמא איירי דהכי תנן בפ' מי שקינא (סוטה דף לא:) עד אחד אומר נטמאת ועד אחד אומר לא נטמאת אשה אומרת נטמאת כו' והתם לא קאי אצרות ואפ'ה קתני אשה וי'ל דהתם ליכא למיטעי דבצרות איירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בת </span>ישראל לכהן תאכל בתרומה. </span>מספקא לר'י אי דוקא בתרומה דרבנן אי נמי בתרומה דאורייתא דאוקמה אחזקה דדייקא ומינסבא ועל צרתה אין להאמינה ואוקמה אחזקת אשת איש מידי דהוה אשני שבילין מיהו איכא הכא חדא דעביד איסורא ממ'נ ובכי האי גוונא לא ילפינן מסוטה כדמשמע בריש מסכת נדה (דף ב: ושם) ובמס' חולין (דף ט: ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>אנן נמי תנינא. </span>הא דלא מייתי רישא דהאשה שהלכה היא ובעלה שמא משום דסיפא מיירי בהתר יבמה לשוק כמילתיה דרבי טרפון דייק מיניה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדבריה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדבריה </span>הוא דחוששין. </span>תימה לר'י דהיכי מייתי סייעתא לר'ט מהך דקתני לדבריה חוששין ולא לדברי צרתה דלמא הכא ר'ע מודה כיון שאם לא ניחוש לדברי צרה ליכא עבירה כלל אבל בדרבי עקיבא אילו לא ניחוש לדברי צרה ואכלה בתרומה איכא עבירה בודאי ואמר ר'י דלא דייק אלא מייתור וחוששין לדבריה:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה תנינא וחוששין לדבריה. </span>וא'ת האי דאינה מתייבמת משום דשויתה לנפשה חתיכה דאיסור' וי'ל דדייק מדקתני חולצת דמשמע שכן הדין מדלא קאמר מבקשים לחלוץ אי נמי משמע דחולצת אפילו נתנה אמתלא לדבריה: 


lvr: 31
pgn: 118
dfh: b
trm: דקולסא.
txt:
<span class='five'>דקולסא. </span>מוכר קלסי כרוב:  הדרן עלך האשה שלום</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האשה </span>יצתה מליאה חוששת. </span>אע'ג דאיכא חזקה דמסייע לרובא דנקבות ומפילות חוששת דאיתרע ליה חזקה שיצתה מליאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לצרה אחריתי לא חיישינן. </span>מהיתור לשון דהיא צרתה דייק דהיא צרתה משמע ליה שהצרה עצמה מעוברת ולא משמע צרה אחרת אם נשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>הלך אחר רוב נשים כו'. </span>וא'ת דתנן לעיל באידך פירקין (דף קיח:) ניתן לי בן במד'ה מת בעלי ואח'כ מת בני למה אינה נאמנת במגו שהיתה יכולה לומר עדיין בני קיים וסמכינן ארוב נשים שמתעברות ויולדות וי'ל דמיירי כגון שיש שני עדים שאומרים ששניהם מתו דהשתא אינה יכולה לומר עדיין בני קיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>מאיר היא. </span>וא'ת אמאי לא מוקי לה נמי כרבנן וכי אזלי רבנן בתר רובא היינו בדלא תלי במעשה אבל דתלי במעשה לא אזלי' בתר רובא דכה'ג משני בפ'ג דבכורות (דף כ. ושם) וי'ל דהכא  כרבה דלית ליה ההוא שינויא א'נ אין חשוב תלי במעשה אלא ממילא הוא בא שאדם נזקק לאשתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>ט' חנויות וסנהדרין כו'. </span>תימה היכי פליג ר'מ והכתיב אחרי רבים להטות ועוד היכא אשכחן דפליגי ר'מ ורבנן בט' חנויות הא לא אשכחן דפליגי אלא בקטן וקטנה ושמא לאו דוקא נקט ט' חנויות וסנהדרין אלא כגון מיעוטא דפליגי בחולין (דף יא.) ובמס' ע'ז (דף מ:) .  [עי' תוספות בכורות יט: ד'ה ברובא] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחוורתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחוורתא </span>מתני' ר'מ היא. </span>דחייש למיעוטא מיהו אנן לא קי'ל כר'מ אף על גב דאתי סתמא דמתני' כר'מ בהא דחייש למיעוטא [אפ'ה] לא קי'ל כוותיה מדאמר בפ'ק דחולין (דף יא: ושם) ור' מאיר היכי אכיל בישרא משמע דאנן שפיר אכלינן וקשה דבפרק הלוקח בהמה (בכורות כד. ושם) פסיק ר' יוחנן כרשב'ג דאמר בלוקח בהמה מניקה מן העובד כוכבים דפטורה מן הבכורה כשבנה כרוך אחריה משום דלא מרחמא אא'כ ילדה אבל מטעמא דחלב לא מיפטרא אע'ג דרוב בהמות אין חולבות אא'כ יולדות אלמא חיישינן למיעוט אע'ג דליכא חזקה בהדי מיעוטא דאי אמרת אוקי בהמה בחזקת שלא ילדה אדרבה העמד הולד בחזקת שאין קדוש בבכורה שהיה חולין במעי אמו ויש לומר דר' יוחנן לא פסיק כוותיה אלא בהא דלא מרחמא אלא אם כן ילדה ונ'מ להיכא שראינוה שהיה לה חלב קודם לידה דההיא לא מיפטרא מטעם חלב ואפשר דרשב'ג סבר חלב פוטר (א) והשתא אתי שפיר דמשכחת רבן שמעון בן גמליאל דלא חייש למיעוטא בריש פרק כל הצלמים (ע'ז דף מ: ושם) דלא גזר שאר מקומות אטו אותו מקום כדגזר רבי מאיר התם וקאמר נמי רשב'ג כל מצות שהחזיקו בם כותים כו' אלמא לא חייש למיעוט ורבי יוחנן נמי אכיל משחיטת כותים ומיהו מכותים אין להביא ראיה דמשום דאחד רשע אין להחזיק כולם רשעים אבל בפ' עשרה יוחסין (קדושין דף פ. ושם) גבי שני דברים אין בהן דעת לישאל ועשאום כו' משמע דסבר רבי יוחנן נמי כרבנן דרבי מאיר והא דאמר רבי יוחנן בס'פ אין מעמידין  (ע'ז דף לט:) למעוטי מורייס וגבינות בית אונייקי וסתמא כרבי מאיר התם הוי סתם ואח'כ מחלוקת בריש כל הצלמים (שם דף מ:) והא דארשב'ג כל ששהה ל' יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספיקא הוי אפילו נפל מן הגג או אכלו ארי בפרק רבי אליעזר דמילה (שבת דף קלו. ושם)  וקיימא לן התם כוותיה אע'ג דרוב אינם נפלים וכן תוך ח' ימים בבהמה אסר התם ולא אזלינן בתר רובא התם משום שלא יבא להקל בערוה והצריכוה חליצה במת תוך שלשים ולא רצו לסמוך על הרוב להתירה לשוק בלא חליצה שלא יאמרו העולם שפיהק ומת ויבא לידי לעז וקלקול ולכך גם לענין אבילות פטור שלא יבא להקל בערוה ועוד דבלאו הכי יש להקל התם דקיימא לן הלכה כדברי המיקל באבל ואסרו כמו כן בבהמה דגזרו בהמה אטו אדם דאי לא הא לא קיימא הא אי נמי אסרו בבהמה בבריא שמא יבא להתיר בחולה שיהא קרוב לפיהק ומת וא'ת ולר'מ דחייש למיעוט היכי משכחת לה דמאי כיון דאיכא מיעוט עם הארץ שאין מעשרין ועוד דאיכא חזקה דטבל ומיהו אי לא חייש ר'מ למיעוט מה'ת אפילו היכא דאיכא חזקה בהדיה אלא מדרבנן הוה אתי שפיר ויש לומר דלא חיישינן כה'ג למיעוט דאם הוא הוחזק כל ישראל מי הוחזקו אע'ג דגבי כותים גזר ר'מ על כולם משום מיעוט שנתקלקלו כדאמר בפ'ק דחולין (דף ו.) שאני כותים דאומה אחת הן ואין נזהרין במצות כישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רישא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רישא </span>דאיחזקה לייבום תתייבם. </span>דסלקא דעתך השתא כמו דחזקה לשוק מהני בהדי רוב ה'נ מהני חזקה לייבום בהדי מיעוט דמפילות ותתייבם:  