# tsftbvl

lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותיהוי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותיהוי </span>כבירית טהורה ותשתרי. </span>פירש בקונטרס דכי היכי דהתם לא חיישי לדילמא משלפא ומחויא הואיל ולצניעותא עבידא ה'נ לא ניחוש למישלף ואחוויי מהאי טעמא וקשה לר'י דהא כבלים אין יוצאין בהן בשבת דחיישינן דילמא משלפא להו משום דהוי תכשיט כמו שאפרש אע'ג דלצניעותא עבידא כמו בירית דהכל ענין אחד אלא שבירית באחת וכבלים בשתים כדאמרינן לקמן (דף סג:)  ועוד דלמה לו להזכיר כאן טהרת בירית הוה ליה למימר ותיהוי כבירית ותשתרי ונראה לר'י דה'פ ותהוי כבירית שיוצאין בה לפי שהיא טהורה משום שאינה תכשיט דאינה נוי לאשה כיון דאינה כ'א באחת והויא כטבעת הכלים דאינה כ'א לצורך בתי שוקים ה'נ האי מחט שהיא טהורה לפי שאינה אלא כטבעת הכלים תשתרי דאינה תכשיט וא'ת אמאי לא משני השתא כמין טס של זהב יש לה בראשה כדמשני לאידך שינויא דבסמוך וי'ל דאם היתה אוגרת בה שערה לא היתה מניחתה לעולם כנגד פדחתה ואינה חשובה תכשיט אלא טס וקשה לרשב'א לפירוש זה דכיון דמחט שאוגרת בה שערה היא טהורה היכי קאמר לעיל (דף נב:) אבל לענין טומאה דא ודא אחת היא הרי יש חילוק אפילו בשלימה דאותה שאינה אוגרת בה טמאה ואותה שאוגרת בה טהורה וצריך לומר דאטומאה נמי פריך ותיהוי טהורה כבירית שהיא טהורה גם תשתרי לצאת בה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומניחתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומניחתה </span>כנגד פדחתה. </span>השתא לא היה צריך לומר שחולקת בה שערה כלל אלא האמת מפרש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמעו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמעו </span>קול מעל גבי המערה. </span>קול של סנדל המסומר: (שייך לע'ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span> בסנדל המסומר ולא במנעל שאינו תפור. </span>תימה לר'י והא קתני סיפא זה הכלל כל שניאותין בו משלחין אותו ביו'ט ומפרש בגמ' דכל שנאותין בו בחול קאמר וסנדל המסומר ניאותין בו בחול ואמאי אין משלחין אותו בי'ט וי'ל דהחמירו בו לפי שבא תקלה על ידו כי היכי דאסר ליה בשמעתין ר' אלעזר בר' שמעון לטלטלו לכסות בו את הכלי או לסמוך בו כרעי המטה אע'פ ששאר כלים שמלאכתן לאיסור שרי לטלטלן לצורך גופן ומקומן וזה הכלל דקתני התם לא קאי אלא אמנעל שאינו תפור ונראה לר'י דאפי' לרבנן דר' אלעזר דשרי לטלטל לצורך גופו ומקומו אסור לשלחו בי'ט אע'ג דשילוח משום שמחת י'ט חשיב כמו לצורך גופו מדשרי' לשלוח דברים שמלאכתן לאיסור כיון שבאת תקלה על ידו ליכא שמחת י'ט:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בין יו'ט לשבת כו'. </span>ואע'פ דבפ' משילין (ביצה דף לז. ושם)  ולקמן בפ' כל הכלים (דף קכד. ושם) מוקמינן לה כב'ש דאי כב'ה הא אמרי מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך מ'מ דמי טפי יו'ט לשבת הואיל ולא שריא שאר דברים אלא מטעם שהותרה לצורך אוכל נפש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 60
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>חמש שרינן כו'. </span>בפרק קמא דסוכה (ד' ב: ושם)  גבי רבי יהודה מכשיר עד ארבעים וחמשים אמה לא פריך השתא חמשים כו' וכן בריש אע'פ (כתובות דף נז. ושם) גבי אבל חכמים אומרים משהה אדם עם אשתו אפילו שתים ושלש שנים בלא כתובה ונראה לר'י דכל היכא דפשיטא ליה דבעי למימר אפי' טובא לא פריך אבל הכא ליכא לפרושי ד' וה' אפילו טובא דא'כ התרתה סנדל המסומר וכן בפרק בנות כותים  (נדה דף לז: ושם) פריך [גבי] וכמה היא קישוייה ר' מאיר אומר אפילו מ' ונ' יום דליכא למימר אפילו טובא דאין סברא שיחשב דם קישוי מיום תחילת עיבורה ומשמע ליה בכל הני דשיעורא בתרא דוקא ולהכי פריך דלימא שיעורא בתרא ולא לימא שיעורא קמא ולקמן בפרק מפנין ד' וה' קופות  (דף קכו:) פריך נמי השתא חמש שרי ד' כו' משמע ליה דטפי לא שרינן משום טורח שבת ומשני רב חסדא ד' מאוצר קטן חמש מאוצר גדול ושמואל משני ד' וה' אפילו טובא כדאמרי אינשי דסבר אפילו טובא מצי לפנות ובלבד שלא יגמור את האוצר פי' קרקעית האוצר משום אשוויי גומות וכדאמרן התם וא'ת דבפרק אע'פ (כתובות דף ס. ושם) אמרינן תינוק יונק והולך אפילו ד' וה' שנים ולא פריך אף על גב דהוי דוקא מדפריך התם מחבילתו על כתפו ומשני אידי ואידי חד שיעורא וי'ל הא בכחוש הא בבריא והא דאמרינן בפרק הזרוע (חולין דף קלב:) כהן טבח שתים וג' שבתות פטור מן המתנות מכאן ואילך חייב במתנות אומר ר'י דנקט שתים לרבי דאית ליה בהבא על יבמתו (יבמות דף סד:)  דבתרי זימני הויא חזקה וג' לרשב'ג :  דעבד</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דעבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דעבד </span>הכי עבד. </span>פירוש דברייתא לא פליגא ארבי יוחנן ולא ר' יוחנן אברייתא וה'פ כתפילין אע'ג דימין חשובה לענין בהן יד ובהן רגל וכן לענין חליצה יכול לנעול של שמאל תחילה ברייתא נמי קמ'ל דאע'ג דשמאל חשובה לתפילין יכול לנעול של ימין תחילה וא'ת א'כ אמאי הקפיד רבי יוחנן על רב שמן שנתן לו של ימין כיון דיכול לנעול איזה שירצה תחילה ונראה לר'י דה'פ דעבד הכי עבד מי שרוצה לחבב של שמאל משום מצות תפילין הרשות בידו ומי שרוצה לחבב של ימין יותר משום חשיבות של ימין הרשות בידו ורבי יוחנן היה דרכו לחבב כל שעה של שמאל יותר ורב שמן בר אבא (לא) היה יודע מנהגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וסיים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסיים </span>דשמאליה וקטר. </span>אומר ריב'א דדוקא לענין קשירה הוא דחשיבא של שמאל טפי משום דחשיבות תפילין הוא בקשירה אבל איפכא לא ולהאי טעמא יש לנעול של ימין תחלה במנעלים שאין בהן קשירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>מיפסקי ואתי לאתויינהו ד' אמות ברה'ר. </span>קשה לר'י דאפילו לא חיישינן דילמא מיפסקו אסור משום דזימנין דאיצטריך לבה'כ ואתי לאתויינהו ד'א ברה'ר דהכי אמר לקמן גבי קמיע ומתוך פי' הקונטרס משמע דלא גרס דילמא מיפסקו ופי' דילמא שקיל להו מראשו אם בא ליפנות והקדוש מקורבי'ל אומר דגרסינן לה שפיר ואיצטריך טעמא דמיפסקו לתפילין של יד דאין צריך לחלוץ כשצריך לבה'כ אלא של ראש משום שי'ן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>דמימחי גברא ומימחי קמיע. </span>נראה לר'י שאם כתב לחש אחד בשלש איגרות וריפאו שלשתן ג' בני אדם כל אחד אדם אחד היינו מומחי גברי וכאשר רפאו שלשתן אדם אחד בעיא היא בסמוך אי מימחי גברא או לא ודוקא לאותו לחש הוא מומחה אבל לשאר לחשים לא ודוקא שכתבם הוא אבל אחר לא ואם כל אחת מאיגרות ריפא שלש פעמים אפילו אדם אחד מומחות שלשתן ואין הלחש מומחה כל מקום שהוא אלא דווקא איגרת לבדה שהומחת והיינו מומחה גברא ומומחה קמיע שקמיע זה הומחה שריפא שלש פעמים וכתבו אדם מומחה שכתב שלשה קמיעין והועילו שלשתן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דלא מימחי קמיע. </span>נראה דכל שכן מימחי קמיע ולא גברא שהמחאת קמיע עדיפא מהמחאת הרופא כדמוכח לקמן דבהמחאת קמיע פשיטא ליה דאיתמחי אפילו בחד גברא ובאיתמחי גברא מספקא ליה אי איתמחי בתלת קמיע לחד גברא אי לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דלא מימחי קמיע. </span>קשה לרשב'א היכי משכחת לה דאתמחי גברא ולא קמיע כיון שהאיש מומחה לכתוב לחש זה א'כ אגרת זו שכתב ודאי תועיל ואומר ר'י דנ'מ שאם אבדה מחאתו שכתב ג' קמיעים ולא הועילו אם הומחה הקמיע מועיל אפילו אבד אדם מחאתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>קתני בזמן שאינו מומחה. </span>קשה לרשב'א דילמא לעולם בעינן תרוייהו ואי הוה תני הכי הוה משמע מומחה קמיע ולא גברא וי'ל דאינו מומחה משמע שפיר בין אגברא בין אקמיע דהא לקמן תניא איזהו קמיע מומחה כו' ומוקמינן לה לאמחויי גברא:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שריפא שלשה בני אדם כאחד. </span>נראה לר'י דגרסינן כאחד והכי פירושו מדקתני כאחד אלמא משמע דבג' קמיעים מיירי ולעיל קתני כל שריפא ושנה ושילש משמע קמיע אחד ומשני דההוא דלעיל לאמחויי קמיע והך לאמחויי גברא וה'ה אפילו לא נתרפאו יחד אלא הא דנקט כאחד לאשמעינן דבג' קמיעין מיירי ולאמחויי גברא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלתא </span>קמיעין לג' גברי תלת תלת זימני. </span>פירוש שכתב לחש אחד בג' איגרות וכל אחת הועילה לג' אנשים או לאחד שלש פעמים קשה לרשב'א קמיע ג' היכי איתמחי הלא מיד כשנתרפא האדם שלישי בקמיע ג' [פעם א'] איתמחי גברא וכיון דאתמחי גברא ודאי שאותה האיגרת תועיל מכאן ואילך וי'ל כגון דשני קמיעין הללו ריפאו תלת זימני לתרי גברי וקמיע שלישי לחד מהנך תרי גברי תרי זימני והשתא מימחו כבר תרי קמיעי וגברא וקמיע שלישי אכתי לא איתמחי וחזר וריפא קמיע שלישי אדם שלישי דהשתא בא בבת אחת המחאת גברא והמחאת קמיע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלת </span>תלת זימני. </span>הוה מצי למימר חד תלת זימני ואינך חד זימנא אלא בעי למימר שיהיו שלשה קמיעין מומחין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>קמיע לתלת גברי. </span>נראה לר'י דה'ה לחד גברא תלת זימני דודאי לגבי המחאת גברא הוא דמבעיא ליה בסמוך אי אתמחי בחד גברא מתלת קמיעי אבל לענין המחאת קמיע דעדיף לא קא מיבעיא ליה דפשיטא דתלינן בהמחאת קמיע ולא אמרינן מזליה דהאי גברא הוא דמקבל כתבא והאי דנקט לתלתא גברי משום רבותא דאפילו הכי גברא לא אתמחי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלת </span>קמיע לחד גברא מאי. </span>תימה תיפשוט ליה מדתני לעיל איזהו קמיע מומחה כל שריפא שלשה בני אדם ומוקמינן לה לאמחויי גברא משמע דוקא תלת גברי אבל חד גברא לא מדלא קתני כל שריפא אדם א' בג' קמיעין ובקונטרס פי' בפי' א' מימחי גברא מימחי קמיע שעשה אדם זה קמיע לשלשה אנשים דנעשה אדם זה מומחה שריפא שלשה אנשים והקמיע מומחה שריפא כתב זה ג' אנשים ולהאי פירושא נמי לא אימחי גברא אלא דוקא לאותו לחש וקשה לר'י לפירוש זה דהא אמרינן לקמן חד קמיע לתלתא גברי קמיע איתמחי גברא לא איתמחי ויש ליישב לשון הקונטרס דה'ק שעשה אדם זה לחש זה בשלשה איגרות לג' אנשים דנעשה אדם זה מומחה שריפא לג' אנשים והלחש מומחה שריפא לחש זה ג' אנשים וגם זה אין נראה לר'י דאם בענין זה נמי קרוי חד קמיע לתלתא גברא הדרא קושיא לדוכתיה ואם הוא קרוי בענין זה תלתא קמיע לתלתא גברי חד חד זימנא הא אמרינן לקמן דגברא איתמחי ולא קמיע לכך נראה לר'י כדפירש וכן פירוש אחר שפי' בקונטרס מיושב מן הראשון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> הא </span>לאמחויי קמיע. </span>פירש בקונטרס דנעשה הקמיע לבדו מומחה ע'י אדם זה תימה דהוא עצמו פירש בסמוך גבי תלת תלת זימני דכל לחש שריפא ג' פעמים נעשו ג' קמיעות הללו מומחים מיד כל אדם אע'פ שרוצה לומר הקונטרס שרופא אחד כתבם מדפירש ואין לומר שמזל הרופא גרם וכן נראה ודאי עיקר דלא ע'י אדם זה לבד נעשה הקמיע מומחה אלא אף מיד כל אדם דהא אמרינן בסמוך תלתא קמיע לתלתא גברי תלת תלת זימני איתמחי גברא ואיתמחי קמיע והאי תלתא קמיעי לתלתא גברי דקאמר איירי שרופא אחד עשאם דבענין אחר לא איתמחי גברא וא'כ האי דקאמר נמי תלת תלת זימני איירי נמי ברופא אחד כמו רישא וקאמר דאיתמחי קמיע והיינו ע'כ מיד כל אדם דאי מיד רופא זה הא בלאו הכי הוא מומחה בכל קמיעין שבעולם וממה שפירש נמי גבי תלת תלת זימני כל לחש ריפא ג' פעמים ואפילו אדם אחד חזר בו מזה דפירש איתמחי קמיע ואין לומר מזל החולה גרם שמתרפא ע'י קמיעתא שהרי בשלשה אנשים הוחזק משמע דלא אמרינן איתמחי קמיע אלא א'כ ריפא ג' אנשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 61
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איתמחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתמחי </span>קמיע. </span>פירש הקונטרס ואין לומר מזל הרופא גרם דאין הדבר תלוי במזל הרופא אלא בחכמתו משמע שרוצה ליתן טעם אמאי איתמחי קמיע במזל הרופא היה לנו לתלות שכבר הומחה שריפא ג' אנשים בג' מיני קמיעים ולא היה לנו לתלות בקמיע ולא ידע רשב'א מה טעם נותן על זה דהא לא איתמחו שאר קמיעין של שאר חולאים אע'ג דהרופא איתמחי בכל קמיעין שבעולם ה'נ אלו ג' קמיעים נמי לתלות ברופא אלא צריך לתרץ כמו שפירשתי ללשון ר'י בענין שיבא המחאת קמיע והמחאת גברא בבת אחת:  והתניא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>ר' אושעיא אומר ובלבד כו'. </span>תימה לר'י דילמא משום מראית העין דוקא הוא אסור מדרבנן כמו קושר בשיר ובטבעת דהשתא ליכא למיגזר דאפילו מייתי לה ליכא איסורא מדאורייתא ואומר ר'י דשלא יאחזנו בידו משמע אפילו בקומצו דליכא מראית העין אלא איסורא דאורייתא איכא ואפילו למ'ד כל דבר שאסרו חכמים משום מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור הכא לא שייך למיגזר דאפילו עומד בשוק ונושאן בקומצו אין כאן מראית העין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שי'ן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שי'ן </span>של תפילין. </span>ול'ג דלי'ת ויו'ד של תפילין כו' כדמוכח בפ' במה מדליקין (לעיל כח:) גבי הא דתני רב יוסף לא הוכשרו למלאכת שמים כו' ומוקי לה לרצועותיהן ולא פריך דלי'ת של תפילין הלכה למשה מסיני כדפריך גבי שי'ן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וחילופיהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחילופיהן </span>באיש. </span> אור'ת דאחיוב חטאת קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 62
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכל </span>מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. </span>פירוש דהוי משוי וליתסר וא'ת והא הוצאה כלאחר יד היא ושריא משום בזיון תפילין וי'ל כיון דמשוי הוא ויכול לבא לידי חיוב חטאת היכא דמוציא בלא שינוי משום בזיון לא שרינן ליה:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 63
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בין העוה'ז לימות המשיח. </span>אע'ג דהשתא אין ירושלים ואין בהמ'ק ואילו לימות המשיח יהיה הכל בנוי צ'ל דהאי אין בין לאו דוקא :  ואילו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואילו </span>אצעדה טמאה היא. </span>פ'ה דכתיב במעשה מדין אצעדה וצמיד וגו' וכתיב תתחטאו אתם ושביכם ולא נהירא דע'כ תתחטאו לא אכל השבי קאי דהא בהמות נמי הוו בשבי ולאו בני קבולי טומאה נינהו לכן נ'ל משום דכתיב אצעדה וצמיד וכתיב בתריה ויקח (מהם) כל כלי מעשה דקאי אכל הכלים שנלקחו וילפינן לקמן כלי כלי משרצים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בירית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בירית </span>תחת אצעדה עומדת. </span>פי' בקונטרס (א) בשוק להחזיק בתי שוקיה שלא יפלו ויראו שוקיה וקשה לפי' זה דא'כ בכבלים אמאי אין יוצאין למאי דס'ד השתא דאין חילוק בין בירית לכבלים אלא שזה באחת וזה בשתים לכן נ'ל דאפשר ליטלן בלא גילוי שוקים ומש'ה כבלים אין יוצאין בהן דילמא שלפא ומחויא דתכשיט לנוי הם אבל בירית שהיא באחת לא שלפא ומחויא דאין זה תכשיט דכיון שאין לה אלא באחת גנאי היא לה ומש'ה ניחא דבירית טהורה דלאו תכשיט לנוי הוא וכלי תשמיש נמי לא הוי אלא כלי המשמש כלי דומיא דטבעת הכלי דאמר לעיל דטהור וכן פירש הקונטרס וטעמא דכבלים טמאים משום דתכשיט הם לנוי כדפי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכתוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתוב </span>עליו בשני שיטין יו'ד ה'א מלמעלה וקדש למ'ד למטה. </span>נראה לר'ת שהיה כתוב יו'ד ה'א בסוף שיטה ראשונה וקדש ל' בתחלת שיטה שניה והשתא נקרא יפה ואין לפרש כמשמעו דא'כ אינו נקרא כהלכתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מניין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניין </span>לאריג כל שהוא שהוא טמא ת'ל או בגד. </span>וא'ת והא לעיל בפרק במה מדליקין (דף כו. ושם) לא מרבינן אלא ג' על ג' וי'ל דהתם מיירי בבא מבגד גדול אבל הכא מיירי באריג כל שהוא דמתחלה לא היה דעתו להוסיף עליו ותרוייהו שמעינן מאו בגד דשקולים הם דחשיב כל שהוא אריג מתחלה כמו ג' על ג' מבגד גדול וא'ת ואכתי בגד כל שהוא למה הוא טמא והא בעינן שיטלטל מלא וריקן דומיא דשק וי'ל דראוי הוא לכוף ולקפל וליקח בו מרגלית או מחט ואם תאמר א'כ פשוטי כלי עור אמאי טהורין הרי ראויין הם לקפל בו שום דבר כמו הכא וי'ל דמיירי בעור שלוק שהוא קשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מניין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניין </span>לתכשיט כל שהוא טמא. </span>ואם תאמר תיפוק ליה דתכשיט כל שהוא טמא מדכתיב בכלי מדין טבעת ויש לומר דאפשר שהטבעת היא עבה וגדולה מאד ולא הוי כל שהוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אריג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אריג </span>ותכשיט. </span>פי' חציו אריג וחציו תכשיט טמא מכאן משמע דמ'מ בעינן שיעור קצת דאל'כ חציו דכ'ש מאי הוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 63
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ההוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההוא </span>במדין כתיב. </span>פ'ה ובמדין הויא טומאת מת ושרץ ממת לא יליף להחמיר דמה למת שכן טומאה חמורה ומשני גמר כלי כלי משרץ פירוש מה כלי האמור בשרץ מטמא בשרץ אף כלי האמור כאן מטמא בשרץ וקשה דא'כ הוה ליה למיפרך ההוא בטומאת מת כתיב ועוד כי משני גמר כלי כלי הוה ליה לשנויי גמר בגד ועור לג'ש לכן נ'ל דההוא במדין כתיב בשלל מדין ולא מיירי הך פרשה בטומאה כלל והיכי יליף דאריג ותכשיט כל שהוא טמא מכל כלי מעשה ומשני גמר כלי כלי פי' כי היכי דכלי דכתיב גבי שרצים מיירי לענין טומאה הכי נמי כלי דכתיב גבי מדין לענין טומאה:  מניין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מניין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניין </span>לרבות את הקילקלי והחבק. </span>ואם תאמר והא לא מיטלטל מלא וריקן ואי משום דאפשר לקפלה אם אינו עשוי לכך לאו כלום הוא כדאמר לקמן גבי קב הקיטע דאע'ג דיש לו בית קיבול לראש שוקו אם אינו עשוי לקבל טהור וי'ל דהני נמי לשם כל צורכן הן עשוין מתחלה אך קשה דלעיל פ' במה מדליקין (דף כז. ושם) מפיק דבר הבא מן העזים דמטמא בשרצים מאו בגד וקילקלי וחבק באין מן העזים ומפיק להן הכא מאו שק וע'ק דהתם מרבה לנוצה של עזים לג' על ג' ואילו שק שיעורו בד' ואומר ר'י דתרי גווני נוצה של עזים הוו והתם מיירי [בדקה] שעושים ממנה בגדים חשובים והלכך איתרבו לשלשה על שלשה כמו שאר בגדים והכא מיירי בנוצה גסה שממנה עושין קילקלי וחבק וחבלים ומשיחות ושק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה לאפנויי. </span>הקשה ה'ר אליעזר ממיץ כיון דאיתקש שרץ ומת לשכבת זרע א'כ ג'ש דבגד ועור ל'ל דכל מה שיהיה במת ניתן בשכבת זרע וכל מה שיהיה בשכבת זרע ניתן בשרץ וכן להפך דהא קי'ל דבר הבא מן ההיקש חוזר ומלמד בהיקש חוץ מן הקדשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 64
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>הרהור מי יצאנו. </span>וא'ת והא אפילו (א) יפת תואר הותרה להם וי'ל דמכל מקום שייך בה איסור כדאמרינן (קדושין דף כב.) וחשקת בה ולא בחברתה:  ובמוך</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובמוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובמוך </span>שהתקינה לנדתה. </span>פ'ה באותו מקום שיבלע בו הדם ולא יטנפו בגדיה ול'נ דא'כ אצולי טינוף הוא ומשוי הוא כדאמר בפ'ק (דף יא:) דכל אצולי טינוף לא חשיב ומשוי הוא לכן נ'ל שלא יפול על בשרה ותייבש עליה ונמצא מצערה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובלבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובלבד </span>שלא תתן לכתחלה בשבת. </span>פירש הר'ר פורת גזירה משום שחיקת סממנים כיון דלרפואה הוא ול'נ דאם כן אם נפל אמאי לא תחזיר האמר בפרק בתרא דעירובין (דף קב: ושם) מחזירין רטיה במקדש אבל לא במדינה וע'כ לא אסרינן להחזיר הרטיה אלא משום שמא ימרח והכא לא שייך מירוח דאין שייך מירוח אלא בדבר לח כגון רטיה אבל בפלפלין ובגלגלא לא שייך מירוח לכן נ'ל ובלבד שלא תתן לכתחלה מפני שנראה כמערמת להוציאה ולפירוש זה כל הנך דלעיל מוך שבאזנה ושבסנדלה אסורין לתת לכתחלה וא'ת א'כ היכי שרו לקמן פורפת על האבן או על האגוז והא נראה כמערמת וי'ל דהתם ניכר הדבר והכל יודעין דלכך צריכה וליכא שום חששא אבל בדבר שהיא נותנת בתוך פיה אינם יודעין למה היא נותנת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובלבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובלבד </span>שלא תצא זקנה בשל ילדה וילדה בשל זקנה. </span>כך היא עיקר הגירסא והשתא פריך שפיר בשלמא זקנה בשל ילדה שבח הוא לה פירוש ומשום הכי איצטריך לאשמעינן שלא תצא דאפילו הכי מחכו עלה אלא ילדה בשל זקנה אמאי גנאי הוא לה פירוש אמאי איצטריך לאשמעינן דלא תצא פשיטא דכיון דגנאי הוא לה ודאי מחכו עלה ושקלה להו וכיון דתנא זקנה בשל ילדה אסור כל שכן ילדה בשל זקנה ודוחק הוא לומר זו וא'צ לומר זו קתני ואית דגרסי איפכא ובלבד שלא תצא ילדה בשל זקנה וזקנה בשל ילדה ואינו מיושב דא'כ אמאי פריך ילדה בשל זקנה אמאי שהרי כך הוא דרך הש'ס לשנות הפשוט תחלה והרב פורת מיישב גירסא זו וה'פ אלא ילדה בשל זקנה אמאי איצטריך גנאי הוא לה דלעולם לא תצא בהן אפילו בחול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 64
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>ענני ברבי ששון אמר הכל ככבול. </span>ונראה דהלכה כרבי ענני מדאמר מילתיה משמיה דרבי ישמעאל בר' יוסי ור' ישמעאל תנא הוא ופליג ועוד דבשל סופרים הלך אחר המיקל ור' ענני דמתיר בחצר היינו אפילו בחצר שאינה מעורבת דבחצר מעורבת ליכא שום חדוש אם כן נשים מותרות להתקשט בבית ובחצר בטבעות ובתכשיטין ואנו שאין לנו רה'ר גמור דכל רה'ר שלנו כרמלית היא שהרי אין מבואות שלנו רחבות י'ו אמה ולא ס' ריבוא בוקעים בו הרי הוא כחצר שאינה מעורבת ומותרות נשים שלנו להתקשט בטבעות ובתכשיטים כפר'ת והקשה ר'י דאפילו אי רה'ר שלנו חשיב ככרמלית היכי שרו כמו חצר והאמר לקמן פרק כל כתבי (דף קכ.) גבי דליקה דמותר להציל בחצר שאינה מעורבת ולא בכרמלית ואומר רבינו ברוך כיון דלדידהו הוו להו רה'ר גמורה לא מדמו כרמלית לחצר שאינה מעורבת ואסרינן כרמלית משום רה'ר אבל אנו שאין לנו רה'ר כלל אין להחמיר בכרמלית כ'כ וה'ר שמשון מצא כתוב בשם רבינו שר שלום דדבר שהוא רגילות להראות זו לזו אסור וכשאינם רגילות מותרות ונשי דידן אינן מראות תכשיטיהן וטבעותיהן ומש'ה מותרות לצאת בהן וסוף דבר אמרו הקדמונים דמותרות לצאת בהן דמוטב יהו שוגגות ואל יהו מזידות:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב כל מקום שאסרו חכמים כו'. </span>י'מ דאין הלכה כרב  מדתני בחולין (דף מא.) אין שוחטין לתוך גומא ברשות הרבים שלא יחקה האפיקורסים ובחצר מותר ומיהו אין זה ראיה דבחצר מותר דאף הרואה אותו אומר לנקר חצרו הוא צריך אבל בעלמא שאם יראה אדם הרואה יחשדנו אפילו בחדרי חדרים אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליעבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליעבד </span>לה פולסא. </span>פ'ה חתיכה של עץ ויצור עליה צורה ולפירושו (ב) ניחא מה שמקשים דבעלמא אמר מאי אסימון פולסא ופ'ה התם היינו דבר שאין עליו צורה וקשה דהכא משמע דפולסא הוא דבר שיש עליו צורה ולפירש'י ניחא דפירש ליעבד פולסא בלא צורה ויצור עליו הצורה אבל לפיר'ת קשה דפירש אסימון הוי של מתכת ויש עליו צורה אבל אינה חשובה ואינה יוצאה אם כן הכא מאי איריא סלע אפילו אסימון ושמא י'ל דצורת סלע צריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 65
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומפצי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומפצי </span>ביומי תשרי. </span>פ'ה מפני הטיט שלא יהיה חציצה ונותנות המפץ תחת רגליהן ורבינו תם פירש שהיו נותנות מפצי זקופות שלא יראו אותן העולם ויתביישו מהם ולא יטבלו היטב :  פסולות</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פסולות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פסולות </span>לכהונה. </span>פי' לכהונה גדולה דלאו בתולה שלימה היא ואע'ג דכהן גדול בימי שמואל לא הוה היה מחמיר וי'מ משום זונה ופסולות אף לכהן הדיוט וכן משמע בפ' הערל (יבמות עו.)  דקאמר התם לית הלכתא [לא כברא ולא] כאבא (עד דקאמר) [וקאמר] ואפילו לרבי אלעזר דאמר פנוי הבא על הפנויה שלא לשם אישות עשאה זונה כו' משמע דטעמא משום זונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סהדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סהדא </span>רבה פרת. </span>פי' הקונטרס פרת מעיד (ג) שהוא יורד מא'י לבבל וגדל ממי גשמים ולא נהירא שהרי בבל במזרח א'י קאי וכל הנהרות יורדים ממזרח למערב לכך פר'ת שהיו מכירים שירדו הגשמים לא'י ע'י שחוזר פרת לאחוריו על ידי גדילתו בא'י מתוך הגשמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>ירבו הנוטפים. </span>פירוש מי גשמים על מי נהרות שהיו זוחלין והוו להו מקוה ואמרינן דאין מקוה מטהר בזוחלין כ'א באשבורן דתנן במסכת מקוואות (פ'ה מ'ה)  הזוחלין כמעיין והנוטפין כמקוה ותניא בת'כ יכול מילא מים על כתיפו ועשאו מקוה בתחילה יהא טהור תלמוד לומר מעיין מה מעיין בידי שמים אף מקוה בידי שמים אי מה מעיין מטהר בזוחלין אף מקוה מטהר בזוחלין פי' אף בזוחלין וכ'ש באשבורן תלמוד לומר אך מעיין מעיין מטהר בזוחלין ומקוה באשבורן ומהו אשבורן דקוו וקיימי ויש מפרשים שלא היה רוצה להטבילן בהן משום דהוו להו ספק זבות וזב וזבה טעונים מים חיים ושמא ירבו הנוטפין והוו להו מכונסין ולא נהירא חדא דמ'ט עביד להו מקוואות והא בעינן מים חיים ועוד (דבת'כ) [דבתוספתא פ'ג דזבים] קאמר חומר בזב מבזבה שהזב טעון מים חיים והזבה אינה טעונה מים חיים וא'ת ולשמואל דאמר אין המים מטהרין בזוחלין אלא פרת ביומי תשרי זב דבעי מים חיים איך יטבול ביומי ניסן וי'ל במעיין מכוסה שאין מי גשמים יורדין בתוכו וא'ת אמאי חיישינן שמא ירבו הנוטפים לימא קמא קמא בטיל כדאמר בפ'ה דמסכת ע'ז  (דף עג.) המערה יין נסך לבור אפילו כל היום כולו כשר דאמרינן קמא קמא בטיל וי'ל דלא מהני טעמא דקמא קמא בטיל כיון שהאיסור רבה מכשיעור וההיא דיין נסך דקאמר קמא קמא בטיל היינו קודם שרבה האיסור עד כדי נתינת טעם בהיתר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>שמואל נהרא מכיפיה מיתבריך. </span>פי' ממקומו ומסלעו סלע מתרגם כיפיה מנביעתו מיתבריך ולא ממי גשמים וא'ת והא קא חזינן שמחמת הגשמים הם גדילים וי'ל כדאמר במסכת תענית (דף כה:) שאין לך טפח יורד מלמעלה שאין טפחיים עולים כנגדו מלמטה ואור'ת דהילכתא כוותיה דשמואל ומייתי ראיה מפרק בתרא דבכורות (דף נה:)  דתניא רבי מאיר אומר לא פרת שמו אלא יובל שמו ולמה נקרא שמו פרת שמימיו פרין ורבין ולאו דוקא נקט פרת דה'ה לכל נהרות והא דנקט פרת משום שהוא גדול מכל נהרות ולפי שהוא מא'י וקאמר התם מסייע ליה לשמואל דאמר נהרא מכיפיה מיתבריך ועל זה אנו סומכין לטבול בנהרות אפילו אם גדלו מאד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 65
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הקיטע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקיטע </span>יוצא בקב שלו. </span>פ'ה קיטע שנקטעה רגלו עושה כמין דפוס רגל וחוקק בו מעט לשום ראש שוקו בתוכו ואינו [ ס'א והוא] נסמך עליו ומש'ה יוצא בקב שלו דמנעל דידיה הוא ור' יוסי אוסר דלאו תכשיט הוא ואינו מנעל והוי משוי והקשה רבינו תם דבמסכת יומא (דף עח: ושם) משמע דלכ'ע מנעל הוא ואסור לנעול בו ביוה'כ ולענין שבת בהא הוא דפליגי דרבי יוסי גזר דילמא מיפסיק ואתי לאתויי ורבי מאיר לא גזר וי'ל דה'נ בהא פליגי דטעמא דר' יוסי דכיון דלא הוי של עור לא מיהדק ואיכא למיחש דילמא מיפסיק ואתי לאתויי אך קשה מהא דאמר בגמרא חלצה בסנדל כו' חליצתו כשרה ואמר שמואל ר'מ הוא משמע דלר' יוסי חליצתו פסולה ואמאי כיון דמנעל הוא וי'ל דהאי נמי בהא תליא דכיון דלענין שבת גזר דילמא מיפסיק אינו ראוי להלך בו ודמי לקטן שחלץ במנעל גדול דחליצתו פסולה כדאיתא בפ' מצות חליצה (יבמות קג:) משום דנעלו כתיב נעלו הראוי לו וא'ת היכי גזרי דילמא נפיל ואתי לאתויי הלא אין לו אלא רגל אחד ואי נפיל לא יזוז ממקומו ואומר ר'י דמיירי שנושא בידו מקל ועיקר הליכתו היא בסמיכת המקל והשתא אי נמי מיפסיק יוכל להלך מכאן יש להתיר למי שכווצו גידי שוקיו ללכת במקלו בשבת והרב פור'ת פי' דקיטע יש לו סמך שקושר בכרעו ומגיע לארץ והשוק כפופה לאחוריה ובראש השוק במקום הרגל עושה לו קב (ד) להראות כמו שיש לו רגל ובהא פליגי ר' יוסי סבר כיון שאינו נסמך עליו אלא תלוי באויר חיישינן דילמא נפיל ור'מ לא חייש ולפי זה אין ראיה להתיר לקיטע לצאת במקלו אמנם יש להתיר מסיפא דמתניתין דאינו אוסר אלא סמוכות שלו לפי ששוקיו תלויין באויר ודילמא נפיל ואתי לאתויי (אבל הכסא) והספסלים שבידו אינו אוסר ואינהו הוו דומיא דמקל וק'ק לפי זה אמאי מטמא ליה רבא משום מדרס כיון שאינו נסמך עליו ושמא כשהוא יושב פעמים הוא נסמך עליו ולכך עושה לו בית קבול כתיתין שלא יוזק בקשר העץ שהוא יושב:  סנדל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סנדל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סנדל </span>של סיידין. </span>פ'ה מוכרי הסיד וכשמתעסקין בסיד נועלין אותו ושל עץ הוא מפני שהסיד שורף את העור זה לשון רבותי ול'נ סנדל סיידין של קש הוא וכפי' זה נראה דהכי תניא בתוספתא סנדל של קש ר' עקיבא מטמא כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טמא </span>מדרס ולא הודו לו. </span>וא'ת ואמאי לא הודו לו ומי גרע מכופת שאור שיחדו לישיבה דקיי'ל  דטמא מדרס דגבי מדרס לא בעינן דומיא דשק דכל דבר המיוחד למדרס טמא מדרס וי'ל דללשון שפירש רש'י של קש הוא ניחא דכיון דלאו בר קיימא הוא אינו טמא ולא דמי לכופת שאור שהוא בר קיימא והכי אשכחן במשניות דקתני גבי האלון והאגוז ורימון שחקקום תינוקות למוד בהן עפר שמקבלין טומאה ואילו גבי לפת ואתרוג שחקקו קתני שאינן מקבלין טומאה לפי שאינן מתקיימין וללשון שפירש שסנדל הוי של עץ קשה שהרי ראוי הוא להתקיים כיון שהוא של עץ ושמא י'ל דהיינו טעמא דמטהר סנדל דלא חשיב עביד להילוכא מה שמטייל בו הואיל ואין רגילות לעשות מנעל להילוך כמותו דכוותה בשפופרת כיון שאין רגילות לעשותה מקנים לא חשיבה כלי ולא דמי לכופה שרגילות לעשות לישיבה כמותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כוורת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כוורת </span>הקש ושפופרת של קנים ר'ע מטמא. </span>ואם תאמר והיכי מטמא ( לענין טמא מת) כיון דלא חזי לישיבה לא מטמא מדרס ולענין טומאת מת הא לא כתיב בפרשה אלא כלי עץ ועור ובגד ושק וי'ל דקש נמי חשיב של עץ כדאמר  (ברכות דף מ.) פרי שאכל אדם הראשון חטה היתה אי נמי הך טומאה דרבנן היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן מטהר. </span>לפירוש אחרון שפי' בקונטרס דסנדל של קש הוא מדמי שפיר כוורת לסנדל של סיידין ולאידך פירושא שפי' דסנדל של עץ הוא צ'ל דמייתי הכי דכי היכי דר' יוחנן מטהר בכוורת של קש לפי שאין רגילות לעשותה מקש הכי נמי במנעל של סיידין לפי שאין רגילות לעשות מנעל של עץ מטהר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לאו להילוכא עביד. </span>הקשה הר'ר אליעזר ממיץ לרשב'א מאי פריך והלא משעת מלאכתו הוא מהלך בו ולכך הוא נעשה ותירץ לו דסנדל של סיידין לאו לנעול עשוי אלא אחד מכלי אומנתו של סיידין הוא ועשוי כעין סנדל ויכול לתת רגלו בתוכו לנועלו אך אין עשוי רק לטוח בו את הבית ופעמים שנועל בו ומטייל בו עד שיגיע לביתו ולהכי פריך והא לאו להילוכא כו' ור'י פירש הואיל ואין עשוי כלל לנעילה רק לשמור מנעליו שלא ישרפו בסיד לאו להילוכא עביד ומכל מקום משני לו שכן הסייד כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר אף טמא טומאת מדרס. </span>פי' הרב פור'ת הא דלא קתני ברישא דמתניתין ואם יש לו בית קיבול כתיתין טמא מדרס כדקתני בסיפא משום דהוה משמע אבל אם אין לו בית קיבול טהור מן המדרס אבל טמא טומאת מת ולא היא דהא פשוטי כלי עץ הוא ולהכי תנא טמא סתמא דבכה'ג טמא הא אין לו בית קיבול כתיתין טהור לגמרי וא'ת למה לי בית קיבול כתיתין תיפוק ליה דכל הטמא מדרס טמא טומאת מת וי'ל דבית קיבול כתיתין עושין אותו ראוי למדרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 66
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עגלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עגלה </span>של קטן. </span>פ'ה עגלה שהקטן יושב עליה ול'נ דא'כ מאי קמ'ל פשיטא דאין לך מיוחד למדרס גדול מזה לכך נ'ל דהיינו עגלה שעושין לקטן להתלמד להלך טמאה מדרס דנשען עליה:  קישורי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 66
dfh: b
txt:
<div class='shastext4'>                         <div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>קישורי. </span>פי' הקונטרס אשקצ'ש והקשה בקונטרס ור'י תירץ דכיון שאינם עשויים אלא ללכת דרך העברה בטיט אינו טמא מדרס ובערוך פירש דקישורי היינו אשקצ'ש שעושין הליצני והן גבוהין מאד ואינן אלא לרקד עליהן ולא להילוך עבידי :  בני</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 67
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בני </span>מלכים יוצאין בזגין מאן תנא ר'ש היא כו'. </span>פי' הקונטרס וליכא למיחש דילמא מחייכי בהו ואתו לאתויי וא'ת מכל מקום ליחוש דילמא איפסיק ואתי לאתויי כדאמרינן לעיל גבי עבד דלא יצא בחותם שבצוארו וי'ל דהכא מיירי בתלוים בשלשלת דלא מיפסקי וריב'א פירש דבירושלמי מוקי לה בקטנים דאפילו אי פסיק ומייתי לה ליכא איסור והכי איתא בירושלמי ר' זעירא אומר בזוג שבצוארו ומהו כל אדם דקתני במתניתין בין קטנים עשירים בין קטנים עניים מתניתין פליגא עליה דרבי זעירא ולא בזוג שבצוארו כאן בגדולים כאן בקטנים פירוש ההוא דלא יצא בזוג שבצוארו בגדולים דלמא מיפסיק ואתי לאתויי והא דשרי הכא בקטנים דליכא למיחש כדפי' מ'מ יש לדקדק אמאי נקט בני מלכים כיון דליכא חששא אי מייתי להו קטן בידים וי'ל דאי לאו בני מלכים הוו מחייכו עליה בני מלכים כל שעה ואי אפשר שלא ישמע אביו מעולם ויטלם אביו בידו ואתו לאתויי אבל אי בני מלכים לא מחייכי אם כן אפילו אי מיפסיק ליכא למיחש דילמא מייתי להו אבוה דלא שכיח שיהא אביו בצדו בשעה שיפסוק:  הדרן עלך במה אשה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 67
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלל </span>גדול. כל היודע עיקר שבת חייב על כל שבת ושבת כו'. </span>פי' בקונטרס אע'פ שלא נודע לו בינתים אמרינן ימים שבינתים הויין ידיעה לחלק שאי אפשר שלא שמע בינתים שאותו יום שבת היה אלא שלא נזכר במלאכות וקשה לה'ר אליעזר דאמר בגמרא (לקמן דף עא.) קצר וטחן כגרוגרת בשגגת שבת וזדון מלאכות וחזר וקצר וטחן כגרוגרת בזדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה פירוש ואינו חייב אלא אחת ובשבת אחת איירי דבשתי שבתות היה חייב שתים דימים שבינתים הויין ידיעה לחלק אלמא אע'פ שנודע לו קודם קצירה אחרונה שאותו יום שבת הוא דהא בזדון שבת קצר וטחן אפי' הכי לא הויא ידיעה וחשיב העלם אחד כיון שלא נודע לו שחטא שהרי סבור שהמלאכה מותר' וטעמא משום דכתיב או הודע אליו חטאתו שיהיה לו ידיעת חטא ועוד הקשה ריב'ם דבגמרא מפקינן לה מקרא ואי כדפי' בקונטרס שאי אפשר שלא נודע לו למה לן קרא ועוד קשה לר'י דתנן בפרק אמרו לו (כריתות דף טז.) א'ר עקיבא שאלתי את ר' אליעזר העושה מלאכות הרבה בשבתות הרבה מעין מלאכה כו' אמר ליה חייב על כל אחת ואחת ק'ו מנדה כו' ופליגי התם אמוראי בגמרא היכי בעי מיניה וקאמר בסוף שמעתא ולרב חסדא דאמר שגגת שבת וזדון מלאכות הוא דבעא מיניה אי ימים שבינתים הויין ידיעה לחלק או לא נדה מאי ימים שבינתים איכא ומשני שבא עליה וטבלה וראתה וחזר ובא עליה והתם אפילו איחרה כמה שנים ולא טבלה חשיב הכל העלם אחד אלא כשטבלה ימי היתר שבינתים אע'פ דלא ידע כמי שידע דמי ה'נ גבי שבת אע'פ שלא שמע ימי היתר שבינתים הויין ידיעה לחלק דגזרת הכתוב היא שתהא שמירה לכל שבת ותימה דהתם יליף רבי אליעזר שבת מנדה ואדרבה בשבת כתיב קרא ובנדה לא כתיב ונראה לר'י דהא דנפקא לן מקרא בגמרא היינו כרבי אליעזר ברבי שמעון דהתם דאמר לא כך שאלו רבי עקיבא לרבי אליעזר אלא הבא על הנדה והשיב לו רבי אליעזר דחייב על כל אחת ואחת ק'ו משבת:  וגבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וגבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וגבי </span>שביעית נמי כו'. </span>הכי תנן בשביעית (פ'ז מ'א) כלל גדול אמרו כל שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה וממין הצובעין ואינו מתקיים בארץ פירוש שכלה לחיה יש לו שביעית ולדמיו שביעית יש לו ביעור ולדמיו ביעור ועוד כלל אחר אמרו דקתני כל שאינו מאכל אדם ומאכל בהמה וכו' ומתקיים בארץ יש לו שביעית ולדמיו שביעית ואין לו ולדמיו ביעור דכלל הראשון גדול דיש לו ביעור ואחרון אין לו ביעור ואע'ג דקתני התם בבבא אחריתא כלל גדול אמרו בשביעית ולא קתני בתריה כלל אחר כיון דקתני כלל קטן קמיה שייך למתני בתריה כלל גדול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>גבי מעשר דקתני עוד כלל אחר אמרו כו'. </span>תימה למה ישנה בראשון כלל גדול כיון דאינו גדול מן השני וצ'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאית </span>ביה אבות ותולדות. </span>ואפילו לרבא דאמר במועד קטן (דף ב:) גבי שביעית אבות אסר רחמנא תולדות לא אסר רחמנא מ'מ מדרבנן מיהא אית ביה אבות ותולדות וא'ת במעשר איכא נמי אבות ותולדות דמדאורייתא דגן ותירוש ויצהר ומדרבנן כל מילי וי'ל דלא שייך להזכיר אבות ותולדות במילי דלית ביה איסור מלאכות וא'ת ובכלל אחר דשבת ושביעית ליתני נמי כלל גדול מהאי טעמא ויש לומר דלא צריך למיתני דאכלל גדול קמא קאי וה'ק עוד כלל גדול אחר אמרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גדול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גדול </span>עונשו של שבת משל שביעית. </span>לפירוש הקונטרס דמפרש בתלוש שנתלש קודם שבת וקודם שביעית משמע שרוצה לפרש שביעית במחובר איתא היינו במחובר ערב שביעית ונתלש בשביעית ומיירי באיסור פירות שביעית לאכילה וקשה לר'י דלפי' לא הוה ליה למימר אלא גדול עונשו של שבת ושביעית משל מעשר דאיתנהו במאכל בהמה מה שאין כן במעשר ולמה ליה למימר כלל גדול עונשה של שבת משל שביעית אלא נראה לר'י דבמידי דאכילה דלא שייכא לענין שבת לא שייך למימר גדול שבת לא משביעית ולא ממעשר ולהכי לא קאמר גדול שבת ושביעית ממעשר אלא קאמר גדול שבת משביעית דאיסור מלאכות איתנהו בין בתלוש בין במחובר ואילו איסור מלאכות דשביעית במחובר איתא בתלוש ליתא וכן משמע בירושלמי דקתני שהשבת חלה על הכל ושביעית לא חלה אלא על עבודת הארץ בלבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולבר </span>קפרא דתני כלל גדול במעשר כו'. </span>נראה לרשב'א דאחרים לא שנו כלל גדול במעשר לפי שאינו גדול מפאה אלא מדרבנן אבל כלל גדול דשבת גדול משביעית מדאורייתא וכן של שביעית משל מעשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואילו </span>פאה ליתא בתאנה וירק. </span>לאו דוקא תאנה דהא רוב אילנות אין לקיטתן כאחד ואינן רק ח' אילנות דחשיב בפ'ק דפאה  (מ'ה) דחייב בפאה אלא נקט תאנה משום דנלקטת כמה פעמים כדאמרינן בחזקת הבתים (ב'ב דף כח:) אכל ג' פירי בחד יומא כגון תאנה כו' ואומר ר'ת דמדאורייתא לא מיחייב בפאה אלא בדגן ותירוש ויצהר דסתם קציר דכתיב גבי פאה הוא דגן וכתיב כי תחבוט זיתך כי תבצור כרמך והא דדריש בת'כ יכול שאני מרבה קישואין ודלועין שיהיו חייבים בפאה ת'ל ובקוצרכם את קציר ארצכם מה קציר שהוא אוכל ונשמר כו' אסמכתא היא דהתם נמי דריש מעשר ירק מקרא אע'ג דהוי מדרבנן ומה שלא תקנו פאה בירק ובתאנה ודדמי לה כמו שתקנו מעשר מהן אומר ר'ת משום דאין לקיטתן כאחד דבר מועט הוא פאה דידיה ויש הפסד לעניים בה יותר מן הריוח שמתבטלין לפי שאין יודעים זמן לקיטתן ודבר שאין מכניסו לקיום נמי לא חשיב ויפסידו יותר ממה שירויחו במקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ספיחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספיחי </span>סטיס וקוצה. </span>הא דלא קאמר סתם למעוטי מידי דלאו אוכל אלא נקט הני אומר ר'י משום דקצת הם ראויים לאכילה וקמ'ל דאפילו הכי אין פאה נוהגת בהן וכן מצא רשב'ם בתשובת רש'י והא דנקט ספיחים משום דשמא סטיס וקוצה עצמם אינם ראוים כלל לאכילת אדם ולא הוה חידוש או שמא הן אוכל גמור ולא ממעטינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גר </span>שנתגייר בין הנכרים. </span>בפני ג' ולא הודיעוהו מצות שבת דאי נתגייר בינו לבין עצמו לא הוי גר כדאמרינן בהחולץ (יבמות דף מז:) :  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לא שכחה מאי חייב על כל מלאכה ומלאכה. </span>תימה לר'י מנא ליה למידק הכי אימא דלא שכחה נמי אינו חייב על כל מלאכה ומלאכה אלא על כל שבת ושבת כמו בהכיר ולבסוף שכח ותנא הכיר ולבסוף שכח וכ'ש הא כדפרי' ומה שפי' בקונטרס דדייק דחייב על כל מלאכה ומלאכה מדלא כייל להו אהדדי מי שידע עיקר שבת ושכחה והיודע עיקר שבת חייב על כל שבת ושבת דהוה משמע דוקא על כל שבת ושבת ולא על כל מלאכה אין נראה לר'י דא'כ היכי פריך לעיל לתני הכיר ולבסוף שכח וכל שכן הא דמשמע דהא לא איצטריך למיתני והא נמי איצטריך לאשמעינן דאינו חייב על כל מלאכה ומלאכה ונראה לר'י דלעיל דקאמר ליתני הכיר ולבסוף שכח וכ'ש הא לא בעי למימר דלא ליתני' כלל במשנה אלא ה'פ מדקתני חייב על כל שבת ושבת ולא קתני אינו חייב אלא על כל שבת דהוה משמע ולא על כל מלאכה ומלאכה משמע דעיקר מתניתין חיובא אתא לאשמעינן דחייב על כל שבת ושבת ולא פטורא דאינו חייב על כל מלאכה ואם כן ליתני הכיר ולבסוף שכח דהוי רבותא טפי וכ'ש האי דחייב על כל שבת ולא הוה צריך למתנייה בהאי בבא אלא ה'ל למיתני בתר הכי בבבא אחריתי היודע עיקר שבת אינו חייב אלא על כל שבת ושבת לאשמעינן דאינו חייב על כל מלאכה והשתא דייק שפיר אבל לא שכחה מאי חייב על כל מלאכה ומלאכה מדלא תני בבבא אחריתי דאינו חייב אלא על כל שבת ושבת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליתני </span>היודע עיקר שבת וכ'ש הא. </span>תימה לר'י לרבא דאמר בכריתות בסוף פרק אמרו לו  (דף טז:) דבזדון שבת ושגגת מלאכות לא מיחייב אכל שבת ושבת ודייק ממתניתין דהכא דלא קתני חייב על כל אב מלאכה ומלאכה של כל שבת ושבת ולדידיה היכי פריך הכא ליתני היודע עיקר שבת הא לא מצי למיתני הכי דאם כן הוה משמע דלא מיחייב היודע עיקר שבת אכל שבת ושבת ותירץ דהכי פריך דליתני היודע עיקר שבת דחייב אכל אב מלאכה של כל שבת ושבת ורשב'א מפרש דאי הוה תני בהדיא היודע עיקר שבת חייב על כל אב מלאכה ליכא למידק דלא מיחייב אכל שבת מדלא קתני חייב על כל אב מלאכה של כל שבת דלא צריך למיתני' דמרישא שמעינן ליה דקתני בהכיר ולבסוף שכח דחייב על כל שבת ושבת כ'ש יודע עיקר שבת כדאמר לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכ'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכ'ש </span>האי. </span>ה'נ לא בעי למימר דלא לתני' כלל במשנה דאם כן הוה אמינא דחייב נמי על כל שבת ושבת ואינו כן לרבה דכריתות אלא ליתני בבא אחריתי היודע שהוא שבת אינו חייב על כל שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>הכיר ולבסוף שכח דמי. </span>פירש בקונטרס דלהכי לא תנא במתניתין שכח מעיקרו דהיינו תינוק שנשבה דלא תימא דהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת וקשה לר'י דמ'מ ליתנייה וליתני נמי בתר הכי הכיר ולבסוף שכח אינו חייב אלא אחת דכה'ג פריך לעיל ליתני הכיר ולבסוף שכח וכ'ש הא כדפרישית ונראה לר'י דודאי אי הוה תני חייב חטאת דהוה אתי לאשמעינן חיובא הוה שייך למיפרך דליתני תינוק שנשבה דהוי רבותא טפי אבל השתא דקתני אינו חייב אלא אחת דפטורה אתא לאשמעינן נקט הכיר ולבסוף שכח דהוי רבותא טפי ומיהו קשה לר'י דמ'מ ליתני תינוק שנשבה דלא נטעה לומר דפטור כרבי יוחנן וריש לקיש והדר ליתני הכיר ולבסוף שכח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>תינוק שנשבה פטור. </span>פירש בקונטרס דקסברי אומר מותר אנוס הוא ואין נראה דטעמייהו כמונבז כדאמר בסמוך וטעמא דמונבז מפרש לקמן דיליף מקרא והא דאמר בפ'ב דמכות (דף ז:) גבי גלות בשגגה פרט למזיד ומפרש (אביי) [ צ'ל רבא] פרט לאומר מותר ופריך ליה (רבא) [ צ'ל אביי] אומר מותר אנוס הוא לאו דוקא קאמר אנוס דבכל מקום מחייבין ליה אלא לגבי גלות דוקא ממעט (אביי) [ צ'ל רבא] אומר מותר משום דטובא בשגגה כתיב התם דהא בפירקין (ב) מחייבי אומר מותר בע'ז ובחלב אע'ג דכתיב בהן בשגגה (ורבא) [ צ'ל ואביי] פריך ליה אומר מותר אנוס הוא ולא הוה ליה למיתני בברייתא בשגגה פרט למזיד אלא פרט לאנוס דיותר דמי וקרוב לאנוס מלמזיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחייב </span>על הדם אחת. </span>אע'ג דמילתא דפשיטא היא דאכל מה שאכל דם אינו חייב אלא אחת כיון שאין בדם חילוק איסור כמו שיש בשבת חילוק מלאכות וכל אדם נמי בלא תינוק שנשבה אכל דם ודם אינו חייב אלא אחת אלא אומר ר'י דמיירי דאפי' אכלן בכמה תמחויין דלר'י (לקמן דף עא.) אדם אחר חייב על כל תמחוי אפי' בהעלם אחד ובתינוק שנשבה אינו חייב אלא אחד אך קשה לרשב'א דמאי איצטריך תו לאשמעינן ולמתני ועל החלב אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 68