וחזקה</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחזקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחזקה </span> לא עדיף (א) מרובא. לא הוה צריך דלא עדיף דאפי' עדיף מרוב נשים מתעברות ויולדות מכל מקום יש לחוש דר'מ חייש למיעוט אלא האמת אומר דלא עדיף מרובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>סמוך </span>מיעוטא לחזקה והוה ליה פלגא ופלגא. </span>וא'ת דבפרק בתרא דקדושין  (דף פ.) ובפרק כסוי הדם (חולין פו. ושם) גבי תינוק שנמצא בצד העיסה אמרינן סמוך מיעוטא דאין מטפחין לחזקת טהרה ואיתרע ליה רובא ומטהרין לעיסה והכא קאמר דהוי פלגא ופלגא ומחמרינן ואומר רבינו חיים דתינוק הוי דבר שאין בו דעת לישאל והוי ספיקו טהור ואפילו ברשות היחיד ולהכי איתרע ליה רובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>חזקה לשוק ורובא לשוק הוו להו זכרים מיעוט' דמיעוט' ולמיעוטא דמיעוטא לא חיישינן. </span>הקשה ה'ר אלחנן א'כ היכי פריך מינה בפ'ג דבכורות (דף כ: ושם)  על רבי יהושע דחייש למיעוטא והכא לא חייש למיעוטא והא הכא איכא מיעוטא דמיעוטא ולהכי לא חייש ותירץ דיצתה מלאה איתרע ליה חזקה כיון שיש לה עובר במעיה ואפ'ה לא חייש רבי יהושע וחשיב ליה כמו מיעוט כיון דת'ק אסר ביציאתה מלאה ועוד הקשה דת'ק דר' יהושע דאמר יצתה מלאה חוששת וחיישינן למיעוט אע'ג דליכא חזקה בהדיה וברישא גבי האשה שהלך בעלה וצרתה למדינת הים בעי חזקה בהדי מיעוט ותירץ דודאי לא בעי חזקה בהדי מיעוט והא דנקט דבעינן ברישא חזקה בהדי מיעוטא לא בעינן הכי אלא שלא תהא חזקה מסייעתא לרוב דאז הוי המיעוט מיעוט דמיעוט וצ'ע גבי גבינת בית אונייקי דאסר ליה ר'מ משום דרוב עגלים נשחטים לעבודת כוכבים של אותה העיר ופריך מאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי דר'מ חייש למיעוט ומאי קושיא כיון דרוב עגלים אין נשחטים וחזקה דחלב בחזקת היתר אם כן איתרע ליה רובא כדאמר הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>את </span>שיש לה עדים אסורה וכו'. </span>תימה לר'י מאי קמ'ל ושמא אשמעינן דלא אסרינן הא אטו הא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דרבי אלעזר משום דקסבר צרה מעידה לחברתה כו'. </span>תימה לר'י אמאי לא פליג רבי אלעזר באידך פירקא (לעיל קיז.) גבי הכל נאמנים להעידה חוץ מחמותה כו' וקחשיב צרתה ויבמתה ואי ר' אלעזר איירי לבתר דאינסבא צרה מכל מקום ליפלגי גבי ההיא דמת בעלי ואח'כ מת חמי תנשא וחמותה אסורה ור' אלעזר לא אסר כיון שנשאת הכלה ונראה לר'י דלא דמי דלעיל ודאי שהצרה או היבמה באה להעיד על חברתה אין לה להיות נאמנת אפי' לר' אלעזר אבל הכא כל אחת אינה מתכוונה להעיד על חברתה אלא על עצמה וממילא נאמנת על צרתה כיון שאין מתכוונה להעיד על חברתה:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מעידין אלא על פרצוף פנים כו' ואין מעידין אלא עד ג' ימים. </span>פי' משום דמשם ואילך משתנה כו' ואר'ת דהיינו דוקא כשאין שם אלא הפרצוף אבל כל גופו שלם אפי' אין כאן פדחת וחוטם ניכר הוא היטב ע'י סימני הגוף ועוד דשמא דוקא בסימנין הוא דקאמר הכי אבל ע'י טביעות עין ניכר היטב ע'י סימני הגוף כיון שיש כל גופו ואפי' לאחר כמה ימים והיכא שאינו נחבל בפנים ודאי נראה דבר פשוט שיוכלו להכירו אפי' אחר