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שכן שהוספת. </span>כדפירש בקונטרס דאף בזו מחייב ומחייב נמי כי ליכא ידיעה בשעת מעשה דהא רבי יוחנן וריש לקיש סברי כמונבז ומחייבי הכיר ולבסוף שכח ותניא נמי לקמן שגג בזה ובזה זהו שוגג האמור בתורה ומוקמינן לה כמונבז והיינו טעמא משום דסברא הוא דלא איתקש שוגג למזיד לאפוקי ליה ממשמעות שגגה דאדרבה שוגג משמע דלית ליה ידיעה בשעת מעשה ולא אתא היקשא אלא לחייב נמי כי אית ליה ידיעה בשעת מעשה ומיהו קשה לר'י דהא פטרי מהיקשא תינוק שנשבה מהאי טעמא נמי יפטור הכיר ולבסוף שכח:  מה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>ע'ז שחייבים על זדונו כרת. </span>וא'ת מ'מ הקישא דשוגג למזיד למה לי דאפילו לא הוי כתיב התם קרא דוהנפש אשר תעשה ביד רמה ילפינן שפיר מע'ז שחייב על זדונה כרת כו' וי'ל דלית לן לאקושה לע'ז אלא במאי דכתיב בההיא פרשה כדמשמע מתוך פירוש הקונטרס ולהכי אצטריך לאתויי הכא והנפש אשר תעשה תדע דהא לא ילפינן מע'ז דניבעי על זדונו סקילה כע'ז משום דלא כתיב סקילה בההיא פרשה אלא כרת והא דממעטינן בריש פרק בתרא דמכות  (דף יג:) פסח ומילה מקרבן אע'פ שיש בהן כרת משום דמה ע'ז דאמר רחמנא לא תעביד והני קום עשה נינהו היינו נמי משום דכתיב והנפש אשר תעשה ביד רמה דמשמע מה שצויתי שלא לעשות וא'ת רבנן דהכא ר' עקיבא ור' עקיבא אית ליה בפ'ק דכריתות (דף ז:) דהאי קרא דמגדף במברך את השם כתיב וי'ל דלישנא דנקט הכא הוקשה כל התורה כולה לע'ז נקט אליבא דרבנן דרבי עקיבא אבל לר'ע אית לן למימר דהוקשה כל התורה כולה למברך את השם וא'ת ולמונבז האי דרשא דר' יהושע בן לוי מנא ליה ואומר ר'י דנפקא ליה כדדריש רבי בפ'ק דיבמות (דף ט.)  ובפ'ב דהוריות (דף ח.) נאמר כאן ונודעה החטאת אשר חטאו עליה ונאמ' ואשה אל אחותה לא תקח לצרור לגלות ערותה עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למונבז שגגה במאי. </span>לא מצי למימר ששגג בלאו והזיד בקרבן דאין סברא לחייב בהזיד בקרבן דלא שב מידיעתו הוא וליכא נמי למימר שגג בלאו וקרבן דסברא הוא דכיון דמקיש למזיד אפי' מזיד בכל דבר ושוגג רק בדבר אחד דהיינו בקרבן יש לנו לחייבו ומיהו היכא דאיכא סקילה בעינן שיהא שוגג גם בסקילה דאי הוה מזיד בסקילה אין לחייבו בקרבן דכיון דאינו שב מסקילה פשיטא שאפילו היה יודע שחייב גם קרבן שלא היה שב ולא שב מידיעתו הוא ואע'ג דבהזיד בכרת חשיב ליה שב מידיעתו לקרבן היינו משום דכרת אפשר בתשובה וקרבן לא אפשר בתשובה ועוד דגבי כרת שייך שפיר למימר אם היה יודע שחייב כרת עם הקרבן היה שב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>ששגג בכרת אע'פ שהזיד בלאו. </span>וטעמא דר' יוחנן משום דלא כתיב לאו בהיקשא דר' יהושע ולא כתיב אלא כרת בההיא ענינא ולהכי בעי מ'ט דריש לקיש ולא בעי מ'ט דר' יוחנן וצ'ל דרבי יוחנן מיירי אליבא דרבנן דאית להו היקשא דרבי יהושע בן לוי אבל לרבי דנפקא ליה מג'ש דעליה מודה רבי יוחנן דבעי עד שישגוג בלאו וכרת דהא כתיב לאו בההוא קרא ואשה אל אחותה לא תקח וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>קרא אשר לא תעשינה בשגגה. </span>קשה לר'י מנא ליה לריש לקיש דרבנן דרשי הכי ובעו שגגת לאו וליכא למימר דמשמע ליה למדרש קרא הכי דהא ע'כ סבירא ליה דאין סברא לדרוש כן דהא איהו סבר כמונבז כדאמר לעיל ומונבז לא בעי שגגת לאו אלא שגגת קרבן גרידא דבהדיא תניא לקמן או שאמר יודע אני שמלאכה זו אסורה אבל איני יודע אם חייבים עליה קרבן אם לאו חייב ולא קאמר קרבן ומלקות אם לאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 69
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דידע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דידע </span> לה בתחומין . לא מצי למימר דידע לה בדאיסי דבההוא נמי חייב חטאת כדפירשתי בפרק קמא (דף ו: בד'ה הא קמ'ל) תימה לר'י דאמאי לא קאמר דידע לה לשבת בעשה דכתיב וביום השביעי תשבות וגו'  (שמות כג) וכתיב נמי ושמרתם את השבת (שם לא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>עד </span>שישגוג בלאו שבה. </span>כגון נשבע שלא יאכל ואכל ובשעת אכילה שכח איסור שבועה וקרינן ביה האדם דבשעת שבועה שנשבע היה יודע היטב איסור שבועה אלא שבשעת אכילה היה סבור דמותר לעבור על שבועתו ורש'י פירש דבשעת אכילה שכח שנשבע ואין נראה דאין זה קרוי שגג בלאו שבה במה שאינו נזכר שנשבע:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מני מונבז היא. </span>פירש בקונטרס אבל לרבנן דפליגי אמונבז לא אשכחן שגגת שבועת ביטוי לשעבר וסברי כרבי ישמעאל דאמר בשבועות דאינו חייב אלא על העתיד לבא והקשה ה'ר אליעזר לרבינו שמואל דהא רבנן דמונבז רבי עקיבא ור'ע מחייב בהדיא על לשעבר בשבועות [פ'ג וכלשון אחר שפי' בקונטרס מוכח בשבועות] בפ'ג (דף כו:) דאמר בעא מיניה רבא מרב נחמן איזהו שגגת ביטוי לשעבר אמר ליה כגון דאמר יודע אני ששבועה זו אסורה אבל איני יודע אם חייבין עליה קרבן אם לאו ופריך ליה כמאן כמונבז ומשני אפילו תימא רבנן אע'ג דבכל התורה כולה לית להו שגגה בקרבן כו' ומה שהקשה בקונטרס מאי פשיטא הא קמ'ל אף על גב דבעלמא  (ג) הוי שגגה הכא לאו שגגה היא משום דהאדם בשבועה בעינן לאו פירכא היא דאי משום הא איצטריך ליתני בהדיא האדם בשבועה פרט לאנוס אלא משמע דשגגת קרבן אתא לאשמעינן ששמה שגגה ומיהו קשה דבלאו הך ברייתא הוה מצי למיפרך לאביי ממתניתין דשבועות דמחייב ר'ע שבועת ביטוי לשעבר ולא משכחת לה אלא אם כן הזיד בלאו על כן נראה כפירוש רבינו שמואל שהשיב (ד)  לרבנן דשגגת קרבן לאו שמה שגגה משכחת שגגת שבועת ביטוי לשעבר כגון שיודע ששבועה זו אסורה אבל אינו יודע שיש בה לאו אבל סבור שיש בה איסור עשה וחשיב שפיר האדם בשבועה בענין זה וכן מוכח בשבועות  (שם) דמהאדם בשבועה לא ממעט אלא כסבור בשעת שבועה שבאמת נשבע כגון תלמידי דרב דמר משתבע דהכי אמר רב כו' הלכך הא מני מונבז הוא דלרבנן הוה ליה למיתני ואינו יודע אם חייבין עליה לאו וההוא דשבועות דבעא מיניה רבא מרב נחמן פליגא אדאביי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 69
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עושה </span>כדי פרנסתו. </span>אבל להלך יכול כל מה שירצה רק ביום שמשמר דאי לאו הכי לא יגיע לעולם ליישוב והא דקאמר במאי מינכר משום דאין זה היכר שבת במה שיושב ואינו הולך אי נמי אפי' ביום שמשמר הולך כמו שרוצה והשתא לא מינכר אלא בקידושא. הרב פור'ת:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>אינו ענין למזיד דהא כתיב כו'. </span>ואם תאמר ולימא אם אינו ענין למזיד משום דאטו בתרי קטלא קטלת ליה וי'ל דאי לאו קרא אחרינא דמייתי הוה מוקמינן ליה להאי קרא במזיד ומות יומת דברה תורה כלשון בני אדם אבל השתא דלא איצטריך למזיד מוקמי ליה ע'כ בשוגג ולחייב קרבן על כל א': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יכול </span>שאם עשאן כולם בהעלם אחד כו'. </span>תימה א'כ מניינא דקרא דברים הדברים אלה הדברים למה לי כיון דלא אתא לחלק ויש לומר דצריך למניינא לפי שיש מלאכות שאינן חשובות ואיצטריך מניינא לאשמעינן דכולהו הויין מלאכות להתחייב עליהן ומיהו ממתניתין דמ' מלאכות דייק שפיר דבהעלם אחד חייב על כל אחת דלא הוה צריך למניינא כיון דמני כולהו בהדיא ומיהו קשה לר'י דלקמן בהזורק (דף צז:) משמע דהאי מניינא אתיא לחלק דאמר התם למימרא דמחייב רבי אתולדה במקום אב והתניא רבי אומר דברים הדברים אלה הדברים כו' ופי' בקונטרס התם דהכי פריך הואיל ומניינא לא אתא אלא לחילוק חטאות ואי ס'ד דמחייב אתולדה במקום אב טובא ה'ל למיתני ולפי מה שפירשנו דמניינא לא אתא אלא לאשמעינן דכולהו חשובות מלאכות להתחייב עליהם לא הוה פריך מידי ונראה לר'י דגרס הכא כמו במכילתא דתניא התם רבי נתן אומר לא תבערו אש למה נאמר לפי שנאמר ויקהל משה שומע אני שלא יהא חייב עד שיעבור ל'ט מלאכות תלמוד לומר בחריש ובקציר וכו' והשתא אי לאו לא תבערו ה'א דמניינא אתא למימר שאינו חייב על אחת או שתים עד שיעבור כל ל'ט וכיון דכתיב לא תבערו דילפינן מיניה דחייב על כל אחת בפני עצמה אם כן מניינא אתא למימר דאל'ט דווקא הוא דחייב על כל אחת ואחת אבל אתולדה במקום אב לא והשתא מוכח שפיר בהזורק דרבי לא מחייב אתולדה במקום אב ואתי נמי שפיר להאי גירסא דקתני לפי שנאמר דברים הדברים וגו' יכול כו' דמשמע דמתוך קרא דהדברים הוא דמשמע ליה דאינו חייב עד שיעבור כולן וכן בפ'ק דפסחים (דף ה:) לפי שנאמר לא יראה לך יכול יטמין ויקבל פקדונות מן הנכרים אבל לגירסת הספרים מאי קאמר לפי שנאמר בלאו קרא נמי הוה אמרינן הכי כל כמה דלא נפקא לן חילוק מלאכות משום מקום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>חרישה וקצירה חייב שתים. </span>וא'ת מנא ליה דחייב שתים נימא דלא מיחייב אתרוייהו אלא אחת וי'ל משום דכתיב בחריש ובקציר דמשמע תרי מילי מדלא כתב בחריש וקציר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>כולן אינו חייב אלא אחת. </span>פירש בקונט' משום דהוי ליה כלל בלא תעשה ופרט בעשה וקשה דכללא נמי כתיב בעשה וביום השביעי תשבות ועוד דגבי כלל ופרט דוקא הוא דאמרינן בפרק קמא דמו'ק (דף ג.) דלא דיינינן כשאין הכלל בלשון הפרט אבל לגבי דבר שהוא יצא מן הכלל לא אשכחן בשום מקום ועוד דבמועד קטן איכא למ'ד דנין ונראה כפי' אחרון שפי' בקונט' דלא ילפינן מחריש וקציר משום דהוו שני כתובים הבאים כאחד וכה'ג אמרינן בפרק ד' מיתות (סנהדרין סז:) אוב וידעוני בכלל כל המכשפים היו כו' ופריך וליהוי אוב וידעוני שני כתובים הבאין כא' ואם תאמר והיכי יליף מלא תבערו כל שכן דהוי ג' כתובים הבאין כאחד ואין מלמדין לכ'ע וכ'ת דחריש וקציר אתא לכדדרשינן בריש מו'ק (ד' ד.) מה חריש רשות כו' אם כן היכי הוה בעי למילף מיניה מעיקרא הא לא אתי להכי ואומר ר'י דלא הוו ג' כתובים מדלא כתבינהו או כולהו בלאו או כולהו בעשה ולהכי ילפינן מהבערה ומהשתא אייתר ליה חריש וקציר לכדדרשינן במו'ק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבערה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבערה </span>ללאו יצאת. </span>וא'ת והא איצטריך למיכתב לא תבערו משום סיפיה דקרא דכתיב בכל מושבותיכם דדרשינן מינה ביבמות (דף ו:) ובסנהדרין (דף לה:) דאין רציחה דוחה שבת וי'ל דהוה מצי למיכתב בלישנא אחריתי ולא לכתוב לא תבערו ומשום דדרשינן בפ'ק (דף כ.) אבל אתה מבעיר כו' לא הוה צריך למיכתב לא תבערו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דר' יוסי. </span>פי' בקונט' כלומר דאכתי מ'ם דמאחת ומהנה למה לי ולשון מאי טעמא אינו משמע כן ונראה לר'י דה'פ מ'ט דר' יוסי הא איצטריך קרא לשם משמעון ולאבות ולתולדות ומנא ליה דחייב על כל אחת ואחת ומפרש דמאחת שם משמעון מהנה לאבות ותולדות ומ'מ מדסמכינהו להדדי דרשינן אחת שהיא הנה והנה שהיא אחת:  שם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שם </span>משמעון. </span>האי לישנא לא הוה צריך למימר כיון דאליבא דר' יוסי קאי דסבר בפ' הבונה (לקמן ד' קג:) דאפי' שריטה אחת על שני נסרים או שני שריטות על נסר אחד חייב אלא ניחא ליה למנקט לישנא דמתני' דהבונה (שם.) א'ר יהודה מצינו שם קטן משם גדול שם משמעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>משמע ליה. </span>שמואל דלא כר' נתן ודלא כר' יוסי וצ'ל דמקבלה קים ליה לשמואל הכי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>העלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העלם </span>זה וזה בידו מהו. </span>אומר ר'י דאפי' לא ידע לשבת בשום מלאכה חשיב ליה העלם זה וזה כדמוכח בסמוך דקאמר ר'י אי אמרת בשלמא העלם זה וזה בידו חייב כו' אלמא אע'ג דלא ידע לשבת במידי חשוב העלם זה וזה וצריך לחלק בין זה לשוכח עיקר שבת דהכא אינו שכוח כל כך דכי מדכרו ליה מדכר אבל שכח עיקר שבת היינו כעין תינוק שנשבה לבין הנכרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה הרי העלם שבת בידו כו'. </span>בשבועות בפ'ב (ד' יט.) בעא מיניה רבא מרב נחמן העלם זה וזה בידו מהו א'ל הרי העלם טומאה בידו וחייב והתם בפ'ג  (דף כו.) נמי השיבו הרי העלם שבועה בידו וחייב התם שפיר דמהדר ליה לחומרא והא דמהדר ליה הכא לפוטרו משום דקסבר שגגת שבת עיקר דעיקר המצוה היא משום שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חזינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזינן </span>אי משום שבת קא פריש כו'. </span>פי' בקונטרס שאמרו לו שבת היום ופירש וקשה דשמא כי הוו אמרי ליה נמי מלאכה היא היה פורש אפי' לא יזכירוהו שבת אלא נראה לר'י דה'פ אי משום שבת קא פריש שאומר בעצמו דאי הוו מודעי ליה אשבת לבד היה פורש ואי הוו מודעי ליה אמלאכות לא היה פורש א'כ העלם שבת עיקר שהוא היה שכוח יותר ואי משום מלאכות פריש דשיילינן ליה ואמר דאי הוו מודעי ליה אמלאכות לא הוה צריך לאודועיה אשבת ואי הוו מודעי ליה אשבת הוה צריך לאודועיה אמלאכות הרי העלם מלאכות עיקר וחייב על כל אחת ואחת אבל כששניהם שכוחות בשוה מזה לא פשט כלום ולא בא רב אשי אלא לפשוט מקצת הבעיא כלומר לפעמים נוכל להבחין איזו העלמה עיקר ול'ג מה שכתוב בספרים ואי כי מודעי ליה אשבת אכתי צריך לאודועיה אמלאכות העלם מלאכות בידו כו' דלפי מה שפי' ר'י אכתי הוה צריך לפרושי וכי מודעת ליה אמלאכות לא הוה צריך לאודועיה אשבת אלא גרסי' ואי משום מלאכות קא פריש כו' וקאמר רבינא כלום פריש משבת אלא משום מלאכות כו' כלומר כיון ששניהם שכוחים במה שזה שכוח יותר מזה לא נפקא מיניה מידי אלא לא שנא ותרווייהו תבעי ורשב'א מקיים גירסת הספרים ומפרש דרב אשי בא לפשוט דהעלם זה וזה (א) חייב אי משום שבת קפריש שהשבת שכוחה יותר העלם שבת בידו ואי כי מודעת ליה אשבת אכתי צריך לאודועי אמלאכות אפילו אי כי נמי מודעת ליה אמלאכות צריך לאודועיה אשבת דהוי העלם זה וזה חשיב כהעלם מלאכות וחייב וכן מוכח מדנקט לעיל אי משום שבת קא פריש והכא נקט אי כי מודעת ליה אשבת כו' והא דקאמר כלום פריש ממלאכות אלא משום שבת ה'פ אלא משום שבת ותהא שגגת שבת עיקר ולא מיחייב אלא חדא דבענין אחר לא הוה פריך מידי כיון דבשניהן שוה חייב על כל אחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 70
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נודע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נודע </span>לו על הקצירה ועל הטחינה של שגגת שבת וזדון מלאכות. </span>פי' רבינו שמואל שנודע לו והפריש קרבן וקודם שנתכפר חזר ונודע לו על הקצירה וטחינה של שגגת מלאכות אבל אם לא נודע לו עד אחר הכפרה אין נגררין וצריכין שתי חטאות דלכ'ע כפרה מחלקת ודווקא הפריש קרבן אבל אם לא הפריש קרבן וחזר ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת מלאכות יביא איזה שירצה דבו תליא מילתא אם ירצה יפריש חטאת אחת על שגגת שבת ונגררין של שגגת מלאכות עמה או אם ירצה יפריש ב' קרבנות על הקצירה וטחינה של שגגת מלאכות ויגררו עמהן של שגגת שבת כדאמר רבא בסמוך אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהן כו' הביא קרבן על הראשון כו' אלמא אע'ג דנודע לו על הראשון תחלה הואיל ועדיין לא הפריש קרבן עליו אינו גורר האמצעי עמו כדי להתחייב קרבן על השלישי אלא אם ירצה יביא קרבן על האמצעי ויתכפרו כולן וא'ת דהשתא משמע דסבר רבא דאין הפרשות מחלקות מדנגררות של שגגת מלאכות עם של שגגת שבת והיינו כריש לקיש ורבא גופיה לא פסיק כוותיה בהחולץ (יבמות לו.) אלא בג' מקומות ומיהו מתוך פי' ר'ח שפירש דהלכתא כרבה רבו של אביי משמע דגרס רבה וכן משמע שמזכירו לפני אביי וכן בסמוך דקאמר מילתא דפשיטא לה לרבא ואביי ואפי' גרסי' רבא י'ל דלא איירי ביבמות אלא בדברים הנוהגים בזמן הזה מיהו תימה לר'י לקמן דמיבעיא לן אי פליגי בהפרשות מחלקות או לא תפשוט דבהפרשות פליגי דאי בידיעות פליגי אבל הפרשות מחלקות לכ'ע א'כ רבה ואביי דסברי הכא דאין הפרשות מחלקות כמאן וי'ל דאיכא למדחי דהכא מיירי שלא הפריש עד אחר שחזר ונודע לו גם על שגגת מלאכות והא דנקט ונודע לו על שגגת שבת היינו כלומר שלבסוף הפריש על שגגת שבת:  גרירה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גרירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גרירה </span>דגרירה לית ליה. </span>ומה שגוררת קצירה וטחינה (ב) שעמה לא חשיב גרירה דגרירה כדפי' בקונט' דמה שגוררת קצירה לקצירה לא חשיב גרירה כיון דהוי בהעלם אחד אבל טחינה (ג)  שכנגדה חשיבא גרירה משום דקצירה של זדון שבת אינה גוררת טחינה של שגגת שבת אלא על ידי הקצירה שעמה היא נגררת שעיקר קרבן אינה בשבילה ולר'י נראה דקצירה חשיבא גרירה מדקאמר קצירה גוררת קצירה אבל ההיא דטחינה לא חשיבא גרירה דגרירה שאינו יכול לכפר על הקצירה אא'כ תתכפר הטחינה עמה ואע'ג דשני זיתי חלב בהעלם אחד לא חשיבא גרירה מ'מ קצירה וקצירה שאני שהאחת בשגגת שבת והאחת בזדון שבת וטעמא דמאן דאמר בסמוך דקצירה וקצירה אין מצטרפין היינו משום דלית ליה גרירה וקשה לרשב'א לפי זה הוה מצי למצוא פלוגתייהו דאביי ורבא אפילו בשלשה קצירות כגון שקצר בשגגת שבת וזדון מלאכות וחזר וקצר בזדון שבת ושגגת מלאכות ונודע לו הראשונה וחזר וקצר בשגגת שבת וזדון מלאכות דלרבא הביא קרבן על הראשון שני נתכפר שלישי לא נתכפר ולאביי גם שלישי נתכפר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ממין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממין </span>אחד חייב פשיטא. </span>הוה מצי לשנויי הא מני רבן גמליאל היא כדאמרינן בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנן </span>אסיפא מתנינן לה. </span>אפילו ארישא הוה מצי לשנויי כגון שאכלו בשני תמחויין ולאפוקי מרבי יהושע דאמר תמחויין מחלקין אפילו לקולא אלא דניחא ליה לאוקמי כר' יהושע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 71
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משני </span>מינין פשיטא. </span>אף על גב דלענין מלקות מצטרפין כדאמרינן בפרק בתרא דמס' ע'ז  (דף סו.) ובמס' מעילה (דף יז:) לענין קרבן פשיטא ליה דאין מצטרפין:  מכלל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכלל </span>דרישא מין אחד ותמחוי אחד כו'. </span>לעיל לא בעי למיפרך מכלל דסיפא משני מינין ושני תמחויין צריכא למימר שלא חש להאריך כיון דלא קאי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 71
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דאמר אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחלה. </span>פי' בקונטרס דאיכא פלוגתא דר' עקיבא ורבי טרפון בפרק דם שחיטה בכריתות (דף כב:) וליתא דהא תנן התם דדוקא במעילה מרובה קאמר ר'ע שמביא שתי אשמות משום דטוב לו שיביא שתי אשמות משיביא אשם אחד ויתנה שאם לא יוודע לו תהא מעילתו נדבה אבל במעילה מועטת מודה ר'ע שמביא אשם אחד ויתנה ונוח לו שיתן מעילה מועטת על הספק משיביא שתי אשמות וקאמרינן בגמ' מדברי שניהם נלמד [א] אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחלה ואם תאמר רבי טרפון דקאמר מה לזה מביא שתי אשמות משמע דעצה טובה קמ'ל אדרבה כיון דבמעילה מרובה פליגי אם כן טוב לו שיביא שתי אשמות כדאמר ר' עקיבא משיביא אשם אחד ומעילתו ויתנה כדפרישית יש לומר דר' טרפון לאו עצה טובה קאמר אלא לעולם אינו יוצא מידי עבירה בשתי אשמות אלא שיביא אשם ומעילתו ויתנה ואם תאמר ולרבי עקיבא אמאי מביא שתי אשמות במרובה ובמעוטה אשם ומעילה יביא לעולם אשם אחד ויתנה וכשיודע אז יביא מעילתו ויש לומר משום דאמר המביא אשמו עד שלא הביא מעילתו לא יצא:  בעל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעל </span>חמש בעילות בשפחה חרופה אינו חייב אלא אחת. </span>אבל למאן דבעי ידיעה בתחלה הוי פלוגתא דרבי יוחנן וריש לקיש דלר' יוחנן כיון שהיא ידיעה (ב) שהיא גורמת כפרה מחלקת אפילו ידיעות של אחר הבעילות כ'ש ידיעות שבין ביאה לביאה דמחלקות ור'ל דסבר דידיעות לא מחלקות הכא בשפחה חרופה אפילו ידיעות שבין ביאה לביאה אין מחלקות אע'ג דגבי חלב מודה ר'ל דידיעות שבין אכילה לאכילה מחלקות לא דמי דהתם בשגגה תלה רחמנא וידיעות מחלקות אשגגות אבל בשפחה חרופה שמביא על הזדון כשגגה אין הידיעה חשובה לחלק אבל למאן דלא בעי ידיעה בתחלה אפילו רבי יוחנן מודה כיון שאין הידיעה גורמת כפרה דלא חשיבא לחלק אפי' בין ביאה לביאה כל שכן אחר כל המעשים וא'ת הניחא אי איכא אשם תלוי בשפחה חרופה אתי שפיר למאן דלא בעי ידיעה דאינו חייב אלא אחת שאין הידיעה גורמת כפרה שיכול להביא אשם ולהתנות כמו במעילה אבל אי לית בה אשם תלוי דהא לא אשכחן בשום מקום בשפחה חרופה אשם תלוי אמאי אינו חייב אלא אחת ליחייב שתים דהא צריך ידיעה אחת לכל הפחות דאם לא נודע לו לא היה יכול להביא שום קרבן והרי אותה ידיעה גורמת כפרה ויש לומר דאפי' אין אשם תלוי בשפחה חרופה יכול להביא אשם על תנאי ולהתנות בשלמים ואפילו למאן דאמר אין מביאין קדשים לבית הפסול דהשתא ממעט ליה מאכילתו מ'מ לא חשיב גורם כפרה כיון דאם עבר והתנה מה שעשה עשוי והא דנקט עולא שפחה חרופה ולא נקט מילתיה במעילה דגבי מעילה הוא דתנן דאשם ודאי לא בעי ידיעה משום דאתא לאשמעינן דאפי' בין מעשה למעשה לא חשיבא ידיעה לחלק אבל במעילה פשיטא דמחלקת כמו בחטאת וכן משמע בפרק ד' מחוסרי כפרה (כריתות דף ט.) דאמר בעא מיניה ר' חייא טירנאה מר' יוחנן הבא על ה' שפחות בהעלם אחד מהו א'ל חייב על כל אחת ואחת ומ'ש מה' העלמות בשפחה אחת אמר ליה התם אין גופים מוחלקין הכא גופים מוחלקין והיינו למאן דלא בעי ידיעה אלמא דלא מחלקות אפי' ידיעות שבין ביאה לביאה ואית ספרים דגרסי במילתיה דעולא ונודע לו בין כל אחת ואחת והיינו כדפרישית וא'ת תפשוט מדעולא דלר' יוחנן ידיעות מחלקות וי'ל דעולא את'ל קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתקיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה רב המנונא אלא מעתה בעל והפריש קרבן כו'. </span>תימה מאי פריך רב המנונא דאי קסבר דהפרשה מחלקת בין ביאה לביאה כשבעל במזיד בשוגג נמי יש לחלק והיכי מדמה ליה לידיעה שאין מחלקת במזיד ואי קסבר דאין הפרשה מחלקת במזיד הכי נמי דלא מחלקת בשוגג ונראה לר'י דהכי פריך כיון דלא מחלקת בין ידיעות שבין מעשים לידיעות שלאחר מעשים אלא מעתה הפרשות נמי דאין מחלקות לר'ל לאחר כל המעשים את'ל דבהפרשות פליגי ואפי' לר' יוחנן איכא למימר דהכא מודה דאין הפרשות מחלקות דדוקא גבי חטאת קאמר דמחלקות משום דאיכא נמי בהדי הפרשות ידיעות חשובות שגורמות כפרה אבל הכא דליכא אלא הפרשה לחודא אפי' רבי יוחנן מודה דלא מחלקת אחר כל המעשים ה'נ דלא מחלקת בין ביאה לביאה והא ודאי סברא היא דמחלקת ואין מתכפר בקרבן שכבר הפריש עבירה שאחר הפרשה אמר ליה מעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא פי' איני משוה בין מעשה למעשה לאחר כל המעשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 72
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>אתא רב דימי אמר למ'ד בעי ידיעה כו'. </span>השתא ס'ד דמיירי בידיעה וקאמר דאפי' לריש לקיש מחלקת כיון דגורמת כפרה ואפילו לאחר כל המעשים ולהכי פריך והרי חטאת כו' ומסיק דלאחר הפרשה קאמר ואומר ר'י דרב דימי פליג אדעולא מדנקט למ'ד בעי ידיעה משמע אבל למאן דלא בעי ידיעה לא שמשוה אותו להפרשה דלאחר כל המעשים ואין לתמוה על סברא דרב דימי דה'נ עולה מכפרת אעשה דלאחר הפרשה אף על גב דבעיא היא בפרק קמא דזבחים (דף ו.) ולא איפשיט דדחי ליה הש'ס בסוף הסוגיא דחויא בעלמא הוא א'נ התם בעי אליבא דעולא דאמר הכא דאין קרבן מכפר אעבירה דאחר הפרשה דילמא עולה דדורון היא מכפרת א'נ אין רוצה לפשוט התם מדברי האמוראים אלא ממשנה או מברייתא כדאשכחן בפרק [אין בין המודר (נדרים דף לה:) ] ורשב'א מפרש דהא דנקט למאן דבעי ידיעה רבותא נקט דאפי' לדידיה לא מיחייב לר'ל על כל אחת אלא במעשה דלאחר הפרשה ולא פליג אעולא:  נתכוין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתכוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתכוין </span>להגביה את התלוש. </span>פירש בקונטרס כגון סכין מוטל בערוגת ירק ונתכוין להגביה וחתך את המחובר א'כ הא דפליגי בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר היינו לחתוך תלוש (א) וחתך מחובר אחר אבל לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר משמע דחייב לכ'ע וקשה לר'ת דבסוף פ' ספק אכל (כריתות יט:) אמר שמואל המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה בשבת פטור דמלאכת מחשבת אסרה תורה ומוכח התם דאפילו בנתכוין ללקוט תאנה זו וליקט תאנה אחרת פטר שמואל ולקמן בפרק הזורק (דף צז:) פטר  (ב) רבא נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמנה כי לא אמר כל מקום שתרצה תנוח וכל שכן בנתכוין לזרוק בצד זה וזרק בצד אחר דלא נעשה כלל רצונו או נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דפטור ונראה לר'ת דהכא מיירי בנתכוין לחתוך תלוש ונמצא שהוא מחובר וחותך מה שהיה מתכוין אלא שלא היה יודע שהיה מחובר ופליגי אביי ורבא בקרא דאשר חטא בה דמוקי ליה רבי אליעזר בפרק ספק אכל (שם יט:)  פרט למתעסק והכי איתא התם בהדיא דקאמר עלה לרבא משכחת לה שנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר לאביי שנתכוין להגביה את התלוש כו' ושמואל דפטר מטעם מלאכת מחשבת היינו בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דלא נעשה מחשבתו והשתא אתי שפיר דקאמר (ג) לקמן דמפרש שגג בלא מתכוין דשאר מצות היכי דמי כגון דסבור שומן הוא ואכלו דהיינו ממש דומיא דשבת לפר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>לאביי דאמר חייב. </span>פי' הניחא לאביי בהא דמשכחת גבי ע'ז שגג בלא מתכוין אבל מ'מ גם לאביי לא מיתוקמא ברייתא שפיר בהכי דהא אם חלל שבת מאהבה ומיראה נמי חייב ולהכי איצטריך בסמוך לאוקמא אליבא דאביי שגג בלא מתכוין ה'ד דסבור רוק הוא ובלעו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>כאן לא בעא מיניה רבא מרב נחמן כו'. </span>וא'ת אמאי לא מייתי מתני' דהשוכח עיקר שבת דאינו חייב אלא אחת ולא הוי פטור לגמרי וי'ל דניחא ליה לאתויי מרבא דמספקא ליה בהעלם זה וזה דדילמא אפי' תרתי מיחייב דכי אוקי הכא באומר מותר היינו בנתעלמה ממנו לפי שעה דהיינו דומיא דהעלם זה וזה בידו כדפי' לעיל דאם לא נודע לו מעולם איסור ע'ז אינו ישראל כלל כיון שמודה בע'ז דדוחק להעמיד בתינוק שנשבה לבין העכו'ם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר פטור. </span>ואם תאמר והא אמר בפרק בן סורר ומורה (סנהדרין דף עד.) דע'ז וגילוי עריות ושפיכות דמים יהרג ואל יעבור אם כן אפילו לא מקבל ליה חייב ואין לומר דרבא לטעמיה דאמר במס' ע'ז בפרק ר' ישמעאל (דף נד.) דאפילו בע'ז בצינעא וחי בהם ולא שימות בהם והא דקאמר רבא בפ'ב דכתובות (דף יט.) גבי עדים שאמרו להם חתמו שקר כו' שאין לך דבר שעומד בפני פיקוח נפש אלא ע'ז וגילוי עריות ושפיכות דמים ה'פ אפילו מאן דמחמיר לא מחמיר אלא בע'ז ג'ע ושפיכות דמים דאם כן דטעמא דרבא דפטר הוי משום הכי מאי מייתי אביי בפ' ד' מיתות (סנהדרין סא:) מכמה ברייתות לימא דאתיא כמ'ד בפרק בן סורר (שם עד.) יהרג ואל יעבור דפלוגתא דתנאי היא וי'ל דסבר רבא דאפי' למ'ד דחייב למסור את עצמו אם לא מסר עצמו לא מיחייב מיתה בבית דין וקשה לרשב'א דאמר רבא במסכת ע'ז הכל היו בכלל לא תעבדם כשפרט לך הכתוב וחי בהם יצא אונס משמע דלא מפיק אלא אונס מיתה אבל שאר אונסין הוו בכלל לא תעבדם וחייב והכא פטור אפי' מאהבה דליכא אונס מיתה וי'מ דההיא דאמר יהרג ואל יעבור היינו בסתם אע'ג דלא מקבל עליה לאלוה אבל הכא במפרש דקעביד מאהבה ומיראה אי נמי אפילו בסתם ובע'ז שהכל אין עובדין אותה אלא מאהבה ומיראה דומיא דהמן דמייתי עלה התם להם אי אתה משתחוה אבל אתה משתחוה לאדם כמותך יכול אפי' נעבד כהמן ת'ל לא תעבדם [וקאמר רבא כהמן ולא כהמן דאילו התם מיראה והכא לאו מיראה] ומההיא גופא נמי יש לדקדק דחייב אע'ג דלא קבל עליה באלוה דמשמע דאסר נעבד כהמן דומיא דאדם שכמותך דשרי והיינו בלא קיבלו עליו באלוה ועוד דאמר בפרק ד' מיתות (סנהדרין דף ס:) הפוער עצמו לפעור זו היא עבודתו אע'ג דקא מכוין לבזוייא הזורק אבן למרקוליס זו היא עבודתו אע'ג דקא מכוין למירגמיה אלמא דחייב אע'פ שאין מקבל עליו באלוה ומיהו יש לפרש אע'ג דקא מכוין לבזוייא מכוין לעובדה דרך בזיון וברגימה זו והא דלא דחי ראיות דאביי בעובד מאהבה ומיראה סתם משום דסתם עובד כמדעתו דמי וא'ת ולמאי דפטר רבא אמאי לא השתחוה מרדכי להמן וי'ל כדאמרינן במדרש ששתי צורות היו על לבו ועוד משום קידוש השם כדאשכחן בירושלמי במסכת שביעית בפ'ד כגון פפוס ולולינוס אחיו שנתנו להם מים בזכוכית צבועה ולא קבלו מהם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 72
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>מותר. </span>והא דמעטינן בפ'ב דמכות (דף ז: ושם) בשגגה פרט לאומר מותר שאני גבי גלות דטובא בשגגה כתיבי התם ולהכי נמי אמר בסוף פ'ב דב'ק (דף כו: ושם) היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה מעולם לענין גלות פטור מבשגגה לענין שבת פטור משום דבעינן מלאכת מחשבת והשתא תיפוק ליה דגבי שבת נמי כתיב בשגגה אלא ודאי דוקא גבי גלות ממעטינן משום דכתיבי בשגגה טובא:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו רישא בע'ז וסיפא בשאר מצות. </span>תימה לר'י דלוקמא כולה בשאר מצות ומאי מה שאין כן בשאר מצות כגון שחט וזרק בחוץ דאינו חייב אלא אחת כדאמר אביי בפרק אחד דיני ממונות (סנהדרין לד:) שם תעשה עשאן הכתוב עשיה אחת ור' אבהו נמי דפליג מודה דלרבי ישמעאל בשחיטה וזריקה ולר' עקיבא בהעלאה וזריקה דאינו חייב אלא אחת דמחד קרא נפקי ושגג בלא מתכוין כגון שנתכוין לשחוט בהמת חולין והיה צריך לשל חולין ונמצאת (ד) של קדשים דכוותה בשבת נתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר ולא היה צריך אלא לתלוש דפטור דמלאכת מחשבת בעינן וי'ל דלא מצינן לפרושי הכי דמשמע דפטור בשבת לפי ששגג בלא מתכוין דכה'ג אפילו נתכוין למחובר זה ונמצא מחובר אחר פטור דאין זה מלאכת מחשבת וליכא לאוקמי נמי דמיירי כשנעשה מחשבתו כגון שהיה צריך לחתוך מה שחתך אלא שהיה סבור שהוא תלוש ונמצא שהוא מחובר הא ליכא למימר דכה'ג אם פטור לענין שבת מאשר חטא בה פטור נמי לענין חוץ ומיהו עוד קשה דלוקמא כולה בשאר מצות כגון (ה) נרבע לזכר ורבע את הזכר והבא על הבהמה והביא בהמה עליו דבין לאביי ובין לר' אבהו לר' עקיבא אינו חייב אלא אחת והשתא שגג בלא מתכוין מיתוקם שפיר דמיפטר בשבת מאשר חטא בה וכגון שנעשית מחשבתו וגבי עריות לא מיפטר שכן נהנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>העושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העושה </span>שני בתי נירין. </span>צריך לפרש למה פירש כאן ובאורג ובפוצע ובתופר ובכותב שיעור טפי מבשאר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 73
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הקושר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקושר </span>והמתיר. </span>צ'ע אי מיחייב במתיר שלא על מנת לקשור אי לא ומדלא תני ליה כדתני מוחק ע'מ לכתוב אין לדקדק דהכי נמי לא קתני סותר ע'מ לבנות ובפ' במה מדליקין (לעיל לא:) אמרינן בהדיא דבעינן סותר ע'מ לבנות ולפי מה שפירש רש'י בגמרא (דף עד:)  דאי מתרמי ליה תרי קיטרי בהדי הדדי בשני חוטין זה אצל זה שרי חד ומניח חד משמע דמיחייב בלא על מנת לקשור ולשון קטר לא משמע כפירושו אבל ר'ח פירש וכן משמע בירושלמי כשנפסק חוט בשני מקומות ונקשר מתירין ב' הקשרים ומשליכין לחוץ האמצעי וחוזרין וקושרין שתי הראשים זה בזה ואין בו אלא קשר א' ולפי זה משמע דבעי מתיר ע'מ לקשור והא דלא תני ליה במתיר ובסותר פירשתי בפרק ב' (דף לא:) ד'ה וסותר :  מכדי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מכדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכדי </span>מכרב כרבי ברישא והדר כו'. </span>לא שייך למידק הכי בהא דקתני המכבה ברישא והדר המבעיר דהכא כל סידורא דפת נקט כסדר לבד מחרישה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>זורע. </span>אין להוכיח מכאן דצריך להתרות אתולדה משום אב דהא לא קאמר שצריך להתרותו משום זורע אלא דאם התרה בו משום זורע דחייב אבל בריש פרק תולין (לקמן קלח.) משמע קצת דצריך להתרות אתולדה משום אב דקאמר משמר משום מאי מתרינן ביה (שיהא חייב) רבה אמר משום בורר רבי זירא אמר משום מרקד וגם זה יש לדחות דהכי פירושו משום מאי מתרינן ביה שיהא חייב רבה אמר משום בורר אבל אם התרו בו משום מרקד פטור כיון דמתרהו משום דבר שאינו דומה לו הוא סבר שהוא מלעיג בו ופטור אבל אם התרה בו סתם אל תשמר חייב ונראה שגם ר'ח רוצה לפרש כן ועוד ראיה דבריש בבא קמא (דף ב.) קאמר ולר' אליעזר דמחייב אתולדה במקום אב אמאי קרי ליה אב ואמאי קרי ליה תולדה ולא משני דלהכי קרי ליה אב דצריך להתרות אתולדה [משום] אב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זומר </span>וצריך לעצים חייב שתים. </span>והא דאמר בפ' זה בורר (סנהדרין דף כו.) תו חזיוה לההוא גברא דהוה קא כסח אמר להן כהן וזמיר אמרו ליה יכול לומר לעקל בית הבד אני צריך אף על גב דהכא אמר חייב משום נוטע התם מיירי בכה'ג שאין האילן מיתקן בכך אלא מתקלקל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וצריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצריך </span>לעצים. </span>נראה דאפילו לר' יהודה דמחייב מלאכה שאינה צריכה לגופה בעינן צריך לעצים דלא מיקרי בעצים קוצר אלא בענין זה מידי דהוה אקורע על מנת לתפור ומוחק על מנת לכתוב וכדאמר רבי יוחנן לקמן בפ' חבית  (דף קמה.) אחד כבשים ואחד שלקות שסחטן לגופן מותר למימיהן חייב חטאת ואמאי שרי לגופן ליהוי כמלאכה שאינה צריכה לגופה אלא טעמא לפי שאין דרך דישה בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 73
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואחת </span>משום מפרק. </span>אין נראה לר'י כמו שמפרש רש'י שמפרק האילן ממשאו מן הפירות שעליו אלא כמו שפירש רבינו שמואל שיש על התמרים קליפה העליונה וכשהוא מכה בתמרים מפרק את הקליפה מן התמרים והוי כמו דש שמפרק את התבואה מן השבולת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מפרק. </span>פירש'י דהוה תולדה דדש וקשה לר'ת דבשילהי המצניע  (לקמן צה.) אמר דחולב חייב משום מפרק ואי הוה תולדה דדש הא אמר לקמן גבי הפוצע חלזון דלרבנן אין דישה אלא בגידולי קרקע ואין לומר דדוקא חלזון שהוא דג פטרי רבנן דלא הוי גידולי קרקע אבל בחולב מחייבי דבהמה חשיבא גידולי קרקע כדמוכח בריש בכל מערבין (עירובין דף כז:) דהא [ע'כ טעמא דרבנן משום] דילפינן להו מסממנין שבמשכן דאין דישה אלא בגידולי קרקע לגבי דבר הגדל ממש מן הקרקע לא חשיבא בהמה גידולי קרקע כדאמרינן בהשוכר את הפועלים (ב'מ פט.) מה דיש מיוחד שהוא גידולי קרקע ופועל אוכל בו אף כל כו' יצא החולב והמגבן כו' ודוחק לומר דברייתא דהמצניע אתיא כר'י דפליג לקמן אדרבנן ונראה לר'ת דמפרק חייב משום ממחק דכשחולב ממחק את הדד ומחליקו ואין נראה לר'י דבפרק חבית (לקמן קמד:) אמרינן חולב אדם לתוך הקדרה אבל לא לתוך הקערה ולר'ת מה לי לתוך הקדרה מה לי לתוך הקערה ולפירוש הקונטרס א'ש דמעיקרא כשהיה בדדין חשיב אוכל וכשחולב לתוך הקדרה (דהשתא) נמי הוי אוכל ולא דמי לדש שנשתנה ונראה דלפירוש הקונטרס הלכה כרבי יהודה דהאמר בפרק אע'פ (כתובות ס.) אמר רבי מרינוס גונח יונק חלב בשבת מ'ט מפרק כלאחר יד הוא ובמקום צער לא גזרו רבנן ופסיק התם רב יוסף הלכתא כרבי מרינוס ואין נראה לומר דאף לרבנן אסור מדרבנן דמיחזי כמפרק ואף על גב דלא אסירא אלא מדרבנן לא שרי אלא משום דאיכא תרתי כלאחר יד ובמקום צער: [ועי' תוס' כתובות ס. ד'ה מפרק ותוס' יבמות קיד. ד'ה וקסבר]   אע'ג</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span> דאיכא דדמיא לה חשיב (א) . והא דלא חשיב שובט ומדקדק לפי שהם לגמרי בכלל מיסך ואורג ולא חשיב נמי מנפץ אע'ג שבמשכן היו מנפצין פשתן לעשות יריעות ושאר דברים משום דהיינו דש ממש אלא שזה בתבואה וזה בפשתן אבל זורה ובורר ומרקד הם שלשה דברים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שכן </span>עני אוכל פתו בלא כתישה. </span>וא'ת מ'מ ליחשיב כתישת סממנין דהוה במשכן ואע'ג דעני אוכל פתו בלא כתישה לענין סממנים מלאכה חשובה היא ואומר ר'י דלאו דוקא אוכל פתו אלא ה'ה דעני צובע בסממנים בלא כתישה וא'ת מרקד נמי לא ליתני שכן עני אוכל פתו בעיסה בלוסה כדאמר בסוף פרקין ויש לומר דרוב עניים אין אוכלין בלא הרקדה אלא שלענין חלה מצטרפין הסובין דקרינן ביה מלחם הארץ כיון דיש עניים שאוכלים בעיסה בלוסה ור'ת פירש בע'א ולא נתיישב לר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היו </span>לפניו שני מיני אוכלין גרסי'. </span>וכן פירש ר'ח דבאוכל מתוך אוכל שייכא ברירה שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שרוצה לאכול דאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול וכן משמע בירושלמי דגרס הבורר אוכלים מתוך אוכלים חזקיה אמר כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בורר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בורר </span>ומניח. </span>פי' לצורך אחרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מותר לאפות פחות מכשיעור. </span>והמתרץ ס'ד דפחות מכשיעור הוי דרך אכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתקיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה רב המנונא מידי קנון ותמחוי קתני. </span>פי' הקונט' דה'נ הוה מצי למיפרך מידי נפה וכברה קתני וקשה לר'י מאי קמשני רב המנונא לדידיה נמי תקשה מידי [אוכל] מתוך פסולת קתני ועוד בסמוך פירש הקונטרס והתניא חייב דהיינו הך דהכא ומשני דבנפה וכברה מיירי והיכי משני הכא מידי נפה וכברה קתני ונראה לרבינו יצחק דדוקא מקנון ותמחוי פריך וה'פ מידי קנון ותמחוי קתני כיון דנחת לפרושי דיני ברירה דביד מותר ובנפה וכברה חייב חטאת לא היה לו להניח מלשנות קנון ותמחוי דפטור אבל אסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בורר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בורר </span>ואוכל אוכל מתוך פסולת. </span>משמע דאוכל מתוך פסולת אין דרך ברירה בכך וקשה דבריש פרק תולין (לקמן קלח.) אמרי' מה דרכו (ב) של בורר בורר אוכל מתוך פסולת וי'ל דהתם בפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה דהתם במשמר איירי וקשה לרשב'א דתנן בפ'ק דביצה  (דף יד:) הבורר קטניות בי'ט ב'ש אומרים בורר אוכל ואוכל וב'ה אומרים בורר כדרכו ואמר בגמרא בד'א כשהאוכל מרובה על הפסולת אבל פסולת מרובה על האוכל ד'ה נוטל את האוכל ומניח את הפסולת ואי בפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה היכי שרי לב'ש הא אינהו אסרי לברר כדרכו וצ'ע שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>חייב. </span>פי' בקונטרס דהיינו ברייתא דלעיל וקשה לר'י דלמאי דמוקמינן לה בנפה וכברה משמע דוקא לבו ביום אסור אבל לאלתר אפי' בנפה וכברה שרי ובפ'ק דביצה (גם זה שם.) משמע דבנפה וכברה אסור בכל ענין דתנן ב'ה אומרים בורר כדרכו בקנון ובתמחוי אבל לא בנפה ובכברה ולא מפליג בין לאלתר לבו ביום ועוד לכאורה לעולא דלעיל הוי בורר לבו ביום כמו לאלתר לאביי וא'כ שרי לעולא בנפה וכברה אפי' לבו ביום ובמתני' דביצה אסר לכל הפחות לבו ביום ונראה לר'י דברייתא דלעיל איירי בבורר ביד והכא דמוקמי לה בנפה וכברה ברייתא אחריתי היא ואפי' לאלתר חייב חטאת וכן משמע מתוך פירוש ר'ח דפירש שיש ג' דינין בבורר לאלתר דביד מותר לכתחלה בקנון ובתמחוי פטור אבל אסור בנפה וכברה חייב חטאת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ידענא אי משום דקסבר אוכל מתוך פסולת אסור. </span>פי' לא ידענא מה שלא ביררם תחלה קודם שהביאם לפניהן אבל אין לפרש מה שלא ביררם בשעה שהניח לפניהם דא'כ מאי קאמר אי משום דקסבר אוכל מתוך פסולת אסור דהא לכ'ע שרינן אוכל מתוך פסולת לאלתר:  האי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>מאן דפרים סילקא. </span>דוקא בסילקא שייך טחינה אבל שאר אוכלין שרי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>דתימא לשרורי מנא קא מכוין. </span>ה'פ ואין בו בשול כלל קמ'ל דנהי דלשרורי מנא קא מכוין בשול מיהא יש בו דמירפא רפי והדר קמיט וחייב אבל אין לפרש קמ'ל דלא אמרי' לשרורי מנא קא מכוין דבפרק אין מעמידין (ע'ז לח.) אמרי' גבי האי נכרי דשדא סיכתא לאתונא אי קבר בה ישראל קרא מעיקרא שפיר דמי ופריך פשיטא ומשני מהו דתימא לבשולי מנא קא מכוין קמ'ל לשרורי מנא קא מכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חביתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חביתא </span>ותנורא וחלתא. </span>פי' רש'י דמשום בונה לא מיחייב דאין בנין בכלים ואין נראה דדוקא במחזיר מטה ומנורה של חוליות אמרי' דאין בנין בכלים אבל כשעושה לגמרי כל הכלי מיחייב משום בונה דאמרינן בריש הבונה (לקמן ד' קב:) האי מאן דעייל שופתא בקופינא דמרא חייב משום בונה וצ'ע דלא ליקשי ממנפח בכלי זכוכית דסוף פרקין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חכמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חכמה </span>יתירה שאני. </span>והעושים אותם בטלה דעתם אצל כל אדם כדאמרינן בהמצניע  (לקמן ד' צב:) גבי אנשי הוצל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 74
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>צדי חלזון כו'. </span>בריש אלו קשרים (לקמן קיא:) פירש בקונט' קושרין ומתירין פעמים קושרין את המכמורת ופעמים מתירין אותם:  שכן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>יריעה שנפל בה דרנא כו'. </span>תימה לר'י דבריש האורג אמרי' קורע על מנת לתפור שתי תפירות היכי משכחת לה ומשני דעבידא ככיסתא ואומר ר'י דבמשכן היו אומנים ביותר והיו נזהרים שלא היו עושים ככיסתא והתם לא קאמר שנפל בה דרנא דנקט דשכיח טפי ועוד דהתם בעי לאשכוחי קורע על מנת לתפור שתי תפירות ותו לא ויריעה שנפל בה דרנא צריך לקורעה מתחלתה ועד סופה ויש בה כמה תפירות ואע'ג דהשתא לא משכח' במשכן על מנת לתפור שתי תפירות ותו לא סברא הוא דבשתי תפירות הוי דבר חשוב: 


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: אמגושא.