כמה ימים כי אינו משתנה כל כך ודבר ידוע הוא שהוא ניכר אפי' אחר כמה ימים אפי' הוא אמת דהיכא שנחבל בפרצוף אין מעידין עליו אלא בתוך ג' ימים כיון שנשאר גופו שלם וגם יכול להיות שהוא בתוך ג' ימים כגון היכא שאין ידוע מתי נהרג אין לתלותו אלא בתוך ג' ימים (א) דוקא ותשובת ר'ת כתובה בספר הישר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכרת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכרת </span>פניהם ענתה בם. </span>פירוש שצריך פדחת של פניהם להכי מייתי האי קרא דכתיב הכרת פניהם ענתה בם דמשמע שצריך הכרה לבד מן הפנים ועל פי' הקונט' קשיא דבפ' יש בכור (בכורות מו: ושם)  מייתי לה אברייתא דהכא ולא על המשנה דהתם והכא נמי משמע דאברייתא לחודה קאי דמייתי עובדא ודבק קירא באפותיה היינו על מצחו ובירושלמי דהכא משמע דאחוטם קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מצאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצאו </span>קשור בכיס ובארנקי כו'. </span>וא'ת מאי קושיא דלמא הכא שאני דמכירו לגט או לכיס בטביעות עין דאפי' עם הארץ אית ליה טביעות עין כדאמר בגט פשוט  (ב'ב קסח.) האי צורבא מרבנן דאזיל לקדושי איתתא לידבר עם הארץ בהדיה ויש לו להיות נאמן במגו שיכול לומר לא איבדתיו מעולם וי'ל כגון דאיכא עדים שאיבדו דהשתא ליכא מגו א'נ במצאו אחר ומחזירו ע'י סימן זה שקשור בכיס ולהכי נקט כיס וארנקי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שנמצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שנמצא </span>בין כליו. </span>ואע'ג דרבים מצוים שם ואם נמצא בקרקע היה לחוש ליוסף בן שמעון אחר השתא שמצאו בין כליו אין לחוש שנתנו אחר שם אלא הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא דכולי עלמא סימנין דרבנן. </span>ואם תאמר ברייתא דמצאו קשור בכיס כמאן תוקמא וי'ל דמעיקרא ס'ד דאדם אחר מצאו כדפרישית ולכך בעי למיפשט מינה דסימנין דאורייתא אבל השתא סבר דמיירי שמצאו בעצמו ומכיר הכיס בטביעות עין ונאמן במגו שיוכל לומר לא אבדתיו אי נמי שיש עדים שהארנקי וכיס וטבעת שלו וידוע שם א'נ דחשיבי כיס וטבעת סימן מובהק:  כליו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כליו </span>דחיישינן לשאלה. </span>וכליו דמצא קשור דלא חיישינן לשאלה איכא למימר בכלים שאין דרכן להשאילם כמו שפירש ריב'ן דלא חיישינן לשאלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כליו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כליו </span>דחיישינן לשאלה. </span>ואם תאמר מצא פירות בכלי דבפ' אלו מציאות (ב'מ דף כד:) משמע דהוי סימן ויחזיר ואמאי לא חיישינן לשאלה ויש לומר דלא חיישינן לשאלה אלא בדבר איסור אבל בממון לא חיישינן לשאלה וא'ת א'כ מאי פריך הכא והתם חמור בסימני אוכף היכי מהדרינן ניחוש לשאלה והא בממון לא חיישינן לשאלה וי'ל דפשיטא ליה ודאי אפי' אי חיישינן לשאלה מן התורה אבל מדרבנן לא חיישינן לשאלה להחזיר אבדה אבל קשה היכי מפקינן מקרא דמהדרי חמור בסימני אוכף ניחוש לשאלה מן התורה מיהו למסקנא אתי שפיר דלא חיישינן לשאלה אפי' באיסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעית </span>אימא כליו בחיורי כו'. </span>ולעולם לא