txt:
<span class='five'>אמגושא. </span>פי' בערוך דפליגי בהא דאמר רב פפא באלו מגלחין (מו'ק יח.) פרעה אמגושי היה דכתיב הנה יוצא המימה חד אמר לעשות כשפים היה יוצא וחד אמר גדופי שהיה עושה עצמו ע'ז שהיה אומר לי יאורי ואני עשיתני ואין נראה לר'י דפליגי רב ושמואל במאי דאמר רב פפא אלא פליגי אאמגושא שנזכר בשום מקום במשנה או בברייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצד </span>חלזון. </span>למאן דמוקי לה בשפצעו חי אתי שפיר הא דנקט הצד חלזון דדרך לפוצעו מיד אחר צידה כל זמן שהוא חי וקמ'ל דאע'פ שפצעו חי לא מיחייב משום נטילת נשמה ואפילו למאן דמוקי לה כשפצעו מת קמ'ל דלא מיחייב בצידה שלו משום נטילת נשמה דאף על גב דאמרי' בפרק שמונה שרצים (לקמן דף קז:) השולה דג מן הים כיון שיבש בו כו' הכא שמא חלזון דרכו לפרכס ולקרב מיתתו וצ'ע דבירושלמי משמע דצד חלזון לא מיחייב משום צידה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליחייב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליחייב </span>נמי משום נטילת נשמה. </span>ואפי' לרבי יהודה דאמר מקלקל בחבורה פטור פריך שפיר דהיכא דאיכא תקון קצת חייב כדאמרי' בפסחים (דף עג.) בסוף אלו דברים והכא נמי במה שממיתו יש תקון קצת שאינו מפרכס לכאן ולכאן ונוח ליטול ממנו הדם ולמאי דמסיק דכמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה אתי שפיר נמי לרבי יהודה דהשתא ליכא תיקון כלל ומיהו שמעתין אתיא אפי' לר'ש דמחייב מקלקל בחבורה מדמשני מתעסק הוא אצל נטילת נשמה ולא קאמר מקלקל הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתעסק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתעסק </span>הוא אצל נטילת נשמה. </span>האי מתעסק לאו דוקא דהא מתעסק בחבורה חייב לר'ש דאמר בס'פ ספק אכל (כריתות יט:) הנח לתינוקות הואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב וטעמא כדיליף בהאורג (לקמן קו.) מדאיצטריך למישרי מילה מכלל דמקלקל בחבורה חייב ולא חיישינן למלאכת מחשבת דמקלקל דעלמא לא מיפטר אלא משום מלאכת מחשבת כדאמר בספ'ק דחגיגה (דף י:) ומתעסק דהכא היינו דבר שאין מתכוין כיון דאין מתכוין כלל למלאכה מותר אפי' בחבורה אע'פ דלא בעי מלאכת מחשבת כמו כל איסורים שבתורה דלא שייך בהו מלאכת מחשבת ושרו אין מתכוין כדאמר מוכרי כסות מוכרין כדרכן ובלבד שלא יתכוין בחמה מפני החמה כו' (כלאים פ'ט משנה ה) וכן מוכח בפ'ק דכתובות (ד' ה:) דאמר את'ל דם חבורי מיחבר לדם הוא צריך או להנאת עצמו הוא צריך ואת'ל להנאת עצמו הוא צריך הלכה כרבי יהודה או הלכה כר'ש פירוש בדבר שאין מתכוין ואת'ל הלכה כר' יהודה בדבר שאין מתכוין במקלקל הלכה כמאן משמע דאי הלכה כר'ש בדבר שאין מתכוין תו ליכא לספוקי במקלקל דאפי' מקלקל בחבורה חייב כיון דאין מתכוין מותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טפי </span>ניחא ליה כי היכי דליציל ציבעי'. </span>פי' אע'ג דהוי פסיק רישיה דמודה ר'ש הכא מיפטר משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה דאפי' במקלקל פטר ר'ש במלאכה שאינה צריכה לגופה כדאמר בפרק הנחנקין (סנהדרין פד:) מאן שמעת ליה דאמר מקלקל בחבורה חייב ר'ש הא אמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה וכי מודה ר'ש בפסיק רישיה ה'מ במידי דניחא ליה אי מתרמי דהוי צריכה לגופה אבל במידי דלא איכפת ליה לא מודה ורש'י פי' דהא דמודה ר'ש בפסיק רישיה היינו במאי דלא איכפת ליה אי מתרמי וליתא דהא מזרד זרדין בארעא דחבריה פטר ר'ש בפ' הבונה (לקמן קג.) והתם לא איכפת ליה אי מתרמי אלא כדפי' ותימה דבספ'ק דחגיגה (דף י:) משמע דהא דפטר ר'ש מלאכה שאינה צריכה לגופה היינו משום דבעי מלאכת מחשבת וא'כ בחבורה דלא בעי מלאכת מחשבת ליחייב בה מלאכה שאינה צריכה לגופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>היכי דליציל ציבעיה. </span>קשה לר'י דמ'מ על נטילת הדם ליחייב משום נטילת נשמה ונראה כלשון אחר שפי' בקונט' בריש שמונה שרצים (לקמן קז.) דחובל בהן חייב משום דהוי תולדה דשוחט וחייב משום נטילת נשמה ונטילת הדם היינו נטילת נשמה כדכתיב כי הדם הוא הנפש ולכך ח' שרצים שיש להם עור חייב בנצרר הדם אע'פ שלא יצא דכיון שנצרר סופו לצאת אלא שעתה העור מעכבו ושאר שרצים שאין להם עור אינו חייב עד שיצא מהם דם אבל בנצרר הדם ולא יצא לא מיחייב דכיון שלא יצא סופו לחזור דאם היה סופו לצאת היה יוצא מיד שאין העור מעכבו והשיב לו ר'ת דדם חלזון הראוי לצביעה מיפקד פקיד ולא מיחייב על אותו הדם משום נטילת נשמה ועל דם אחר היוצא עמו נמי לא מיחייב דלא ניחא ליה כי היכי דליציל ציבעיה אבל אין לפרש דנטילת נשמה היינו שמחליש אותו דבר שחובל בו דגבי דם בתולים מה צריך לחלישות האשה וגבי מילה מה צריך לחלישות התינוק אלא לנטילת הדם קרי נטילת נשמה כדפי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שוחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שוחט </span>משום מאי מיחייב. </span>לאו אשוחט דמתני' קאי דההוא פשיטא דלא הוי אלא משום נטילת נשמה דצובע תנן בהדיא במתני' אלא אשוחט דעלמא קאי:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>עיבוד באוכלין. </span>אין להתיר מכאן מליחת אוכלין דאסור מדרבנן מליחה בפרק שמונה שרצים (לקמן דף קח:) ואפילו בי'ט אסור בפ'ק דביצה (דף יא.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השף </span>בין העמודים בשבת חייב. </span>פירש ר'ח דשף העור על העמוד כדי להחליקו וכן משמע בירושלמי ורש'י פירש ששף קרקעית שבין עמודי חלונות ולא נהירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והמסתת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והמסתת </span>את האבן כו' חייב משום מכה בפטיש. </span>אבל משום מחתך וממחק לא מיחייב דמיירי שכבר היא מרובעת ומתוקנת אלא שמייפה אותה ועושה בה שירטוטין ויפוי כעין שעושין עכשיו מסתתי האבנים. ר'י וכן ריב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>אלו לאפוקי מדרבי אליעזר דמחייב אתולדה במקום אב. </span>וא'ת מרישא שמעינן לה דתנן העושה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת אינו חייב אלא אחת וי'מ דה'ק מעין מלאכה אחת היינו שתי תולדות מאב א' אבל האב ותולדה דידיה מיחייב תרתי קמ'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חסר </span>אחת לאפוקי מדר' יהודה. </span>תימה דממנינא דרישא שמעינן לה וליכא למימר תנא ושייר דהא אלו קתני ומיהו הא ליכא לאקשויי דהא מאלו דרישא שמעינן לאפוקי מדר' אליעזר דאיכא למימר דנקט ברישא אלו אבות משום דקאי אדקתני לעיל חייב על כל אב מלאכה וי'ל דממנינא דרישא לא שמעינן לאפוקי מדרבי יהודה דאיכא למימר דלא חשיב אלא מלאכות חשובות אבל שובט ומדקדק אע'ג דמלאכות הן לא קתני להו משום דאינם מבוררות כל כך וכה'ג משני בפ'ק דקדושין (דף טז:) גבי אלו מעניקין להן דבר שיש לו קצבה קתני דבר שאין לו קצבה לא קתני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>עצי אשרה. </span>דלא כרבי יהודה דאמר בפרק רבי עקיבא (לקמן דף צ.) אף המוציא משמשי ע'ז כל שהוא חייב אלא כת'ק דפליג עליה כן פירש בקונט' התם וקשה לרשב'א הא דקאמר הכא מ'ד דם נדה כ'ש עצי אשרה מנא ליה דילמא סבר כרבי יהודה ומחייב בעצי אשרה שמצניעין אותן לשריפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 75
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דלא כר' שמעון. </span>פירש בקונטרס הא דתנן כל הכשר כו' שרוב בני אדם עשויים להצניע כשיעור הזה חייב כל אדם על הוצאתו אפילו אדם עשיר שאין שיעור זה חשוב לו משמע מדבריו דלא מחייב ר' שמעון אלא בסתם בני אדם שרגילין להצניעו שאותו שיעור חשוב להן ואפילו לא הצניעו הוא ולקמן פי' לא נאמרו שיעורים שבמשנה אלא למצניעין אותו קודם לכן וחזר המצניע והוציאו משמע דוקא בהצניעו חייב ואומר ר'י דיש ליישב פירושו דמה  שמצריך</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכילה </span>ע'י הדחק לא שמה אכילה. </span>והא דאמר בפ' כיצד הרגל (ב'ק דף יט.) אכילה ע'י הדחק שמה אכילה ה'מ לענין ניזקין דלא חשבינן ליה משונה אבל לאחשובה לענין שבת לא חשיבא אכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אידי </span>ואידי חד שיעורא הוא. </span>והא דנקט במתני' כמלא פי טלה ולא נקט כגרוגרת לאשמעי' דמשום אכילת טלה נתנו בו חכמים שיעור זה דאי נקט כגרוגרת לא הוה ידעינן למה נתנו בו חכמים שיעור זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שלא שוו בשיעוריהם. </span>אבל אותם ששוו כגון עמיר ועלי שום ועלי בצלים לחים מצטרפין וכן חמור לקל כגון תבן לעצה למלא פי גמל ואפי' לא יהא תבן ראוי לגמל שמא אגב העצה הוא ראוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבגד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבגד </span>והשק השק והעור כו'. </span>דוקא בכה'ג הבגד והשק השק והעור אבל הבגד והעור והשק והמפץ אין מצטרפין שאין ראויין להתחבר יחד והמחברן בטלה דעתו ואין טמאים מדרס. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>ר'ש מה טעם כו'. </span>תימה לר'י דמה צריך להאי טעמא דהא כיון דמצטרפין זה עם זה א'כ ראוי לחברן וחזו למדרס וכיון דחזו למדרס פשיטא דמצטרפין לטומאת מדרס דהא אפי' כופת שאור שיחדה לישיבה טמאה מדרס כדאמרינן בהעור והרוטב (חולין קכט.) והכא בטומאת מדרס איירי מדקאמר הבגד שלשה על שלשה דלענין טומאת מת אפי' ג' על ג' כדפרישית לעיל ואור'י דודאי הא דקתני הבגד שלשה על שלשה לא מיירי אלא למדרס אבל סיפא דשק ועור ומפץ מיירי נמי בטומאת מת והכי איתא במס' כלים בפכ'ז הבגד שלשה על שלשה [למדרס ומשום ג' על ג'] לטומאת מת השק ד' על ד' העור ה' על ה' המפץ ו' על ו' שוו בין למדרס בין לטמא מת אלא שהש'ס מביאה בקוצר כמו שרגיל בכמה מקומות ועל טומאת מת קאמר מה טעם מצטרפין בשלא יחדו למדרס ולא צריך האי טעמא אצירוף דעור ומפץ דמפץ לא מטמא במת אלא כשטמא בזב דהיינו כשיחדו למדרס ומק'ו דפכין קטנים כדאמרינן בפ' ר' עקיבא (לקמן פד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>וראויין ליטמא מושב. </span>פי' בקונטרס אם קיצע משנים וצירף יחד לטלאי מרדעת החמור וההיא דהמקצע מכולם טפח על טפח דמעילה היינו שבין כולם יש טפח ואין נראה לר'י דמה צריך להביא ראיה שראויין להצטרף בלאו טעמא דמושב נמי שמעינן ממתני' דהכא שראויין להצטרף יחד באותו סדר כמו ששנויים בגד לשק ושק לעור ועור למפץ דדוקא נקט לפי שאלו ראויין להצטרף יחד ונראה לר'י כמו שפי' ריב'א דהואיל וראויין ליטמא מושב היינו הואיל ושוו שיעוריהן לענין מושב וכמו שפירש בקונטרס בפ'ק דסוכה (דף יז:) דהמקצע מכולן היינו מאיזה מהן שיקצע יהא טמא ואע'ג שכאן אין שיעורן שוה מצטרפין הואיל ולענין מושב שיעורן שוה והא דקאמר ה'נ חזו לדוגמא היינו נמי דשיעורן שוה לדוגמא כדתנן בפרק המצניע דלדוגמא כל שהוא הלכך מצטרפין אפי' לענין דבר דלא שוו שיעורייהו וה'ה דהוי מצי למינקט הכא ולזרע ולרפואה דהוו נמי בכל שהוא אלא דלא כל דברים שייך בהו זרע ורפואה אבל דוגמא שייכא בכל דבר והא דקאמר בסוכה המקצע מכולן כו' הואיל וראוי לטלות על גבי חמורו לשון הואיל וראוי לאו דווקא דדווקא אם עשה מהן טלאי ויחדן לכך טמא בטפח על טפח וכן מצינו לקמן בפ' א'ר עקיבא (דף צ.) הואיל וראויין למתק הקדרה דהוה ליה למימר הואיל וממתקין דהא מיירי שנפלו לתוך הקדרה. ר'י: 


lvr: 21
pgn: 76
dfh: a
trm: תוספתא
txt:
<span class='five'>תוספתא </span>המקצע למשכב אין פחות משלשה על שלשה למושב טפח ולמעמד כל שהוא:  חמשת</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמשת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמשת </span>רבעים קמח ועוד גרסי' כדפרי' בפ'ק (דף טו.) :  הדרן עלך כלל גדול </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>המוציא </span>יין. חלב כדי גמיעה. </span>הקשה רבינו אפרים דתניא בשילהי המצניע (לקמן צה.) החולב והמחבץ והמגבן כגרוגרת ואין חילוק בין מוציא לחולב דהא לקמן בפירקין אמרי' דהמעבד עור שיעורו כמוציא עור ותירץ ר'י דסתם חלב לגמיאה דנפיש מגרוגרת והתם מיירי בחולב לגבינה דאחשוביה אחשביה וכן מוכח דכדי גמיאה נפיש מגרוגרת דבפ' בתרא דיומא (פ.) גבי שותה ביוה'כ איכא דמחייב ברביעית ואיכא למ'ד בכדי גמיאה ובעירובין  (דף פב:) משמע דתשע סעודות יש בקב ובפרק חלון (שם פ:) משמע שיש י'ח גרוגרות בשתי סעודות ואי כדי גמיאה פחות מגרוגרת א'כ הוו יותר מדאי חלוקים זה מזה ומיהו (א) כגרוגרת דהמצניע (לקמן צה.) איירי ביבש אפשר שבתחלה היה יותר מכדי גמיאה ולפי זה צריך לפרש דסתם חלב הוי לגבינה והא דמיחייב הכא בכדי גמיאה היינו במפרש בהדיא לשתיה אבל אי סתם חלב הוי לאכול ולשתות ולא לגבינה אפי' היה מפרש בהדיא לגבינה היה חייב אכדי גמיאה דזוטרא הואיל וסתמו לכך כדאמרינן לעיל המוציא תבן כמלא פי פרה לגמל חייב דהא חזי לפרה וי'מ דכשחלב כבר בעין מיחייב בכדי גמיאה אבל חולב לא מיחייב אלא כגרוגרת דאין אדם טורח לחלוב בפחות מגרוגרת דכה'ג אמרי' לקמן (דף עט.) דאין אדם טורח לגבל טיט לעשות פי כור ומיהו אומר ר'י דלא דמי דהתם אין המים חשובין מחמת שראוי לגבל בהן את הטיט כמו הטיט עצמו שהוא מגובל כבר אבל הכא כשחולב להוציא מן הדד בכדי גמיאה יש לו להיות חשוב כמו במקום אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>גמיעה. </span>פי' הר'ר פור'ת מלא לוגמא ולא משמע כן במסכת יומא בפרק בתרא (דף פ.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>צריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>צריך </span>שיהא בו רובע רביעית. </span>רביעית דהכא היינו רביעית הלוג כדפי' הקונט' ועוד יש לדקדק דהיינו רביעית דפרק ג' מינין (נזיר לח.) הם רביעית הלוג מדפריך ותו ליכא והאיכא רביעית נוטלין לידים ובמסכת ידים (פ'א מ'א) משמע בהדיא דהוי רביעית הלוג ועוד דבערבי פסחים (פסחים קט:) משמע דכוס הוי רביעית של תורה ומתוך חשבון דמקוה משמע דהיינו רביעית הלוג והא דקאמר התם קיסתא דמורייסא הות בציפורי והות כמין לוגא דמקדשא ובה משערין רביעית של פסח לאו בכולה משערין דהיינו כל הלוג אלא כלומר ברובע של אותה מדה משערין רביעית של פסח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שימזגנו ויעמוד על רביעית. </span>משמע דכוס של ברכה טעון מזיגה וכן בפ' שלשה שאכלו (ברכות נ:) אר'י בר חנינא מודים חכמים לר'א בכוס של ברכה שאין מברכין עליו עד שיתן לתוכו מים ותימה דבסוף פר' שלשה שאכלו (שם דף נא.) אמרו עשרה דברים נאמרו בכוס של ברכה הדחה ושטיפה חי ומלא אלמא חי בעינן ומיהו התם פירש בקונטרס דלא שיהא חי כשמברכין עליו אלא דנותנו חי בכוס שמברכין בו לאפוקי שלא ימזגנו ויתננו בכוס של ברכה ור'ת מפרש דחי דקאמר היינו מזיג ולא מזיג דמיקרי חי כדאמרי' בפ' בן סורר (סנהדרין ע.) עד שיאכל תרטימר בשר וישתה יין חי ומוקי לה התם במזיג ולא מזיג ובברכת הארץ מוסיף מים עד שיהא מזוג כראוי כדאמר בפ' שלשה שאכלו (ברכות נא.) שמוסיף בברכת הארץ ולא כמו שפירש שם בקונטרס שמוסיף יין בברכת הארץ ובני נרבונא מפרשים דחי קאי אכוס שצריך שיהא שלם ואתי שפיר דכל אותן דברים דחשיב התם הוו כולהו בכוס ולא ביין וכה'ג בפרק בתרא דמכות (דף טז:) ריסק ט' נמלים ואחד חי דהיינו שלם דאפי' מת חשיב בריה כדאמר בסוף פ' גיד הנשה (חולין דף קב:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויעמוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויעמוד </span>על רביעית. </span>ואע'ג דאמרינן בערבי פסחים (דף קז.) המקדש אם טעם מלא לוגמא יצא ומלא לוגמא הוי טפי מרביעית כדמוכח בפ' בתרא דיומא (דף פ.) יש לומר דמלא לוגמא דהתם לאו דוקא אלא כדי שיסלקו לצד אחד ויראה כמלא לוגמא כדמפרש ביומא אהנהו דהתם ועוד יש לומר דדוקא מקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 76
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>אנן נמי תנינא. </span>דכוס של ברכה טעון רביעית דמסתמא יין שיעורו לכשימזגנו ויעמוד על רביעית כמו שאר משקין דקתני סיפא דהוו ברביעית וקתני כדי מזיגת כוס יפה משמע דכוס של ברכה לכשימזוג בעינן שיהא רביעית כמו בהוצאה אבל הא דבעינן יין רובע רביעית לא שמעינן ממתני' אלא ממילא ידעינן דהא מזיגה הויא על חד תלת והא דלא נקט במתני' כדי מזיגת רביעית מילתא אגב אורחיה קמ'ל דכוס של ברכה ברביעית ועוד משום דמהאי טעמא דחזי לכוס של ברכה חשיב ומיחייב בפחות מרביעית לפי שיכול להוסיף עליו מים ואשאר משקין לא מיחייב בפחות מרביעית אע'פ שיכול להוסיף עליהן כדמסיק ודקאמרת מים בכד ומצטרפין לגבי שבת מידי דחשיב בעינן:  דאמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רבא כל חמרא דלא דרי על חד תלת מיא כו'. </span>והא דאמרי' בפ' אחד דיני ממונות (סנהדרין לז.) גבי סנהדרין אל יחסר המזג אם הוצרך אחד מהם לצאת אם יש כ'ג יוצא כו' דהיינו שליש מסנהדרין משמע דמזיגה על חד תרין אומר ריב'א דרבא דוקא הי' מוזג כמשפט המזיגה על חד תלת כדאמר בהזהב (ב'מ ס.)  אמר רבא מזיגה דידי מידע ידיעא ובכיצד מעברין (עירובין נד.) דמי האי מזיגה למזיגה דרבא בריה דרב יוסף בר חמא אבל שאר העולם האוהבים יין חזק אין מוזגין אלא על חד תרין ואין נראה לר'י דא'כ מאי פריך אביי לוקי מתני' דנדה במזיגת שאר בני אדם אלא נראה לר'י דקרא דאל יחסר המזג ביין השירוני משום דליכא לאוקמי לקרא בסתם מזיגה דהוי רביע דרביע סנהדרין למאי חזו אבל שליש חזו לדיני נפשות ומיהו לההוא לישנא דהתם משום חזותא דלא מחלק בין יין השירוני קשה ויש לפרש משום חזותא כדי שלא יפסיד המראה דרך למוזגו על חד תרין ולא יותר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>דתנן והמזוג שני חלקי מים. </span>וא'ת לאביי דסתם מזוג על חד תרין אדרבה תקשה אמאי איצטריך לפרש שני חלקי מים הוה ליה למימר כמזוג סתם וי'ל דס'ד דאגב אורחיה קמ'ל דהכי הוי כל מזוג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועוד </span>מים בכד ומצטרפין. </span>אע'כ טעמא לאו משום דלכי מזיג ליה הוה רביעית וחזי לשתייה כשאר משקין אלא הכי שיעורא אע'ג דלכי מזיג ליה לא הוי רביעית כדפירש בקונטרס אלא משום דיין חשוב הוא וראוי להצניעו לכוס של ברכה ואע'פ שאינו ראוי לכוס של ברכה בלא מים מ'מ הוי כמו מים שמצניען לשוף בהן את הקילור אע'פ שאינן ראויין בלא קילור ואביי לא פליג אלא בהא דלא מצריך רביעית מזוג אבל רובע רביעית יין חי צריך לכוס של ברכה כדמשמע בערבי פסחים (דף קח:) דאמר רב יהודה אמר שמואל ד' כוסות הללו צריך שיהא בהן כדי מזיגת כוס יפה מיתיבי ד' כוסות הללו צריך שיהא בהם כדי רביעית אידי ואידי חד שיעורא הוא כדי מזיגת כוס יפה לכל אחד ואחד היינו כדי רביעית משמע דרביעית דברייתא היינו לכל ארבע כוסות דהוי לכל חד רובע רביעית שהוא מזיגת כוס יפה והא דקתני התם בסיפא דברייתא אחד חי ואחד מזוג ה'פ אחד ישתה אותו רובע רביעית כמו שהוא חי ואחד ימזגנו וישתה ומיהו קשה לר'י דבסמוך קאמר אביי ע'כ לא קאמר ר' נתן הכא דכזית בעי רביעי' כו' משמע דסבירא ליה לאביי דכוס של ברכה בעי רביעית יין חי ולפי מה שפירש בקונטרס בסמוך דביין קרוש בעי רביעית משום דאינו ראוי למזיגת כוס מצינן למימר דלעולם סבר אביי דאפי' ביין מזוג לא בעי רביעית אבל קשה לר'י לפי' הקונטרס דאי כזית יבש לא חזי למזיגה למה חשוב מטעם שהיה בו רביעית מתחלה מאי שנא מגרוגרת שצמקה דריש המצניע (לקמן צא.) ונראה לר'י דרב יוסף ואביי סבירא להו דכוס של ברכה בעי רביעית יין חי כדמשמע בסמוך וברייתא דערבי פסחים דקתני שיהא בהן כדי רביעית היינו לכל אחד ומה ששנה במתניתין יין באנפיה נפשיה אע'ג דהוי ברביעית כשאר משקין היינו משום דלא נטעה בדרבא לומר דחשיב בכדי שראוי למזוג ולעמוד על רביעית והא דלא תנא בהדיא המוציא יין חי ברביעית משום דניחא ליה למינקט כדי מזיגת הכוס דמשום ההוא טעמיה דראוי להצניעו לכוס של ברכה הוא דמיחייב בהוצאת רביעית אבל אי מיפסל מכוס של ברכה על ידי פגימה או שנגע בו נכרי לא מיחייב ברביעית משום דראוי לשתיית ישראל או נכרי משום דלא מצנעי ליה כשיעור זוטר כולי האי הואיל ולא חזי אלא ע'י מזיגה ובעיא תקון ולא חשיב כשאר משקין שראויין בלא מים ולגיבול טיט נמי לא מצנעי ליה כמו קלף דלא חשיב כשיעור קשר מוכסין אע'פ שחשוב יותר מנייר משום דלא מצנעי ליה להכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 77
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>ויכול לקרוש ולעמוד על כזית. </span>משמע דדם חשיב כבשר ותימה א'כ אמאי צריך קרא בפ' בהמה המקשה (חולין עב.) ובריש סנהדרין (דף ד.) לרביעית דם מת דמטמא באהל תיפוק ליה דהוי כבשר משום שיכול לקרוש ואומר ר'י דגבי מת בעי קרא לרביעית דם משום דבריש דם הנדה (נדה נה:) אמרינן דבטומאת מת בעינן אין גזעו מחליף דומיא דעצם ואפילו בשר הוה מטהרינן אי לאו דאין גזעו מחליף דנעשה במקומו צלקת ודם גזעו מחליף הוא ועוד י'ל דהאי תנא דהכא לא מטמא דם נבלות משום שיכול לקרוש אלא אית ליה שום דרשה דדם נבילות טמא והאי טעמא דיכול לקרוש איצטריך שלא יטמא הדם אלא ברביעית ולא בפחות שאז יש בו שיעור בשר אבל בלאו קרא מודו כ'ע דלא הוי כבשר ולהכי איכא תנא בפרק המנחות והנסכים [מנחות קג: וע'ש קד. ד'ה הואיל] דאמר שהעידו על דם נבלות שהוא טהור וכן משמע בכל מקום דדם לא הוי בכלל בשר נבלה דבפרק כל שעה (פסחים ד' כב.) מפיק דגיד וחלב מותר בהנאה משום דכשהותר' נבלה היא וחלבה וגידה הותרו וכי פריך התם והרי דם כו' לא משני כשהותרה נבלה היא ודמה הותרה ובמעילה (דף יז.) נמי בפרק קדשי מזבח מפיק דם השרץ מוזה לכם הטמא משום דלא הויא בכלל שרץ:  דרבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 77
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרבי </span>שמעון בן אלעזר סבר אבר קטן של קטן בן יומו כו'. </span>תימה דאדרבה איפכא מסתברא דר' נתן דקאמר אבר קטן משמע טפי של קטן בן יומו מרשב'א דאמר אבר קטן וקטן בן יומו דהא לעיל פריך ארבי ינאי דמפרש אבר קטן דמתניתין אבר קטן של קטן בן יומו דהוי כלישנא דר' נתן מברייתא דקתני בה כלישנא דרשב'א ויש לומר דלמאי דמשני הוי סברא איפכא ונקט הכא כדמסיק לעיל ואית ספרים דגרסי איפכא ואין נראה דהא מסיק דלרשב'א אבר קטן של קטן בן יומו ולמאי דגרס איפכא לא הוי כמסקנא לא לפי דמייתי השתא ולא לפי מה שדוחה לא דכולי עלמא כו':  שכן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>כוחלין ליארוד. </span>אין נראה לר'י לפרש דהיינו תבלול דבתוספת' קתני בהך מילתא גופא שכוחלים לחורור ובבכורות (דף לח:)  חשיב תבלול וחורור אלמא תבלול לאו היינו חורור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דם </span>וכל מיני משקין ברביעית. </span>בתוספתא גרס ושאר מיני משקין וכן נראה דהא כל מיני משקין אינן ברביעית דיין ושמן ודבש ומים שיעורן כדתנן במתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטו </span>מצניע לאו מוציא הוא. </span>פירש בקונט' דהוה מצי למימר הב'ע כשהצניעו והוציאו אלא דניחא ליה לישנויי בשלא הוציאו המצניע עצמו משום דאתיא כרשב'א וקשה דמנלן דאתיא כרשב'א אדרבה כרשב'ג אתיא דמיירי לבסוף ועוד דאמאי נקט בתלמיד שא'ל רבו אפילו אדם בעלמא נמי ודוחק לומר דלא מחייב רבי שמעון במחשבתו של זה אלא תלמיד במחשבתו של רבו לכך נראה דה'פ אטו מצניע לאו מוציא הוא דמדלא קתני אבל המצניע בכל שהוא דהוה משמע דהמצניע הוא המוציא כדדייק לעיל אינו חייב אלא המצניעו מתניתין דלא כרשב'א אלא קתני במצניע משמע אפילו אחר הצניעו חייב המוציא ולהכי קשיא ליה אטו מצניע לאו מוציא הוא דהא שום תנא לא מחייב אא'כ הוציאו המצניע אלא רשב'א לבדו ומתניתין דכלל גדול (לעיל עה:) דהמצניע דלא כוותיה ומשני בתלמיד שאמר לו רבו דכה'ג כ'ע מודו שהתלמיד עושה הכל לדעת רבו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שופכין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שופכין </span>למאי חזו. </span>דוקא אברייתא קא בעי וכן משמע לקמן  (דף עט.) דאמר והא טיט דמקמי דליגבליה תנא מודים חכמים לרבי שמעון במוציא שופכין כו' והוינן בה שופכין למאי חזו משמע דבמתני' אתי שפיר ונרא' לר'י דהיינו טעמא משום דשופכין דמתניתין איכא למימר דחזו לכמה דברים לרחוץ בהם כוסות וקערות דלא מאיסי כולי האי אלא שאינן ראויין לשתיה אבל הכא דומיא דדם קתני דמאיסי טובא ולכך בעי למאי חזו:  רבב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבב.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבב. </span>פירש בקונטרס שומן או שמן וע'כ אינו שמן דשמן נתנו בו חכמים שיעור אחר במתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>תחת </span>איספוגין קטנה. </span>ואע'ג דבפ' כל שעה (פסחים ל:) אמרינן אין טשין את התנור באליה ואם טש כל הפת כולה אסורה הא אמר התם בההיא פרקא דכעין תורא שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> והמוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> והמוציא </span>קשר מוכסין חייב. </span>אצטריך לאשמועינן אפילו כתב על הקלף אע'ג דקתני בסמוך דשיעור קלף כדי לכתוב עליו פרשה קטנה שבתפילין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובית </span>אחיזה. </span>בשעת כתיבה צריך בית אחיזה וקשר מוכסין צ'ל דיכול לכותבו בלא אחיזה ובקונטרס פי' בשעה שרואה בו בעי אחיזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ת'ק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ק </span>סבר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו. </span>ומשום הכי כי אמר לוה פרעתי פטור דאין השטר ראוי לגבות בו ומיירי שיודע שלא יוכל כלל למצוא עדי קיום וא'ת כי לא פרע נמי אמאי חייב מה תועלת יש בשטר כיון שאינו יכול לקיימו שאם יטעון הלוה פרעתי או מזוייף יפטור ואם יודה זה אינו מכח השטר וי'ל דמועיל לו השטר דמתוך כך נזכר הלוה שלוה ממנו אי נמי (א) לטרוף ממשעבדי אם יודה הלוה שאינו מזוייף וא'ת ומשפרעו אמאי פטור המוציא נהי דלא חזי לגבות חובו הא ראוי הוא לצור ע'פ צלוחיתו ואע'ג דאסור להשהות שטר פרוע הכא היאך נוציאנו מידו כיון שהוא עומד וצווח שאינו פרוע (ב) וי'ל דמיירי כגון שאמר אין לי עדים ואין לי ראיה ולא אמצא קיום ואפילו מצא אחרי כן אינו מועיל ולכך אסור להשהותו שמא לבסוף יקיימנו ויגבה בו שלא כדין ואי לא הוה טענינן ללקוחות וליתומין מזוייף הוה אתי שפיר דאסור להשהותו אך פירשתי בבבא קמא ובבבא מציעא ובגיטין דטענינן ללקוחות וליתומין פרוע ומזוייף ושם הארכתי ואם תאמר ואמאי לא קאמר איפכא דת'ק סבר אין צריך לקיימו ומשפרעו הוי כמשמעו שפרעו ממש ולכך פטור דאסור להשהות שטר פרוע שמא יגבה בו פעם אחרת שכשיטעון הלוה האמת שפרעו לא יהא המלוה צריך לקיימו ויגבה שנית ור' יהודה סבר צריך לקיימו ואף משפרעו חייב דצריך הוא לצור על פי צלוחיתו ואין אסור להשהותו דמיירי כגון בידוע שלא ימצא עדי קיום ולא יוכל לגבות שנית דכשיטעון הלוה האמת שפרע יצטרך המלוה לקיימו ויש לומר דאף לר' יהודה הוה אסור להשהותו שמא יקיימנו באקראי בעלמא ויגבה בו שלא כדין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 78
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רש'י
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רש'י </span>גריס דכולי עלמא מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו. </span>וכן נראה דהכי קי'ל דאית ליה לרב נחמן הכי בפרק שני דכתובות (דף יט.) וקיימא לן כוותיה בדיני:  ת'ק</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ת'ק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ת'ק </span>סבר כותבין שובר. </span>ומיירי שכבר יש לו שובר ולכך משפרע פטור דאין זקוק להחזיר השטר ומתוך פירוש הקונטרס משמע שעדיין לא נכתב השובר וקשה דהרי צריך להחזירו ללוה שלא יצטרך לכתוב שובר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חזי </span>דגברא דפרע אנא. </span>כרב אשי תניא בתוספתא דמכילתין ר' יהודה אומר אף המוציא שטר פרוע כל שהוא חייב מפני שמשמרו לבעל חוב ולשאר אמוראי קשה לרשב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמא </span>כיון דלטוויה קאי. </span>הוה ליה למינקט כיון דלאריגה קאי (ג) שהוא רחוק יותר אלא שמא לאו כולהו קיימי לאריגה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>לכתוב עליו את הגט. </span>סבירא ליה כרבי אליעזר דאמר עדי מסירה כרתי דלר' מאיר אין כותבין על הדפתרא דתנן בגטין  (דף כא:) אין כותבין על נייר מחוק ועל הדפתרא וחכמים מכשירין ואמר בגמ' מאן חכמים ר' אליעזר ובחנם פי' בקונטרס דשיעור גט קטן מכולן דהא אשכחן דקלף כדי לכתוב עליו פרשה קטנה שבתפילין ונייר דגרע טפי שיעורו לכתוב עליו קשר מוכסין וטעמא דקלף שהוא חשוב אין מצניעין אותו לקשר מוכסין וכן יש לפרש כאן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקתני </span>מיהא כדי לצור ואמר אביי. </span>קשה לר'י דלא הוה ליה לאתויי מילתא דאביי הכא:  קלף</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קלף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קלף </span>ודוכסוסטוס כו'. </span>גויל הוא עור שלם אלא שהשירו השיער והיינו דאמר בריש בבא בתרא (דף ג.) גויל אבני דלא משפיין אלמא שאינו מתוקן קרי גויל וכשחולקין אותו לשנים אותו שכלפי שיער קרוי קלף וכלפי בשר הוא דוכסוסטוס ואומר ר'ת דבלשון יון קורין לבשר סוסטוס ודוך פי' מקום כמו דוך פלן לכך קרי ליה דוכסוסטוס כלומר מקום בשר וקלפים שלנו יש להן דין קלף וכותבין עליהן ס'ת תפילין ומזוזות לצד בשר ודלא כאומר שקלפים שלנו הם דוכסוסטוס לפי שמגררין האומנין המתקנים אותן קליפתן העליונה ונשאר הדוכסוסטוס דא'כ היאך כותבין עליהם תפילין דמסקינן הכא דתפילין דוקא על הקלף וי'מ דקלף ודוכסוסטוס אינם מעופצים וקשה דא'כ פסול לכתוב עליהן ס'ת (ב) ותפילין ומזוזות דבעינן ספר ולהכי פסיל במסכת מגילה (דף יט: ושם) לכתוב מגילה על הדפתרא משום דנקראת ספר ולקמן משמע דכשרין וא'ת קלפים שלנו דלא עפיצן היכי מיתכשרי ואומר ר'ת דתיקון שלנו חשיב כעיפוץ וכן משמע בהקומץ רבה (מנחות לא:) דקאמר קרע הבא בב' (ג) יתפור בג' אל יתפור ותניא אידך בשלש יתפור בד' אל יתפור ולא פליגי הא דעפיצן הא דלא עפיצן אלמא ס'ת כשר בלא עפיץ והיינו בתיקון טוב כשלנו ובפ'ק דגיטין (דף יא.) גבי שטר והא בעינן דבר שאינו יכול להזדייף ומשני דעפיצן משמע דאי לא עפיצן יכול להזדייף ופסול ואנן סהדי דשלנו אינו יכול להזדייף אלמא חשוב כעפיץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מדקתני סיפא כו'. </span>הוה מצי למיפרך ברייתא גופא רישא לסיפא ומשמע דאמתני' מהדר לפרוכי ואומר ר'י דכן מצינו בהמפקיד (ב'מ דף לז.) גבי ורמי גזל אגזל כו' דברי רבי טרפון ממאי דמתני' ר' טרפון היא מדקתני עלה דההיא כו' והוה מצי למיפרך הנהו תרתי אהדדי ופריך אמתניתין דהמפקיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנן </span>קלף כדי לכתוב עליו כו'. </span>אין לפרש דהכי פריך מדנקט קלף מכלל דדוכסוסטוס לא דא'כ לעיל דמשני מאי מזוזה מזוזה שבתפילין אכתי תקשה ליה מתניתין דקתני קלף ומשמע ולא דוכסוסטוס וברייתא נותנת שיעור לדוכסוסטוס כקלף אלא הכא סמך אברייתא דלעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אידי </span>ואידי אמזוזה הא דכתבה כו'. </span>וא'ת אמאי לא קאמר אידי ואידי אתפילין קלף במקום שיער ודוכסוסטוס במקום בשר ויש לומר דניחא ליה לקיומי לשינויא קמא דשני אמזוזה וה'ה דה'מ למימר אידי ואידי אתפילין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אחאי מכשיר. </span>וא'ת ואי סבר רב כרבי אחאי לימא נמי קלף הרי הוא כדוכסוסטוס וי'ל רב מפרש דרבי אחאי לא מפרשה אלא אתפילין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו אתפילין. </span>והא דקתני כתבה לשון נקבה היינו מזוזה שבתפילין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תפילין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תפילין </span>אגויל מי כתבינן. </span>וא'ת הא דתנן בפ'ק דמגילה (ד' ח:) אין בין ספרים לתפילין ומזוזות אלא שהספרים נכתבים בכל לשון ותפילין ומזוזות אין נכתבות אלא בלשון אשורית אמאי לא קתני נמי שתפילין ומזוזות אין נכתבין על הגויל ואומר ר'י דלא קתני לה משום דלא מיפסלי בגויל מחד טעמא אלא משום שזה דינו בקלף וזה בדוכסוסטוס אבל הא דנכתבים אשורית הוי מחד טעמא כדדרשינן התם בגמרא והיו בהווייתן יהו ועוד דאפי' עצמן אינן שוין שזה על הקלף וזה על הדוכסוסטוס ומיהו קשה דהוה מצי למיתני שהספרים נכתבים על הנייר שאינו מחוק דדוקא על נייר מחוק פסול ס'ת במסכת סופרים אבל תפילין אין נכתבים אלא על העור כדמוכח בריש פרק שמונה שרצים (לקמן קח.) וצ'ע בירושלמי בפ'ק דמגילה ואם תאמר נייר שאינו מחוק נמי ליפסיל בספר תורה כדפסלינן מגילה דסוטה משום דכתיב בספר ונראה דנייר נמי דקתני במגילה [דסוטה] היינו במחוק ואף על גב דלא פריש כדאשכחן הכא גבי ספר תורה דקתני נייר סתם ומיירי במחוק כדאמרינן במסכת סופרים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>מורידין עושין. </span>אע'ג דפרשת והיה אם שמוע רחוק מפרשת שמע עושין דקאמר היינו שאם פרשת שמע כתובה בסוף העמוד יכתוב אחריה והיה אם שמוע בגליון או אם היה פרשת והיה אם שמוע בראש העמוד יכתוב למעלה בגליון פרשת שמע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 79
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>דאתית להכי כו'. </span>אומר ר'י דמילתיה דרב סתמא נשנית בבית המדרש דקלף ודוכסוסטוס שוים והיה סבור בתחילה דלענין תפילין קאמר ולא מצי קאי עד דמסיק השתא דלענין מזוזה קאמר והא דתניא לעיל שינה בזה ובזה פסול אידי ואידי אתפילין וסוגיא דהקומץ אזלא כפי מסקנא דשמעתין:  אות</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אות </span>אחת בקולמוס ואות אחת בקלמרין. </span>אע'פ ששני קולמוסים מצטרפי כה'ג שמא לא מצטרפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והעבירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והעבירה </span>דרך עליה. </span>מפרש הרב פורת דה'ה אפי' שלא דרך עליה אם העבירה תוך שלשה לקרקע מצטרף דהא אמרינן בסמוך בהעלם אחד חייב אפילו לשתי רשויות ואפילו רבי יוסי לא בעי אלא רשות אחת אבל עליה לא בעי ונקט דרך עליה דאפי' גבוה מן הקרקע ג' טפחים חייב כיון דהוי תוך ג' לחצי גרוגרת המונחת ע'ג קרקע : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>אמר רבא תוך שלשה לרבנן צריך הנחה ע'ג משהו. </span>תימה לר'י דתנן לקמן בריש הזורק (דף צו.)  הזורק מרה'י לרה'י ורה'ר באמצע ר' עקיבא מחייב וחכמים פוטרין ותני עלה בגמרא [צז.] תוך ג' לד'ה חייב אלמא לכ'ע לא בעינן הנחה ע'ג משהו תוך ג' ותירץ דרבא סבר כרבי יהודה דהמוצא תפילין (עירובין צז:) גבי היה קורא על ראש הגג כו' רבי יהודה אומר אפילו אינו מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו וטעמא דאפילו אין איגודו בידו ליכא איסור אם מביאו אצלו דבעי הנחה ע'ג משהו כדאמר התם בגמרא וא'ת ומאי פריך התם לימא רבא כתנאי אמרה לשמעתיה דע'כ כתנאי אמרה דתנא דברייתא דהזורק לא סבר כוותיה וי'ל דהכי פריך לימא כתנאי דמתניתין דהתם אמרה לשמעתיה דבהא לא קפיד אם תנא דברייתא פליג עליה אלא דלא ליפלגו עליה רבנן דמתניתין דהתם מיהו תימה לר'י דלקמן בהזורק (דף צז:) תנא מרה'י לרשות הרבים ועבר ד' אמות ברה'ר ר' יהודה מחייב וחכמים פוטרין ומסיק לעולם רבי יהודה חדא הוא דמחייב וחכמים פוטרין לגמרי ומשכחת לה דאמר עד דנפקא לרה'ר תנוח דרבי יהודה סבר אמרי' קלוטה כמי שהונחה דמיא אלמא לא בעינן לרבי יהודה הנחה ע'ג משהו ונראה לר'י דהתם מיירי במתגלגל ברה'ר ועדיף משאר קלוטה באויר והוי כמונח לרבי יהודה והא דקשה ממתני' דהתם  דקתני זרק לתוך ארבע אמות ונתגלגל חוץ לארבע כו' שם [בד'ה אחזתו]  נפרש בעז'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בהעלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהעלם </span>אחד לרשות אחד חייב. </span>הקשה רבינו תם דאמר בהבונה (לקמן קד:) כתב אות אחת בטבריא ואות אחת בציפורי חייב ונראה לו כגירסת ר'ח מרשות אחת חייב מב' רשויות פטור דבעי' עקירה ממקום אחד ור'י אומר דודאי גבי כתיבה אית לן למימר מחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי אבל הוצאה לא הויא עד דמייתי תרוייהו לרשות אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>פיסלא לא. </span>בגיטין בפרק הזורק (דף עז:) משמע דאית ביה ד' אמות על ד' אמות ואינו גבוה י' א'נ גבוה י' ואינו רחב ד' ואומר ריב'א דללישנא קמא צריך לפרש הכא שהוא רשות הרבים כגון שרבים מכתפין עליו דאי כרמלית האמר אביי אפילו כרמלית ורבא דאמר אפילו פיסלא סבר אף על פי שהוא רשות הרבים כיון דלענין גיטין חשוב מקום בפני עצמו הכי נמי מחלק רשויות ולר'י נראה אפילו פיסלא שהוא כרמלית ושני ליה לאביי בין כרמלית המיטלטלת לשאינה מיטלטלת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>רשב'א אומר. </span>לרב הונא פריך דאי לאו רב הונא הוה מוקמי מתני' לרפואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>לרפואה. </span>פי' רבינו שמואל אם לרפואה הצניעו זה חייבין עליו כל העולם כדי לכחול עין אחת דלרשב'א אית ליה דנתחייב זה במחשבתו של זה ואם לקשט כלומר אם לא הצניעו לרפואה אלא לקשט כדי שתי עינים דסתמו עומד לקישוט ואין נראה לר'י דלעיל תנא דם כדי לכחול עין אחת בד'א במוציא אבל במצניע בכל שהוא אלמא במצניע חייב בפחות מלכחול בו עין אחת ונראה לר'י דה'פ אם לרפואה שאותו כחול ראוי לרפואה שיעורו כדי לכחול עין אחת אפי' לא הצניעו לכך אי נמי אם לרפואה שבאותו מקום עושין אותו לרפואה ואם לקשט שעושין אותו לקישוט ואין רגילין לעשות ממנו רפואה כדי לכחול שתי עינים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חרסית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חרסית </span>כדי לעשות פי כור. </span>אע'ג דאמר לעיל (דף עט.) אין אדם טורח לגבל טיט כדי לעשות בו פי כור חרסית חשיב טפי מטיט דמצניעין אותו לעשות פי כור של צורפי זהב אי נמי הכא מיירי במגובל:  המוציא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>שיער כדי לגבל בו את הטיט טיט כדי לעשות פי כור כן גרס בתוספתא וכן גרס רש'י ולהך גירסא שיער כדי לגבל בו את הטיט כשיעור טיט הנעשה מרביעית שופכין אבל לספרים דגרסי שיער כדי לגבל בו טיט לעשות פי כור של צורפי זהב קשה דאמר לעיל אין אדם טורח לגבל טיט כדי לעשות פי כור ויש לפרש דמיירי בטיט שהוא מגובל כבר ואחר הגיבול נותנין בו שיער כדי לתקנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שהגיעו </span>לפירקן ולא הגיעו. </span>פירוש בסמוך לפירקן שקרובות להנשא ועושות כדי ליפות וללבן עצמן כדאמרינן בפרק אע'פ  (כתובות דף נט:) הרוצה ללבן את בתו ישקנה חלב ויאכילנה אפרוחין סמוך לפירקה:  שייך לקמן פא. </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 80
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למימרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למימרא </span>דשיעורא דר' יהודה נפיש. </span>ואע'ג דאשכחן תרווד שהוא גדול הרבה כדאמר בנזיר בפרק כ'ג (דף נ:) גבי מלא תרווד רקב כמה שיעורו חזקיה אמר מלא פיסת יד ור' יוחנן אמר מלא חפניו התם ודאי מיירי בתרווד גדול כדתנן במסכת כלים בפ' י'ז (משנה יב) שאמר מידה גסה מלא תרווד רקב כמלא תרווד גדול של רופאים אבל הכא להוצאת שבת מידי דחשיב בעינן ותרווד קטן חשוב הוא הרבה (א'נ) חף סלקא דעתך שהוא חף גל שהוא גדול ומשני בחפי פותחת שהן קטנים:  חפי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חפי </span>פותחת טהורין. </span>פי' בקונטרס שינים של עצם ונותנין אותם בפותחת (ג) לפתוח וקודם שלא נקבעו אין ראוין לכלום קבען בפותחת טמאין דכלי עצם כמתכות ופשוטיהם טמאים כדאמר בהכל שוחטין (חולין דף כה:) ואי משום דמחובר לפותחת והמחובר לטהור טהור פותחת יש לה בית קיבול דמקבלת מפתח ומה שפירש דפשוטי כלי עצם טמאים כדאמר בהכל שוחטין לא דק דהתם לא איירי אלא בגולמי כלי עצם אבל פשוטי כלי עצם הא תנן ומייתי לה בפ'ק (דף טז:)  כלי עץ כלי עור כלי עצם כלי זכוכית פשוטיהן טהורין ומה שפירש דחפין הן של עצם קשה לר'י דגבי כלי מתכות מיתניא בתוספתא דכלים ועוד דאי בשלא נקבעו אין ראויין לכלום אם כן פשיטא דטהורין ומה שפי' שפותחת יש לה בית קיבול לקבל המפתח הא לא חשיב בית קיבול שאין המפתח עשוי לטלטל ע'י אותו בית קיבול כמו הקיטע יוצא בקב שלו (לעיל דף סו.)  דטהור כשאין בו בית קיבול כתיתין דפי' בקונט' דמה שמניח ראש שוקו בתוכו לא חשיב בית קיבול שאין השוק מיטלטל על ידו ועוד דפי' דפותחת גורמת טומאה לחף אדרבה תנן במס' כלים בפי'ג (משנה ו) פותחת של עץ וחפין של מתכת טמאה פותחת של מתכת וחפין שלה של עץ טהורה אלמא בתר חפין אזלינן ואע'ג דמשמע דאתיא כרבי נחמיה דלא אזיל בתר מעמיד אלא בתר תשמיש דהיינו חותם ברייתא דשמעתי' נמי נראה לר'י דאתיא כוותיה דקתני סיפא דהכא טבעת של מתכת וחותם של אילמג ר' נחמיה מטהר ונראה לר'י דבחפין של מתכת איירי ואע'פ שלא נקבעו ראויין הם קצת ליתנם בפותחת ואפילו הכי טהורין דגולמי כלי מתכות טהורין קבען בפותחת טמאין שנגמרה מלאכתן וכן משמע בסמוך דטעמא משום גמר מלאכה דקתני ושל גל אע'פ שחברן לדלת כו' דמשמע מה שקבען לדלת יש לו לגרום טומאה אלא כיון שאין להם פותחת (ד) [וחף] קבוע בגל טהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>למשמש בצרור. </span>פירש בקונטרס הנצרך לפנות ואינו יכול אסור משום השרת נימין וא'ת והא רבא בדבר שאין מתכוין סבר כר'ש בספ'ב דביצה (דף כג.)  וכה'ג פריך לקמן לרבי יוחנן דאסר משום השרת נימין ויש לומר דהכא במשמוש צרור הוי פסיק רישיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>לאו כהכרע. </span>ונראה לר'ת כגירסת ר'ח ואם לאו כהכרע מדוכה קטנה של בשמים והכרע פי' רגל כמו כרעי המטה וכן מפרש בירושלמי כמלא רגל מדוכה קטנה של בשמים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 81
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אמר </span>רב ששת אם יש עליה עד מותר. </span>מילתא באפי נפשה היא פירוש מותר לקנח בה אפילו גדולה יותר מכביצה או אם יש הרבה ממלא היד מותר ליטול כולן דכיון דיש עליהן עד הוכנו כולן:  מהו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>להעלותם לגג. </span>פי' בקונט' מי חיישינן לטרחא יתירתא וקשה לר'י א'כ הא דפריך (ג) דאסור ליטול קיסם משלפניו תיקשי לכולה שמעתין דשרי לטלטל אבנים מקורזלות ונראה לר'י דהכא מבעיא ליה משום דבית הכסא קרוב על הגג ויכול להכין שם מע'ש ומהדר ליה דאפ'ה שרי ולהכי פריך ליה (ד) דאסור לטלטל קיסם משלפניו לפי שהיה יכול להזמין מאתמול אבל אכולה שמעתא לא מצי פריך שדרכן היה לפנות בשדה ובית הכסא רחוק ולא אטרחוה רבנן להכניס שם מע'ש וגם אם יזמינם שמא יקחם אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>אומרים לא יטול אלא מן האבוס כו'. </span>נראה לר'י דלאו דוקא מן האבוס אלא מן הראוי לאבוס דליכא למימר דכשאינו באבוס אסור דבטל אגב קרקע דהא תנן בהמביא כדי יין (ביצה דף לג:)  וחכמים אומרים מגבב משלפניו ומדליק אלמא לאו בטל הוא והא דלא שרו בקיסם לחצות שיניו אלא להדליק משום דסברי לא ניתנו עצים אלא להסקה אבל בדבר הראוי לאבוס בהמה שרי אפי' לחצות שיניו ור'א דאמר התם נוטל אדם קיסם משלפניו לחצות שיניו ומגבב מן החצר ומדליק סבר דמה שבבית מוכן לכל מה שירצה אפי' לחצות שיניו אבל שבחצר אינו מוכן אלא להסקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והניחו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והניחו </span>ע'ג יתדות מיחייב משום תולש. </span>האי מיחייב מכת מרדות מדרבנן כדפירש בקונטרס מדשרי ריש לקיש וקשה לר'י דאמרי' בפ'ק דגיטין (דף ז:) א'ר יוחנן עציץ נקוב המונח ע'ג יתדות באנו למחלוקת ר'י ורבנן דלר'י פטור מן המעשר כדמפליג בין ספינה גוששת לשאינה גוששת ולרבנן חייב אמר רבא דילמא לא היא ע'כ לא קאמרי רבנן אלא דספינה דלא מפסיק אויר אבל עציץ דמיפסיק אוירא אפילו רבנן מודו הא בשמעתין חשבינן ליה כמחובר מדאורייתא אפי' הניחו על גבי יתדות ולא מיחייב משום תולש אלא מדרבנן ונראה לר'י דשמעתין לא סברא דחויא דרבא דהתם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 81
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>ר' יוחנן הלכה כסתם משנה כו'. </span>וא'ת והא בהגוזל קמא (ב'ק קב.) ובפ'ק דמס' ע'ז (דף ז.) אמר בתרי מסכתות אין סדר למשנה והכא סתם בנזיר ופלוגתא בפרק שני דביצה (דף כג:)  ר' יהודה אומר כל הכלים אין נגררין חוץ מן העגלה שכובשת ואין הלכה כסתם דשמא סתם ואח'כ מחלוקת היא ואין לומר דלר' יוחנן אפי' סתם ואח'כ מחלוקת הלכה כסתם דהא מסקינן בהחולץ (יבמות מב:) אליבא דר' יוחנן דרמי לך לא חש לקימחיה סתם ואח'כ מחלוקת היא ואין הלכה כסתם ותירץ רבינו שמואל מוורדון דבמחלוקת ואח'כ סתם בחדא מסכת לכ'ע הלכה כסתם כדפריש בפ'ק דמס' ע'ז (דף ז.) בהא דפסיק כר'י דכל המשנה ידו על התחתונה פשיטא דמחלוקת ואח'כ סתם הוא אבל בתרי מסכתות כל אמוראי סברי דאין הלכה כסתם ור' יוחנן אית ליה דאפי' בתרי מסכתות הלכה כסתם או סתם במתני' ומחלוקת בברייתא דמסתמא סתם לבסוף ואין לנו לומר שסתם רבי קודם ושוב חזר ממה שפסק ואמוראי נינהו אליבא דרבי יוחנן כדאמר באלו טרפות (חולין דף מג.) :  הדרן עלך המוציא יין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבי עקיבא מניין לע'ז כו'. </span>פי' בקונטרס דנקט לה הכא משום דבעי למיתני מנין שמרחיצין את הקטן ואין נראה דא'כ בההוא הוה ליה להתחיל ועוד דהוה ליה למתנייה בפרק רבי אליעזר דמילה אלא נראה אגב דתנא לעיל בסוף המוציא קראי דאסמכתא גבי חרס נקט נמי הני קראי דאסמכתא וקרא דתזרם כו' הוא סמוך לההיא קראי דאייתי לעיל לא ימצא במכיתתו חרש וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>לבנותו. </span>אפילו למ'ד בפרק קמא דמס' ע'ז (דף יג.)  נהנה אסור מהנה מותר ה'מ לגבי מכס שאין נראה כל כך לע'ז כוונתו אלא שנותן כדי שיניחוהו לעבור אבל הכא נראה כאילו בונה לה בית  ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כונס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כונס </span>לתוך שלו ד'א. </span>במסכת ע'ז פריך עלה והא שביק רווחא לעבודה זרה ומשני לה:  אבניו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבניו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבניו </span>ועציו ועפריו מטמאים כשרץ. </span>ואפי' למ'ד בפ'ג דמסכת ע'ז (דף מא:) ע'ז שנשתברה מאליה מותרת הא מוקי לה בירושלמי כגון שהשתחוה לכל אבן ואבן ולכל עץ ועץ ולכל עפר ועפר דהוי ע'ז שלימה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה במשא כ'ע לא פליגי דמטמאה דהא איתקש לנדה. </span>קשה לר'ת מ'ט דרבנן אי אית להו הא דאמר בסוף שמעתין (דף פג:)  טומאה דע'ז דרבנן היא ולקולא מקשינן א'כ אמאי מטמאה במשא נימא דהיקישא דנדה דאינה לאיברים והיקישא דשרץ דלא מטמאה במשא ואי סברי רבנן דלחומרא מקשינן אימא אהני היקשא דנדה לטמויי באבן מסמא ודשרץ לטמויי בכעדשה ולר' עקיבא נמי אי לחומרא מקיש אמאי איצטריך למימר דהיקישא דשרץ למשמשיה לימא לטמויי בכעדשה ואי לקולא מקיש לא תטמא אפילו במשא והיקישא דנדה דאינה לאברים והיקישא דשרץ דלא מטמא במשא וכן לר' אלעזר אליבא דר' עקיבא ונראה לר'ת דגרסי' לעיל בספרים אמר רבה תזרם דאמר קרא נכרינהו מינך כזר צא תאמר לו הכנס אל תאמר לו פירוש כיון דכתיב כבר ברישא וטמאתם את צפוי פסילי כספך וגו' ל'ל תו למימר תזרם כמו דוה אלא לומר שמאד יש להרחיק ואתא למימר אע'ג דשאר קראי נדרשות לקולא משום דטומאת ע'ז דרבנן מנדה ילפינן לחומרא מש'ה קאמר רבה לכ'ע מטמא במשא דאית להו דרשא דתזרם ולרבנן נמי הוית מטמא באבן מסמא כנדה אי לאו דממעטין מדאיתקש לשרץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באבן </span>מסמא. </span>פי' בקונטרס אבן מונחת על גבי יתידות ונדה יושבת עליה וכלים תחת האבן וטמא מוכל אשר יהיה תחתיו וקשה דבת'כ מפיק אבן מסמא מוכל המשכב וקרא דכל אשר יהיה תחתיו מוקמינן בפרק בנות כותים (נדה לב:)  לעליונו של זב ובת'כ מוקי לה במרכב ועוד דאי מוכל אשר יהיה תחתיו נפקא א'כ אפי' כלים שאין ראוי למשכב ומושב ובת'כ מוכח בהדיא דכלים שאין ראויין למשכב ומושב אין להם אפי' טומאה קלה ועוד אמאי נקט אבן אפי' דף ע'ג יתידות נמי ומפרש ר'ת דאבן מסמא היינו אבן גדולה שהיא כבידה ואין הכלים מרגישים כובד הזב והנדה מחמת כובד האבן ומסמא היינו משא גדולה שצריכה שימה כדכתיב והיתית אבן חדא ושמת על פום גובא אך קשה דבת'כ מרבה אבן מסמא מוכל המשכב משמע דמרבה מטעם משכב ומושב ובכל הש'ס משמע דהוי מטעם משא דבמתני' קרי ליה משא ובפ' בתרא דנדה (דף סט:) תנן הזב והזבה מטמאין במשא ומפרש בגמרא מאי משא אבן מסמא ובריש דם הנדה [נדה נה.] ממעט מדוה מאבן מסמא מוהנושא אותם ובתוספתא דכלים תניא אין טומאה לכלי חרס אלא מאוירו ובהיסט הזב ע'ג אבן מסמא והיסט [היינו] משא כדאמר בהעור והרוטב (חולין דף קכד:) אטו נושא לאו היסט הוא משמע ע'ג אבן מסמא שהכלים ע'ג האבן דלא שייך כלל למשכב ומושב ועוד דמדרס כלי חרס טהור וי'ל דהא דמרבה בת'כ אבן מסמא מטעם משכב ומושב היינו כשהזב ע'ג האבן והכלים תחתיה אבל כשיד הטהור או רגלו תחת האבן הוי מטעם משא שהטהור נושא את הטמא או כשאצבעו של זב תחת האבן והכלים עליה טמא מטעם היסט דהיינו משא הזב והיינו היסיט הזב ע'ג אבן מסמא דתוספתא וא'ת בריש דם הנדה (נדה דף נד:) דממעט דם הנדה ממשכב ומושב מהיא יושבת מאי פריך תו אי מה היא מטמאה באבן מסמא אף מדוה נמי מטמאה באבן מסמא כיון דכבר מיעט מאשר היא יושבת מדוה ממשכב ומושב היכי סלקא דעתך תו למימר דמטמא באבן מסמא ואור'י דאבן מסמא נפקא לה משום דרשה דלא מטמא אלא אוכלין ומשקין להכי איצטריך התם למעוטי מדוה אף מאבן מסמא שהיא טומאה קלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן </span>סברי כשרץ כו'. </span>וא'ת אמאי איצטריך שרץ למעוטי אבן מסמא תיפוק ליה מדאיתקש למת (לקמן דף פג:) וי'ל דכיון דגלי לן קרא דנכרינהו מינך כזר דאית לן לאקשויי לנדה לחומרא לא הוה ממעטי ממת אבן מסמא בע'ז כיון דאיצטריך היקישא דמת לשיעור כזית א'נ לכדאמר בפרק נגמר הדין (סנהדרין דף מז:) מה ע'ז במחובר לא מיתסרא אף קבר במחובר לא מיתסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>עקיבא למאי הלכתא איתקש לשרץ כו'. </span>תימה לר'י מאי קמיבעיא ליה הא איצטריך לאפוקי שלא יטמא באהל המת דמנדה דילמא לא ילפינן שום קולא דהא בעי רב חמא בר גוריא בסמוך אי ישנה לאברים אע'ג דנדה אינה לאברים ויש לומר דלענין דליכא בע'ז חומרא דמת שפיר ילפינן מנדה ואע'ג דהיקישא דנדה לחומרא קולא נמי אית לן למילף והא דמספקא ליה לענין אברים משום דלא דמי דאברי נדה אין אדם יכול להחזירם ואברי ע'ז מיהא אומן יכול להחזירם א'נ הא דקאמר למאי הלכתא וכן הא דקא משני למשמשין היינו את'ל דילפינן קולא מנדה: 


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: למשמשיה.
txt:
<span class='five'>למשמשיה. </span>פירש בקונטרס שאין כלים המשמשין לע'ז מטמאין לא במשא ולא באבן מסמא משמע דאי לאו דאיתקש לשרץ הוו מטמי כע'ז באבן מסמא ותימה דלרבנן דהיקישא דשרץ לא אתא למשמשיה מנלן דמשמשין לא מטמו במשא כמו ע'ז עצמה דלקמן קאמר רב אשי אליבא דרבה משמשין בין הן שהסיטו אחרים בין אחרים שהסיטו אותן טהורין ונראה לר'י דאי לאו דאיתקש משמשין לשרץ לא הוה מטמינן להו כלל ורבנן דמטמו למשמשיה מדכתיב שקץ תשקצנו כי חרם הוא משמע כל דבר שהוא חרם פירש שאסור בהנאה הוי כשרץ ומשמשין אסור בהנאה ובזה לא יתיישב פי' הקונטרס דמכי חרם הוא לא משמע למעוטי משמשין דלא מטמו במשא דאין שום יתור לכך אבל הא דמשמשיה טמא משתמע שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולוקשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולוקשה </span>רחמנא לנבלה. </span>אמאי דהוקשה למת ליכא למיפרך דלוקש לנבלה דהא איצטריך למת לכדדרשינן בנגמר הדין ובקונט' פי' דהכי פריך ולוקשה לנבלה משום דאז לא הוה צריך לאקושה לשרץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 82
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>אלעזר אמר כו'. </span>פי' רבינו שמואל דבמילתיה דר' אלעזר ל'ג ור'ע למאי הלכתא איתקש לשרץ למשמשיה דהא איצטריך למעוטה מאבן מסמא כדאמר דכ'ע לא פליגי דלא מטמא באבן מסמא דהא איתקש לשרץ ויש ספרים דל'ג דהא איתקש לשרץ ולפי זה מצינן למימר דטעמא דר' אלעזר דכ'ע לא פליגי דלא מטמא באבן מסמא לאו משום דאיתקש לשרץ אלא בלא שום יתור לא מחמרינן כולי האי לטמאות באבן מסמא ולפי זה גרסי' שפיר ור'ע למאי הלכתא כו' והא דפריך בתר הכי ולוקשה רחמנא לנבלה לא פריך לוקשה לנבלה ותו לא צריך לאקושה לשרץ דהשתא נמי לא צריך לאקושי משום הכי לשרץ אלא הכי פריך דהוה ליה טפי לאקושה לנבלה דדמיא ממש לנבלה אבל לנדה לא דמיא דנדה מטמאה באבן מסמא משא'כ בע'ז:  מיתיבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>ע'ז כשרץ ומשמשיה כשרץ. </span> מברייתא אלים ליה למיפרך ממתני' משום דקתני בה משמשיה משמע דע'ז דומיא דמשמשיה דלא מטמו במשא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומשמשיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומשמשיה </span>בין הן שהסיטו כו'. </span>בשנוייא קמא לא מדכר משמשיה משום דהוי בכלל הן ולא היסטן דברייתא אבל רב אשי הוצרך לפרש דמשמשיה לא הן ולא היסטן ולא הוי בכלל הא דקתני בברייתא הן ולא היסטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>עקיבא. </span>הרב פור'ת לא גריס משמשיה במילתיה דר'ע דלא פליג במשמשיה ארבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הזב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזב </span>בכף מאזנים כו'. </span>במס' זבים  (פ'ד משנה ה) גרסינן הזב בכף מאזנים ומשכב ומושב בכף שנייה כרע הזב טהורין פי' ממדרס ומ'מ טמאין כדין היסט הזב כרעו הן טמאים פי' ממדרס כיון שהזב למעלה הרי נשען עליהן וגירסת הקונט' מיושב יותר אך לא נמצא כן אם לא שברייתא היא בשום מקום:  ע'ז</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ע'ז
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ע'ז </span>ישנה לאיברים כו'. </span>בשל חוליות מבעיא ליה אבל ע'ז שנשתברה פשיטא ליה דלא מטמאה ולא משום היקישא דנדה פשיטא ליה בנשתברה דדמיא לגמרי לנדה שאין אדם יכול להחזירה דא'כ אמאי קאמר לעיל דמבעיא ליה אליבא דר' עקיבא אליבא דרבנן נמי מצי למיבעי דהא דנפקא להו דע'ז אינה לאיברים מנדה הני מילי כשנשתברה לגמרי אלא ודאי בלא נדה פשיטא ליה דנשתברה טהורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תבעי לך היכא דאין הדיוט כו'. </span>לענין טומאה מבעיא ליה כדפי' הקונט' ולעיל נמי מייתי אפלוגתא דרבי עקיבא ורבנן אבל לענין איסורא דאורייתא לא שייך למילף מנדה ואע'ג דאסור בהנאה בטומאה דרבנן מיבעיא ליה אי פרחה אי לאו משמע דבהדיוט יכול להחזירה פשיטא דאסירה אפילו ללישנא בתרא מדבעי לענין טומאה בהדיוט יכול להחזירה דאי איסור הנאה דאורייתא שרי כ'ש דלא מטמא  וקשה לר'י דבפרק ג' דמסכת ע'ז  (ד' כט:) פליגי רב ושמואל בע'ז שנשתברה מאליה דרב אמר צריכה לבטל כל קיסם וקיסם ושמואל אמר אין ע'ז צריכה לבטל אלא דרך גדילתה ובעי לאוקמא פלוגתייהו בשברי שברים ומסיק דבע'ז של חוליות עסקינן והדיוט יכול להחזירה קא מיפלגי דרב סבר כיון דהדיוט יכול להחזירה כו' לא בטלה משמע דבאין הדיוט יכול להחזירה אפי' רב מודה דשריא ונראה לר'י דהתם פליגי בחוליות קטנים דכשמתפרקין הוו כעין שברי שברים דקאמר התם מעיקרא אבל הכא מיירי בחוליות גדולות דאפי' שמואל מודה דאסירי בהנאה אפי' אין הדיוט יכול להחזירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וישימו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וישימו </span>להם בעל ברית וגו'. </span>האי קרא בשופטים כתיב וקשה לר'י למה לא הביא קרא דמלכים (ב א) זבוב בעל עקרון ולמה ליה לאתויי ברייתא וי'ל דאי מהתם ה'א זבוב גדול היה אלא שהיה לו דמות זבוב לכך מייתי מהכא שהיה קטן כשאר זבובים כדקתני ומניחה בתוך כיסו ודריש לה מדכתיב בעל ברית משמע שכרתו להן ברית להיות כל שעה אצלם ומסברא קאמר זה זבוב בעל עקרון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>מת בכזית אף ע'ז בכזית. </span>תימה [לר'י] לרבי עקיבא אי ישנה לאברים נוקי האי היקישא לקולא דבעי כזית אאברים אבל ע'ז שלימה אפילו אין בה כזית דומיא דמת כשהוא שלם דמטמא אפילו אין בו כזית כדאמר בנזיר בפרק כ'ג (דף נ.) ויש לומר דבמת אפי' אבר שלם שאין בו כזית טמא כדאמרינן נמי התם א'כ כך לי אבר אחד כמו כולה ואם תאמר אכתי מצי לאוקמא היקישא בחוליא אחת שכנגדה במת לא חשיב אבר וי'ל דההיא אפילו כזית לא מטמא דכשברי שברים חשיבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נלמדנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נלמדנה </span>משק. </span>דספינה אינה מיוחדת למדרס אף על פי שכל שעה יושבין בה בני אדם מכל מקום עיקרן עשויות לפרגמטיא ואומר בה עמוד ונעשה מלאכתנו דאי ספינה מיוחדת למדרס לא הוה ילפינן משק כדאמרינן בריש אלו מומין (בכורות לח.) דמדרסות לא איתקוש לשק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 83
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>ספינה שאינה מיטלטלת מליאה. </span>ומה שמיטלטלת בים לא חשיב ליה טלטול כיון דעיקר הילוכה מחמת המים:  ולחנניא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולחנניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולחנניא </span>טילטול על ידי שוורים שמיה טילטול. </span>נראה לר'י אפילו ביש בה מ' סאה תימה לר' יצחק אמאי נקט חנניא הא רבנן נמי לא פליגי בהא דמה שמטהרין ספינת הירדן היינו משום דרך אניה בלב ים (משלי ל) ולאו משום דלא שמיה טילטול ועוד דנראה דספינת הירדן מיטלטלת אפילו על ידי בני אדם דאי אינה מיטלטלת אלא על ידי שוורים אם כן ממתניתין דכלים דתנן ספינת הירדן טמאה הוי מצי לאוכוחי דלחנניה שמיה טילטול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבי יוחנן אם יש בה בית קיבול רימונים כו'. </span>מהא דקתני במטה טמאה טמא מת לא מצי לאתויי ראייה דאיכא למימר שמיטלטלת על ידי בני אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלש </span>תיבות הן. </span>קשה לר'י דאמאי מייתי לה דאי משום דהיא סיפא דההיא דג' עגלות הן אם כן הוה ליה לאתויי ההיא דג' עריבות שהן בינתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הבאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבאה </span>במדה טהורה מכלום. </span>אפתחה למעלה קאי דפתחה מצידה דחזיא למדרס לא בעי מיטלטל מלא וריקן כדאמרי' בבכורות (דף לח.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רב פפא ה'ק כו' ושל עץ בין מדרסו בין מגעו טמא. </span>תימה לרבינו תם דלמה לו להגיה של עץ וספינת הירדן לא הוה ליה אלא לאפוכי שינויא קמא דלת'ק ספינה של חרס טהורה כתנא דידן ולר' יוסי אף הספינה טמאה כחנניה ואף דרבי יוסי אמגע דקאמר ת'ק דטמא על כן נראה לרבינו תם כגי' ר'ח דגרסינן במילתיה דרב זביד וספינה של חרס טהורה כתנא דידן ורבי יוסי אומר אף הספינה טמאה כחנניא כמו מגע [דכלי חרס] ופריך מאי אף דהשתא לא קאי אעיקר מילתיה דת'ק אלא אדקדוק דבריו דדייקינן הא מגעו טמא אלא א'ר פפא ה'ק כו' וספינה של חרס טמאה כחנניא ר' יוסי אומר אף הספינה טהורה כתנא דידן כמו מדרס כלי חרס דקתני תנא קמא בהדיא דטהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>הוא דאית ליה טהרה במקוה. </span>לאו דוקא נקט מקוה דהא זב בעי מים חיים אלא משום דבעי למינקט מקוה גבי משכב ומושב ולענין מים חיים לא מצרכי' שיהא טעון במשכב ומושב כזב דלא בעינן אלא דדמי ליה פורתא דאית ליה טהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאפוקי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאפוקי </span>כלי חרס דלית ליה טהרה במקוה. </span>תימה דהא כופת שאור שיחדה לישיבה טמאה מדרס כדאמרינן בהעור והרוטב (חולין דף קכט.) אע'ג דלית ליה טהרה במקוה ואומר רבינו תם דיש במינו בגידולי קרקע טהרה במקוה כגון כלי עץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפץ </span>במת מניין. </span>פירש בקונטרס דמיירי במפץ של עץ ואין נראה לרבינו תם דהא פשוטי כלי עץ יש להם טהרה במקוה כדמוכח בפרק קמא דסוכה (דף טז.) דאמר מטה מיטהרת איברים ומוקי לה בפשוטי כלי עץ כגון ארוכה ושתי כרעים ואומר ר'ת דהכא במפץ של שיפה ושל גמי דאין לו שום טומאה אלא מדרבנן לבד מטומאת מדרס כדפירש לעיל בפרק במה אשה (דף סו.) והא דפשוטי כלי עץ אית להו טהרה במקוה אומר ר'י דנפקא לן מדכתיב (במדבר לא) וכל כלי עץ תתחטאו דמשמע אפילו פשוטי דומיא דכלי מתכות דכתיבי התם אף על גב דכתיב וכל מעשה עזים ליכא למילף מה מעשה עזים מיטלטל מלא וריקן אף כלי עץ דלא שייך למילף הכי אלא משק כדכתיב (בראשית מב) ויהי הם מריקים שקיהם ולהכי נקט נמי בכל דוכתא מה שק מיטלטל מלא וריקן כו' ולא נקט מה בגד מיטלטל מלא וריקן אף על גב דבגד נמי כתיב גבי שק או בגד או עור או שק:  מה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>פכין קטנים שטהורין בזב. </span>תימה דמסאה ותרקב ותיבה שפתחה למעלה יכול לעשות ק'ו דלא מטמא מדרס מטמא במת מפץ שמטמא מדרס אינו דין שיטמא במת וי'ל דמה להנך שכן נעשין אב הטומאה מה שאין כן במפץ דכיון שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה כדמוכח בפרק בתרא דעירובין (דף קד:) אבל קשה דמפכים גדולים מצי למיעבד ק'ו דלא מטמו מדרס כדאמר הכא דמדרס כלי חרס טהור ומטמא במת וי'ל דטפי ניחא ליה למיעבד ק'ו מפכים קטנים שטהורין מכל טומאת הזב לגמרי וקשה דבמעיינות הזב מנלן דלא מיטמו פכין קטנים דנהי דבשיער הזב לא מיטמו היינו משום דבעיא ראוי לנגיעת בשר כדפירש בקונטרס דמבשר הזב נפקא טומאת שיער אבל רוקו דכתיב בהדיא וכי ירוק הזב בטהור פשיטא דלא בעיא ראוי לנגיעת בשר וא'ת והיכי עביד ק'ו מפכין קטנים מה לפכין קטנים שכן מטמאין מאוירן תאמר במפץ כו' וליכא למימר דעביד ק'ו הכי מה זב הקל שאין מטמא פכין קטנים מטמא מפץ מת החמור דמטמא פכין קטנים אינו דין שיטמא מפץ דמה [לזב שכן] מטמא במשכב ומושב (ב) ויש לומר דאיכא למימר שאר כלים יוכיחו שאין מטמאין מאוירן ומטמאין במת אף אני אביא מפץ מה לשאר כלים שכן נעשין אב הטומאה פכין קטנים יוכיחו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שטהורים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שטהורים </span>בזב. </span>שאינו יכול ליגע בתוכם לפי שפיהם צר ובהיסט נמי לא מטמו כדפירש בקונטרס דאת שאינו בא לכלל מגע אינו בא לכלל היסט וא'ת א'כ כלי חרס המוקף צמיד פתיל לא יטמא בהיסט ובפ'ק דנדה (דף ה:) אמר שאינו ניצול במעת לעת שבנדה ובפ' הניזקין (גיטין דף סא:) נמי פריך וליחוש שמא תסיטם אשתו נדה ואור'ת דצמיד פתיל חשיב בא לכלל מגע לפי שעומד ליפתח ולא דמי לקולית נבלה דאמ' בהעור והרוטב (חולין קכו:)  מחוסר נקב כמחוסר מעשה דמי ואע'פ שחישב עליה לנוקבה אין טמאה במשא דהתם סתמא אינה עומדת לנקיבה אלא ע'י מחשבה אבל מוקף צמיד פתיל סתמו עומד ליפתח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפץ </span>שטמא בזב אינו דין שיטמא במת. </span>מק'ו דהכא קי'ל בכל דוכתא דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת וא'ת כלי חרס המוקף צמיד פתיל יוכיח שטמא בזב דמטמא בהיסט כדפרישית לעיל וטהור במת ואומר ר'ת דלא שייך למימר יוכיח מצמיד פתיל דמה שהוא בהיסט הזב היינו משום דהוי כאילו נגע הזב בתוכו כדאמרי' איזהו מגע שהוא ככולו הוי אומר זה היסטו ובמת אם היה כזית ממנו בתוכו היה טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לית ליה טהרה במקוה. </span>תימה דבסוף כיצד הרגל (ב'ק דף כה:) קאמר עלה דמפץ דהכא וקא מייתי לה בין לטומאת ערב בין לטומאת ז' מה שייך להזכיר טומאת ערב וז' כיון דאין לו טהרה לעולם וי'ל דהאי ק'ו אהני נמי לפשוטי כלי עץ המיוחדים למדרס דטמאים במת ומייתי הא לטומאת ז' אי נמי ברייתא איירי בכל מפצים בין במפץ עץ בין במפץ שיפה וגמי ובמפץ עץ קאמר התם דמייתי ליה לטומאת שבעה דאית ליה טהרה במקוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא עסקינן דייחדינהו לאשתו נדה. </span>פי' בקונטרס ואי מיטמא מדרס היכי מציל והלא כל דבר טמא אינו חוצץ בפני הטומאה אלא ש'מ דלא מיטמא מדרס הלכך כלי חרס המוקף צמיד פתיל טהור מכל טומאה ובהיסט נמי לא מטמא דכ'ד שלא בא לכלל מגע אינו בא לכלל משא ואין נראה דודאי מטמא בהיסט כלי חרס מוקף צמיד פתיל כדמוכח בנדה (ה:) ובגיטין (סא:) כדפירשתי לעיל ומפרש ר'ת דמדכתיב וכל כלי דייק דמי לא עסקינן דיחדינהו לאשתו נדה דכל טומאות הבאות דרך גב יש לנו לטהרו מדכתיב וכל הילכך אפילו ייחד להו לישיבה טהורים אבל בהיסט מטמו דטומאה הבאה דרך תוך הוא דחשבינן כאילו נגע בפנים כדאמרינן איזהו מגעו שהוא ככולו הוי אומר זה היסטו ור'י מפרש דלא בעי למימר דמיירי קרא בכל ענין אפי' ישבה עליהם אשתו נדה או היסיטן אלא אם ייחד כלי חרס לאשתו נדה טהור דאין כלי חרס מטמא מדרס דאי (ייחד) טמא לא יציל בצמיד פתיל אע'ג דלא ישבה עליו דאע'פ שבמת אינו מקבל טומאה מגבו כיון דבמדרס יכול לקבל טומאה אין לו לחוץ באהל המת ומסופק ר'י בכך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מניין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניין </span>לערוגה שהיא ו' כו'. </span>י'א דערוגה ו' נפקא לן מדכתיב לחייו כערוגת הבושם (שיר ה) ומשמע לחייו לשון לוחות והם היו ו' על ו' מכלל דערוגה נמי כן היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 84
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>על ארבע רוחות הערוגה. </span>באמצע הרוח כדמוכח בגמרא לפי מה שאפרש בעז'ה ומה שפירש הקונטרס דכלאי זרעים דרבנן אינו נראה לר'י דהא אמרי' בפ' כל הבשר (חולין קטו.) כלאי זרעים ליתסרו דהא תיעבתי לך הוא ואין נראה לומר דלהרכבת האילן קרי כלאי זרעים משום דבספ'ק דקידושין (דף לט.) מפיק הרכבת האילן משדך לא תזרע כלאים ועוד דהתם בקידושין אמר אההיא מילתא גופא בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבה ומה בהמתך נוהג בין בארץ בין בחו'ל אף שדך נוהג בין בארץ בין בחו'ל ופריך ואלא הא כתיב שדך ומשני ההוא למעוטי זרעים שבחו'ל ( ובפ' המביא) משמע דבא'י אסירי מדאורייתא ואפי' לר' יאשיה דאמר אינו חייב עד שיזרע חטה ושעורה וחרצן במפולת יד היינו להתחייב משום כלאי הכרם דלא תזרע כרמך אבל אלאו דלא תזרע שדך מודה דחייב:  וקים</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקים </span>להו לרבנן דחמשא בשיתא לא ינקי. </span>ואומר ר'ת דמכל מקום איצטריך קרא דאי לאו קרא ה'א אע'ג דלא ינקי איכא עירבוב ואסור קמ'ל קרא דבכה'ג ליכא עירבוב ובקרא לחודיה נמי לא סגי דלא הוה ידעינן חמשא בכמה שרי קרא אבל השתא דקים להו לרבנן דחמשא בשיתא לא ינקי אית לן לאוקמי קרא בשיתא וא'ת אכתי ינקי מהדדי דאין כאן ג' טפחים בין זרע לזרע דחסר מקום הזרעים שכל הערוגה אינה רק ששה טפחים ואומר ר'ת דלא קשה מידי דאמות של כלאים שוחקות הן כדמוכח בריש עירובין (דף ג:) ואומר ר'י דה'נ גמירי דחמשא בשיתא לא ינקי עם מקום הזרעים וא'ת יזרעו ט' מינין בערוגה ד' בד' קרנות וד' באמצע כל רוח ואחד באמצע דכל אחד רחוק מחבירו ג' טפחים וי'ל דבכולי האי הוי עירבוב ועוד דאז לא היה יכול לזרוע אלא גרעין אחד מכל מין ומין אבל בחמשה זרעונים יכול לזרוע מארבע מינים הרבה לכל רוח ומיהו קשה לר'י דמנלן לאוקמי קרא בערוגה ו' על ו' אפילו פחות נמי רק שיש באלכסונה ו' ויזרע ד' לד' קרנות ואחת באמצע דהשתא נמי לא ינקי מהדדי וי'ל דסברא דבענין זה אסור פן לא ידקדק לזרוע ממש בסוף הקרן ויש לחוש ליניקה אבל השתא אין צריך לדקדק אלא בגרעין האמצעית ומהאי טעמא נמי אתי שפיר שאין זורעין ט' בערוגה אבל קשה לרשב'א דלוקי בערוגה ה' על ה' דהשתא יש באלכסונה (ו') [ז] דכל אמתא בריבוע אמתא ותרי חומשי באלכסונה ויכול לזרוע בקרנות בלא דקדוק ותירץ לו ר'י דאין להעמיד המקרא בענין זה שאינו שיעור לא ליניקה ולא לשום דבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תסיג גבול רעך. </span>וא'ת א'כ הזורע כלאים ילקה שתים משום לא תזרע ומשום לא תסיג גבול ובפרק אותו ואת בנו (חולין פב:)  אמר הזורע כלאים [כלאים] לוקה שתים משמע דבחד כלאים אינו לוקה אלא אחת וי'ל דלא לקי אהאי לאו משום דקרא נמי איירי בהסגת גבול ממש דאין לוקין בלאו דניתן להשבון ועוד דהוי לאו שבכללות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוי.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוי. </span>אור'ת דלאו היינו חוי דשבעה עממין שהרי אינו דורש כלום למה שמם כן אלא בני שעיר גופיה איקרו חוי כדכתיב בת צבעון החוי (בראשית לו) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>גבוליה </span>בכמה. </span>פירש בקונטרס דנפקא מינה לענין ראש תור והא דקאמר בסמוך דאין ראש תור בערוגה היינו מערוגה לערוגה ור'י אומר דנפקא מינה למקח וממכר אם מכר לו ערוגה וגבוליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתנן </span>רבי יהודה אומר כו'. </span>אף על גב דרבי יהודה לא מיירי מידי בגבול אלא בהפסק שבין עבודת ירק לירק אחר כדאיתא בפ'ג דכלאים (משנה ג) דתנן היתה שדהו זרועה ירק ומבקש ליטע שם ירק אחר ר' שמעון אומר עד שיהא התלם מפולש ר' יהודה אומר רוחב כמלא רוחב פרסה נראה להש'ס דכי היכי דחשיב הפסק לענין כלאים חשיב נמי להיות גבול לערוגה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב ערוגה בחורבה שנינו. </span>פירש ר'ת דקס'ד שאינו ממלא כל הרוח אלא זורע באמצע כל רוח טפח וג' חומשין ומניח מכל צד לצד קרנות טפחיים וחומש חרב דהשתא זרעוני רוח זה רחוקין מזרעוני רוח האחרת כשיעור אלכסון של טפחיים וחומש על טפחיים וחומש דהוי ג'ט ויותר שני חומשי חומש ופריך והא איכא מקום קרנות שיכול לעשות שם ערוגות אע'פ שלא ירחיק אלא שיעור ב' הגבולים דהשתא איכא טובא בין זרע הפנימית שבאמצע הרוחות ובין זרע החיצונה של צד הקרן דהא איכא ב' גבולין ומקום חרב שהוא ב' טפחים וחומש בכל קרן (ב) ומשני בממלא את הקרנות של מזרח ומערב וברוח צפון ודרום גרעין לכל רוח כאשר תצייר (ג) דבאותה ערוגה איכא הרחקה ג' (כזה) ואם באת לסבבה בערוגות (אפילו) במקום קרנות לא יהיו ג' טפחים בין זרעוני ערוגה אמצעי לזרעוני ערוגה שבקרנות שאין הפרש ביניהם אלא שיעור שני גבולין אע'פ שיוכל עדיין לזרוע גרעין אחד בכל קרן החיצונית הא מסיק דגזרינן שמא לא ידקדק וימלא קרנות הכי נמי גזרינן בחיצונות שמא ימלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליזרע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליזרע </span>מאבראי. </span>וליזרע ערוגות לצד קרנות האמצעי כדפרישית ולא ימלא הקרנות דהכי עדיף טפי שיכול להרבות בערוגות:  גזירה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>שמא ימלא כו' ולא יהא אלא ראש תור. </span>ואפילו ימלא את הקרנות אין כאן עירבוב דהא קרנות אמצעות הולכות כנגד ריבוע הערוגות שסביבותיה והוי כעין ראש תור דשרי אע'ג דאין הרחקה ג' טפחים כיון שיש בהן היכר. אין ראש תור בערוגה לפי שקטנה היא וליכא היכירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span> (ג) אמר ערוגה בין ערוגות שנינו. ולצד הקרנות דאפי' מלא הקרנות אין בכך כלום דסבר דיש ראש תור בערוגה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>והא </span>קא מיערבבו אהדדי. </span>שעליהן שלמעלה מעורבבים יחד ואע'ג דאיכא ראש תור מלמטה אסור כיון דמערבי למעלה העלין דאוירא מבלבל דאפי' לא ינקי מהדדי אסור כדאמרינן (כלאים פ'ז משנה ד)  המסכך גפנו ע'ג תבואתו קידש משום דאוירא מבלבל אבל בערוגה אחת ידיעה וליכא עירבוב וכולי האי אין סברא להתיר משום ראש תור:  (ד) בנוטה שורה לכאן ושורה לכאן בנוטה שער ערוגה זו לתוכה וזו לתוכה כדתנן במס' (כלאים פ'ד מ'ט) ומייתי לה בב'ב (פב:) מעשה בצלמון כו' והיה הופך שער שורה לכאן ועוד תנן בפ'ג דכלאים (משנה ה) נוטע אדם קישות ודלעת בתוך גומא ובלבד שתהא זו נוטה לצד זו וזו לצד זו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>עולא בעו במערבא הפקיע תלם אחד על פני כולה מהו. </span>פי' העמיק תלם א' על פני סביבותיה לד' רוחותיה מהו דבלא העמיק בין לרב בין לשמואל אסור לעשות ערוגות סביבותיה אבל כשחפר והעמיק כשיעור תלם דהיינו טפח בעי אי הוי היכירא כמו בשדה דהוי היכירא כדתנן בכלאים  (פ'ג משנה ג) היתה שדהו זרועה ירק כו' רש'א עד שיהיה התלם מפולש ולעיל הבאתיה א'ר ששת בא עירבוב וביטל את השורה פירוש מבטל הפסק התלם ולא הוי היכירא ותלם היינו שורה ובני ארץ ישראל קרו ליה תלם ובני בבל קרו ליה שורה רב אשי אמר אין עירבוב מבטל השורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איתיביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתיביה </span>הנוטע שתי שורות כו' מותר. </span>דשתי שורות של דלועין מפסיקין בין קישואין לפול המצרי דקישואין ודלועין לא הוי כלאים דמינכרי כדתנן בסיפא דהך ולעיל הבאתיה נוטע אדם קישות ודלעת בתוך גומא ובלבד כו' וכן דלועין ופול המצרי מינכרי אבל קישואין ופול המצרי הוי כלאים אבל שורה של קישואין כו' אסור דשורה אחת של דלועין לא מפסקה בין קישואין לפול המצרי וכי היכי דקישואין ופול המצרי מבטלין שורה של דלועין שבאמצע ה'נ עירבוב זרעוני הערוגות מבטל תלם שהפקיע ומשני שאני התם דאיכא שראכא שהן גדולים וגסים והכא בזרעונים דקין דלא מבטלי עומק התלם ומפסיק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' יוחנן הרוצה למלאות כל גינתו ירק עושה בה ערוגה ו' על ו' ועוגל כו'. </span>פירוש עושה ערוגה מרובעת ו' על ו' ובתוכה מרובע עוד ה' על ה' ויהיה הפסק בין האמצעי לחיצון חצי טפח מכל צד ועוגל בה בתוך הריבוע הפנימי ה' על ה' וימלא העוגל במין אחד ובקרנות ריבוע הפנימי יזרע מין א' בכל קרן וקרן (כזה)  והשתא הוי בריבוע הפנימי ה' מינין ואע'פ שבין זרע שבתוך העגול לזרע שבקרנות אין הפסק רק משהו אין לחוש דעוגל הוי היכירא בלבד שיהא ג' טפחים בין זרע קרן זה לקרן זה וכן יכול לעשות ערוגות בכל סביבותיה בענין זה דהשתא יש ג'ט בין ערוגה לערוגה דריבוע החיצון חצי טפח חרב וכן לאחרת הרי טפח וב' גבולין שהיו ב' טפחים הרי ג'ט וא'ת מאי איריא ששה אפי' ה' על ה' נמי ועוגל בה ארבע כיון דעוגל חשיב היכירא ויש לומר דעוגל ה' חשיב היכירא אבל ד' לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 85