חיישינן לשאלה וא'ת בפרק כל הגט  (גיטין כז. ושם) תנן מצאו בחפיסה או בדלוסקמא אם מכירו כשר פי' אם מכיר הגט ולמה לי שיכיר הגט אפילו אינו מכירו נמי כיון דמכיר חפיסה ודלוסקמא די בכך דהא לא חיישינן לשאלה ויש לומר דה'פ אם מכירו לחפיסה ודלוסקמא שהם שלו כשר ואע'ג דנקט לשון יחיד אין לחוש ואע'ג דחפיסה הוי לשון נקבה דמפרש התם דחפיסה היא חמת קטנה מ'מ נקט לשון זכר משום דלוסקמא דהוי לשון זכר כדתני בתוספתא עשרה דלוסקמות מלאים שטרות מסרתי לך וללישנא קמא דחיישינן לשאלה מיירי התם שידוע שכן איבדו בחפיסה ולהכי לא חיישינן לשאלה ושם אאריך בע'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למימרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למימרא </span>דמגוייד חיי ורמינהו כו' טמויי הוא דלא מטמי הא מחייא לא חיי. </span>תימה דהא קתני בה גוסס אע'ג דחיי דרוב גוססים למיתה ומיעוטן חיין ותנן נמי אין מעידין על הגוסס ויש לומר בגוסס שהוא מגוייד כיון שהוא גוסס על ידי אדם לא חיי ומ'מ מוכיח שפיר דמגוייד לא חיי מדלא קתני ואפילו גוסס מגוייד ועוד אמר ר'י לפרש דודאי פשיטא דמגוייד דמתני' מת לבסוף כיון שמגוייד במקום שעושים אותו טריפה כמו נחתך מן הארכובה ולמעלה כדמשמע בסמוך אבל אינו דבר ברור שימות קודם שיתירוה לינשא והשתא פריך ליה ממגוייד וגוסס ואותו גוסס שסופו למות הוא מת לאלתר והוא הדין נמי דמגוייד מיית לאלתר מדקתני מגוייד בהדי גוסס וא'ת בלאו מילתיה דרשב'א תקשי ליה רישא לסיפא וי'ל דמעיקרא לא קשיא ליה רישא לסיפא דמצי לאוקמי רישא דאין מעידין היינו לאלתר וסיפא דתנשא היינו לאחר י'ב חדש אבל אמילתיה דרשב'א לא מצי לשנויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה יהא גולה על ידו. </span>לשמואל דחשיב ליה מת קפריך דכיון דמת הוא יש לו לגלות דס'ד טעמא דחייב לגלות לפי שמת לאלתר אבל לא מת לאלתר לא יתחייב גלות כלל דלישנא דוימות דכתיב גבי גלות משמע ליה שמת לאלתר ולית ליה השתא הא דאמרינן בפרק אלו נערות (כתובות לג: ושם)  ונקה המכה בשוגג מאי ונקה ונקה מגלות ואע'פ שחייב מיתה במזיד אפילו לא מת (ב) זמן מרובה יש חילוק בין מיתה לגלות כי היכי דמפלגי בין דרך ירידה לדרך עלייה גבי גלות ולא גבי מיתה אבל אין לומר דמשום רוח בלבלתו או קירב מיתתו אין לנו לפוטרו כיון שמת לאלתר דהא אכתי לא ידעינן להני טעמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיישינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיישינן </span>שמא הרוח בלבלתו. </span>ודוקא בגלות ולא במיתה כדפרישית לעיל והא דאמר ונקה המכה מגלות הא לא הלך על משענתו אע'פ ששהה הרבה חייב גלות איכא למימר כגון דליכא בלבול דרוח כגון בביתא דשישא ולא פירכס כלל:  לקולא</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לקולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לקולא </span>פליג או לחומרא פליג. </span>והכי נמי מצי למיבעי בין לקולא ובין לחומרא אלא אכתי לא (א) פשיטא מאי דבעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>היא לא שנא צורבא מרבנן כו'. </span>ואף על גב דרובייהו צורבא מרבנן אי סליק קלא אית ליה מכל מקום לא חיישינן לאותו רוב ולא תנשא לכתחלה כמו גבי (רוב) גוססין דאין מעידין עליהן אף על פי שרובן מתים :  אמרו</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 121