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא ביני וביני. </span>ס'ד דממלא כל הקרנות וזורע בקרנות ריבוע החיצון עד הגבול והרי אין הפסק בין ערוגה זו לאחרת אלא שני טפחים של שני הגבולים ומשני במחריב בין הביניים שמניח חצי טפח הסובב ריבוע הפנימי הכל חרב ואינו ממלא אלא קרנות של ריבוע הפנימי דהשתא יש הרחקה שלש טפחים אי נמי דידע לה שפיר דמניח חצי טפח חרב אלא דפריך אמאי דקאמר למלאות כל גינתו דהשתא אינו ממלא כל גינתו ומשני במחריב כו' ור' יוחנן דקאמר למלאות כל גינתו ירק לבד מן הביניים קאמר איתיביה רבינא לרב אשי עבודת ירק בירק אחר ששה טפחים פי' ערוגה שהתירו בה חמשה זרעונים דהיינו עבודת ירק בירק אחר רואין אותה כטבלא מרובעת כטבלא מרובעת הוא דשרי אף על גב דאיכא תערובת ענפים ועלין מלמעלה הא לאו הכי אסור דלא שרי עירבוב אלא בערוגה כהלכתא אבל עוגל ה' אסור דלא חשיב תנא היכרא ומשני דלא בא תנא להחמיר אלא להקל להתיר ראש תור ירק הנכנס לה והיוצא ממנה דבמרובעת שרי אבל בעגולה אין ראש תור ניכר והא דאמר לעיל אין ראש תור ירק לערוגה מערוגה לערוגה קאמר אבל משדה גדולה לערוגה יש ראש תור כן עיקר פי' השמועה ולפי' הקונט' והא איכא מקום קרנות לשון מקום קרנות לא משמע כפירושו וגם מה דמדמה לראש תור וכל הסוגיא מיושבת כפי' ר'ת ומה שפירש'י והא איכא מקום קרנות ויכול להמשיך של זו לצפון ושל זו לדרום ואין צריך להמשיכו מכנגד אותו שבחברתה אלא טפח לא דק דא'כ אינם מרוחקין אלא כמו שעולה האלכסון של טפחיים על טפח ואינו עולה אפי' לשני טפחים ושני חומשים שאלכסון של טפח על טפחיים פחות מאלכסון של טפח על טפח (כזה) :  מנין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנין </span>לפולטת כו' שנא' היו נכונים לשלשת ימים. </span>אע'פ שבאותה שעה עדיין לא ניתנה תורה מ'מ מסתמא הקפידה תורה על דבר שעתיד להיות טומאה אחר מתן תורה ואע'ג דלא הקפידה על זבין ומצורעין ובועלי נדות היינו משום טעמא דתניא בפרק מי שמתו (ברכות כב.) כתיב והודעתם לבניך ולבני בניך וכתיב יום אשר עמדת לפני ה' אלהיך בחורב מה להלן באימה וביראה וברתת ובזיע כו' מכאן אמרו זבין ומצורעים ובועלי נדות מותרין לקרות בתורה בנביאים ולשנות במשנה ובש'ס בהלכות ובאגדות ובעלי קריין אסורין פירוש דבעל קרי אינו באימה וביראה דמחמת קלות ראש הוא בא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאין ראייה לדבר זכר לדבר שנאמר ותבא כמים וגו'. </span>ומיהו ראיה גמורה לא הוי משום דקרא לא מישתעי בשתיה אלא ברחיצה משום דמשמע מים דומיא דשמן מה שמן מאבראי אף מים מאבראי וקשה לר'י דבפרק בתרא דיומא (דף עו.) קאמר דרחיצה איקרי עינוי מנלן א'ר זוטרא מהכא ותבא כמים בקרבו וגו' מים דומיא דשמן מה שמן מאבראי כו' ופריך והא האי תנא איפכא נסיב לה דתנן מנין לסיכה כו' ומאי פריך הא תנא דמתני' קאמר שאין ראיה לדבר אלא זכר לדבר משום דמים דומיא דשמן כדפרישי' ואומר ר'י דפריך הכי דאי חשיבא ראיה גמורה דרחיצה כסיכה כדקאמרת לא הוה ליה להאי תנא למעבד מינה אפי' זכר בעלמא קשה לרשב'א דאמאי מייתי האי קרא שאינו אלא זכר בעלמא הוה ליה לאיתויי קרא דלחם חמודות לא אכלתי ובשר ויין לא בא אל פי וסוך לא סכתי  (דניאל י) דהוי דרשה גמורה ומיניה נפקא לן בפרק בתרא דיומא (שם)  דסיכה איקרי עינוי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תני </span>רישא טהורה ומוקי לה כו'. </span>אומר ר'י דמשום הכי אינו מגיה למיתני טהורה כדי לאוקמי כולה כרבי אלעזר אלא בלאו הכי איכא דתני טהורה ואיכא דתני טמאה הלכך מאן דלא מוקי כתנאי נוח לו לשנות כאותן ששונין טהורה ומאן דמוקי כתנאי לא קפיד לשנות טמאה וא'ת אכתי הויא מתני' כתנאי דרישא דמתני' רבי עקיבא קתני לה וסיפא דקתני פולטת טהורה היינו דלא כר'ע דפליג בסמוך אר' אלעזר בן עזריה וי'ל דלא קפיד לאוקמי כתנאי אלא בתרי בבי דסמוכות זו אחר זו אבל אההיא דריש פירקין המרוחקות מההיא דפולטת לא קפיד וא'ת למאן דתני טהורה טפי הוה ליה למנקט במתני' קרא דוקדשתם היום ומחר (שמות יט) דמשמע כרבי אלעזר בן עזריה ואומר ר'י דניחא ליה לאתויי היו נכונים לשלשת ימים דמוכח דמשום פליטת זרע הקפיד דכתיב ביה אל תגשו אל אשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פעמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פעמים </span>שהן ד' כו'. </span>במלתא דרבי אלעזר בן עזריה ה'מ נמי לשנות בענין זה פעמים שהן שתים פעמים שהן ג' כו' אלא להכי נקט ר' ישמעאל משום דסבר ברביעי עבוד פרישה כרבי עקיבא ובעונות לא בעי למתלי כמו שתולה רבי עקיבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בהשכמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בהשכמה </span>עלה. </span>אליבא דרבי עקיבא איירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ישראל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ישראל </span>קדושים הן כו'. </span>ובלאו הכי היו פורשין דאמר בוזה דרכיו ימות זה המשמש מטתו ביום ועוד דקראן קדושים ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש:  וליטבלו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליטבלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליטבלו </span>ביני שימשי וליקבלו תורה ביני שימשי. </span>פירש בקונטרס דלר' עקיבא פריך ור'י אומר דאדר' אלעזר בן עזריה ור' ישמעאל נמי פריך דנילף מהכא דאעונות קפיד קרא דאי אימים לקבלו תורה בי שימשי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליטבלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליטבלו </span>בצפרא דשבתא. </span>הא ודאי לא פריך אלא לר' עקיבא דס'ל דאעונות קפיד קרא דנימא דילמא בעינן שש עונות וכי תימא אם היו פולטות בסוף ליל שבת מתי יטבלו ליטבלו בצפרא דשבתא אבל לר'א ורבי ישמעאל לא פריך דנימא דילמא קפיד רחמנא אעונות דפעמים היא קולא כגון אם שימשה בתחילת הלילה דאי קפדינן אעונות משעברו ה' עונות טהורה והשתא דקפיד אימים אינה טהורה עד יום רביעי ומיהו מצינן למימר דפריך דילמא קפיד אעונות ואימים אתרווייהו לחומרא כששימשה בתחילת הלילה ניזיל בתר יומי וכי שימשה בסוף היום ניזיל בתר עונות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ר' יצחק שלא יהא הללו הולכים לקבל תורה. </span>וא'ת א'כ מה צריך רבי יצחק לדרשה דלא מראש בסתר דברתי ויש לומר דאיצטריך דאי לאו הכי ליטבלו בתחילת לילי השבת ומחצות לילה ואילך יקבלו תורה אבל ביום אם היו מאחרים עד שיטבלו כולם היו מתבטלין מת'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>פירשה מן האיש טמאה כל זמן שהיא לחה. </span>הקשה ר'ת דמתני' היא דתנן בפרק דם הנדה (נדה נד:) הזוב והניע והרוק ושכבת זרע מטמאין לחין ואין מטמאין יבישין ומיהו לא קשה כולי האי דאיכא למימר מטמאין לחין תוך ג' ור'ת מפרש דהכא בזכר שנרבע ופלט זרע דומיא דאשה והתם בראה קרי וכן פי' ר'ח: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>התם החדש הזה לכם. </span>תימה דבפרק קמא דפסחים  (דף ו:) פריך אהאי קרא גופיה ממאי דבריש ירחא קאי וי'ל דודאי בריש ירחא קאי דאמרי' במדרש (מכילתא)  שהראהו הקב'ה למשה באצבע ובפסחים לא פריך אלא דבעי למילף מינה הא דאמר רשב'ג שדורשין לפני הפסח בהלכות הפסח שתי שבתות שהרי נביא עומד בר'ח ומזהיר על הפסח וממאי דנביא בריש ירחא קאי ונהי דבראש חדש אמר ליה הקב'ה דילמא משה כשאמר לישראל בארבע' בירחא או בחמשא הוה קאי ומסיק דיליף מדבר ממדבר דבההוא דבאחד לחדש השני אמירת משה לישראל היתה בו ביום כדכתיב באחד לחדש השני ויתילדו על משפחותם וגו' וא'ת דאמאי לא יליף הכא מדבר ממדבר כדיליף התם דהכא נמי כתיב מדבר באו מדבר סיני ויש לומר דטפי ניחא ליה למילף הזה הזה ולא מדבר מבמדבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 86
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> בתלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> בתלתא </span>אמר להו מצות הגבלה. </span>לכ'ע הגבלה קדמה לפרישה דתלתא ויאמר כתיבי וסברא הוא דכל אחד נאמר ביומו בקמא כתיב ואתם תהיו לי וגו' ובבתרא כתיב מצות פרישה ומצות הגבלה ובאמצעי לא כתב ביה מידי שיעשה משה שליחות לישראל ואית לן למישדי מצות הגבלה אההיא אמירה ולא אמצות פרישה שהרי מיד אחר אמירה אחרונה כתיבא מצות פרישה:  היום</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היום </span>כמחר. </span>אין זו דרשה גמורה אלא משמע דהיום ממש דאי לאו הכי אין זה מדעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>ישראל כו'. </span>וא'ת מאי קאמר ( דהוסיף) מדעתו דאורייתא הוא דק'ו ניתן לידרש וי'ל דלא הוי ק'ו גמור דשאני התם משום עשרת הדברות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וקבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקבע </span>להם זמן. </span>תימה לר'י דהיא הנותנת דמשום שקבע להם זמן וידעו שבאותו יום ודאי תדבר שכינה עמהם הוצרכו לפרוש אבל הוא מספק למה יפרוש וי'ל דלהם נמי איכא ספיקא שמא לא תפלוט והכי עביד ק'ו ומה ישראל שקבע להן זמן וא'כ לא היו צריכים לפרוש משום קרי דביום אחד היה די אפ'ה משום חשש פליטה שהיא קלה הוזקקו לפרוש אני שלא קבע לי זמן ויש חשש קרי שהוא חמור לא כ'ש שיש לי לפרוש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתה </span>פה עמוד עמדי. </span>וא'ת מנלן דפירש משה מדעתו קודם ושוב הסכים הקב'ה על ידו שמא זה הוא צווי גמור שצוה לו לפרוש ותירץ ר'ת דאם איתא דמחמת צווי הקב'ה פירש ולא מדעתו היאך היה מערער אהרן ומרים דכתיב ותדבר מרים ואהרן במשה אלא ודאי מתחלה פירש ממנה לגמרי משה מדעתו ואע'ג דהסכים הקב'ה על ידו מ'מ נתרעמו עליו לפי שאילו לא פירש מדעתו לא היה הקב'ה מסכים דבדרך שאדם הולך בה מוליכין אותו שהרי לאהרן ומרים לא אמר לפרוש אע'ג שגם עמהם היה מדבר ומיהו קשה דמשמע במדרש שלא ידעו זמן גדול שפירש ממנה גבי אלדד ומידד שהיו מתנבאים שאמרה מרים אשרי נשותיהן של אלו שנתמנו בעליהן פרנסין על הציבור אמרה צפורה אוי להם לנשותיהם של אלו שמיום שנתייחדה שכינה עם אחיך פירש ממני מיד ותדבר מרים ואהרן במשה משמע שלא ידעו קודם לכן וכי לא ידעו הא דכתיב ואתה פה עמוד עמדי ואור'ת דודאי ידעו אבל היו סבורין שפירש ע'פ הדבור עד שאמרה להם צפורה שמדעתו פירש ממנה מתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>פסח כו'. </span>אין זה ק'ו גמור דאם מומר אסור בפסח שהוא קרבן מ'מ לא היה לו למנוע מליתן להם התורה ולהחזירם בתשובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קשיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשיא </span>לרבנן. </span>פי' למה שפירש רבא לעיל דבקביעא דירחא פליגי:  כאשר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאשר </span>צוך במרה. </span>ואם תאמר מנא ליה דבמרה איפקוד אשבת דילמא כאשר צוך בפרשת מן דאשכחן דיני שבת כתובין שם את אשר תאפו אפו וגו' וי'ל משום דבכיבוד אב ואם נמי כתיב כאשר צוך ומסתמא כי היכי דהאי כאשר צוך במרה הכי נמי האי וכן מוכח בפרק ד' מיתות  (סנהדרין דף נו:) דאיתמר מילתיה דר' יהודה אתרווייהו וא'ת וכיון דבמרה איפקוד אשבת היכי אמרינן בפ' כל כתבי (לקמן קיח:) אלמלי שמרו ישראל שבת ראשונה לא שלטה בהן אומה ולשון שנאמר ויהי ביום השביעי יצאו מן העם ללקוט וגו' וכתיב בתריה ויבא עמלק אמאי קרי להאי שבת ראשונה כיון דבמרה נצטוו והא לא היתה שבת ראשונה דמעיקרא כתיב ויסעו מאילם ויבאו וגו' ואמרינן בסמוך דאותו היום שבת היה ועוד מקשים דמשמע מתוך הפסוקים ששתי שבתות היו קודם ראשונה כשנסעו מאילם ואחר אותו שבת ירד להם המן וכתיב ויהי ביום הששי לקטו לחם משנה וגו' ויניחו אותו עד הבקר וגו' [ויאמר משה אכלוהו היום וגו' ששת ימים תלקטוהו וגו' ויהי ביום השביעי יצאו מן העם ללקוט וגו'] משמע שבשבת שלישית שאחר מרה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רב יהודה כאשר צוך במרה. </span>האי קרא במשנה תורה כתיב וליכא למימר (ח) כאשר צוך במתן תורה שהרי משה לא היה מספר אלא על הסדר ובכולהו לא כתיב כאשר צוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתחומין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתחומין </span>לא איפקוד. </span>אין צ'ל דאתיא כר' עקיבא דאמר תחומין דאורייתא דהא משמע לכ'ע דבסיני לכל הפחות איפקוד אתחומין דלאו דוקא נקט תחומין אלא כלומר הוצאה שהיו מוליכין עמהן כל אשר להן ומר סבר אהוצאה לא איפקוד ומר סבר איפקוד ואע'ג דבפרשת מן כתיב אל יצא איש ממקומו ודרשינן מיניה הוצאה בספ'ק דעירובין (דף יז:) איכא למימר שאחר מתן תורה נאמר אחר שנעשה המשכן [כמו] שאמר הקב'ה להניח צנצנת לפני העדות ומשום דשייכי למילי דמן כתבינהו התם ולמאן דאמר איפקוד אע'פ שבמרה נאמר כתביה התם כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואותו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואותו </span>יום חמישי בשבת היה כו'. </span>ואם כן ברביעי שחטו פסחיהם ונמצא בשבת שעברה לקחו פסחיהן שאז היה בעשור לחדש ועל כן קורין אותו שבת הגדול לפי שנעשה בו נס גדול כדאמרינן במדרש (שמות רבה פ' בא) כשלקחו פסחיהם באותה שבת נתקבצו בכורות אומות העולם אצל ישראל ושאלום למה היו עושין כך אמרו להן זבח פסח לה' שיהרוג בכורי מצרים הלכו אצל אבותיהם ואל פרעה לבקש ממנו שישלחו ישראל ולא רצו ועשו בכורות מלחמה והרגו מהן הרבה הה'ד למכה מצרים בבכוריהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכתיב </span>ששת ימים תלקטוהו. </span>תימה היכי מייתי ראיה מהאי קרא דבשבת היה והלא זה הפסוק נכתב אחר שירד כבר מן שבוע כשהגידו נשיאי העדה למשה שלקטו לחם משנה דכתיב ויאמר משה אכלוהו היום וגו' ששת ימים תלקטוהו והמן כבר ירד מיום ראשון שעבר ואור'י דאע'ג דלא נאמר עד אח'כ מ'מ מוכח שפיר דמשה שכח לומר להם והיה אומר היה לי לומר לכם מה שאמר הקב'ה כשנתן את המן שתלקטוהו ששת ימים וא'כ אחד בשבת היה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עשר </span>עטרות נטל אותו היום. </span>הא דלא חשיב ראשון להקמת המשכן משום דאמרינן במדרש (ויקרא רבה פ' שמיני) שכל ז' ימי המלואים היה משה מעמיד המשכן ומפרקו אי נמי משום דעליה דהקמת המשכן קאי דה'ק אותו היום של הקמת המשכן נטל עשר עטרות אחרות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ראשון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ראשון </span>לאכילת קדשים. </span>ובת'כ במקום אכילת קדשים קתני שחיטתן בצפון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 87
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> לרבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> לרבנן </span>ח' חסירין עבוד. </span>אומר ר' יצחק דלא הוי צ'ל ח' חסירין עבוד אלא ז' חסירין ואייר דההיא שתא עבורי עברוה כדאמר לעיל אלא משום דלר'י איצטריך למימר דשבעה חסירין עבוד דהא תניא לעיל דאותו יום ה' בשבת היה נקט נמי לרבנן שמנה:  כפה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כפה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כפה </span>עליהן הר כגיגית. </span>ואע'פ שכבר הקדימו נעשה לנשמע שמא יהיו חוזרים כשיראו האש הגדולה שיצאתה נשמתן והא דאמר בפ'ק דמס' ע'ז (דף ב:) כלום כפית עלינו הר כגיגית דמשמע דאם היה כופה עליהן לא היה להן תשובה והכא אמר דמודעא רבה לאורייתא היינו על מה שלא קבלוה אבל מה שלא קיימוה איכא תשובה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מודעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודעא </span>רבה לאורייתא. </span>והא דאמר בנדרים (דף כה.)  שכרת משה ברית עם ישראל על התורה והמצות והשביעם על כך ובפ' אלו נאמרין (סוטה לז:) (ב) שקבלו את כל התורה בהר גרזים ובהר עיבל אור'ת דע'פ הדיבור היה והרי כבעל כרחם אבל בימי אחשורוש קבלו מדעתם מאהבת הנס ומה שכרת עמהן ברית יהושע לעבוד את ה' התם לא קבלו אלא שלא לעבוד ע'ז כדכתיב (יהושע כד) חלילה לנו מעזוב את ה' וכן משמע כוליה עניינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא הדר קבלוה בימי אחשורוש. </span>תימה לר'י דבמגילה (דף ז.) גבי אסתר ברוח הקודש נאמרה אמר רב יהודה אמר שמואל אי הואי התם ה'א להו דידי עדיפא מדידהו קיימו וקבלו היהודים קיימו למעלה מה שקבלו למטה ואמר רבא כולהו אית להו פירכא לבר משמואל דלית ליה פירכא והשתא דשמואל נמי אית ליה פירכא דרבא גופיה מוקי האי קרא לדרשה אחריתי ובפ'ק דחגיגה (דף י.) גבי היתר נדרים פורחין באויר קאמר כולהו אית להו פירכא וחשיב פירכא הא דצריך קרא לדרשה אחריתי ואי גרסינן התם רבה אתא שפיר אי נמי ה'ק במגילה כולהו אית להו פירכא ששאר תנאים מוקשים בסברתם כדאמר התם אבל שמואל אינו מוקשה כל כך אלא דאיצטריך קרא לדרשה אחריתי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שני </span>כתרים. </span>של הוד היו לפיכך כשנטל משה קרן עור פניו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ירדו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ירדו </span>ק'כ ריבוא. </span>מדכתיב ויתנצלו דריש תרי זימני ויש ספרים שכתוב בהן בהדיא וינצלו לא נאמר אלא ויתנצלו ואע'ג דגדולה מדה טובה ממדת פורענות הכא נמי גדולה היא שמלאך טוב היה קושר שני כתרים ומלאך חבלה לא היה בו כח כי אם להסיר אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 88
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פריו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פריו </span>קודם לעליו. </span>הקשה ר'ת שהרי אנו רואים שגדל כשאר אילנות ומפרש דתפוח היינו אתרוג וריח אפך כתפוחים מתרגמינן כריחא דאתרוגא ואתרוג פריו קודם לעליו שדר באילן משנה לשנה ואחר שנה נושרין עליו של אשתקד ובאין עלין אחרים הוי פריו קודם לאותם עלים אך תימה שמביא קרא כתפוח בעצי היער דבהאי קרא לא נמשלו ישראל לתפוח אלא הקב'ה כדכתיב כן דודי בין הבנים וקרא דריח אפך כתפוחים  (שיר ז) הוה ליה לאתויי טפי:  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>כתיב הסריח. </span>לשון מגונה לא היה לו לכתוב אלא כלומר ולא כתב ערב ריחו דהוה משמע הסריח אלא כתב נתן לשון חביבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 88
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>פטיש זה מתחלק לכמה ניצוצות. </span>הקשה רבינו שמואל והא קרא משמע דהפטיש מפוצץ את הסלע מדלא כתיב והפטיש יפוצצנו סלע וכן אנו רואין שהפטיש מפוצץ סלעים וליכא למיגרס מה סלע מתחלק לכמה ניצוצות דהא דיבור דהיינו תורה נמשלה לפטיש ולא לסלע ובקונטרס פי' מה פטיש מתחלק הסלע על ידו ואינו מיושב שהדיבור הוא עצמו מתחלק ואינו דמיון גמור ואומר ר'ת דקרא מיירי באבן המפוצץ ברזל דאמר במדרש חזית מעשה באחד שקנה סנפירין ובא לבודקה נתנה על הסדן והכה עליה בקורנס נחלק הפטיש ונשבר הסדן וסנפירין לא זז ממקומו הה'ד וכפטיש יפוצץ סלע ואף על גב דלא כתיב יפוצצנו סלע הרבה פסוקים יש כענין זה אבנים שחקו מים  (איוב יד) פי' שחקו אותן מים ואתו שפיר דאמר בפ'ק דקידושין (דף ל:)  תנא דבי רבי ישמעאל בני אם פגע בך מנוול זה משכהו לביהמ'ד ואם אבן הוא נמוח שנא' אבנים שחקו מים פירוש שחקו אותם מים ואם ברזל הוא מתפוצץ פירוש אם יצר הרע מתחזק עליו כברזל מתפוצץ שנאמר וכפטיש יפוצץ סלע ואף על פי דהתם מדמה יצה'ר לפטיש וכאן מדמה ד'ת לפטיש אין לחוש  דמקרא אחד יוצא לכמה טעמים:  תורה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תורה </span>היכן היא. </span>וא'ת וכי שטן לא היה יודע מתן תורה וי'ל דאמרינן במדרש לפניו ילך דבר שטרדו הקב'ה למלאך המות בשעת מתן תורה שלא יקטרג לומר אומה שעתידה לחטוא לסוף מ' יום בעגל אתה נותן להם התורה והוא שטן והוא מלאך המות כדאמרי' בפ'ק דב'ב (דף טז.)  ואמרי' נמי בסנהדרין (דף כו:) תושי' שניתנה בחשאי מפני השטן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לסוף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לסוף </span>מ' יום אני בא. </span>פירש בקונטרס דאותו יום שעלה בו אינו מן המנין והוא היה אומר להם מ' יום שלימים יום ולילו עמו ויום עלייתו אין לילו עמו שהרי ז' בסיון עלה נמצא יום מ' היה בי'ז בתמוז ואין נראה לר'י בן רבינו מאיר דבהדיא משמע בפ'ק דיומא (דף ד.)  דיום עלייה מן המנין דקאמר התם בשלמא לר'ע משכחת להו דבי'ז בתמוז נשתברו הלוחות כ'ד דסיון ושיתסר דתמוז מלו להו מ' יומין ובשיבסר בתמוז נחת אלמא חשיב יום עלייה ואיכא מ' יום ומ' לילה כשתחשוב לילה שאחר היום ועוד אם לא תחשוב יום עלייה לא ישלמו מ' ימים אחרונים עד אחר יום הכפורים ושלמו ביוה'כ שאז א'ל הקב'ה למשה סלחתי כדברך גם מה שפרש'י בפרשת כי תשא שבי'ט בתמוז עלה קשה לר'י שאז לא תמצא ששלמו מ' ימים אחרונים ביום הכפורים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 89
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדבר </span>צין. </span>קשה לר'י דע'כ מדבר צין לאו היינו מדבר פארן דמדבר צין בתחילת דרומה של ארץ ישראל כדכתיב באלה מסעי והיה לכם פאת נגב (א) ממדבר צין על ידי אדום וכתיב ונסב לכם הגבול מנגב וגו' והיו תוצאותיו מנגב לקדש ברנע וקדש ברנע היינו פארן דכתיב בשילוח מרגלים וישלח אותם משה ממדבר פארן ובספר (יהושע יד) כתיב שאמר כלב בשלוח אותי משה מקדש ברנע לרגל את הארץ וכן באלה הדברים כתיב ונבא עד קדש ברנע ומפרש מיד שלוח מרגלים ועוד דכמה מסעות היו ממדבר פארן עד מדבר צין דבסוף בהעלותך כתיב ואחר נסעו העם מחצרות ויחנו במדבר פארן ובאלה מסעי כתיב ויסעו העם מחצרות ויחנו ברתמה א'כ רתמה היינו פארן וחשיב כמה מסעות עד מדבר צין וכן בין פארן לסיני מהלך י'א יום דכתיב אחד עשר יום מחורב דרך הר שעיר עד קדש ברנע א'כ מדבר צין ופארן וסיני לאו הכל אחד ואור'י דהכל מדב' אחד וגדול היה דע'כ סיני היינו פארן דכתי' הופיע מהר פארן ובפרק שור שנגח ד' וה' (ב'ק דף לח.)  דרשינן מפארן הופיע ממונן לישראל גבי שור של ישראל שנגח שור של עובד כוכבים פטור ול'ג בריש מסכת ע'ז  (דף ב:) מאי בעי בשעיר ומאי בעי בפארן דהוה משמע דפארן היא אומה אחרת כמו שעיר אלא גרס מאי בעי בשעיר ומאי בעי בתימן וסיני נמי היינו מדבר צין דכתיב מדבר צין היא קדש וסיני איקרי קדש דכתיב בספר (תהלים כט) קול ה' יחיל מדבר יחיל ה' מדבר קדש משמע דהיינו בשעת מתן תורה ומיהו קשה לר'י דהא מדבר קדמות היה מזרחה של ארץ ישראל כדכתיב (דברים ב) ואשלח מלאכים ממדבר קדמות אל סיחון מלך חשבון וגו' שהיתה במזרח של א'י דכתיב (שם ד) בעבר הירדן מזרחה שמש ומדבר צין ופארן היינו בדרומה כמו שמשמע בפסוקים שהבאתי ואיך יתכן דמדבר קדמות היינו מדבר סיני:  תבלין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תבלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תבלין </span>שנים ושלשה שמות והן מין אחד. </span>פירש רש'י כמו פלפל ארוך פלפל לבן פלפל שחור ולפי' הא דקתני בסיפא ר'ש אומר ב' שמות ממין אחד או שני מינין משם אחד אין מצטרפין משכחת לה שני מינין משם אחד כעין שמצינו לקמן (דף צ.) תרי גווני אהלא אבל תימה וכי בשביל שיש להם שם אחד יש להן להצטרף יותר מה מועיל השם לגרום הצירוף כיון שהם שני מינין ואין טעמם בשוה ומפרש ר'ת דג' עניני איסור כגון של ערלה או של כלאי הכרם ושל אשירה ושל עיר הנדחת קרי ג' שמות  כדאמרינן שלא השם המביאו לידי מכות מביאו לידי תשלומים ובפרק המקבל (ב'מ קיא.) עובר בכל השמות הללו וכן משמע בהדיא בירושלמי בריש פ'ב דמסכת ערלה דקתני התרומה ותרומת מעשר ותרומ' (א) של דמאי והחלה והבכורים עולין באחד ומאה ומצטרפין זה עם זה וקאמר עלה בגמרא לרבי שמעון נצרכה אע'ג דאמר ר'ש אין שני שמות מצטרפין הכא מודה שכולם שם תרומה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 89
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אסורין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסורין </span>ומצטרפין. </span>לכאורה נראה מדתני אסורים ותנא תו מצטרפין דאסורין היינו לאסור את הקדרה ומצטרפין למלקות ואף על גב דלענין חיוב חטאת אמרי' בפ' כלל גדול (לעיל עא.) דחלב (ב) ופיגול ונותר אין מצטרפין למלקות מצטרפין ובפרק בתרא דע'ז (דף סו.) דפליגי אביי ורבא דאביי סבר בתר טעמא אזלינן וקאמר אביי מנא אמינא לה דתנן תבלין ב' וג' שמות כו' אא'ב דבתר טעמא אזלינן כולהו חד טעמא נינהו אא'א בתר שמא אזלינן האי שמא לחוד והאי שמא לחוד ורבא אמר הא מני ר'מ היא דאמר כל איסורין שבתורה מצטרפין זה עם זה שנאמר לא תאכל כל תועבה כל שתיעבתי לך הרי הוא בבל תאכל משמע דלאביי אתיא אפי' אליבא דרבנן דר'מ אע'ג דע'כ פליגי עליה לכל הפחות לענין מלקות סבר אביי דלא פליגי אלא בב' מינין אבל בב' איסורין ומין אחד לא והא דאמר ריש לקיש בפרק התערובות (זבחים עח.) הפיגול והנותר והטמא שבללן זה בזה ואכלן פטור אי אפשר שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו ולמלקות איירי דבטמא לא שייך ביה חטאת ועוד מדקאמר התם ש'מ התראת ספק לא שמה התראה ומדמבטלין זה את זה היה משמע דשני איסורין לרבנן דר'מ אין מצטרפין צ'ל דאע'פ שמבטלין זה את זה כשבללן מצטרפין הן למלקות וכן מוכח במעילה בפרק קדשי מזבח (דף יז:) דתנן הפיגול והנותר והטמא (ג) אין מצטרפין וקאמר בגמרא לא שנו אלא לטומאת ידים אבל לאכילה מצטרפין והא דאיצטריך (ד) לאתויי קרא דלאכילה מצטרפין מלא יאכל כי קדש הם כל שבקודש פסול בא הכתוב ליתן לא תעשה על אכילתו פירוש מדנאמרו בלאו אחד מצטרפין לא איצטריך אלא לר'ש דאמר ב' שמות אין מצטרפין ובקודש מודה משום קרא דרבי אליעזר אבל לרבנן אפילו בעלמא מצטרפין והא דתנן בפ' קדשי מזבח (מעילה נח.)  הערלה וכלאי הכרם מצטרפין אתיא שפיר כרבנן אליבא דאביי ומיהו לפי זה מצטרפין דרישא לא הוי פירושא כמו אין מצטרפין (ה) דרבי שמעון דצירוף דרבי שמעון היינו לאיסור דאי למלקות הא אית ליה כל שהוא למכות ור'ת מפרש דאסורי' ומצטרפין הכל מיירי להצטרף לאסור את הקדירה ולא למלקות א'נ אסורין בנתינת טעם אם נפלו בקדירה ומצטרפין לאסור בתערובת יבש בלא נתינת טעם והשתא הוי מצטרפין (ו) כמו אין מצטרפין דסיפא דרבי שמעון: [ע' תוס' ע'ז סח: ד'ה ר'ש. ותוס' מעילה יח. ד'ה תני] :  הואיל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>וראויין למתק הקדירה. </span>הואיל וממתיקין הוה ליה למימר כדפי' בסוף כלל גדול (דף עו. ושם) וא'ת היכי מיירי אי בנותן טעם אפילו שאר מינין נמי ואי אין בהם נותן טעם אפי' מיני מתיקה נמי לא וי'ל דאפילו ביש בהן נותן טעם שרי בשאר מינין דנותן טעם לפגם הוא. ר'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>רגלים בן מ' יום. </span>אין גירסא זו נכונה דמשמע של קטן בן מ' יום ובנדה פרק האשה (דף סב.) גבי ז' סממנין מעבירין קתני כל הני דהכא ומי רגלים וקא בעי התם בגמרא  דילד או מזקן ואית דגרסי של מ' יום ואין נראה דהתם נמי תניא ומי רגלים שהחמיצו וכמה חימוצן שלשה ימים ונראה כספרים דגרסי עד מ' יום דמג' ימים עד מ' מעבירין אותם על הכתם אבל תוך ג' ולאחר מ' אין מעבירין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בורית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בורית </span>זה החול. </span>ואע'ג דבפ' המוציא (לעיל פ:) יהיב בחול שיעורא אחרינא כדי ליתן על פי כף של סיד אומר רבינו מאיר דהתם מיירי בחול שנותנין בסיד אבל הכא איירי בחול שמלבנין בו את הבגדים ולספרים דגרסי הכא בורית זה אהלא אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>גווני אהלא. </span>ולעיל דלא שני תרי גווני חול (או לגירסא אחרת תרי גוונא אהלא) משום דקים ליה דליכא בהו תרי גוונין ויש ספרים דגרסי לעיל מאי בורית אהלא ולפי זה אתי שפיר דה'ק לעולם כדאמר מעיקרא דבורית זה אהלא ותרי גווני אהלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יפחות ממעה כסף. </span>תימה לר'י דלא יפחות מפרוטה הוה ליה למימר כי היכי דתניא בפרק בתרא דמנחות (דף קו:) הרי עלי זהב לא יפחות מדינר זהב כסף לא יפחות מדינר כסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכליא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכליא </span>עורב. </span>בערוך בערך כל פי' דבמקדש ראשון מפני רוב קדושה שהיתה בו לא הוה צריך כליא עורב וליתא דבפ'ק דמועד קטן (דף ט.) מוכח בהדיא שהיה במקדש ראשון כליא עורב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המוציא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המוציא </span>קופת הרוכלין אע'פ שיש בה מינין הרבה אינו חייב אלא אחת. </span>תימה דמאי קמ'ל פשיטא דאפילו בהוציא וחזר והוציא אינו חייב אלא אחת כמו בקצר וחזר וקצר כ'ש בבת אחת ואפילו רב יוסף דמחייב אליבא דר' אליעזר בקצר וחזר וקצר בפרק אמרו לו (יומא דף טו.) בהוצאה אחת פשיטא דפטור ותירץ ר'ת דמיירי כגון שנודע לו על מין זה ונתכפר וחזר ונודע לו על מין אחר אפ'ה פטור דהוי הכל כמו דבר אחד ואע'ג דבפרק המצניע  (לקמן צג:) תניא ואם היה כלי צריך לו חייב אף על הכלי ומוקי לה רב אשי ששגג בזה ובזה ונודע לו וחזר ונודע לו ובפלוגתא דרבי יוחנן ור'ל דוקא בכלי ואוכלים שבתוכו מחלקין ידיעות אבל באוכלין שבתוך הכלי אפילו כפרות אין מחלקות ור'י מצא בירושלמי אילו הוציא והוציא כלום הוא חייב אלא אחת לא נצרכה אלא לר'א שלא תאמר מינים הרבה יעשו כהעלמות הרבה ויהא חייב על כל אחת ואחת קמ'ל פי' דס'ד דמינים מחלקין כדא'ר יהושע תמחויין מחלקין ומיהו ה'ל להזכיר ר' יהושע:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>לנטיעה שתים. </span>פי' אותם שהם ראויים לנטיעה אי נמי כלומר במקום שרגילין לנוטען והוי סתמא לנטוע דאי במוציא ממש לנטיעה הא אמר בריש פ' המצניע (לקמן צא.) מחייב היה ר' מאיר במוציא חטה א' לזריעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמצניעין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמצניעין </span>אותו לחזיר. </span>פירוש שראוי ליתן לעובד כוכבים או למכור לו אבל ישראל אסור לגדל חזיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>לימרו מיכל קא אכיל ליה ועבר משום בל תשקצו. </span>אומר רשב'א דמשמע מכאן דחגב טהור אין טעון שחיטה מדלא קאמר דלא לימרו דקאכיל ליה בלא שחיטה ועוד דת'ק קאמר בסמוך בחגב חי טמא דילמא מיית ואכיל ליה ובטהור לא חייש והיינו משום דמותר בלא שחיטה ובתוספתא דמסכת תרומות  תניא אוכל אדם חגבים בין חיין בין שחוטין ואע'ג דאסור לאכול חי משום בל תשקצו מ'מ מותר לחתוך ממנו אבר ולאוכלו על ידי רחיצה ואין בו משום אבר מן החי ורש'י הביאו באלו טרפות (חולין דף סו.)  מה'ג דמפיק חגבים אין טעונין שחיטה מדכתיב ואת כל נפש החיה הרומשת במים אלו דגים ואת כל נפש השורצת אלו חגבים מדכתיב חגבים אחר דגים משמע דאין טעונין שחיטה כדגים ואפילו עוף הוה פטרינן ליה בולא כלום אי לאו דהוקש לבהמה כדאמר בהשוחט (שם כז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועובר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועובר </span>משום בל תשקצו. </span>משמע דשושיבא שרי ואומר ר'ת דבפ'ב דמס' ע'ז (דף לז.) גבי איל קמצא דמפרש רב פפא דהיינו שושיבא ורב חייא בר אשי אמר משמיה דעולא סוסבל וקאמר התם דבראשו ארוך היינו שושיבא כ'ע לא פליגי דאסור ל'ג דאסור אלא גרס כ'ע לא פליגי דשרי דהכא משמע דשושיבא שרי ולית ביה אלא משום בל תשקצו וסתם מתניתין דפרק אלו טריפות (חולין דף סה:) שרי ראשו ארוך לכך נראה לר'ת דגרס כ'ע לא פליגי דשרי :  הדרן עלך א'ר עקיבא </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 90
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המצניע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המצניע </span>וכל אדם אין חייבין עליו אלא כשיעורו. </span>תימה לר'י דאמאי איצטריך למיתני ליה הא תנא ליה חדא זימנא בפרק כלל גדול (לעיל דף עה:) (ו) ושאינו כשר להצניע אינו חייב אלא המצניע :  מתקיף</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתקיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה רב יצחק. </span>פירש בקונטרס דפריך אאביי וקשה דאמאי נטר ליה עד הכא ואומר הרב פור'ת בשם רבינו שמואל דאדרב יהודה אבוה פריך וה'פ כיון דאמרת דמוציא חטה אחת לזריעה חייב אע'פ שאין רגילות משום דבתר מחשבתו אזלינן ה'נ כשחישב להוציא כל ביתו ניזול בתר מחשבתו ולא נחייבנו בפחות כיון דפחות מיכן אינו חשוב בעיניו ומשני התם בטלה דעתו אצל כל אדם דאין אדם שלא יהא חשוב בעיניו פחות מכן אבל הכא יש בני אדם שחשובה להם חטה אחת לזריעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דילמא בתר השתא אזלינן. </span>משמע דאי בתר השתא אזלינן ליכא למיבעיא מידי מדקאמר את'ל בתר השתא אזלינן הוציא גרוגרת לאכילה וצמקה וחזרה ותפחה מהו ולא מיבעיא ליה אקמייתא ואמאי אכתי תיבעי ליה אי הוה דיחוי אצל שבת או לא כדבעי בסמוך דהא מיד כשצמקה נדחית וי'ל דדוקא ההיא דבסמוך חשיב ליה דיחוי שנדחית בין משיעור ראשון בין משיעור אחרון אבל הכא דמשיעור אחרון מיהא לא נדחית לא חשיב ליה דיחוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לענין טומאה כביצה אוכלין בעינן. </span> משמע דלא מקבל אוכל טומאה בפחות מכביצה ומה שהביא רש'י מת'כ דאוכל מקבל טומאה בכל שהוא דתניא מכל האוכל  (ג) שמטמא בכל שהוא יכול יהא מטמא אחרים ת'ל אשר יאכל אוכל הנאכל בבת אחת הוי אומר זה ביצת תרנגולת אומר ר'ת דאסמכתא היא דה'נ מעשר ירק מרבינן בת'כ מוכל מעשר הארץ ולא הוי אלא אסמכתא בעלמא והא דפריך בפרק כל שעה (פסחים ד' לג:) למ'ד משקין מיבלע בליעי מהא דתנן טמא מת שסחט זיתים וענבים כביצה מכוונת טהורים ואי מיבלע בליעי אמאי טהורים ומוקי לה בענבים שלא הוכשרו לאימת קא מיתכשרי לכי סחיט להו וכי סחיט להו בציר ליה שיעוריה אתי שפיר גם לפי' הקונטרס דאע'ג דמקבל טומאה בכל שהוא מ'מ בציר ליה שיעורא מלקבל הכשר לפירוש הרב פור'ת דמפרש בשם רש'י בפ' חבית (לקמן קמה.) דאין אוכל מקבל הכשר בפחות מכביצה וטעמא משום דמאשר יאכל נפקא לן לטמא אחרים בכביצה ואהא כתב אשר יבא עליו מים וכן בפרק אלו עוברין  (פסחים מה.) גבי בצק שבסידקי עריבה דמפרש אביי כגון דאיכא פחות מכביצה אוכלין ונגעו בהאי בצק בפסח דאיסורו חושבו מצטרף אע'ג דבלא צירוף פחות מכביצה הוה מצי לאוקמי דנגע שרץ בכזית שבסידקי עריבה בפסח דאיסורו חושבו מקבל טומאה בשאר ימות השנה אי קפיד אין אי לא לא אלא דלענין קבלת טומאה עצמה לא נפקא לן מינה מידי דבלאו הכי אסורה משום חמץ להכי נקט לענין לטמא אחרים ומייתי רבינו תם ראיה דאין אוכל מקבל טומאה פחות מכביצה דתניא בפרק אלו עוברין (שם מד.) המקפה של תרומה השום והשמן של חולין ונגע טבול יום במקצתן פסל את כולן מקפה של חולין ושום ושמן של תרומה ונגע טבול יום במקצתן לא פסל אלא מקום מגעו והוינן בה מקום מגעו אמאי פסל והא לא הוי כביצה ורש'י ל'ג הכי אלא גריס והא בטל ברובא ומפרש דהכי פריך מקום מגעו אמאי פסול והא בטל שום ושמן אגב מקפה דהא משום הכי קתני ברישא פסל את כולן ואין נראה למחוק הספרים ועוד נהי דבטלי ברישא להחמיר להקל לא אמרינן דבטלי ועוד דלא שייך למימר דבטלי השום והשמן כיון שהן בעין מדקתני לא פסל אלא מקום מגעו ועוד ( דתניא בתוספתא) בד'א בזמן שהיא גוש בקערה משמע שהן בעין ואין להאריך ורש'י חזר בו בכריתות (דף כא.) וגבי פרה מיטמא טומאת אוכלין (חולין דף פב.)  והא דאמר בפ'ק דחולין (דף כד:) התורה העידה על כלי חרס אפילו מלא חרדל לאו דוקא חרדל אלא כלומר מלא ביצים ומשום דבחרדל איכא טובא ראשון ושני כו' ומקבל טומאה מדרבנן נקט ליה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לענין שבת כגרוגרת בעינן. </span>הוה מצי למיפרך אמאי נקט זרק ואמאי נקט תרומה ולבית טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 91
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>דאיכא פחות מכביצה אוכלים כו'. </span>אור'י דלהכי נקט זרק דהשתא בהדי הדדי קא אתיין דלא מחייב לענין שבת עד דנח כדאמר בפרק המוציא  (לעיל דף פ.) תוך ג' לרבנן בעיא הנחה על גבי משהו אבל מכניס מכי אתי תוך ג' איכא איסור שבת ואיסור טומאה ליכא עד דמצטרף ולא  אתון</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 91
dfh: b
trm: פחות <span class='five'>מכביצה אוכלין.
txt:
<span class='five'> פחות <span class='five'>מכביצה אוכלין. </span>ה'ה דה'מ למימר דאיכא כביצה אוכלין שאין הם צריכין לצירוף וכזית לבד צריך לצירופן א'נ אור'י דנקט דוקא פחות מכביצה אבל כביצה אפשר דאין מצטרף כיון שקודם צירוף כבר מטמא דילמא שבע לה טומאה דבעיא היא בהקומץ רבה  (מנחות כד.) גבי עשרון שחלקו ונטמא אחד מהן והניחו בכלי ונגע טבול יום בטמא מהו מי אמר שבע לה טומאה ולא נטמא הטהור אע'ג דאם היו שניהם טהורים ונגע טבול יום באחד מהן שניהם טמאין דכלי מצרף מה שבתוכו לקדש השתא דשבע לה טומאה לא מצטריף או דילמא לא אמרי' שבע לה טומאה ומשום דהתם מספקא לן נקט פחות מכביצה: </span></div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 91
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קס'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קס'ד </span>בצררי קשיא לחזקיה. </span>ואלימא ליה ממתני' משום דסתם קופת הרוכלים אית ביה צררי וכ'מ מדקתני ובה מינין הרבה ומשני באורנסי ובה מינין הרבה אורחא דמילתא נקט וכל המינין ארוכים:  דאי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>בעי מפקע ליה. </span>נראה לר'י שכיסין שלהם לא היו תפורות בחוזק כמו שלנו ולהכי פריך ממקום התפירה ולא ממקום אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמי </span>דאביי אדאביי. </span> קים ליה להש'ס דהך מילתא דמייתי איתמר בתר דהדור בהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>למעלה מג'. </span>ונהי דלאו שמיה אגד הנחה ליכא כדפירש בקונטרס הקשה ה'ר אלחנן לרבה דמוקי מתני' בריש מכילתין (דף ד.) כר'ע דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא בהך בבא דמייתי הכא אמאי שניהם פטורין והלא למעלה מג' לר' עקיבא כמו למטה מג' לרבנן וי'ל דרבה סבר אגד גוף שמיה אגד ור'י מפרש התם למעלה מג' ואית לן למימר דשמיה אגד כדאמר בפ'ק (דף ג.)  דידו בתר גופו גריר הכא למטה מג' דלאו שמיה אגד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאחר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחר </span>ידו ברגלו. </span>ולספרים דגרס כלאחר ידו י'ל דברגלו הוי פירוש כלאחר ידו ומיהו גירסא קמא ניחא טפי דהכי תניא בברייתא בגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במרפקו.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במרפקו. </span> (ג) הוא שקורין קוד'א ולא כמו שפירש בקונטרס אישיל'ש מדתנן באהלות  (פ'א מ'ח) רמ'ח אברים באדם שלשים בפיסת היד ו' בכל אצבע שנים בקנה שנים במרפק אחד בזרוע  (ד) שנים בכתף כו' משמע דמרפק הוא למטה מן הזרוע וכן בפרק האומר משקלי  (ערכין יט:) ידי ורגלי עלי ממלא חבית מים ומכניס ביד עד העציל וברגל עד הארכובה ולעציל קרי ליה במתניתין דהתם במרפקו ותרגום של אצילי ידי מרפקי ידיה (יחזקאל יג) משמע דעציל היינו קוד'א שהוא ביד כנגד ארכובה ברגל ובפ'ב דזבחים (דף יח:) לא יחגרו ביזע שאין חוגרין לא למטה ממתניהם ולא למעלה מאציליהם אלא כנגד אצילי ידיהם ואי אצילי היינו אישיל'ש היאך יחגרו למעלה מהם ועוד א'כ כנגד אציליהן היאך חוגרים אדרבה שם היא מקום זיעה אלא ודאי היינו קוד'א וכן יש להוכיח מכאן דלא כמפרש דמקום תפילין הוי בקנה למטה ממרפק דבכל מקום אמרינן תפילין בזרוע ובמס' אהלות (פ'א מ'ח)  משמע דזרוע הוא למעלה ממרפק ועוד דבפ' האומר משקלי (שם ד' יט:)  פריך וביד עד העציל והכתיב והיה לאות על ידך ותנא זה קיבורית ומשני דאורייתא קיבורית כולה פירוש קרויה יד בנדרים הלך אחר לשון בני אדם משמע דמקום תפילין למעלה מן העציל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>המוציא </span>בפיו כו'. </span>והא דתנן באמרו לו (כריתות ד' יג:) אם היתה שבת והוציאו בפיו חייב ה'מ אוכלים שדרכן להוציאן בפיו בשעת אכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אישתכח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אישתכח </span>דלמעלה מי' הוה קאי. </span>דמכתף אדם עד לארץ שלש אמות כדאמר בתרגום מגלת אסתר פרשנדתא אצטליב על תלת אמין וכן כלהו וראשיהם (ה) היו קטועים ומקוה דאמר (יומא לא.)  דהוי כל גופו עולה בהן אפילו ראש באמה על אמה ברום ג' אמות דכשיכנס במים יעלו המים למעלה מראשו וכוכין דאמר בסוף המוכר פירות (ב'ב דף ק: ) דאורכן ארבע אמות היינו עם ראש וצואר ועובי הארון עם מה שמשקעין ארון בתוך הכוך טפח או טפחיים וגבי היזק ראיה דהצריך ארבע אמות בריש בבא בתרא  (דף ב:) משום צואר וראש ובקל יגביה עצמו שיוכל לראות לכך צריך ארבע אמות והא דאמרינן במי שהוציאוהו (עירובין דף מח.) דמקומו של אדם ארבע אמות היינו כשפושט ידו למעלה מראשו :  ואת'ל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואת'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואת'ל </span>אנשי הוצל עושין כן בטלה דעתן אצל כל אדם. </span>משמע דעל אתרא נמי אמר דבטלה דעתן וכן בריש בכל מערבין  (עירובין דף כח.) פריך ובבל הוי רובא דעלמא והתניא כו' וכן בתר הכי (ג) פריך ופרסאי הוי רובא דעלמא וקשה דבפ' חבית (לקמן קמד:)  גבי של בית מנשיא היו סוחטים ברמונים (ד) ופריך בית מנשיא הוי רובא דעלמא ומשני אין דהתנן המקיים קוצים בכרם כו' שכן בערביא מקיימין קוצים לגמליהן ופריך מי דמי ערביא אתרא הוא הכא בטלה דעתו אצל כל אדם וי'ל דהתם חשוב מנהג ערביא דלכל העולם נמי אם היה להם רוב גמלים הוו נמי מקיימי אבל בית מנשיא דחד גברא בטלה דעתו אע'ג דלכל העולם אם היה להם רמונים הרבה היו סוחטין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר אף מקבלי פיתקין. </span>מפרש רבינו שמואל שיש אדם ממונה למלך שנושא פיתקין של מלך לידע מנין גבוריו וחייליו ובית אוצרותיו ונושאין אותן בכיסיהן התלויין באזוריהן ואותן כיסין חוזרין פעמים לפניהן ופעמים לאחוריהן והוי ממש דומיא דסינר דלעיל שהוא חוזר ות'ק דר' יהודה לא חשיב ליה חוזר והא דמייתי בגמרא תנא שכן לבלרי מלכות עושין כן כלומר שחוזר דבענין זה מיירי רישא (דברייתא) [דמתני']: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תברא </span>מי ששנה זו כו'. </span>ת'ק ה'ל למינקט לאחריו ובא לו לפניו פטור ולתנא בתרא דמחייב הוה לו למינקט לפניו ובא לו לאחריו דהוי רבותא טפי אלא דהשתא לא ידע שיש בזה שום חילוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לאחריו ובא לאחריו פטור. </span>לעיל (דף צא:) גבי חזקיה משני נעשה ובפ'ק דקדושין (דף ה.) גבי נתנה היא ואמרה היא ובכמה דוכתי לא משני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 92
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>אינו יכול וזה אינו יכול ר'מ ורבי יהודה מחייבין. </span>מה שהקשה ריב'א אמאי לא אמרינן חטאת אחד אמר רחמנא ולא שנים ושלשה כדאמר גבי כופר מפורש בפרק ד' וה' (ב'ק דף מ. ד'ה כופר) :  תלתא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תלתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלתא </span>מיעוטי כתיבי. </span>והא דנקט בעשותה בברייתא טפי מהנך משום שהוא מיעוט אחרון שבפסוק ובהא פליגי ולא ידע ר'י דאמאי נקט במילתיה דר' שמעון יחיד שעשאה חייב כו' ולא נקט לישנא דלעיל העושה את כולה ולא העושה את מקצתה ושמא לישנא דשנים שעשאוה פטורין משמע טפי אפי' זה אינו יכול וזה אינו יכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חד </span>למעוטי זה עוקר וזה מניח. </span>וזה כתב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שניה לא איצטריך קרא אלא אהוצאה דה'א אהכנסה ואהוצא' הוא דקפיד רחמנא וליחייב אפי' בלא הנחה: 


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: ה'ג
txt:
<span class='five'>ה'ג </span>ורבי שמעון יחיד שעשאה בהוראת ב'ד לא צריך קרא ול'ג ר'ש לטעמיה דאמר יחיד שעשאה בהוראת ב'ד חייב כדפירש בקונטרס דהא תנן בהדיא בפ'ק דהוריות (ד' ג.)  הלך ועשה על פיהן בין הביאו כפרתן בין לא כו' ר' שמעון פוטר ומפרש טעמא תולה בב'ד אנוס הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>מר זה יכול וזה אינו יכול. </span>נראה לר'י דהאי אינו יכול היינו אפי' בעל כח הרבה אלא שהוא נושא הקורה בענין זה בכי האי גוונא שאלמלא אחר לא היה יכול לנושאה לבדו כגון באצבע או תופשה בענין זה שאינו יכול לנושאה לבדו דמה לנו לכחו כיון דהשתא מיהא אינו יכול לנושאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הי </span>מינייהו מיחייב. </span>לא בעי למימר שיהא פטור אותו שיכול וליחייב שאינו יכול דאין זה סברא אלא קאמר דליתחייב נמי אפילו שאינו יכול כמו לר' יהודה ור'מ דאמרי לעיל זה אינו יכול וזה אינו יכול חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב זביד משמיה דרבא אף אנן נמי תנינא. </span>פירוש דמסייע אין בו ממש קשה לר'י דהכא אית ליה לרב זביד דמסייע אין בו ממש וכן רב אשי בסמוך ובפ'ב דביצה (דף כב.) אמרינן אמימר כחל עינא על יד נכרי בשבת א'ל רב אשי מאי דעתיך כו' ואמר רב כהנא חולה שאין בו סכנה אומר לנכרי ועושה הא מסייע בהדיה דקא עמיץ ופתח א'ל איכא רב זביד דקאי כוותך ושני ליה מסייע אין בו ממש משמע דרב זביד ורב אשי סוברים דיש בו ממש ואין לומר דהא דאמר הכא אין בו ממש לא שיפטר לגמרי אלא דאין בו חיוב חטאת דהא מייתי רב אשי דעבודתו כשרה משמע דאפי' פסולא דרבנן ליכא א'כ לענין שבת נמי מנלן שיש בו איסורא דרבנן ומיהו לרב אשי איכא למימר דבתר דשמעה מאמימר סברה אלא לרב זביד קשה דאיהו גופיה קאמר משמיה דרבא דאין בו ממש ואמימר היה הרבה אחר רבא ואפי' אחר רב פפא שהיה תלמידו של רבא ושמא בתר מעשה דאמימר שמעה רב זביד משמיה דרבא ולא  מרבא עצמו ועוד אור'י דהכי פריך התם והא קא מסייע בהדיה דקא עמיץ ופתח ואע'ג דמסייע אין בו ממש בעלמא הא אית לן למימר דאסרו משום שחיקת סממנין ומשני דאין בו ממש אפילו לענין זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ור'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ור'ש </span>מטהר. </span>פי' בקונטרס דר'ש לטעמיה דפטר זה אינו יכול וזה אינו יכול [ואינו] נראה לרשב'א דשאני התם דגלי רחמנא דאיכא קרא לפטור ונראה דטעמא משום דבעי שיהיה רוב הזב נישא על כל אחד וכן משמע במסכת זבים פ'ד  (משנה ה) דתנן הזב בכף מאזנים ומשכב ומושב כנגדו כרע הזב טהורין כרעו הן טמאין ר'ש אומר ביחיד טמאין פי' כשאין אלא משכב אחד או מושב אחד במרובין טהורין שאין כ'א נושא רובו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היה </span>רוכב ע'ג בהמה. </span>בעומדת איירי דאי במהלכת כל שעה עוקרת רגל הא' ועומדת על ג' וטמא מה שתחתיהן שאינה יכולה לעמוד על שתים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שיכולה לעמוד על ג'. </span>וה'ל כל רגל אינו יכול והג' אחרים יכולין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכיון </span>דזימנין עקרה הא וזימנין הא ליהוי כזב המתהפך. </span>ואפילו ברה'ר טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לאורכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאורכן </span>טמאין. </span>כן גריס הקונטרס ופי' דטמאין משום דאיכא למימר דכל אחד נושא רובו עליו פעמים על זה ופעמים על זה לרוחבן טהורין שאין רובו נישא על כל אחד מהן ולפי זה אתיא כר'ש דבעי שיהא רוב הזב נישא עליו ור'י אומר דמצי למימר דאתיא אפילו כרבנן וטעמא דטהורות משום דה'ל כל אחד מסייע שאין בו ממש ומהך רישא הוה מצי למיפרך דמטמאין לאורכן מספיקא אלא ניחא ליה למיפרך מסיפא דמפרש בה טעמא אמאי טמאין:  שמשענת</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמשענת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמשענת </span>הסוס על ידיו. </span>הכי תנן לה במס' זבים פ'ד (משנה ז)  היה רוכב על גבי בהמה וארבע טליות תחת רגלי בהמה טהורות מפני שיכולה לעמוד על שלש היתה טלית אחת תחת שתי ידים תחת שתי רגלים תחת יד ורגל טמאה רבי יוסי אומר הסוס מטמא בידיו כו' ונראה לר'י דרבי יוסי לא פליג אלא ארישא אבל אסיפא דקתני תחת שתי רגלים טמאה לא פליג דאף על גב דמשענת הסוס על ידיו דבר פשוט הוא דבלא שתי רגליו לא היה יכול לעמוד קשה לר'י מה ראה רב פפי להביא מסיפא ולא מייתי מרישא ממילתייהו דרבנן כדאייתי לעיל ואומר ר'י דמשום דמרישא איכא לדחויי כדבעי למימר לעיל שאני הכא דעקרה לגמרי אבל אר' יוסי ליכא למידחי דטעמיה משום דעקרה דא'כ לא יטמא הסוס אפילו בידיו דפשיטא נמי דעקרה להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ויכול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויכול </span>לעמוד על רגלו אחת עבודתו כשרה ואם לאו פסולה. </span> מהכא ליכא למיפשט דמין במינו חוצץ דאבן הוא ממין הרצפה ומין בשאינו מינו (א) חוצץ דכלי אינו ממין הרצפה ובעיא הוא בפ' הוציאו לו (יומא דף נח.) בהניח סיב בתוך המזרק וקיבל בו את הדם דודאי סיב מבטל ליה אבל כלי ואבן לא מבטל ליה דאבן נתקלים בה ההולכים שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>מר זה יכול וזה יכול רבי מאיר מחייב איבעיא להו כו'. </span>תימה לר'ח דאמאי בעי לה אליבא דרבי מאיר ומצי למיבעי בזה אינו יכול וזה אינו יכול אליבא דר'י דקיימא מתני' כוותיה ונראה דגירסא זו טעות וגרסי' אמר מר זה אינו יכול וזה אינו יכול ואומר ר'י דאין למחוק הספרים משום זה דהא דלא נקט זה אינו יכול כו' משום דאין רגילות באין יכול שלא יהא בו שיעור לכל א' ועל גי' ר'ח קשה לר'י דמאן דבעי שיעור לזה ולזה אטו מי לא שמיע ליה מתני' דמייתי בסמוך לא יכול אחד לנעול ונעלו שנים חייבין אבל לגיר' הספרים דפליגי בזה יכול וזה יכול איכא למימר דבאין יכול מודו כולהו דשיעור אחד לכולן ומאן דמייתי סייעתא מצבי שנכנס לבית אין נראה לו לחלק בין שניהם יכולין לאין יכולין ומיהו לגי' ר'ח איכא למימר דמאן דבעי שיעור לכל אחד יאמר דצבי שנכנס לאו דוקא אחד אלא כלומר שנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>ליבעי שיעור טביחה כו'. </span>אבל מגנבו דרישא לא מצי למיפרך דהתם לא בעי שיעור דתשלומי כפל נוהג בכל דבר ובכל שהוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>דאית ביה כדי לארוג מפה לזה כו'. </span>והא דלא נקט קנה דעלמא לאשמעינן דאע'ג דאין רגילות לארוג שתי מפות בקנה אחד אם יש שיעור לארוג מפה לזה ולזה חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אימא חייבין ור' שמעון פוטר. </span>ובקנה כבד דה'ל זה אינו יכול וזה אינו יכול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 93
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> ששגג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> ששגג </span>על האוכלין והזיד על הכלי. </span>וחייב על הכלי היינו סקילה כפי' רש'י ורבינו שמואל קשה לו לאוקמי ברייתא בחיוב סקילה דבכל דוכתא איירי בחיוב חטאת והגיה הגירסא כגון ששגג על הכלים והזיד על האוכלין ולא התרו בו דליכא באוכלין לא סקילה ולא חטאת ועל הכלי חייב חטאת ואין נראה לר'י לא פי' הקונטרס ולא פי' רשב'ם דכשהזיד באחד אינו חייב חטאת על השני ששגג בו דלא שב מידיעתו הוא כיון שהזיד באחד מהן ונראה דהשתא דמוקי בהזיד בכלי איירי הכל לענין סקילה וה'פ דברייתא המוציא אוכלין כשיעור בכלי חייב סקילה על האוכלין כגון שהתרו בו על האוכלין ופטור על הכלי אם התרו בו משום כלי ואם היה צריך לכלי חייב סקילה אף אם התרו בו משום כלי ופריך והא אף על הכלי קתני משמע דחייב שתים:  ובפלוגתא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובפלוגתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובפלוגתא </span>דר' יוחנן ור'ל. </span>פי' חייב שתי חטאות לרבי יוחנן כשנודע לו וחזר ונודע לו דידיעות מחלקות ולר'ל אחר (א) שנתכפר נודע לו על אחד ופי' הקונטרס אין נראה לר'י דנהי דלית ליה לרב ששת ידיעות מחלקות מ'מ יעמיד בנודע לו על האחד בשכבר כיפר דכפרה לכ'ע מחלקת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהחי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהחי </span>נושא את עצמו. </span>תימה לר'י למה פטור דאי משום שהחי מיקל עצמו והלא אפילו במשא קל יותר חייב ואי משום דשנים שעשאו פטורין הא הוי זה יכול וזה אינו יכול שאין הנישא יכול לישא עצמו בלא הנושא והנושא יש בו כח לנושאו אפילו היה מת ואומר ר'י דממשכן גמרינן שלא היו נושאין דבר חי שהתחשים והאילים היו הולכים ברגליהם והחלזון (ב) מיד היו פוצעין אותו טרם ימות דכמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה כי היכי דליצליל ציבעיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>אדם חי נושא את עצמו. </span>תימה דבריש נוטל (לקמן דף קמא:) משמע דפליגי נמי באדם דקאמר גבי תינוק רבא כרבי נתן סבירא ליה ואומר רשב'א דקטן כבהמה דמי דמשרביט נפשיה אך קשה לן דבפרק מפנין (שם דף קכח:)  תניא מדדין בהמה חיה ועוף בחצר אבל לא ברה'ר והאשה מדדה את בנה ברה'ר ופירש התם בקונטרס דבהמה ברה'ר לא שמא יגביהנה מן הארץ וסתמא כרבנן דר' נתן דמחייבי אבל בנה אי נמי מגבה ליה הא באדם מודו רבנן דחי נושא את עצמו [ושמא ההוא דבפרק נוטל איירי בתינוק בן יומו]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בסוס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בסוס </span>המיוחד לעופות. </span>ובן בתירא מתיר בסוס בכל הסוסים קאמר ורבנן אוסרין בכל הסוסים משום סוס המיוחד לעופות דלא חילקו חכמים בסוסים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סוסא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוסא </span>דבי וייאדן. </span>פר'ח שכן ציידי עופות מניחין עליהן עופות שלהן שצדין בהן עופות אחרים אבל אין לפרש בעופות הניצודין דהני כפותין נינהו ואמר בסמוך דמודה רבי נתן בכפות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הני פרסאי. </span>ואיהו לא מפליג למכור לשום נכרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> את
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> את </span>המת במטה חייב. </span>נראה לר'י דמהכא קים לן בכל דוכתא דאית ליה לר' יהודה מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה דמסתמא ת'ק דר'ש היינו רבי יהודה כי ההיא דלעיל זה אינו יכול וזה אינו יכול דת'ק דר'ש היינו ר' יהודה כדמוכח בגמ' ורשב'א אומר דיש להביא מדתנן לעיל (דף צ.) ר' יהודה אומר אף המוציא משמשי ע'ז דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> רבי </span>שמעון פוטר. </span>נראה לר'י דמלאכה שאינה צריכה לגופה קרי כשעושה מלאכה ואין צריך לאותו צורך כעין שהיו צריכין לה במשכן אלא לענין אחר כי הצורך שהיתה מלאכה נעשית בשבילו במשכן הוא גוף (איסור) המלאכה ושורשו ולפי זה אתי כולהו שפיר הוצאת המת אין צריך למת ובמשכן היו צריכין לחפצים שהוציאו צד נחש שלא ישכנו אינו צריך לנחש ובמשכן היו צריכין לתחש וחלזון ומפיס מורסא להוציא ליחה המזיקתו ואין עומד להכניס אויר ולהוציא ליחה תמיד אע'פ שנעשה פתח גמור שהרי ראוי (הוא) להכניס ולהוציא אם היה צריך מ'מ לא דמי לפתחים שבמשכן שהיו עומדין להכניס ולהוציא אבל לעשות לה פה דמיא למשכן וחייב והריגת המזיקין אין צריך להם ובמשכן היו צריכין לעורות אילים הנשחטים וחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה ובמשכן היו צריכין לגומא לנעוץ בה או לדבר אחר וזב בכיס שלא יטנפו כליו הוי אינה צריכה לגופה שאינו צריך לכיס עצמו ואפילו למנות ראיותיו או נקיים דצריך הכיס מ'מ אין צריך להוצאה זו דה'נ סגי ליה אי יתיב בחד דוכתא ומכבה גחלת שלא יזוקו בה רבים וכחס על הנר ועל השמן או על הפתילה המהובהבת כבר אין צריכין לגופן שבמשכן לא היה כיבוי אלא לעשות פחמין בכיבוי זה ומתקנין על יד כיבוי זה שיהו ראויין למלאכת הצורפין וכיבוי כדי שלא יקדיחו הסממנין בבישולן לא היה במשכן כי זהירים היו שלא להרבות אש יותר מדאי וכן סותר ע'מ לבנות נמי לא מחייב ר' שמעון דבעי שתהא צריכה לגופה אלא כגון שסותר ע'מ לתקן יותר ממה שהיה בתחלה כגון שהבנין האחרון טוב מן הראשון כדמוכח בשמעתין דחס על הנר וכן קורע על (ג) מתו או שובר כלים למירמי אימתא אאינשי דביתיה אין צריכין לגופה דבמשכן היתה קריעה לצורך תיקון דבר הנקרע ואע'ג דבהוצאה לא בעי רבי שמעון שיהא לגמרי כמו שהיה במשכן (ד) דלא בעי מר לעשות לו טס או ס'ת להגיה אע'פ שבמשכן הוצאת הנדבה היתה כדי לתקנה לעשות ממנה משכן וכלים במקלקלים כגון מכבה וסותר וקורע מסתברא דצריך שיהא על מנת לתקן כמו במשכן ולא חשיבי המקלקלים צריכות לגופה עד דהוי לגופו ולגופה והא דלא קרי לה לגופו ולגופה כיון דבעו תרוייהו בכלל לגופה היא אבל לגבי מר וס'ת כיון דלא בעי אלא לגופו דהא לא בעי במר לעשות בו טס וס'ת כדי להגיה בו לא הוי בכלל לגופה ולפי שצריכות לגופה הוי כעין דהוי במשכן כמו שפיר' הוצרך להשמיענו במר דלא בעינן לעשות לו טס כמו שהיה במשכן ורש'י דפירש דברצונו לא היתה באה לו ולא היה צריך לה שאינה אלא לסלקה מעליו כמו צד נחש שלא ישכנו או מכבה גחלת שלא יזוקו בו רבים דברצונו שלא היה בעולם וכן בפרק במה מדליקין (לעיל דף לא:) פירש כחס על הפתילה המהובהבת כבר דאינה צריכה לגופה משום דאין צריך לכיבוי זה ואם לא הובערה מעולם הוה ניחא ליה דהואיל וחס עליה כי אית בה טפי הוה ניחא ליה בה קשה מסותר על מנת לבנות כמו בתחלה וקורע בחמתו למירמי אימתא אאינשי דביתיה דהתם צריך למלאכה ורוצה הוא שיהא בעולם ואין לומר דלא ניחא ליה שיצטרך למירמי אימתא אם כן מפיס מורסא לעשות לה פה יהא פטור דברצונו היה שלא היה מורסא מעולם וכן קורע יריעה שנפל בה דרנא על מנת לתפור דברצונו לא היה נופל בה וכן תופר בגד קרוע ברצונו שלא היה קרוע אלא צריך לפרש כדפירשתי : (שייך לע'ב) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גדול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גדול </span>כבוד הבריות שדוחה את לא תעשה שבתורה. </span>קשה לר'ת דגבי טלטול דהוי איסורא דרבנן לא שרינן משום כבוד הבריות אלא ע'י ככר או תינוק כדאמר בפרק במה מדליקין (לעיל דף ל:) ובפרק כירה (שם דף מג:) ויש לומר דשאני טלטול דאפשר על ידי ככר או תינוק לכך לא התיר בענין אחר:  אהני</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אהני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אהני </span>מעשיו דאי משתקלא חדא כו'. </span>באחת מארבע דאי משתקלא חדא אחריתי נמי לא אזלא לה טומאה כ'ע מודו דפטור דהוי כמו חצי זית ממת גדול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דתנן פטור דאפיק חצי זית ממת גדול. </span>וה'ה דהוה מצי לאוקמיה כגון דליכא אלא חצי זית בלבד אלא דניחא ליה לשנויי בחצי זית ממת גדול דהוי רבותא טפי דאי ליכא אלא חצי זית מן הכל פשיטא דפטור ודווקא חצי זית אבל כזית ממת גדול חייב אע'ג דאי משתקלה זית אחר לא אזלא טומאה מ'מ אהני מעשיו דמשחתכו לא גריר בתר המת וכשיוציאו המת מן הבית וישאר כזית זה יטמא כל הבית ונמצא שעתה בהוצאה זו הוא גורם טהרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממת </span>גדול. </span>לאו דווקא גדול אלא כלומר מב' זיתים או ג': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בכלי ד'ה חייב. </span>היינו כרבי יהודה דמחייב במלאכה שאינה צריכה לגופה וא'ת ודילמא רבנן כר'ש סבירא להו ומנא ליה דמחייב בכלי ויש לומר דא'כ ליפלגי בכלי להודיעך כחן דרבנן והא דקאמר מהו דתימא רבנן בכלי נמי פטרי היינו פירושו דס'ל כר'ש וכדפרישית אבל רש'י פירש דפטרי משום דלא שייכא גזיזה אלא בצמר ואין נראה לר'י דבהא ליכא למיטעי דבכל בעלי חיים שייכא גזיזה כדאמר לעיל התולש כנף חייב משום גוזז: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שפירשו כלפי מעלה. </span>פירש בקונטרס כנגד ראשי אצבעותיו שהן למעלה כשמגביה ידיו ור'ת מפרש שכלפי גוף קרי כלפי מעלה כדאשכחן בפ'ב דנדה (דף יג:) דקאמר מן העטרה ולמעלה והתם היינו לצד הגוף : 


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: פוקסת.