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמרו </span>לו תחלתו מכבה וסופו מבעיר. </span>אית דגרסי לעיל ליורה מלאה יין ושמן אין מעידין עליו והוי האי תנא שלישי ולספרים דגרסי לעיל מעידין עליו הוי תנא קמא וכן פר'ח דתנא דסיפא לא פליג אתנא קמא אלא מפרש טעמא דמילתיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 121
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מזכירין מעשה נסים. </span>תימה לר'י והא קאמר לעיל נפל לגוב אריות אין מעידים עליו וכן מים שאין להם סוף וי'ל דאינו ממש מעשה נסים אלא יש לתלות שאינם רעבים ובמים שאין להם סוף יש לתלות בדף של ספינה וגל טורד ומיהו יש בירושל' נפל לגוב של אריות אין מעידין עליו שמא נעשה לו נס כדניאל נפל לכבשן של אש אין מעידין עליו חוששין שמא נעשה לו נס כחנניה מישאל ועזריה רוצה לומר שנפל באש וברח לו מן האש בשום ענין ור' מאיר חולק אברייתא דלעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 121
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>על פי כן מת בנו בצמא. </span>מכל מקום לא הוי דבר  א] שנצטער בו הצדיק (א) שלא עשה הבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 121
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>אנו באין מלספוד כו'. </span>ומתני' הכי פירושא הרי אנו הולכין לביתינו שבאנו מלספוד:  של</div>                     </div>                 


lvr: 31
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>של
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>של </span>עזיקה. </span>פי' בקונטרס מפרדס מעוזק ומשומר ושביעית הוא וקשה לו אי (משומר) קודם הביעור לעולם מותר ואין נראה לר'ת דהא בהדיא תניא בת'כ ואת ענבי נזיריך לא תבצור מן המשומר אי אתה בוצר אבל אתה בוצר מן המופקר וא'ת דתניא בת'כ ובפרק הבית והעליה (ב'מ קיח.)  שומרי ספיחים נוטלין שכרן מתרומת הלשכה קרי כאן ממשקה ישראל מן המותר (ד) לישראל ומשומר אסור לישראל כו' כדפי' ואר'י שלא היו שומרין אותו אלא מונעים רגלי בהמה משם ומודיעין לבני אדם שהם לצורך ומופקר נמי לא שרי לבצור אלא ע'י שינוי ובת'כ דקתני מן המשומר אי אתה בוצר היינו אפי' על ידי שינוי ומן המופקר אתה בוצר היינו כלומר אוכל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 31
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דחזו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחזו </span>ליה בבואה. </span>בירושלמי רבי אחא בר חנינא בשם רבי חמא הדא דתימא בשדה אבל בעיר אפילו לא ראו בבואה של אדם והא תניין מי שהיה מושלך בבור ואמר מי ששומע קולו יכתוב גט לאשתו הרי אלו יכתבו ויתנו וא'ר נתן והוא שראה בבואה של אדם אמר רבי בון מזיקין מצויין בבורות כדרך שהם מצויין בשדות והא דאמר (מגילה ד' ג.)   אל יתן אדם שלום לחברו בלילה דחיישינן שמא שד הוא היינו בשדה דומיא דיהושע שהיה חוץ למחנה ישראל בירושלמי פליגי אמוראי בנמצא כתוב בשטר מת פלוני או נהרג אם משיאין את אשתו:  פונדקית</div>                     </div>                 