txt:
<span class='five'>פוקסת. </span>מה שפירש בקונטרס פוקסת היינו סורקת ביד או במסרק אין נראה דבגמרא משמע דהוי כעין טוויה וסריקה אינה כעין טוויה כלל ועוד דא'כ היה שונה סורקת כדתנן (נזיר דף מב.) נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 94
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>דרך אריגה בכך. </span>ואף על גב דקולע נימין חשיבא אריגה כדאמרינן בפרק במה אשה (ב) (לעיל ד' סד.) הכא בשער לא חשיבא אריגה כמו בבגד ועוד דהכא אין סופה להתקיים שעומדת לסתירה:  החולב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>החולב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>החולב </span>משום דש הוא. </span>כדפי' בקונט' ואתיא ברייתא כר' יהודה דאמר יש דישה שלא בגידולי קרקע כדפרי' לעיל בפ' כלל גדול (לעיל דף עג:) וכן נראה לר'י דודאי כרבי יהודה אתיא דהא אסרי חכמים ריבוץ משום שבות ולר'ש שרי לקמן אפילו לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המכבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המכבד </span>והמרבץ. </span>תימה דע'כ מיירי דלא הוי פסיק רישיה שישוה הגומות דאי פסיק רישיה היכי שרי לקמן ר'ש לכתחילה הא מודה ר'ש בפסיק רישיה ולא ימות וכיון דלא הוי פסיק רישיה אמאי מחייב ר' אליעזר חטאת האמר בפ' אמר להם הממונה (יומא ד' לד:) גבי צירוף עששיות דדבר דאין מתכוין מותר לר' יהודה מן התורה דלא הוי מלאכת מחשבת וי'ל דבהא פליגי דר' אליעזר סבר דהוי פסיק רישיה ורבנן סברי דלא הוי והא דאמר והאידנא דסבירא לן כר' שמעון שרי לכתחלה אע'ג דאפשר דסבר ר'ש דהוי פסיק רישיה מכל מקום הש'ס סבר כרבנן דלא הוי פסיק רישיה הילכך שרי לכתחלה כיון דקיימא לן כר'ש  [עי' תוספות סנהדרין פה. ד'ה ור'ש] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והרודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והרודה </span>חלות דבש. </span>תימה לר'י אמאי לוקה בי'ט ולרבי אליעזר ורבנן נמי לא פליגי אלא משום דלא חשבי לה מלאכה והא תנן בפ'ק דמגילה (דף ז:) אין בין יו'ט לשבת אלא אוכל נפש בלבד ר' יהודה אומר אף מכשירי אוכל נפש וקאמר בגמ' מ'ט דת'ק אמר קרא הוא לבדו יעשה לכם הוא ולא מכשירין ורבי יהודה כתיב הוא וכתיב לכם כאן במכשירין שאפשר לעשותן מעי'ט וכאן במכשירין שא'א כו' מכלל דאוכל נפש שרי רבי יהודה אפי' באפשר ורבנן נמי משמע דלא פליגי אלא במכשירין ולא באוכל נפש ועוד דהך ברייתא כר' יהודה כדפרישית ועוד דבפ' תולין (לקמן דף קלז:) אמרינן דר' אליעזר סבר כרבי יהודה ועדיפא מדרבי יהודה ושרי אפילו אפשר לעשותן מעי'ט וליכא למימר דמיירי ברודה לצורך חול דמכ'מ תקשי למאן דאית ליה הואיל ואי מקלעי ליה אורחין בפרק אלו עוברין (פסחים ד' מו:) ועוד דרבי אליעזר גופיה אית ליה התם הואיל ואור'י דאיכא לאוקמי ברודה סמוך לחשיכה דלא חזי תו לאורחין אי נמי בדבש שהדביש או אסור בהנאה דלא חזי לאכילה ומיהו תימה לר'י כיון דמותר לגבן בי'ט מן התורה אפילו באפשר (ב) אפילו לא יהא מותר מדרבנן אלא בדלא אפשר אם כן נפל ביתו בי'ט יהא מותר לבנותו בי'ט דמתוך שהותר בנין לצורך דמגבן הוי משום בונה כדאמר בסמוך הותר נמי שלא לצורך ובלבד שיהא צורך היום לאכול בתוכו שלא יכנו שרב ושמש וי'ל דאסור מדרבנן דהוי עובדא דחול כי היכי דאסורין טחינה והרקדה ביו'ט : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שרא </span>זילחא במחוזא. </span>תימה דבשילהי תמיד נשחט (שם ד' סד.) תנן כמעשהו בחול כך מעשהו בשבת אלא שהכהנים מדיחים את העזרה שלא ברצון חכמים ומפרש בגמ' דשלא ברצון חכמים היינו שלא ברצון ר' אליעזר דאי רבנן שבית הוא ואין שבות במקדש דתניא המכבד והמרבץ כו' ומדמוקי מתני' כר'א משמע דמחייב מדאורייתא אפי' בעזרה דאיכא רצפה והכא משמע דברצפה ליכא אשוויי גומות וי'ל דבהדחה איכא אשוויי גומות טפי שהיו מתמלאות הגומות שבין רובד לרובד א'נ בעזרה נמי לא אסור לר'א אלא משום שבות אטו היכא דליכא רצפה דאיכא חיוב חטאת לר'א וחמיר האי שבות ונוהג אפילו במקדש וכמה שבות אשכחן במקדש (ג) בפ' בתרא דעירובין (דף קב:) אבל לרבנן לא חמיר האי שבות כיון דאפי' בלא רצפה לא הוי לדידהו אלא איסורא דרבנן הלכך אינו נוהג במקדש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאידנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאידנא </span>דקי'ל כר'ש שרי אפי' לכתחלה. </span>בה'ג שרי כיבוד מהאי טעמא אפי' בדהוצין ואין נראה לר'י דבפרק כל הכלים (לקמן דף קכד:) אמר ר' אליעזר אף מכבדות של תמרה מותר לטלטלן ופריך אי מחמה לצל בהא לימא ר' אליעזר אפי' בשל תמרה משמע דפשיטא ליה דליכא מאן דשרי אפי' לרבי שמעון משום דהוי מלאכתו לאיסור ואי שרי לכבד הוי מלאכתו להיתר אלא ודאי כיבוד אסור לכולי עלמא מפני שמזיז עפר ממקומו ולא שרינן הכא לרבי שמעון אלא דווקא ריבוץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורמינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורמינהו </span>רבי שמעון אומר אין בין נקוב כו'. </span>תימה מאי קפריך והא בהך ברייתא נמי קתני כמו במתני' דלכל מילי נקוב כשאינו נקוב בר מלענין הכשר זרעים בלבד ואי קשיא ליה מ'ש שבת מהכשר זרעים אם כן בלא משנה תקשי ליה ברייתא גופה מ'ש דלהכשר זרעים חשיב נקוב כמחובר ולענין שאר דברים חשוב כתלוש ואומר ר'ת דהכי פריך כיון דלענין שבת חשיב נקוב כשאינו נקוב אף על גב דהוי לקולא ופטור וכן לענין כלאים במסכת כלאים (פ'ז מ'ח) כ'ש לענין הכשר זרעים אית לן לאחשוביה נקוב כשאינו נקוב דהוי לחומרא ובברייתא קתני דנקוב הוי כמחובר לענין הכשר זרעים שאינו מכשיר והכי פירושא דברייתא אין בין נקוב  לשאינו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומודה </span>ר'ש שאם ניקב בכדי טהרתו. </span>פי' כמוציא זית דסתמו של כלי חרס לאוכלין ושיעורן כמוציא זית ונראה לר'י דהיינו טעמא דמודה משום דבטל אגב קרקע כשניקב בכדי טהרתו ודוקא בניקב כמוציא זית אבל בכלי המיוחד למשקין אע'פ שטהרתו בכונס משקה לא אמרי' דבטל דאפי' לרבנן לא חשבי ליה כמחובר בכונס משקה אלא כשורש קטן כדאמר בסמוך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טהור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טהור </span>מלקדש בו מי חטאת. </span>וכ'ש דטהור מלקבל טומאה אם היה מיוחד למשקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טהור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טהור </span>מלהכשיר בו זרעים. </span>משמע דכלי חרס בעי נקיבה ודלא כפי' הקונט' בפ'ק דגיטין (דף ז.)  שפירש דספינה של חרס דכיון שהיא של עפר חשובה כנקובה ועת לקצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ניקב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניקב </span>כמוציא רימון טהור מכלום. </span>תימה לר'י היכי קאמר דטהור מכלום והלא אם יחדו לגיסטרא מקבל טומאה כדפי' בקונט' וכפירושו ודאי כן הוא שהרי אפילו אם נשברו בשברים דקים מקבלים השברים טומאה בתורת גיסטרא כשנשאר בשברים שיעור המפורש במסכת כלים (פ'ב משנה ב) ומייתי לה בפ' אלו טריפות (חולין נד:)  הדקים שבכלי חרס הן וקרקרותיהן ודופנותיהן יושבין שלא מסומכין שיעורן בכדי סיכת קטן עד לוג ומלוג עד סאה ברביעית כו' ועוד קשה לרשב'א דהוה מצי למימר שש מדות בכלי חרס וי'ל דכשנשבר לגמרי השברים ראויין לגיסטרא אבל כשהכלי שלם אלא שניקב כמוציא רימון אין ראוי לגיסטרא ואפי' יחדו בטלה דעתו אצל כל אדם אבל מתוך פי' הקונט' משמע דכשניקב כמוציא רימון ראוי הוא לגיסטרא דפירש טהור מכלום משום כלי אא'כ מצניעו משום גיסטרא ולפירושו הא דלא נקט ו' מדות דלא מיירי אלא כשיכול להשתמש כדרכן וניקב כמוציא רימון אין ראוי אלא אם כן מטהו על צידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 95
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>לא שמעת אלא במוקף צמיד פתיל. </span>תימה לר'י דילמא במיוחד לרימונים שמע ואצטריך לאפוקי מדר'א דאמר בסמוך ניקב כמוציא זית אין לו טומאה כו' וי'ל דמשמע דבסתם כלי חרס איירי בלא יחוד וליכא למימר דלענין הכשר זרעים שמע כמ'ד בסמוך שיעורו כמוציא רימון לפירש הקונט' דפירש דלענין הכשר זרעים פליגי דא'כ אמאי נקט כלי חרס אפי' כלי עץ נמי ועוד דרבא סבירא ליה דלענין הכשר זרעים שיעורו כשורש קטן:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ברברבי והא בזוטרי. </span>פי' בקונטרס רברבי ברובו זוטרי כמוציא רמון וקשה לר'י דאין זו שיעור ומה קרי רברבי ומה קרי זוטרי לידע איזה הוא כמוציא רמון ונראה לר'י דברברבי כמוציא רמון ובזוטרי שמוציא רמון הוא יותר מרוב סגי ברוב והא דקאמר עד (א) שתיפחת רובו לא קאי אשיעור דמוציא רמון אלא אשיעור דמוציא זית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> ולענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> ולענין </span>צמיד פתיל עד שיפחת רובו. </span>פירש רש'י דאין טומאה נכנסת דרך נקב דכל כלי פתוח כתיב דדרך פתחו נכנסת ולא דרך נקב ומקשינן דתנן בפ'י דמסכת כלים (מ'ב) ואלו מצילין בצמיד פתיל כו' ומצילין בין מפיהם בין מצידיהם משמע דצריך שיהא מוקף צמיד פתיל כשניקב מצידו ועוד דתנן בתר הכי ובמה מקיפין בסיד ובחרסית כו' ובכל דבר שהוא מתמרח ואין מקיפין לא בבעץ ולא בעופרת מפני שהוא פתיל ואינו צמיד משמע דבנקב כל שהוא נכנסת טומאה ועוד דתנן התם ומייתי לה בהגוזל קמא (ב'ק קה.) חבית שניקבה וסתמוה שמרים הצילוה פקקה בזמורה עד שימרח מן הצדדים היו שתים עד שימרח מן הצדדין ובין זמורה לחבירתה ואומר ר'י דאינם קושיות לפירוש הקונט' דודאי בפתח נכנסת טומאה אפילו דרך נקב קטן ובעינן עד שיסתם לגמרי כל הפתח ולהכי צריך מירוח וההיא דבין מפיהם בין מצדיהן לא מיירי שניקבו כשבר מן הצד אלא נעשה לצורך פתח וההיא דהגוזל דחבית שניקבה מיירי כשנפחתה רובה או כמוציא רמון דחשיב כפתח ובעי סתימה מעליא וריב'א הקשה מהא דתנן במסכת כלים (פ'ט משנה ח) נקב העשוי לאוכלין שיעורן כזיתים העשוי למשקין שיעורן כמשקין העשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרא בצמיד פתיל ובכונס משקה פירוש כיון שעשוי למשקים ואוכלים ויש בו נקב כונס משקה אינו מציל בצמיד פתיל על מה שבתוכו דגזרו אטו ההוא דמיוחד למשקין לחודייהו ולענין קבלת טומאה הוי כלי כיון שמיוחד לאוכלין ובנקב כי האי  (ב) נכנסה טומאה ותירץ ר'י דהא דבעי הכא נפחת רובו או כמוציא רמון היינו דוקא בניקב במקום שנשאר עוד שיעור כלי מן הנקב ולמטה כשיעור המפורש בההיא דמייתי באלו טריפות (חולין נה.) אבל ניקב למטה במקום שאין נשאר למטה מן הנקב כשיעור כלי הוי שיעור לאוכלים בכזית ולמשקין בכונס משקה כי ההוא דמסכת כלים  (פ'ט משנה ח) ור'ת מפרש בשמעתין הכי עד שיפחת רובו מועיל צמיד פתיל אם הנקבים נסתמים אבל בנפחת רובו או במוציא רמון שוב אין מועלת סתימה אלא הוי כאוכלין שגבלן בטיט שאין ניצולין כדאמרינן בריש זבחים (דף ג:) דכיון שנפחת רובו בטלו להו מתורת כלי וההיא דחבית שנקבה וסתמוה שמרים מיירי בשלא נפחתה כשיעור וסתמו שמרים כל הנקב והא דבעי רבא התם (בב'ק שם)  סתם אגף חציה מהו ה'פ אגף חציה וסתמוה שמרים חציה מאי מי הוי סתימה מעליא או לא ומייתי מפקקה בזמורה דלא חשיבא סתימה בלא מירוח בין זמורה לחבירתה הכא נמי לא חשיבא סתימה אגף חציה וסתמוה שמרים חציה ומשני התם לא קאי הכא קאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פליגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פליגי </span>בה תרי אמוראי. </span>פי' בקונטרס דלענין הכשר זרעים פליגי ואומר ר'ת דבמסכת עוקצין (פ'ב משנה י) תנן דהכשר זרעים כשורש קטן אלא אמר ר'ת דלענין מוקף צמיד פתיל פליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שיעורו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיעורו </span>כמוציא זיתים. </span>ה'ג ברוב ספרים ובפי' ר'ח ורש'י וא'ת מתני' היא במס' כלים (פ'ג מ'א) העשוי לאוכלין שיעורו כזיתים וי'ל דאיצטריך ליה לאשמעינן דלא מהני בה יחוד לרמונים ולאפוקי מדרבא ולהכי מסיים בהו לפרושה הרי הן ככלי אבנים שהם טהורין בכל ענין:  הדרן עלך המצניע </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הזורק.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הזורק. </span>כיצד שתי גזוזטראות כו'. </span>תימה לרבה דמוקי פלוגתא דרבי עקיבא ורבנן (לעיל ד' ד.) בקלוטה ופליגי למטה מעשרה לא אתי שפיר כיצד דהא לא קאי אדלעיל דהכא איירי בגזוזטראות למעלה מעשרה דומיא דעגלות ואפילו ר' עקיבא נמי מודה התם ולמאן דמוקי פלוגתייהו למעלה מעשרה אתי שפיר ומיהו יש בירושלמי איכא דתני כיצד ואיכא דלא תני כיצד ומפרש התם דההוא אמורא דמוקי פלוגתא למעלה מעשרה תנא כיצד וההוא דמוקי לה למטה מעשרה לא תני כיצד:  הוצאה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוצאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוצאה </span>גופה היכא כתיבא. </span>ואע'ג שהיתה במשכן כדאמר הם הורידו קרשים מעגלה כו' מכל מקום אי לאו דכתיב לא הוה מחייבי עלה לפי שמלאכה גרועה היא כדפי' לעיל (דף ב.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וממאי </span>דבשבת קאי. </span>ר'ח ל'ג כל זה עד אשכחן הוצאה דהא אפילו בחול קאי נפקא ליה שפיר דהוצאה מלאכה הוא דהא רחמנא קרייה מלאכה כדכתיב ואיש ואשה אל יעשו עוד מלאכה לתרומת הקדש וכתיב ויכלא העם מהביא אלמא קרי להוצאה מלאכה וכן דריש בהדיא בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכנסה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכנסה </span>מנלן סברא הוא כו'. </span>וא'ת מה צריך להאי סברא כיון דהוות במשכן כדאמר  הם העלו קרשים לעגלה כו' דהא בסמוך משמע גבי זריקה דאם היתה במשכן הוה אתי ליה שפיר וי'ל דבזריקה נמי איכא סברא מה לי ע'י הוצאה מה לי ע'י זריקה דאי לאו סברא לא הוה מחשבינן לה תולדה דהוצאה ואי לא הוות נמי במשכן לא הוה מחייבינן עלה מסברא לפי שמלאכה גרועה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולרבי </span>אליעזר דמחייב אתולדה במקום אב אמאי קרי לה אב כו'. </span>הוה מצי למימר דנפקא מינה לענין התראה כדפי' בפ' כלל גדול (לעיל עג:) ואיכא למימר דהיינו דקמשני הך דהוות במשכן חשיבא כו'. אית דגרסי הך דהוות במשכן חשיבא קרי לה אב והך דלא הוות במשכן חשיבא קרי לה תולדה ולפי זה יש מלאכות דהוו במשכן כגון מנכש ומשקה זרעים דלא חשיבי ולא הוו אבות וכן אי גרסינן דהוות במשכן וחשיבא קרי לה אב אבל אי גרסי' הך דהוות במשכן חשיבא וקרי לה אב הך דלא הוות במשכן לא חשיבא וקרי לה תולדה לפי זה התולדות לא היו במשכן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>נמי הך דכתיבא קרי לה אב. </span>הך לישנא לא איצטריך אלא משום הוצאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 96
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>שלחופי הוו משלחפי. </span>הכי נמי הוה מצי למיפרך דילמא תוך ארבע אמות הוו יתבי:  גזירה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 97
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>שוה לא גמיר. </span>ואם תאמר וליגמר מר' עקיבא שהוא קבלה מרבו ואור'ת שהיה להם בקבלה מנין ג'ש שבכל התורה וזו היתה יתירה על החשבון לפיכך לא קיבלה:  למימרא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למימרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למימרא </span>דמחייב רבי אתולדה במקום אב והתניא כו'. </span>הקשה ה'ר פור'ת מנא ליה דמחייב אתולדה במקום אב דילמא הא דמחייב שתים היינו כשנודע לו וחזר ונודע לו ובפלוגתא דר' יוחנן וריש לקיש דמחייב אפילו בהוציא והוציא בהעלם אחת ואור'י דאם כן לא היה רב יהודה משמיענו שום חידוש שחייב שתים ועל כרחיך אתא לאשמעינן דרבי מחייב אתולדה במקום אב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ס'ד דתניא ר' יהודה מוסיף כו'. </span>לפי מאי דקס'ד דטעמא דרבי יהודה משום דמחייב אתולדה במקום אב אמאי נקט טפי שובט ומדקדק איכא למימר דס'ד דרבנן נמי מחייב אתולדה במקום אב ולא פליגי אלא בשובט ומדקדק ואמרי דלאו היינו תולדה אלא היינו ממש מיסך ואורג אי נמי לא מחייבי רבנן אתולדה במקום אב ולדבריו דרבי יהודה קאמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו דעבדינהו לתרוייהו בהדי הדדי. </span>אין הלשון מיושב דמשמע דלמסקנא לא קאי הכי וזה אינו דלמסקנא נמי דמפ' דר' יהודה חשיב להן אבות מיירי נמי דעבדינהו לתרוייהו בהדי הדדי דאי בדעבד האי לחודיה והאי לחודיה כדגרסינן בכמה ספרים בהא לא הוה פליגי רבנן עליה דתיפוק ליה דמשום תולדה הוו מחייבי ואומר ר'י דאין למחוק ושפיר גרסינן ליה וה'פ לעולם דעבדה האי לחודיה והאי לחודיה ופליגי במזיד ולענין התראה דלרבי יהודה צריך להתרותו משום שובט ומדקדק ולרבנן משום מיסך ואורג וה'ה דהוה מצי למידחי דעבדינהו לתרוייהו בהדי הדדי ורבי יהודה סבר הני אבות נינהו אלא דניחא ליה לדחויי דעביד האי לחודיה והאי לחודיה דהשתא ע'כ טעמא דר'י לאו משום דמחייב אתולדה במקום אב אלא משום דאבות נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>כתב שם משמעון. </span>הך פשיטותא לא קיימא כדמסיק ורבינא נמי דפריך לרב אשי אמילתא דר'י אי להכי קבעי לה להכא לא קבעי לה סבר דלא דמי לכתב שם משמעון דאי דמי לא הוי פריך מידי דהא כי קא בעי דתנוח בסוף ד' כשנחה בתחלת רה'ר ע'י קליטה הרי כתב שם משמעון וכי אזלה תו ד'א ליחייב עלייהו דנעשית מחשבתו ראשונה ולהכי קאמר הש'ס לאו היינו דאמר ליה רבינא לרב אשי דלא הוה ליה לאיתויי מילתיה דרבינא אלא שרוצה לסתור לו אף מה שהיה פשוט לו הרי כתב שם משמעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 97
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן ודקאמרת הרי כתב שם משמעון מי דמי התם כו'. </span>ואי גרסי' ואמאי והרי כתב שם משמעון אתי נמי שפיר אלא שהוא קושיא ולספרים דגרסינן אמר מר פריך לפי מאי דס'ד מעיקרא:  הניחא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למ'ד קרשים מלמטה עוביין אמה וכלין והולכין עד כאצבע. </span>הקשה הרב פור'ת ולדידיה מי ניחא והלא כיון שהולכין וכלין עד כאצבע יכולין לסדר ששה סדרים או יותר שיתנו חודו של זה כנגד עביו של זה ויחזיקו ששה סדרים שלש אמות ושלש אצבעות וישארו י'א טפחים לאויר וכי שדית להו ביני וביני כלבוד דמי ותירץ דגנאי הוא להשים צד העב העומד סמוך לקרקע אצל הקצר שהיה למעלה מקום שהיריעות פרוסות עליהן ודמי להא דאמרינן מעלין בקדש ואין מורידין ור'ת תירץ דכמו שהיו פורקין אותן מן המשכן כך היו מניחים על העגלה שהיתה אצל דופן המשכן כי כך היו עושין בלא טורח אבל להופכן היה טורח גדול ורבינו יצחק אומר דשמא מחציין ולמעלה היו כלין והולכין והשתא אי אפשר לסדר יותר וא'ת מנלן דילפינן ממה שאינו מקורה נילף מן המקורה שבו ויהא המעביר ד' אמות ברשות הרבים מקורה חייב וי'ל דמן האויר יש לנו ללמוד שדומה יותר רשות הרבים ור'י אומר דמהכא לא ילפינן רשות הרבים אלא ממחנה לויה כדאמר לעיל ומהכא לא ילפינן אלא שיעור רשות הרבים דהוי י'ו אמות ומכל מקום אי לאו דתחתיהן וביניהן וצידיהן רשות הרבים לא הוה ילפינן מינייהו שיעור רה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 98
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אטבעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אטבעי </span>היכא מנח להו אגבא דעגלה עגלה מקורה היא. </span>פירש רש'י דסלקא דעתך שהעגלה היתה מקורה ותימה למה היה סבר לומר כן ועוד דבכל הספרים גרסינן אטבעי היכא מנח להו אגבא דעגלה מה לו להזכיר אטבעי בהך אתקפתא לא הוה ליה למימר אלא הא עגלה מקורה היא ועוד דגרסינן לעיל בדראתא ובכל ספרים גרסי' בדרא תתא ולפי גירסתם נמי אין הלשון משמע בין השורות כמו שפיר' ונראה לר'ת כמו שפי' ר'ח בדרא תתא פי' בשורה ראשונה שעדיין לא הניח על העגלה אלא קרשים התחתיים בלבד שאינה מקורה כולה שיש ריוח בין השורות כדמפרש ואזיל אבל כשמסדר שורה שניה ושלישית נסתם האויר שבין השורות שלא היו יכולים להיות מכוונים ולהשימן זה על זה בשוה ממש אלא כל אחד היה בולט לחוץ עד שנסתם כל האויר כמו באריח על גבי לבינה ופריך אורכא דעגלה כמה הוי כו' כלומר אפילו בשורה ראשונה לא היה תחתיהן רשות הרבים כדמפרש ואזיל ומשני אמר רב כהנא באטבעי אע'ג דלא קאמר אלא הדר ביה דודאי כשיש קרשים על העגלה אפילו דרא תתאה לא הוו רשות הרבים תחתיה אלא כי קאמר דהוי רשות הרבים באטבעי שאין על העגלה אלא אטבעי גרידא פי' אטבעי שני עצים נקובים בשני ראשיהן נקובין כעין טבעות לכך קרי להו אטבעי ותוחבין אותן על הקונדיסין העומדין בשני צדי העגלה לרחבה לפניה ולאחריה כדי שלא יפלו הקרשים ולפי שלא נזכר אמורא לעיל אין דרך הש'ס לומר אלא ופריך אטבעי היכא מנחא להו אגבא דעגלה פירוש אחר שנתנו הקרשים על העגלה נותנין עליהן אטבעי טבעות ומסגרות כדפרישית לפניה ולאחריה כדי שיאחזו הקרשים ואז כבר עגלה מקורה היא ולא גרסינן עגלה גופא אלא עגלה מקורה היא ומשני אמר שמואל ביתידות פירוש אטבעי דקאמר רב כהנא לא אותן עצים נקובים המשימין לרוחב העגלה כדפי' אלא ביתידות פירוש שני עצים ארוכים שכמו כן נוקבין אותן בשני ראשיהן ונותנין על הקונדיסין לאורך העגלה ועל אותן עצים נותנין הקרשים כדי שיהו גבוהים למעלה מן האופנים ועשויין כמו אטבעי של רוחב העגלה שלאחר הטעינה ולפי ששמואל אינו כ'א מפרש דברי רב כהנא לא קאמר אלא אבל ר'ח מפרש דהדר ביה משינויא דרב כהנא ואין נראה מדלא קאמר אלא ועוד היאך היה טועה רב כהנא דהא אין רגילות להניח אטבעי עד לאחר טעינה:  דל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דל </span>עשר לאיגרא. </span>בכולה שמעתא אמר דרוחב המשכן י' אמות וקשה לר'י דמנא ליה להש'ס הא דילמא המשכן היה רוחבו י'א אמה והקרשים נאמר שלא היה עוביין אלא חצי אמה ושני קרשים למקצעות המשכן היו סותמות אמת אויר מכאן ואמת אויר מכאן וחצי אמה העודפת ברוחב הקרש כנגד עובי הקרשים של צד צפון ודרום ומאי חזית למימר איפכא שחצי אמה לכאן וחצי אמה [לכאן] הוא למלאות חסרון הכותל ואמה עובי להיות כנגד עובי הקרש הדרומי והצפוני ואומר ר'י דמבית עולמים ילפינן לה שהיה אורכו ששים אמה ורוחבו עשרים ה'נ במשכן רחבו שליש ארכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 98
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>בנס היה עומד. </span>אומר ר'י דהכא דקאמר שבריח התיכון היה מסבב ג' רוחות פליגא אברייתא דמלאכת המשכן דהתם אמר שלא היה נס אלא היו שם חמשה שנים למעלה אחד מתחיל מתחילת אורך המשכן עד חציו והשני מתחיל משם ואילך עד סוף הרוח וכן למטה היו שני בריחים כזה הענין אבל האמצעי היה הולך מרוח מזרח עד רוח מערב והיינו מן הקצה אל הקצה ולא היה מקיף כל שלש רוחות:  שתי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתי </span>גזוזטראות כו'. </span>מיירי שסתום למטה בשום דבר ואין גדיים בוקעים תחתיהם או שיש מחיצות למעלה מן הגזוזטרא דתו לא חיישינן לבקיעת גדיים וכן עגלות היו רה'י אע'פ שתחתיהם רה'ר לפי שיש מגוף העגלה עד למעלה מן הקרשים הרבה יותר מעשרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>עגלה לעגלה כמלא אורך עגלה. </span>לסימנא בעלמא נקטיה ואגב אורחא קמ'ל דאורך עגלה חמש אמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>היכי דלא לידחקו קרשים. </span>פרש'י אם באת לסדרן על רוחבן וקשה דהא מסיק לעיל דמנח להו אחודן אלא נרא' לפרש דלא לידחקו קרשים (ב) אע'ג דדי היה בארבע וחצי לטבעות שהן זו כנגד זו והיו שם אטבעי כדמפרש שהן גלוא'ש מכל מקום מפני כובדן משתרבבים ודוחקין זה לזה אם לא שיש ריוח גדול ביניהם ורחוקין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>לי באמתא ופלגא סגי. </span>לשיטת רש'י ששתי עגלות היו מפורקות זו מזו ויש הפסק ביניהם ה' אמות וכל אחת טעונה לבד משוי של קרשים קשה דהיאך יכולין קרשים שכל כך כבדין שאורכן עשר אמות ורוחבן אמה וחצי ועוביין אמה לעמוד על ב' אמות ומחצה רוחב ועוד דפריך באמתא ופלגא סגי איך יכול כ'כ כובד גדול לעמוד באמתא ופלגא וכל שכן למ'ד כלין והולכין עד כאצבע שלא היו יכולין לעמוד ועוד היאך היו יכולים שתי עגלות להלך זו בצד זו בט'ו אמות א'כ היו הקרשים נוקשין זה בזה ועוד שצריך לומר לפירושו שהקרשים היו נוטים על האהלים או על החצרות מלמעלה מי' מכל צד ב' אמות ומחצה כמו שפי' בקונטרס בעצמו שהרי אורך שני הקרשים הוא כ' אמה ורה'ר אינו רוחב כי אם ט'ז אמה ועוד מנלן דשתי עגלות היו הולכות זו בצד זו למילף שיהא רה'ר ט'ז אמה שמא היו הולכות כולן זו אחר זו והיה רה'ר קטן או ארבעתן יחד והיה רה'ר גדול הרבה ונראה לר'ת ששתי עגלות היו מחוברות יחד שהיה שם עץ ארוך ט'ו אמה והיו בה ארבע אופנים כמו לשתי עגלות ושתי תיקוני דפנות כמו לשתי עגלות ובין עגלה לעגלה כמו אורך עגלה פירוש בין דופן עגלה זו לדופן עגלה זו ה' אמות וצידי העגלה כמלא רוחב העגלה מכל צד וצד דבין דופן העגלה עם האופן שתי אמות ומחצה ולא כפירוש הקונטרס שפי' אמה ורביע לכל צד ורוחב שתי העגלות עם צידיהן ט'ו אמה ומדופן עגלה זו החיצון לדופן עגלה זו החיצון י' אמות באורך הקרש והיה משכיב הקרש על שתי דופני העגלות ושתי עגלות אחרות לפניהן שאם היו הולכות זו אצל זו היו נוקשות זו בזו וזו אחר זו היו הולכות יפה והשתא פריך שפיר באמתא ופלגא סגי דהואיל ועל שתי העגלות היה משכיבן הוה ס'ד דלא לידדו ומשני דאפילו הכי מידדו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמתא </span>יתירא הואי. </span>בצד העגלה דהוי קאי בה בן לוי וצריך לו אמה דגברא באמתא יתיב כדאמר בפ'ק דסוכה (ד' ז:)  גבי סוכה העשויה ככבשן ואע'פ שפעמים היה הולך מצד זה ופעמים מצד זה מ'מ היה די לו באמה אחת שמאיזה צד שהיה רוצה ליכנס היה מטה העגלה לצד אחר והיה נכנס בין האהל לעגלה ומתקנם אף על פי שהיה רחוק מן הקרשים שתי אמות ומחצה כשיעור צד העגלה מכל מקום היה יכול להושיט ידו שם ולתקן או על ידי מקל או על ידי שום דבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מסייע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסייע </span>ליה לר' יוחנן דאמר בור וחולייתה מצטרפין לעשרה. </span>וא'ת ומה צריך למתני' לאשמעינן הא תנינא חדא זימנא בפרק בתרא דעירובין (ד' צט:) בור ברה'ר וחולייתו גבוהה י' טפחים חלון שעל גביו ממלאין ממנו בשבת ומוקי רבי יוחנן בגמרא בסמוכה לה וקא משמע לן דבור וחולייתה מצטרפין לעשרה ויש לומר דדרך תנא להשמיענו בקוצר אע'ג שכבר השמיענו במקום אחר כדאמרינן בריש ברכות (דף ב.) מילתא אגב אורחיה קמ'ל דהעריב שמשו אוכל בתרומה אע'ג דמשנה שלימה היא במס' נגעים (פי'ד מ'ג)  העריב שמשו אוכל בתרומה וכהנה רבות בהש'ס אי נמי מיתורא דמתניתין שמעינן דמצטרפין לארבעה ולהשתמש על גבה מיירי משום דמנח עליה מידי ומשתמש כדאמרינן בפרק חלון (עירובין דף עח:) ומיירי כשהחוליא גבוה עשרה דבאינה גבוה י' לא מיחייב נוטל ונותן על גבה והשתא אתי שפיר הא דקתני במתניתין גבוהין עשרה והא דנקט נמי על גבן ואי מתניתין להצטרף לעשרה קאמר ואין החוליא גבוה עשרה לא אתי שפיר הא דקתני גבוה עשרה והנותן על גבן נמי אינו חייב כשמניח על גב החוליא כשאינה גבוה עשרה:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אם כן עשו לה מחיצה גבוה י' טפחים. </span>אבל פסין לא מהני אלא בבאר מים חיים או בור הרבים כדתנן בפרק עושין פסין (עירובין דף כב:) אבל בור היחיד עושין לו מחיצה כו' ודווקא עמוק י' ורוחב ארבע דהוי רה'י אבל פחות מיכן דהוי כרמלית לא החמירו כל כך ומשתרי שפיר בפסין. הרב פור'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דילמא כיון דממקום פטור קא אתיא לא. </span>ואם תאמר ומאי קמיבעיא ליה תיפשוט מדתניא בפ'ק (דף ו.) המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב ואחד המושיט ואחד הזורק חייב ואמרינן לעיל (דף צב.)  המוציא משוי למעלה מעשרה חייב ומפרש הרב פור'ת דדוקא כשפסק כחו במקום פטור קמיבעיא ליה כגון שזרק למעלה מי' כנגד אויר רה'ר וירד האבן באלכסון ונחה על העמוד דירידה זו אינו מכחו הראשון אלא כח כחו היא וכיון דממקום פטור קא אתיא יש הפסק בין עקירה ראשונה להנחה אבל אם זרק ממש כנגד העמוד שלא הלכה באלכסון כלל אלא הלכה מכחו עד העמוד ודאי חייב ודווקא בזורק מבעיא ליה כדפי' אבל מוציא ומכניס פשיטא ליה דחייב והא דמייתי ראיה מהנושא והנותן ע'ג חייב היינו משום דמשמע ליה דמיירי בכל ענין בין בזורק בין במושיט כדתניא ברישא הזורק פטור והמושיט חייב והשתא לא דמי למוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו דהתם מכחו בא לרה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומוקף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומוקף </span>לכרמלית ועשאו רה'י. </span>אומר ר'י דמשמע דדוקא מוקף לכרמלית דכיון דמוקף לכרמלית אין כ'כ סברא שיעשה רה'י מטעם דלאחרים עושה מחיצה אבל מוקפת לרה'ר ועשאו רה'י פשיטא דלעצמו נמי מהני ומשום חורי רה'י ליכא לחיוביה כמו רמיא בחריצא דלעיל דלא ניחא תשמישתיה לבני רה'י כולי האי על הכותל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאחרים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאחרים </span>עושה מחיצה כו'. </span>גבי חוליא דבור לא שייך למימר הכי ליחייב המשתמש מרה'ר על גבה כיון שאין החוליא עצמו גבוה י': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>והא קא ממעט מארבע אמות. </span>פירש בקונטרס דמשמע ליה דמיירי אפילו בד' אמות מצומצמות שעובי הדבילה ממעט מד' אמות וקשה לר'י דבענין זה אין נראה שיתחייב כיון שאיגודו בפנים כמו מוציא חצי קופה לרה'ר דאינו חייב עד שיוציאנה כולה לחוץ דאטו אם זרק אדם רומח וכל דבר ארוך כל שהוא יתחייב כיון שראשו אחד יצא חוץ לד' אמות ואם בזורק ד' אמות הכי גמירי לה שיתחייב בכה'ג א'כ היכי פשיט מינה ועוד דאמאי משמע ליה טפי בהאי דזרק ארבע אמות בכותל דהוו מצומצמות משאר ארבע אמות השנויות בכל הש'ס ונראה לר'י דמיירי הכא שזרק חוץ לארבע אמות כמו בכל מקום והכי פריך והא קא ממעט מד' אמות שמקום הדבילה נתבטלה מתורת רשות הרבים שבטל לכותל והרי הוא ככותל עב ולא הוי עוד על גביו רשות הרבים ואם זרק מחט או קוץ ד' אמות ונח על הדבילה או נתקע בתוכו היה פטור דהרי מקום הדבילה נתמעט מדין רשות הרבים ואפ'ה חייב הואיל ובתחילת הזריקה עד קודם הנחה היה שם רה'ר עליו והנחה ומיעוט רה'ר בהדי הדדי קא אתו והכא נמי הוה לן למימר הנחה וסילוק מחיצה בהדי הדדי קאתו ומשני התם לא מבטלי ולהכי לא מבטל רה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 99
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זרק </span>דף כו' הנחת חפץ ועשיית מחיצה כו'. </span>וא'ת אפילו ליכא בקיעת גדיים היכי חשוב לשוייה תחתיו רה'י מ'ש מטרסקל ועמוד ברה'ר גבוה י' ורחב ד' ואין בעיקרו ד' דאמרינן (לקמן דף קא.) זרק ונח על גביו חייב משמע דוקא על גביו אבל תחתיו לא ואומר ר'י כגון שיש שתי מחיצות של יתידות ובשלישית אמרינן פי תקרת דף יורד וסותם:  פירות</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פירות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פירות </span>מבטלי מחיצתא. </span>וא'ת ומ'ש מדבילה שמינה דאמרינן לעיל דלא מבטלי ואביי דהכא אית ליה שינויא דבדבילה שמינה שנו כדאמר בפ'ק (דף ז:) זימנין משני ליה בכותל דלית ביה חור ובדבילה שמינה כו' וי'ל דדבילה אינה עומדת כל כך להתבטל שם בכותל כמו שרגילין לבטל פירות בבור כעין תבואה אי נמי דבילה דבר מועט הוא ולא מבטלא אבל בור מלא פירות או חציו מבטל רה'י וה'ה דגרעין אחד או דבר מועט לא מבטל רה'י וא'ת היכי ממעטי הני פירות והא אמר בפרק חלון (עירובין עח:) כל דבר הניטל בשבת אינו ממעט ואפי' אי איירי הכא בטבל שאין ניטל בשבת מ'מ כיון דניטל מן התורה הזורק לתוכו אמאי פטור ואומר ר'י דמן התורה ממעט כל דבר ואפילו הניטל ומדרבנן הוא דגזרו דדבר הניטל אינו ממעט ולהכי לא קאמר מותר לזרוק בתוכו אלא קאמר הזורק לתוכו פטור משמע דאיסורא דרבנן איכא ואפילו בחריץ שבין שתי חצרות אמרו דדבר הניטל אינו ממעט אע'ג דהוי לקולא דלא אסרי אהדדי אבל ק'ק דבפרק חלון (שם) מייתי על בית שמילאוהו תבן דהוי לענין אהל דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכה </span>ונחה בחור כל שהוא כו'. </span>בחור מפולש איירי והאי חוקקין להשלים היינו לשוויה מקום ד' כדפי' בפ'ק (דף ז:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>לא נח. </span>וא'ת מאי פריך והתניא לעיל (ד' צז.)  תוך ג' ד'ה חייב אע'ג דלא נח ואין נראה לומר דאתוך ד' אמות קאי אמאי פטור הא לא נח וא'כ כשנח אחר כך חוץ לארבע יתחייב דהא [מתניתין] נמי הכי משמע דאחוץ לד' אמות פריך אמאי חייב וי'ל דפריך לרבא דאמר תוך שלשה לרבנן בעי הנחה ע'ג משהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 100
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחזתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחזתו </span>הרוח משהו כו'. </span>פי' שעיכבתו ע'ג קרקע או אפי' באויר כדפי' בקונט' דחשיבה אחיזת הרוח כמונח על גבי משהו ונראה דע'ג קרקע (ב) אפי' לר' יהודה דהיינו רבנן דקאמר רבא דצריך הנח' מודה (ג) דלא בעינן כדפי' לעיל (דף פ.) ומיהו ק'ק דבסמוך מסקינן איפכא דמתגלגל כיון דאין סופו לנוח לאו כמונח דמי אבל האי כיון דסופו לנוח כמונח דמי וחזר ר'י לפרש דודאי רבי יהודה סבר כר'ע דקלוטה כמו שהונחה (ד) היכא דבעי שתנוח שם כי ההוא דפירקין אבל בההוא דפרק בתרא דעירובין (ד' צז:) היה קורא בספר דלא בעי שתפול שם בעי ר' יהודה הנחה על גבי משהו ורבא קאמר דרבנן דר'ע לית להו קלוטה כמו שהונחה דמיא בשום מקום אפי' רצונו שתנוח שם אפילו תוך ג' ולא ס'ל כברייתא דלעיל דקתני תוך ג' ד'ה חייב אלא סבר כברייתא דהכא דקתני אחזתו הרוח משהו ומתניתין נמי משמע דאיירי בנח משהו כדאוקי ר' יוחנן דומיא דרישא דקתני תוך ד' אמות פטור דאיירי בשנח דאי לאו הכי אמאי מיפטר ורב חלקיה בר טוביה דאמר לעיל תוך שלשה ד'ה חייב מוקי מתניתין בדלא נח ורישא דקתני פטור מיירי כגון שפסק כחו ומחמת הרוח נתגלגל חוץ לארבע:  עושה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עושה </span>מקום ארבעה וממלא. </span>פירש בקונטרס עושה מחיצות קטנות ואין נראה לר'ת ולר'י דהא תנן בפרק כיצד משתתפים (עירובין דף פז:) גזוזטרא שהיא למעלה מן המים אין ממלאין ממנה מים בשבת אא'כ עשו לה מחיצה גבוה י' כו' אלא עושה מקום (ב) היינו שיהיה הזיז רחב ארבע טפחים כדי שלא יהיו המחיצות עשויות לפחות מארבע ולמאן דשרי הכא בזיז כל שהוא לא תקשי דמוקי התם כשאין המים עמוקים י' אי נמי התם גזרינן שמא יעלה הים שירטון כדגזרינן בפרק קמא דעירובין (דף ח.)  אבל ספינה לעולם אין מהלכת בפחות מי' ולא שייך למגזר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גמירי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גמירי </span>דאין ספינה מהלכת למטה מי'. </span>והא דקאמר בפרק מי שהוציאוהו (עירובין דף מג.) במהלכת ברקק התם מיירי בספינה קטנה אבל הכא בספינות גדולות שטוענין אותן ביותר ונשקעות הרבה במים ואין מהלכות בפחות מי' ומיהו צ'ל דאף הכלי שדולה בו ונשקע במים הוי למעלה מי' דאי לאו הכי היאך ממלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>מורשא אית לה. </span>פירש ר'ח דילמא יש מורשא לקרקע שסמוך לספינה שהקרקע גבוה שם ואם יוציא דרך שם יהיה למטה מעשרה במקום מילואו כיון שהקרקע גבוה שם אבל רש'י דמפרש מורשא דספינה לא יתכן לשון ודילמא דגרסינן בכל הספרים וגרסינן והא מורשא אית לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 100
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כחו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כחו </span>בכרמלית לא גזרו רבנן. </span>והכי נמי משני בפרק תולין (לקמן דף קמא.) גבי האי מאן דסחי במיא כו'. וק' לר'י דבפרק כיצד משתתפין (עירובין דף פח.)  אמרי' גבי גזוזטרא שהיא למעלה מן המים לא שנו אלא למלאות אבל לשפוך אסור משום שהמים נדחין מכחו חוץ לארבע אמות אלמא כחו בכרמלית אסור ויש לומר דגזוזטרא פעמים שהיא סמוכה למקום שרה'ר מהלכת וגזרו כחו בכרמלית משום כחו ברשות הרבים אבל בספינה דלעולם הוי כחו בכרמלית לא גזרו:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר עמוקה י' ואין גבוהה י' מטלטלין מתוכה לים. </span>וא'ת היכי מייתי סייעתא מדרבי יהודה כיון דרבנן פליגי עליה ואור'י דבהא לא פליגי אלא בעמוקה י' וגבוה י' דרבנן סברי דמכרמלית לרה'י דרך מקום פטור אסור אע'ג דרשויות דרבנן ור' יהודה שרי אבל בעמוקה י' ואינה גבוהה י' לטלטל מתוכה לים לא פליגי עליה רבנן והכי איתא בתוספתא [פי'א] דספינה שבים גבוהה י' ועמוקה י' אין מטלטלין מתוכה לים ולא מן הים לתוכה ר' יהודה אומר אם עמוקה י' ואין גבוהה י' כו' וה'ק ר' יהודה בעמוקה י' וגבוהה י' לא מבעי' דמותר לטלטל טלטול גמור הואיל ודרך מקום פטור קא מטלטל אלא גם באינה גבוהה י' יש תקנה לטלטל כגון ע'י כחו כדמפרש הש'ס וקשה לר'י דהשתא לרבי יהודה שרי טלטול דרך מקום פטור ברשויות דרבנן ואפילו רבנן לא פליגי אלא בשאינו עושה הנחה במקום פטור ובפרק כיצד משתתפין (עירובין דף פז:) פריך לזעירי דאמר אסור להחליף דרך מקום פטור מכרמלית לרה'י ולזעירי קשיא פלוגתא דרשב'ג ורבנן דפליגי בהא ומשני לה והשתא הא תנאי דהכא דלא כוותיה וי'ל דמ'מ הני תנאי דהתם כיון דמצי לאוקמי כוותי' מוקים להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עמוקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עמוקה </span>י' ואין גבוהה י'. </span>מהכא אין להקשות למ'ד לעיל מארעא משחינן דהכא מיירי בדליכא זיז כל שהוא להיכירא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>ביציתא דמישן. </span>לפירש'י דמפרש שהן קצרות מלמטה קשה דכי היכי דבטיל מדין רה'י משום דלית בהו ד' ה'נ ליבטיל מדין כרמלית כדאמר בפ'ק (דף ז.) דאין כרמלית פחותה מד' ואקילו בה רבנן מקולי רה'י דאי הוי מקום ד' (ג) כרמלית ואי לא מקום פטור ועוד מאי פריך לימא גוד אחית מחיצה מה מועיל שיהא המחיצות מבחוץ כיון שמבפנים אין שם ריוח מקום ד' ולא ניחא תשמישם ודופן הספינה שבקצר מבטל גוד אחית כמו חלוקה במחצלת דלעיל ועוד למה לי מלינהו קני ואורבני אע'ג דלא מלאן כיון דיכול למלאות חשיב רה'י כדאמר בפרק חלון (עירובין דף עח.) משום דאי בעי מנח עליה מידי ומשתמש גבי מלאו כולו ביתידות ונראה כפר'ח דביציתא הם ספינות קטנות העשויות להלך באגמים ועל שם שמהלכות על בצעי המים קרי להו ביציתא ויש להם דפנות וקרקעית העשויות נסרים נסרים ויש חלל בין הנסרים והמים נכנסין שם ויושבין בה כמו במים והיא עשויה כך שאפילו תתהפך אינה נטבעת לעולם וקאמר רב הונא כיון שהיא פרוצה דינה ככרמלית ואין מטלטלין בה אלא בד' ולא אמרו אלא בזמן שאין בין נסר לנסר חלל פחות מג' אבל אם יש בין נסר לנסר חלל פחות מג' כלבוד דמי ואע'ג שהמים נכנסין בה לא חיישינן ונראה דל'ג שאין בפחות מג' ד' ואי מילא כל החלל קני ואורבני מותר לטלטל בכולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתקיף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתקיף </span>לה רב נחמן. </span>למה לך כולי האי לימא גוד אחית מחיצתא מי לא תניא רבי יוסי ברבי יהודה אומר וכו' אלמא רואין כאילו דופני הטרסקל יורדין עד עיקרו של קנה ה'נ רואין כאילו דופני הספינה עקומין ומסבבין הנסרים ונמצאו הנסרים מחוברין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וזרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וזרק </span>ונח על גביו חייב. </span>למאי דס'ד השתא דאין חילוק בין מחיצה דמים לשאר מחיצות וס'ד נמי דלא פליגי רבנן עליה דרבי יוסי ברבי יהודה לא מצי לאקשויי אמאי הא תנן בפ' כיצד משתתפין (עירובין דף פז:) גזוזטרא שהיא למעלה מן המים אין ממלאין הימנה אא'כ עשו לה מחיצה י' מה צריך מחיצה י' בלא מחיצה י' תסגי כמו בטרסקל דדוקא על גביו חשיב ליה ר' יוסי ברבי יהודה רה'י אבל למטה לא דלהכי לא אהני גוד אחית אי נמי הא דבעינן גבי גזוזטרא מחיצה י' היינו לטלטל אבל לזרוק לא בעי מחיצה י' כמו בטרסקל והכא הכי פריך לימא גוד אחית דכי היכי דא'ר יוסי בר' יהודה גוד אחית כשאין שם מחיצה י' למיהוי רה'י להתחייב ה'נ בספינה שיש שם מחיצה י' אית לן למימר גוד אחית אף לטלטל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויש </span>בקצר שלו ג'. </span>פי' בקונט' גבוה ג' מן הארץ וקשה דאם הוא דק הרבה כמו קנה הוי כמו טרסקל ומבטלי בקיעת גדיים גוד אחית ונראה לר'י דהאי בקצר שלו ג' היינו שיש בעובי הקצר ג' דכיון שיש בעובי הקצר ג' ולמעלה רחב ד' שייך ביה גוד אחית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומנא </span>תימרא דבעא מיניה ר' טבלא כו'. </span>וא'ת אמאי לא פשיט טפי ממתני' דכיצד משתתפין (שם פז:) גזוזטרא שהיא למעלה מן המים וכו' דמשתרי במחיצה דלמעלה ואור'י דאי ממתניתין ה'א דה'ה אף בשאר מחיצות שאינן של מים מתרת מחיצה תלויה ולהכי מייתי מרבי טבלא דמפרש הטעם קל הוא שהקילו חכמים במים:  פשיטא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>אמר רבא לא נצרכא כו'. </span>השתא ס'ד דמיירי ששתי הספינות של אדם אחד ולהכי פריך פשיטא וכשאינן קשורות אין מטלטלין דגזירה שמא יפול החפץ אל המים ומטלטל מרה'י לכרמלית ואתי לאתויי אע'ג דלעיל גבי ב' בתים (דף צז.) לא גזרינן דילמא אתי לאתויי הכא בספינות דלא קביעי איכא למיגזר טפי דילמא נפיל ומסיק לא נצרכא אלא לערב ולטלטל וקמ'ל דעירוב מהני בספינות אע'פ שאין קבועות שם דס'ד כיון שאין עתידות להיות שם לא יהנה עירוב קמ'ל דמהני ועוד מפרש ר'י דמעיקרא נמי הוה איירי בספינות של שני בני אדם וע'י עירוב קאמר דמטלטלין מזו לזו ואפ'ה פריך פשיטא דמהני עירוב ולהכי כשאין קשורות אין מטלטלין דלא מהני התם עירוב ומסיק לא נצרכא אלא לערב ולטלטל ואפילו נפסקו כיון דחזרו ונתקשרו וכדתניא כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפסקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפסקו </span>נאסרו. </span>ולא דמי לעירב דרך הפתח ונסתם דאמר רב הונא ורב יהודה בספ'ק דעירובין (דף יז.) דשבת הואיל והותרה הותרה דהכא כיון דנפסקו הוי כאילו הוי רה'ר ביניהם ואם עירבו ג' בתים (ביניהם) ונפל האמצעי ונעשה רה'ר פשיטא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>איתמר דרב נחמן אמזיד איתמר. </span>והא דקתני חזרו להיתרן הראשון אף במזיד לא לגמרי חזרו להיתרן הראשון לטלטל אלא דהוו רה'י דאורייתא ומיהו אספינות לא א'ש דבלא חזרו ונתקשרו הוי רה'י דאורייתא ור'ת מפרש דחזרו להיתרן הראשון אפילו אמזידין ור'נ דאמר דבמזיד לא הוי מחיצה אלא לזרוק ולא לטלטל היינו שע'י המחיצה נעשה רה'י אבל ספינות דבלאו הכי הוו רה'י כי קשרו אפילו מזיד שרי לטלטל ומחצלות הפרוסות ברה'י איירי שיש מחצלות מפסיקות בין שתי חצרות נתגלגלו נאסרו שהרי הן כחצר אחת והם עירבו שנים חזרו ונפרשו חזרו להיתירן הראשון ומטלטלי אלו לכאן ואלו לכאן והא דקאמר שכל מחיצה הנעשה בשבת שמה מחיצה טעמא קא יהיב למילתיה דאפילו היכא דע'י המחיצה נעשה רה'י הויא מחיצה או לזרוק או לטלטל כ'ש מחיצה זו שאינה עשויה אלא להתיר עירוב כבתחלה דהויא מחיצה ומסיפא דקתני שכל מחיצה הנעשית בשבת כו' פריך לר'נ וההיא דכל גגות (עירובין דף צג:) כותל שבין שתי חצרות שנפל ואיכא דשרי התם לטלטל עד עיקר מחיצה לא דמי להכא דהתם איירי שלא היה אלא בית אחד בחצר זה ואחד בחצר זה אבל הכא כשיש רבים כאן וכאן אמרינן נתגלגלו נאסרו וצ'ע בשמעתא דדיורין (א) הבאין בשבת (עירובין שם) דאמר שבת הואיל והותרה הותרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 101
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קשרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשרה </span>בדבר המעמידה מביא לה טומאה. </span>פי' בקונטרס כגון שראשו אחד באהל המת ולא יתכן חדא דמאי קאמר לאפוקי מדשמואל מה שייכא הא לדשמואל דהתם הוא משום חרב הרי הוא כחלל ולא משום קשירה ועוד אמאי קתני קשרה אפילו השלשלת מונחת על הספינה בלא קשירה טמאה ועוד דלישמעינן בהדיא דחרב הרי הוא כחלל ולשון הבאת טומאה נמי לא שייך בכה'ג ונראה לרבינו שמואל דלא גרסינן מביא לה את הטומאה אלא מביאה את הטומאה ומשנה היא בפ'ח דאהלות (משנה ה) ורישא דהך בבא קתני אלו לא מביאין ולא חוצצין הזרעים והעוף הפורח וטלית המנפנפת וספינה שהיא שטה על פני המים פירוש שאם יש מתחתיה מת מצד אחד וטהרה מצד אחר אינה מביאה טומאה מצד זה לצד אחר דלא חשיבי אהל כיון שמנענעים תמיד וקתני דאם קשרה בדבר המעמידה מביאה את הטומאה ומפרש שמואל והוא שקשרה בשלשלאות של ברזל ולאו דוקא נקט של ברזל אלא כלומר שקשורה בחוזק עד שאינה מתנענעת וזזה ממקומה וכן דרך כשרוצה להזכיר דבר חזק מזכיר ברזל כמו אפילו מחיצה של ברזל אינה מפסקת (סוטה דף לח:) וכמו נכסי צאן ברזל (ב'ק דף פט.) לפי שהן באחריותו וקשים כברזל ול'ג לענין טומאה הוא דכתיב בחלל חרב חרב הרי הוא כחלל ושיבוש הוא אלא משום דנקט שלשלאות של ברזל טעו לומר דטעמא משום דחרב הרי הוא כחלל אלא גרסינן ה'מ לענין טומאה דבעינן אהל שיהא נח לגמרי אבל גבי שבת שהטעם הוא משום רשות אחת בחוט הסרבל סגי:  סיפא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סיפא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סיפא </span>אתאן ללכתא ומיתנא. </span>אבל רישא מיירי בלא לכתא ומיתנא וה'ה אפילו בלא נזכר פטור כיון שקלטה כלב או נשרפה והא דנקט נזכר לאשמעינן דאפילו בנזכר דוקא קלטה כלב או נשרפה פטור משום דלא נחה הא נחה חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא במעביר. </span>וההוא דחבורה איירי בלכתא ומיתנא ואין ר'י יודע למה הוצרך להשמיענו ההיא דחבורה מה לי חבורה מה לי מעביר וכן לרבא דקאמר תרתי קתני אמאי תנא ההיא דחבורה כיון דתנא הזורק ונזכר פטור ה'נ בחבורה דמ'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר חסורי מחסרא כו'. </span>אין זה ממש חסורי מחסרא דמשנה כמו שהיא שנויה יש לפרש כן אלא כדי לפרשה קאמר בלשון חסורי מחסרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובמאי </span>אי בזורק שוגג הוא. </span>אע'ג דכי גמר שיעוריה במזיד גמר מ'מ כיון דבתחילת זריקה הוי שוגג ואין יכול להחזירה ובהנחה נמי שוגג הוא חשיב כאילו מתחלה ועד סוף הויא חדא שגגה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבא זרק בפי כלב. </span>ל'ג ונחה בפי כלב דנחה משמע מעצמה כדא'ר יוחנן בפ'ק (לעיל דף ה.) זרק חפץ ונח לתוך ידו של חבירו חייב ומסיק דקמ'ל אף על גב דלא אחשביה לידיה והכא מסיק דקא מכוין ומחשבתו משויא ליה מקום : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>מאיר אומר אם היתה שבת והוציאו בפיו כו'. </span>פי' בקונטרס דלהכי נקט אם היתה שבת דמשום יוה'כ לא מיחייב דאין עירוב והוצאה ליוה'כ ולא הויא מסקנא הכי בפרק אמרו לו (כריתות דף יד.) דנדחו דברי רפרם שהיה מפרש כן ומסיק דנקט שבת כדי להרבות בחטאות ולחייבו אף משום שבת [ויוה'כ]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוציאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוציאו </span>בפיו חייב. </span>כולהו בהדי הדדי קא אתו  דבליעתו הויא הנחה אע'פ שמהלך כדאמרינן (לעיל דף פ.) כתיבתן זו היא הנחתן ואע'ג דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד' בטל הוא אגב רה'ר ולא דמי לבוכיאר ביריעה דאמר בריש פרקין (לעיל דף צו:) דבמקום פטור קא אזיל דהתם מקום קביעות הוה טפי ודמי לטרסקל דאמר בפ'ק  (דף ה.) דלמטה מי' הוי רה'ר והכא אפילו למעלה מי' בטל אגב רשות הרבים ועוד דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברשות הרבים:  הדרן עלך הזורק</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הבונה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הבונה. </span>צריך ליתן טעם אמאי תני בונה אחר זריקה והוצאה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מכה </span>בפטיש. </span>פי' בקונטרס שמפוצץ בו את הסלע לאחר שחצבה ואין נראה לר'י דבמשכן לא הוה בנין אבנים ולא שביק תנא גמר מלאכה דכלים דהוה במשכן ונקט מכה בפטיש דאבן דלא הוה במשכן אלא נראה לר'י דהאי מכה בפטיש היינו מכוש אחרון שמכה על הכלי בשעת גמר מלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שהוא למאי חזי. </span>דוקא הכא איצטריך לפרושי דהוה דכוותיה במשכן משום דלא חשיב בנין כל שהוא אבל מוציא עיטרן ופלפלת כל שהוא סברא הוא דמיחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסינן המצדד את האבן חייב. </span>ול'ג משום מכה בפטיש דבמסקנא מוקי לה בתתאה דלא שייך שם מכה בפטיש ועוד דאכתי קאי בבונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליטעמיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליטעמיך </span>אימא סיפא אפילו העלה ע'ג דימוס כו'. </span>ול'ג ר' יוסי אומר אפילו העלה דאי גרסינן ליה מאי קאמר וליטעמיך הא פליגי רבנן עליה ובתוספתא נמי ל'ג ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>העושה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>העושה </span>נקב בלול. </span>קשה לרב דאמר משום בונה אמאי הפסיק מכה בפטיש בין מסתת לקודח דהוו תרווייהו משום בונה ולשמואל נמי ליתני תרווייהו בהדי הדדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>מאן דעייל שופתא בקופינא רב אמר חייב משום בונה. </span>ואע'ג דקי'ל אין בנין בכלים אור'י דהיינו דווקא בהחזרת (ב) בתי תריסין או במנורה של חוליות אבל בנין גמור מיחייב בכלים כמו בקרקע כדאמרי' בס'פ כירה (לעיל דף מז.) גבי מטה של טרסיים אם תקע חייב חטאת ומחזיר קני מנורה חייב חטאת וקרן עגולה ואין חילוק בין כלים לקרקע אלא במקום שאין חיזוק ואומנות דבכלי לא חשיב בנין ובקרקע חשיב בנין ובפ' בכל מערבין (עירובין דף לה.) גבי נתנו במגדל דמוקי לה רבה ורב יוסף במגדל של עץ דמ'ס כלי הוא ואין בנין בכלים ומ'ס אהל הוא התם מיירי במנעול (ג) וקטיר במיתנא כדמסיק אביי לבסוף ולא הוצרכו לפרש משום דפשיטא דבהכי איירי דבע'א יש סתירה ובנין בכלים וכן משמע מדמוקי אביי במנעול וקטיר במיתנא דהוי כמו חותמות שבכלים הא לאו הכי אסור ובריש סוגיא דפריך ואמאי הוא במקום אחד ועירובו במקום אחר הוא אע'ג דסתם מגדל של עץ הוא דהוי כלי כדמוכח בכמה דוכתי מעיקרא הוה סבר דאיירי שאי אפשר לקחת העירוב אלא על ידי סתירה גמורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לול </span>של תרנגולין. </span>דלא חשיב ליה שמואל בונה אומר ר'י משום דלא חשיב להאי פתח עשוי להכניס ולהוציא: [ועי' לקמן קמו.] : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 102
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בהנך תרתי אימא מודה כו'. </span>ומקמייתא ובתרייתא נמי לא ידעינן מציעתא:  בשלמא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>לרב מיחזי כמאן דחר חורתא לבניינא. </span>אע'ג דלא דמי לעושה נקב בלול של תרנגולין דהתם עשוי להכניס ולהוציא מ'מ מטעם בנין כל דהו מיחייב כמו מעייל שופתא בקופינא דמרא ומסתת אלא לשמואל דמשום בנין כל דהו לא מיחייב אמאי חייב הא אין כאן גמר מלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>לבהמה כמלא פי הגדי ואם להיסק. </span>פירוש שאינם ראויין לאכילה דאי לאו הכי מיחייב אשיעורא זוטא כדאמר לעיל (דף עו.) המוציא תבן כמלא פי פרה לגמל חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באגם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באגם </span>שנו. </span>ומתני' דלא שייך לאוקמי באגם אומר ר'ת דאיירי באילן יבש שאינו מתקן כלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא דעביד בארעא דחבריה. </span>פי' בערוך (ערך סבר) דבפסיק רישיה דלא ניחא ליה כגון דקעביד בארעא דחבריה וכגון באחר שאינו אוהבו והקוצץ בהרת בשעת מילה שאין לו הנאה מותר לכתחילה ואפילו איסור דרבנן ליכא והתיר ר' חבית שפקקוהו בפשתן להסיר הפקק ולמשוך ממנו יין בשבת אע'פ שא'א שלא יסחוט כשמסיר הפקק והוי פסיק רישיה כיון דאינו נהנה בסחיטה זאת שהיין נופל לארץ מותר ואינו נראה דהא מפיס מורסא להוציא ממנו ליחה היה אסור אי לאו משום צערא דגופא אע'פ שאינו נהנה כלל בבנין הפתח ואינו מתכוין כלל לבנין הפתח אלא לנקיבה בעלמא וכן הביא רשב'א ממחט של יד ליטול בה את הקוץ דמוקי לה בהנחנקין (סנהדרין דף פד:)  כר'ש דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה ומשום צערא שרי ואע'פ שאינו נהנה בחבורה היה אסור אי לאו משום צערא דגופא והא דקאמר לא צריכא דעביד בארעא דחבריה היינו דלא מיחייב חטאת אבל איסורא איכא והא דקאמר בשילהי כל התדיר (זבחים דף צא:) המתנדב יין מביאו ומזלפו על גבי האישים ופריך והא קא מכבה ומוקי לה כר'ש דאמר דבר שאין מתכוין מותר [א] מיירי דלא הוי פסיק רישיה שמזלפו בטיפות דקות א'נ על גבי האיברים אפשר שלא יכבה האש ובפרק לולב הגזול  (סוכה דף לג:) גבי אין ממעטין בי'ט משום ר'א בר'ש אמרו ממעטין ופריך והא קא מתקן מנא ומשני כגון שליקטן לאכילה ודבר שאין מתכוין מותר ופריך והא אביי ורבא דאמרי תרוייהו מודה ר'ש בפסיק רישיה ולא ימות ומשני לא צריכא דאית ליה הושענא אחריתי משמע כפי' הערוך דכשאינו נהנה מותר אע'ג דהוי פסיק רישיה וליכא למימר כיון דאית ליה הושענא יתירתא אינו מתקן כלום דא'כ אמאי קאמר התם דסבר לה כאבוה דאמר דבר שאינו מתכוין מותר מיהו י'ל דאותו תיקון מועט כמו מיעוט ענבים דלא אסיר אלא מדרבנן לא גזרו חכמים כשאינו נהנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בארעא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בארעא </span>דחבריה. </span>פי' דהויא מלאכה שא'צ לגופה: בגלטורי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בגלטורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגלטורי </span>בעלמא חייב. </span> פירוש א'א שכותבין בקמיע וכן פירש ר'ח ויש מפרשים א'א היינו אמן אמן (סלה) שכותבין בקמיעין וליתא דהיינו נוטריקון וחייב אפילו באחד ורבנן דפטרי במתני' פטרי אפילו בב' וג': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'א </span>דאאזרך איכא בינייהו. </span>לאו דוקא דהא ת'ק פטר אפי' שתי אותיות משם אחד עד שיכתוב שם משמעון אלא משום ר'ש נקטיה דאפי' בהא מיחייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>המעבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המעבד </span>כל שהוא. </span>לאו דוקא כל שהוא אלא כשיעור המפורש בהמוציא (לעיל דף עט:) ולא נקט כל שהוא אלא לאפוקי מדר'ש דאמר עד שיעבד כל העור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תריץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תריץ </span>הכי יכול עד שיכתוב כל הפסוק כו'. </span>וא'ת ומ'ש אריגה מהני דהכא לא מחייב ר'ש עד שיתקן את כולו וי'ל דבאריג שעושה דבר חדש שאינו בעולם מחייב שפיר בשני בתי נירין אבל עיבוד שאינו אלא תיקון העור בעלמא וכן גורר וצר צורה בעי ר'ש עד שיתקן את כולו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>טיתין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טיתין </span>פיפין. </span>מכאן נראה לר'ת שצריך לכוף ראש הטית לתוכה דדמי כעין פ': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 103
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשביעי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשביעי </span>כמשפטם גרסינן. </span>כדמוכח בפרק קמא דתענית (דף ב:) וכן הוא במסורת הגדולה ודלא כרש'י דגרס בשמיני בס'פ לולב וערבה (סוכה דף מז:) :  גרועי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גרועי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גרועי </span>קא מגרע ליה דאמר רבי חייא בר אבא מנצפך צופים אמרום. </span>וא'ת דהכא משמע דבפתוחה קאמר דצופים אמרום ובפ'ק דמגילה (דף ב:) פריך עלה דר' חייא בר אבא מאלה המצות שאין נביא רשאי לחדש דבר ועוד האמר רב חסדא מם וסמך שבלוחות בנס היו עומדים משמע דר' חייא בסתומה איירי ואור'י דהכי קאמר התם ועוד האמר רב חסדא ועוד אי רבי חייא בר אבא בסתומה איירי תקשה נמי דרב חסדא אלא ודאי בפתוחה איירי והא דנקט מנצפך ולא נקט להו כסדר אלפא ביתא משום דמנצפך משמע מן צופים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נבוב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נבוב </span>בובן בהר רהב. </span>תימה דאמאי נקט להו כיון דלא הוה בלוחות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>א'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ל </span>לר' יהושע בן לוי אתו דרדקי כו'. </span>בירושלמי ובבראשית רבה  (פ' א) קאמר דר' אליעזר ור' יהושע הוו מאותן דרדקי וחולק על הש'ס שלנו והא דאמר בפרקי דר' אליעזר שלא למד ר' אליעזר תורה אלא עד שהיה גדול היינו שלא עסק עד שנעשה גדול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 104
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אית </span>דגרסי בא ליטמא פותחין לו. </span>כלומר יש לו פתחים ליכנס בא ליטהר מסייעין אותו שפותחין לו פתח ליכנס והיינו דומיא דלעיל דשביק ליה פתח ליכנס ולהנהו דגרסי בא ליטמא פותחין לו צריך לומר דמסייעין אותו הוי טפי מפותחין:  נתכוין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נתכוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נתכוין </span>לכתוב ח' וכתב שני זיינין. </span>וא'ת מאי איריא נתכוין לכתוב ח' דלא נעשית מחשבתו אפילו נתכוין לכתוב ז' אחד וכתב שני זיינין פטור כמו נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' (לעיל דף עג.) וכן קשה אברייתא דמייתי בגמרא נתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו שתים חייב אמאי חייב מ'ש מנתכוין לזרוק שתים וזרק ד' וי'ל דמיירי כגון שהיה צריך לכתוב שתי אותיות איזה שתי אותיות שיהיו דהשתא נתכוון לדבר איסור וגם נעשית מחשבתו ואפילו הכי פטור כדמפרש בגמ' משום דבעי זיוני וא'ת מאי איריא נתכוין לכתוב חי'ת אפי' נתכוון לכתוב שני זיינין וכתב בלא זיון פטור וי'ל דנקט נתכוין לכתוב ח' לרבותא דדוקא כתב שני זיינין דבעי זיון פטור אבל כתב שתי אותיות אחרות דלא בעו זיון חייב ואע'ג דהשתא מיהא לאחת הוא דמתכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שיחור.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שיחור. </span>פירש רש'י איידרמנ'ט ואין נראה דאמאי הוה קרי ליה רבי חייא בל'א ולא נקט ליה בלשון מתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>בן </span>סטדא. </span> אור'ת דהא בן סטדא דאמרינן הכא דהוה בימי פפוס בן יהודה דהוה בימי רבי עקיבא כדמוכח בפרק בתרא דברכות (דף סא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב חסדא דלא כר' יהודה. </span>וא'ת רב אחא ברבי יעקב דקאמר אההיא דקאמר רב חסדא בפ' שני דגיטין (דף כ.) גט שכתבו שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה באנו למחלוקת ר' יהודה ורבנן דתניא נתכוין לכתוב כו' ודחי רב אחא בר יעקב דלמא לא היא ע'כ לא קאמרי (ב) התם גבי תורה אלא משום זה אלי ואנוהו אבל גבי גט מודו א'כ מתני' דהכא כמאן אתיא וי'ל דדוקא בגט שהיה כתוב שלא לשמה הוי כתב עליון כתב לכולי עלמא שהאחרון מתקן יותר מן הראשון שעושהו לשמה אבל כשאין כתב העליון מתקן כלום לכ'ע לא הוי כתב ובהכי מיירי מתני' ואתיא ככ'ע ורב חסדא דקאמר הכא דמתני' אתיא דלא כר'י לטעמיה דקאמר התם גבי גט באנו למחלוקת ר'י ורבנן ומשמע ליה דמתני' דהכא בכל ענין איירי אפי' כשמתקן בכתב האחרון אבל לרב אחא בר יעקב ע'כ מתני' לא איירי בכל ענין דבגט לא מצי איירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 104
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>מחוסר מעשה. </span>בפרק כל המנחות באות מצה (מנחות דף נז.) בהניח בשר על גבי גחלים ונצלה בו כגרוגרת בשני מקומות איכא מאן דמחייב ואיכא מאן דפטר מאן דמחייב סבר דלא דמי לכתב על שני כותלי הבית שאין מזיק שם חסרון קריבה כמו כאן:  והתניא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>פטור. </span>אין נראה לר'י לגרוס והתניא דאמאי לא הוה פריך ממתני' ומיהו איכא למימר דממתני' לא קשיא ליה מדקתני וכתב שני זיינין ולא נקט ב' אותיות אחרות דלא בעי זיוני משמע דמשום זיון פטר ליה אבל מברייתא דקתני סתמא פריך שפיר אבל קשה דאי ברייתא היא הא דפריך מינה אמאי נקט נתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו שתים אפי' נתכוין לאותן שתים שכתב וכתבן בלא זיון פטור כיון דמוקמי לה בדבעי זיוני דהא בברייתא לא קתני וכתב שני זיינין דנוכל לומר דאתי לאשמעינן הא כתב שתי אותיות אחרות דלא בעי זיון חייב כדפירשתי (א)  במתניתין לכך נראה דממתני' פריך וגרסינן והתנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבן </span>גמליאל סבר אין ידיעה לחצי שיעור. </span>נראה דטעם דרשב'ג משום דכתיב או הודע אליו חטאתו ידיעת חטאת הוא דשמה ידיעה אבל ידיעה דלאו חטאת לאו שמה ידיעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 105
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבנן </span>סברי יש ידיעה לחצי כו'. </span>פירש בקונט' הא דנקט אות אחת שחרית ואחת בין הערבים כיון דהוי שהות בינתים כדי לידע חשיב כשתי העלמות ואין נראה חדא דהוה ליה לפרש שיעור שהות ועוד דאמר לעיל כתב אות אחת בציפורי ואות אחת בטבריא חייב אע'ג דמסתמא יש שהות כדי לידע ונראה דמיירי שידע בינתים ואחת שחרית ואחת ערבית נקט לרבותא דאף על גב דיש עם הידיעה הפסק ושהות גדול בינתים מחייב ר'ג:  הדרן עלך הבונה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>האורג. </span>אומר ר'י דה'ג וחכ'א בין בתחלה בין בסוף ול'ג בין באמצע בין בסוף דא'כ הוה משמע בסוף הבגד ממש והתם אפי' רבנן מודו דחייב אפילו באחת כדאמרינן סוף פרק הבונה (לעיל דף קד:) אבל אי לא גרסינן באמצע אתי שפיר דבסוף לא בסוף ממש קאמר:  הכל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>חולצין עליו. </span>אומר רשב'א דאפי' אינו רבו חייב כדאמרינן במו'ק  (דף כה.) מי תני רבו שמת חכם שמת תני והא דאמר בשילהי פרק אלו מציאות (ב'מ לג.) רבא קרע עליה דההוא גברא דאסבריה זוהמא ליסטרון היינו קרע שאינו מתאחה כדין תלמיד לרב כדתני בפרק אלו מגלחין (מו'ק דף כו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתניא </span>ר'ש בן אלעזר אומר העומד על המת כו'. </span>משמע ליה להש'ס דמיירי אפי' באינו כשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר' יהודה והא ר'ש. </span>פי' בקונט' דבהאי שינויא נמי משני דלא קשה מתו אמתו והא דלא קאמר אלא משום דלא הוזכר אמורא לעיל וקשה לר'י דע'כ תרוייהו במת דידיה איירי ולא במת דעלמא כדקתני בברייתא דלעיל דיצא ידי קריעה וא'כ הויא מלאכה שצריכה לגופה כיון שהיא צורך מצוה כדמוכח לקמן ונראה לר'י דלא מתרץ אלא חמתו אחמתו אבל בעל מתו לא פליגי דבמת דעלמא פטור דמקלקל הוא ובמת דידיה דאיכא מצוה חשיב מתקן אע'ג דלקמן משמע דלצורך מצוה לא חשיב ר'ש תיקון דהא יליף ממילה והבערת בת כהן דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב התם מקלקל הוא לגמרי שאינו צורך אחר אלא מה שהוא צורך מצוה אבל גבי קריעת אבל הוי תיקון הבגד על ידי קריעה שיוכל ללובשו בכל שעה  ואית (ו) בו חימום ועוד כמו שמחלק לקמן ר'ת דהתם התיקון בא לבסוף שבשעת חבורה והבערה אינה באה הכשר מצוה עד הגמר אבל הכא בשעת קריעה בא התיקון ולא חשיב קלקול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 105
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא דקעבד למירמא אימתא כו'. </span>השתא הוה מצי לאוקמי תרווייהו כר' יהודה ומתני' דלא עבד למירמא אימתא דבלא'ה מוקמינן לקמן כר' יהודה דאמר מקלקל בחבורה פטור אלא דניחא ליה לאוקמי מתני' בדעביד למירמא אימתא דאי בחמתו  (ז) פשיטא דפטור:  שרגש עליהן ההר כו'. משום דלא אשכחן דכתיב ביה ויבכו אותו שלשים יום כמו במשה ואהרן. ע'כ תוספות שאנץ. רש'ל:  חוץ</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חוץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חוץ </span>מחובל ומבעיר א'ל פוק תני לברא כו'. </span>פי' רבינו שמואל דר' אבהו סבר כר'ש דאמר מקלקל בחבורה חייב ור' יוחנן סבר לה כר' יהודה דאמר מקלקל בחבורה ובהבערה פטור וצריך לכלבו ולאפרו לא חשיב מקלקל וחייב אפי' לר' יהודה וכן משמע בסמוך מתוך פי' רש'י וקשה דא'כ אמאי א'ל פוק תני לברא דאטו משום דס'ל כר' יהודה מאן דתנא כר'ש משתקינן ליה דכה'ג פריך בפ'ק דחולין  (טו.) ע'כ נראה דר' אבהו ור' יוחנן אליבא דר'ש פליגי דר' אבהו סבר דחובל ומבעיר אע'פ שאינו צריך לכלבו ולאפרו חייב לר' שמעון דגמר ממילה והבערת בת כהן ור' יוחנן סבר דר'ש נמי לא מחייב אא'כ איכא קצת תיקון כגון דצריך לכלבו ולאפרו דמילה והבערה איכא קצת תיקון שהוא צורך מצוה אבל לר' יהודה אפי' צריך לאפרו ולכלבו פטור דאין זה תיקון חשוב דאין דרך לחבול בחבירו כדי ליתן לכלבו או לשרוף גדיש בשביל האפר אע'ג דכל שוחט מקלקל הוא כדאמרי' בפ'ק דחולין (דף ח.) סכין של ע'ז מותר לשחוט בה מודה ר' יהודה לענין שבת דחייב דדוקא לענין ע'ז חשוב מקלקל דכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם ולא חשיב ליה נהנה כיון דקלקולו יתר על תקונו ור'ת מפרש דהא דחשיב לר' יהודה מקלקל בצריך לכלבו ואפרו לפי שאין התיקון בא באותה שעה אלא לאחר מכאן דלאחר שנעשית חבורה בא הדם ולאחר שכלתה ההבערה בא האפר אבל בשוחט בשעת הקלקול בא לו התיקון שמוציאה מידי אבר מן החי וקורע למירמא אימתא אאינשי דביתיה חשוב ליה לר'י נמי תיקון לפי שבשעת הקלקול בא לו התיקון וכן בהריגת המזיקין (לקמן קכא:) חייב לר' יהודה דבא התיקון בשעת הקלקול ולר'ש פטור משום דהויא מלאכה שאינה צריכה לגופה וקורע ע'מ לתפור ומוחק ע'מ לכתוב דמיחייב לכ'ע אע'ג שבשעת הקלקול אינו בא התיקון היינו משום שהקלקול גורם תיקון יותר טוב לבסוף ותיקון גמור הוא שהרי אינו יכול לעשות התיקון אלא ע'י הקלקול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בחובל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בחובל </span>וצריך לכלבו כו'. </span>וא'ת ור' אבהו דמחייב אפי' באין צריך לכלבו כיון דאין צריך כלל הויא מלאכה שאינה צריכה לגופה דאע'ג דמחייב ר'ש מקלקל בחבורה מ'מ בעי צריכה לגופה כדאמרי' בריש הנחנקין (סנהדרין פד:) מאן שמעת ליה דאמר מקלקל בחבורה חייב ר'ש האמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה וכן משמע בפרק כלל גדול (לעיל דף עה.) גבי חלזון ובפרק כל כתבי (לקמן דף קכא:) ובס'פ ספק אכל (כריתות דף כ:) וי'ל דאפי' במקלקל גמור משכחת לה דהויא צריכה לגופה כגון חובל ומבעיר באיסורי הנאה שסבר שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדרה ור' אבהו אע'ג דלא חשיב צורך מצוה תיקון מ'מ צריכה לגופה חשיב וא'ת צריך לכלבו ולאפרו היכי חשיב צריכה לגופה מ'ש מחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה  וי'ל דלא דמי דהכא הוא צריך לנטילת נשמה כדי לתת לכלבו דהיינו הדם כי הדם הוא הנפש ומבעיר נמי צריך להבערה כדי לעשות אפר כמו מבעיר כדי לבשל קדרה אבל חופר הגומא נעשית מאליה ואינו נהנה ממנה כלום : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדאצטריך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדאצטריך </span>קרא למישרי מילה כו'. </span>וא'ת למה לי למילף ממילה נילף כולה מילתא מהבערת בת כהן דלא דחי שבת דבהבערה איכא נטילת נשמה וחובל נמי לא מחייב אלא משום נטילת נשמה וי'ל דלענין מקלקל בחבורה ליכא למילף מהבערה דהתם התיקון בא בשעת הקלקול אבל לענין מקלקל בהבערה יליף שפיר דאחר הבערה בא התיקון כדפי' אי נמי אי לאו דילפינן ממילה דמקלקל בחבורה חייב ה'א דרציחה דוחה את השבת דלאו מלאכה היא והבערה לחודה היא דאימעטה משום דמקלקל בהבערה חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רב אשי מה לי לתקן מילה מה לי לתקן כלי. </span>לאו משום דסבר כר' יהודה אלא מפרש הוא אליבא דר' יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לי לבשל פתילה מה לי לבשל סמנין. </span>אין לפרש כמו שבישול סממנין מתקנן להיות יותר חשובים כך פתילה חשובה יותר ע'י בישול דאי היינו טעמא דר' יהודה שאר מיתות ב'ד דלא דחו שבת מנלן כיון דלא שייך בהו תיקון דהבערה לא אסרה תורה אלא משום תיקון פתילה ועוד שריפת בת כהן גופה מנלן דלא דחינן היכא דתיקן הפתילה מאתמול ואומר ר'י דה'פ מה לי בישול פתילה לצורך שריפת בת כהן מה לי בישול סממנין לצורך צביעת בגד דכי היכי דבישול סממנין לצורך צביעה חשוב תיקון ה'נ בישול פתילה לצורך שריפה ומהכא נפקא לן שפיר דכל שאר מיתות ב'ד חשוב תיקון משום מצוה דאי לאו שריפה עצמה חשיבא תיקון משום בישול פתילה לא הוה אסורה אע'פ שמתקנת בכך דכיון שאינה אלא משום שריפה לא הוה חשיב תיקון ולא מיחייב וכן מוציא מרא לחפור לקבור בו מת לר'ש כמו מוציא כיס לקבל בו זיבה בפ'ק (דף יא.) וא'ת בשלמא לר' יהודה שפיר שמעינן דהבערה ללאו יצאת או לחלק מדלא כתב לא תעשה מלאכה בכל מושבותיכם וכתב הבערה ש'מ ללאו יצאת או לחלק כדפרישית בפרק כלל גדול (לעיל דף ע.) [ד'ה הבערה] אלא לר'ש דאיצטריך למיכתב הבערה לחייב מקלקל בהבערה מנא ליה דיצאת ללאו או לחלק וליכא למימר דנפקא ליה לחלק מאחת מהנה כדמפיק ליה ר' יוסי דהא בפרק הבונה (לקמן דף קיג:) פליג ר'ש בהדיא אר' יוסי ודריש ליה לדרשה אחריתי וי'ל דנפקא ליה לחלק מהיכא דנפקא ליה לשמואל בפרק כלל גדול (לעיל דף ע.) והשתא אתי שפיר הא דהוה קשה שמואל דאמר כמאן לא כר' נתן ולא כר' יוסי דהשתא כר'ש ס'ל ובפ'ק דיבמות (דף ו:) קאמר דאיצטריך קרא למיסר הבערת בת כהן משום דהוה סלקא דעתך למישרי מקל וחומר מעבודה דדחיא שבת היינו כר' יהודה דחשיב ליה תיקון אבל לר' שמעון איצטריך קרא בהבערה לחייב כל מקלקל בהבערה הך פלוגתא דמקלקל בחבורה מפרש רש'י דנפקא לן מפלוגתא שאינה צריכה לגופה משמע דלא בעי לר' שמעון צריך לכלבו ולאפרו ולפי זה צריך לומר דר' אבהו כר'ש ור' יוחנן כר' יהודה ואין נראה כדפי' לעיל וצ'ל דהך פלוגתא דמקלקל בחבורה קבלה היתה בידם:  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>נותנין לפניהם מזונות. </span>אין לפרש דטעמא משום דדגים מיתזני שפיר במים להכי לא טרחינן דחשיבי כאין מזונותיהם עליך חדא דלאו מילתא דפסיקא היא דלדגים מצויין מזונות ולא לחיה ועוד דבסמוך בעי לאוקמי הא דקתני אין צדין חיה ועוף ואין נותנין לפניהם מזונות בביבר שאינו מקורה וכי בשביל שאינו מקורה מצויין להם מזונות ורש'י דפירש כיון דאין צדין מוקצין נינהו להכי אין נותנין לפניהם מזונות ואין טורחין בשבילם אין נראה כלל דהא תנן לקמן בפ' בתרא (דף קנה:) נותנים מים לפני אווזים ותרנגולים ולפני יוני הרדסייאות אע'ג דמוקצין הן בשבת ונראה לר'י כל היכא דהוי כניצוד ועומד מדאורייתא כגון אווזין ותרנגולין ויוני הרדסייאות ואע'ג דמדרבנן אסור לצודן כדתנן בפרק שמונה שרצים (לקמן דף קז.) חיה ועוף שברשותו הצדן פטור משמע אבל אסור כיון דמדאורייתא כניצוד ועומד נותנין לפניהם מזונות וכן חיה ועוף שבביברין מקורין דחשיב טפי מזונותיהם עליך אבל כאן שמן התורה אין ניצודין לא חשיב מזונותיהן עליך והוי כאותן שהן כל שעה בשדה כמו יוני שובך ויוני עלייה ואתי שפיר לפי זה ההיא דריש אין צדין (ביצה דף כד.)  דקתני התם במתניתין רשב'ג אומר זה הכלל המחוסר צידה אסור כו' וקאמר בגמרא היכי דמי מחוסר צידה כגון דאמר הבא מצודה ונצודנו אמר ליה אביי לרב יוסף והרי אווזים ותרנגולים דאמר הבא מצודה ונצודנו ואמר הצד אווזים ותרנגולים ויוני הרדסייאות פטור והשתא קשה מאי פריך והא פטור משמע אבל אסור ובמתניתין קתני נמי רשב'ג אומר מחוסר צידה אסור ולמאי דפי' הכא אתי שפיר דרשב'ג קאי ארישא דקתני אין צדין ואין נותנין לפניהם מזונות וקא אסר רשב'ג במחוסר צידה אף ליתן מזונות וא'כ מחוסר צידה דאורייתא חשיב ליה ולהכי פריך שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>מכלל דפליגי. </span>אע'ג דר' יהודה פליג מ'מ פריך אביי שפיר דאי לאפוקי מדרבי יהודה אתא לימא אין הלכה כרבי יהודה הכא אתי שפיר דלא קבעי היכי דמי מחוסר צידה דהא כבר פי' דהיכא דאיכא עוקצי ביבר גדול ומסתמא דהיינו מחוסר צידה דרשב'ג אבל בריש אין צדין (ביצה דף כד.)  קשה אמאי קבעי ה'ד מחוסר צידה הואיל וכבר פי' ביבר גדול וביבר קטן לרבנן ונראה לריב'א משום דהתם קתני במילתייהו חיה ועוף ועלה קאי רשב'ג וקבעי ה'ד מחוסר צידה בעופות אבל אחיה לא קבעי דזה כבר פירש וכן משמע דכל הנהו דמייתי עלה לא מיירי אלא בעופות אבל הכא לא איירו רבנן בעופות אלא בחיה גרידא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> היכא </span>דנפלי טולא דכתלים. </span>היה להם שיעור הכתלים שוה והיו יודעין שיעורן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 106
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למה </span>זה דומה לנועל ביתו לשומרו ונמצא צבי שמור בתוכו. </span>ואם תאמר מאי אולמא הך מהך ונראה לריב'א דס'ד דבא וישב בצידו ליתסר משום דמיחזי דלהוסיף שמירה לצבי הוא בא:  וממאי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וממאי </span>דפטור ומותר דתנן מחט של יד ליטול בה את הקוץ. </span>למאי דמסיק בריש פ' הנחנקין (סנהדרין דף פה.) דאתיא כר'ש אתי שפיר דמיירי אפילו ודאי חביל ומשום שאינה צריכה לגופה שרי אבל לפי מאי דפריך התם והא דתנן מחט של יד ליטול בה את הקוץ ליחוש דילמא חביל לא פשיט הכא מיניה שפיר דבמפיס מורסא דודאי עושה פתח שמא יהא אסור ואומר ר'י דאפילו למאי דס'ד התם פשיט שפיר דמסתבר דככולי עלמא אתיא אפילו כר' יהודה וכיון דרבי יהודה דאסר בעלמא דבר שאין מתכוין אפילו אינו פסיק רישיה שרי הכא משום צערא דגופא לר'ש נמי במפיס מורסא דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה שרי לכתחילה מהאי טעמא:  הדרן עלך האורג </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמנה </span>שרצים החובל בהן חייב. </span>לשון שפי' הקונטר' משום נטילת נשמה עיקר כדפי' בפרק כלל גדול (לעיל דף עה.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הצדן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצדן </span>לצורך חייב. </span>וא'ת מ'ש דאיצטריך הכא למיתני טפי הצדן לצורך חייב בכל חיובי דשבת נמי לא מחייב ר'ש אלא לצורך ואומר ר'י דלהכי תנא ליה הכא לאשמעינן דבשאר שקצים ורמשים שאין להן עור צריך שיתכוין לשום צורך דסתמיה לאו לצורך קיימי אבל בשמונה שרצים דרישא דיש להם עור סתמייהו ניצודין לצורך עורן להכי תני צדן בהדי חובל דמחייב נמי משום עור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>לצורך פטור. </span>פירש רש'י דאין במינו ניצוד ואינו נראה דהא מאן דפטר אין במינו ניצוד פוטר אפילו לצורך אלא יש לפרש דאפילו במינו ניצוד פטור משום דהויא מלאכה שאינה צריכה לגופה ור'ת מחקו מן הפירושים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל ר' יוחנן בן נורי היא דאמר שמונה שרצים יש להם עור. </span>תימה לר'י דע'כ לא פליגי רבנן עליה דרבי יוחנן אלא לענין טומאה אבל בשבת דילמא מודו ליה דהא עור של עגל הרך הוי כבשר לענין טומאה והחובל בו בשבת חייב וכן עור של עוף מסתמא הוי כבשר שרך הוא ותנן חיה ועוף שברשותו החובל בהן חייב וי'ל דעור של עגל הרך ושל עוף אע'ג דחשיב עור הוי כבשר לענין טומאה משום דרכיכין וראוין לאכילה אבל עור ח' שרצים סבר שמואל דטעמא דרבנן דחשיבי ליה כבשר משום דאזלי בתר גישתא כדמפרש בהעור והרוטב (חולין דף קכב:) ולא משום רכיכות דלא רכיך כולי האי וכיון דלית להו ממשות עור החובל בהן פטור כמו בשאר שקצים ורמשים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ע'כ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ע'כ </span>לא פליגי רבנן אלא לענין טומאה דכתיב אלה הטמאים. </span>וא'ת והא מסקינן בפ' העור והרוטב (שם) דבגישתא קמיפלגי ופי' בקונט' התם דרבנן לא דרשי הטמאים ואיכא למימר דרב דהכא לטעמיה דתני התם תנשמת ולא אזיל בתר גישתא ומיהו בלאו הכי א'א לומר התם כדפי' הקונטרס דאמאי איצטריך למימר התם רב תנא הוא ופליג והא ע'כ ברייתא דדריש הטמאים קיימא כרב ע'כ נראה דרבנן דמתני' דהתם נמי אית להו דרשה דהטמאים אבל לית להו (ד) למינהו הפסיק הענין וכתב הטמאים לרבות ואלה למעט ומוקמינן ריבויא אהנהו ארבע דלית להו גישתא האנקה והכח והלטאה והחומט ורב מרבה כל הנהו דכתיב בתר למינהו וגם תנשמת בכלל וקצת קשה דאמרינן לקמן מאן ת'ק רבי יהודה דאזיל בתר גישתא והא רבנן נמי אזלו בתר גישתא ואפילו הכי דרשי הטמאים וה'נ נימא לרבי יהודה וא'כ נמי נימא עד כאן לא פליג רבי יהודה אלא לענין טומאה דכתיב הטמאים אבל לענין שבת מודה:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי אין עור חלוק מבשר כו'. </span>מסקנא דפירכא היא מאביי דודאי אליבא דאביי פליגי לענין שבת אבל למאי דמפרש רבא ורב אדא לא פליגי מידי לענין שבת ותימה הוא כיון דלא קיימא שינויא דאביי היכי פריך מינה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצד </span>את הפרעוש כו' ר'י פוטר. </span>משמע דפטור אבל אסור ואומר ר'י בשם הרב פורת דאפ'ה אם נושך האדם מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו דמשום צער שרי אבל אם הוא באותו ענין על האדם שאינו ירא שינשכנו כגון על סרבלו מבחוץ אסור ליטלו אבל יכול להפילו מעליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 107
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>ספרים דגרסי מ'ט מחייב רבי אליעזר לאו משום דפרה ורבה ושיבוש הוא דהא אפילו בכינה מחייב רבי אליעזר ופרעוש נקט לרבותא דרבי יהושע דאפילו פרעוש פוטר ושינויא נמי דמשני לא משמע דגריס ליה ור'ת נמי מחקו מספרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>כיון </span>שיבש בו כסלע. </span>בניצוד ועומד במים מיירי מדלא מחייב ליה עד שיבש כסלע: ואי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עלין </span>אין בהם משום רפואה. </span>פי' בקונטרס דבאכילה מיירי ואין נראה לר'י אלא איירי להשים על העין דבהכי איירי כולה סוגיא ועוד אי באכילה מיירי היכי אסר רב ששת גרגירא כיון דמאכל בריאין הוא והתנן כל האוכלים אוכל אדם לרפואה:  (ג) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדידי </span>אפילו כוסברתא קשי לי. </span>קשה לר'י א'כ אמאי איצטריך למימר רב יוסף כוסברתא אין בו משום רפואה כיון דמזקת לעינים כ'ש דלא מרפאה ואומר ר'י דה'ק אין בה משום רפואה כלומר יש שטועין וסבורין שיש בה רפואה ואין בה רפואה אלא מזקת לעינים ויכול להיות שמהנה אותו בשום ענין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שריקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שריקא </span>טויא. </span>פירש ר'ח מים שמסננים ממעי אבטיח ושותים כדי לשלשל ור'ל דמותר לסנן מים שבמעיין כדמסיק כיון דמיתכיל הכי לאו מידי קעביד אבל פעפועי ביעי אסור דלא מיתכיל בלא סינון שפיר והשתא אתי שפיר לפי' ר'ח דשייכא הא מלתא להכא דמיירי ברפואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רוחצין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רוחצין </span>במי גרר במי חמתן במי טבריא. </span>והא דתנן בפ' חבית (לקמן דף קמז.) הרוחץ במי מערה במי טבריא ודייק בגמרא דיעבד אין לכתחילה לא התם מיירי ברוחץ בגומא דדמיא למרחץ אבל בנהר מותר לכתחילה כדפרישית לעיל בפרק כירה (לעיל לט: ד'ה והא) ורבינו נסים כתב במגילת סתרים דהא דקתני הרוחץ דיעבד אין לכתחילה לא משום מי מערה אבל במי טבריא אפילו לכתחילה שרי ולא קתני במי טבריא אלא ללמד על מי מערה שהן חמין דומיא דמי טבריא וטעמא משום דמי טבריא מגולין אבל מערה מכוסה היא כדאמר בשור שנגח את הפרה (ב'ק דף נ:) דמערה עבידא דמטללא ונפיש הבלא וחיישינן שמא יזיע ומש'ה לכתחילה לא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין. </span>נראה לריב'א דטעמא משום דכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין הלכך יש להם לטהר בזוחלין כמו שאר נהרות אבל מים חיים אינם שהרי אינם נובעים הלכך מיסתבר טפי מה שהכתוב קראן מקוה היינו לפוסלן ממים חיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 109
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר'מ והא רבי יהודה. </span>תימה היכי מדמי הא פלוגתא לפלוגתא דלעיל דמיירי ברפואה:  חיויא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חיויא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיויא </span>דרבנן טרקיה דלית ליה אסותא. </span>אע'ג דגבי בן דמא בן אחותו של ר' ישמעאל בפרק ב' דמס' ע'ז (דף כז:) קאמר שלא עבר על דברי חבירים שנאמר ופורץ גדר ישכנו נחש אע'ג דלא הוה ליה אסותא שהרי מת התם לא היה לו רפואה מזומנת אבל הכא שהרפואה היתה מזומנת ונאבדה ממנו במזל רע קאמר דלית ליה אסותא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וליתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתי </span>אגנא דתחלי. </span>משמע הכא דהנחש אוהב שחליים וכן בשלהי דנדרים (דף צא:) דקאמר ליה נואף לבעל לא תיכול מהני תחלי דטעמינהו חיויא וא'כ יש בהן משום גילוי (ב) ובפרק ב' דמס' ע'ז (ל: ושם)  אמר דשחליים אין בהם משום גילוי וי'ל דהתם לא ממש שחליים קאמר אלא בהנך דאמר התם (מס' ע'ז דף סז.) וכן היו עושין בערבי שבתות בצפורי [נותנין חומץ לתוך גריסין] והיו קורין אותו שחליים אי נמי בשילהי נדרים (דף צא:) מיירי דהוה ביה חלא כדמסקינן התם במס' ע'ז (דף ל:)  אבל אית בהו חלא מיגרי בהו והכא נמי חמרא מיגרי בהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 110
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>יוסף אמר זיתום המצרי. </span>ר'ת כל הך מילתא מחק מספרו ואומר דל'ג (ג) אלא בריש אלו עוברין (פסחים מב:) ונראה לר'י שמחקה משום דזיתום המצרי מותר לשתות כדתניא בפרק בתרא  (דף קנו.) ושוין שבוחשין את השתית ושותין זיתום המצרי ואומר ריב'א דאין צריך למחוק דרב יוסף לא קאי לפרש מי דקרים דמתני' אלא אמילתיה דעולא קאי דאמר שיכרא בבלאי מעלי מינייהו ואומר רב יוסף דזיתום המצרי מעלי מינייהו מיהו משמע כפירוש הקונט' דאמתני' קאי מדלא קאמר בהדיא זיתום המצרי מעלי מינייהו: 


lvr: 21
pgn: 110
dfh: a
trm: סיסאני.
txt:
<span class='five'>סיסאני. </span>ולא קאמר וסימניך סמך סמך כדאמר בשילהי במה אשה (לעיל סו.) משום דשערי לא כתיב בסמך:  והתניא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 110
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span> מניין לסירוס (ג) שהוא אסור. וא'ת אפילו לא אסור סירוס תיקשי ליה דליתסר משום פריה ורביה וכ'ת משום דהוי מצי לשנויי ביש לו בנים הא משמע בסוף הבא על יבמתו (יבמות דף סה:) גבי דביתהו דר' חייא דאי הוה מיפקדה אפריה ורביה לא הוה שתיא סמא דעקרתא אע'ג דהוי לה שתי נקבות ושני זכרים משום בבקר זרע [את] זרעך ולערב אל תנח ידך  (קהלת יא) ובאשה לא שייך סירוס אוקי במסקנא לרבי יוחנן בן ברוקה דמחייב בפריה ורביה בעקרה וזקנה ולא מוקי ביש לה בנים ויש לומר דמסירוס ניחא ליה למפרך משום דאיכא למ'ד בפרק הבא על יבמתו  (שם דף סא:) כיון דקיימא פריה ורביה תו לא צריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>תלמוד </span>לומר ובארצכם לא תעשו. </span>מכם קא דריש והא דאמר בחגיגה (דף יד:) שאלו את בן זומא מהו לסרוסי כלבא אמר להו בארצכם לא תעשו כל שבארצכם לא תעשו התם נפקא לן מארץ כדמפרש בשאלתות דרב אחאי דהא חובת הגוף הוא מה לי בארץ מה לי בחו'ל אלא האי בארץ לכל אשר בארץ אתא והכא מכם דריש כדפי' ומה שמפרש בשאלתות דהא דאסר לשתות סמא דעקרתא היינו כרבי יהודה דאמר דבר שאין מתכוין אסור ואע'ג דקי'ל כר'ש דשרי היינו דוקא בשבת משום דבעינן מלאכת מחשבת אבל בכל התורה כולה סבירא לן כרבי יהודה ואין נראה לר'י דבכל התורה כולה קי'ל כר'ש דשרי כדמשמע לעיל בפ' המוציא (פא:) דאמרי' דרבי יוחנן סבר כסתם משנה דנזיר חופף ומפספס וכו' והיינו כרבי שמעון דשרי דבר שאינו מתכוין וכן משמע בפרק כל פסולי המוקדשין (בכורות דף לד.)  דשמואל סבר כר'ש בכל התורה כולה דדבר שאין מתכוין שרי גבי המקיז דם בבכור דפסק שמואל התם כר'ש דשרי להקיז ופריך עד השתא לא אשמועינן שמואל דדבר שאין מתכוין מותר דאמר רב חייא בר אשי כו' ואי יש חילוק בין שבת לדעלמא איצטריך התם שפיר לפסוק כר'ש אע'ג דכבר אשמעינן דבשבת הלכה כר'ש והכא אתיא אפילו לר' שמעון דפסיק רישיה הוא דודאי יסתרס בשתיי' כוס עיקרין:  להביא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>להביא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>להביא </span>נותק אחר כורת כו'. </span>פירש'י דכורת היינו שכורת ביצים ממקום חיבורן ועדיין הם בכיס ונותק הוי שנותקן מן הכיס ומשליכן לארץ קשה לר'י דבפרק על אלו מומין (בכורות דף לט:) קאמר דנתוק וכרות לא הוי מום בגלוי דהא איתנהו פי' איתנהו בכיסם ונראה לר'י דכרות הוי שלא נכרתו לגמרי ממקום חיבורן אלא עדיין מעורים קצת ונתוק היינו שניתקו לגמרי אלא שהם בכיס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בזקן. </span>הכא לא שייך למיסר משום מסרס אחר מסרס דזקנה לאו סירוס היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בזקנה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בזקנה </span>ובעקרה. </span>באשה נמי לא שייך בה מסרס אחר מסרס דאין שייך בה סירוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כי </span>תנן נמי מתניתין במגמע ופולט תנן. </span>וסיפא דקתני אבל מטבל הוא כדרכו ה'ה דה'מ למיתני במגמע ובולע אלא אורחא דמילתא נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ס'ד דתניא כל חייבי טבילות טובלין כדרכן. </span>תימה מנא לן דמהא הדר ביה דילמא מטעם דמפרש התם דאין מטבילין בשבת משום דמיחזי כמתקן כלי ויפרש דאסור לטבול משום גזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה'ר או כשאר טעמי דמפרש התם והני טעמי לא שייכי באדם הלכך מותר ביוה'כ בלא טעמא דהואיל דלכולהו אמוראי לא פריך התם ביוה'כ ליתסר אלא לרבא ואומר ר'י דלא מסתבר להפוכי תרי מילי משום חדא דתרי מילי נינהו חדא מטעם דנראה כמתקן וחדא הא מילתא דאית ליה הואיל ולהכי ניחא ליה טפי למימר דהדר מהך דהכא ויהיו שני דבריו קיימים וא'ת ונוקי הך ברייתא דטובלין כדרכן כמ'ד טבילה בזמנה מצוה ורבא כמ'ד לאו מצוה וי'ל משום דטבילה בזמנה מצוה לא הוה שרינן איסור תיקוני מנא ובפרק כל כתבי הקדש  (לקמן דף קכא.) משמע דאפי' למ'ד טבילה בזמנה לאו מצוה טובלין כדרכן כל חייבי טבילות דתניא התם ר' יוסי אומר מן המנחה ולמעלה אינו צריך לטבול משמע דאי בעי טביל אע'ג דסבירא (ב) טבילה בזמנה לאו מצוה וא'ת דתניא בפרק בתרא דיומא (פח.)  הזב והזבה ובועל נדה וטמא מת טובלין ביוה'כ טמא מת היכי טביל ומה תועלת לו אותה טבילה הא אין טבילה בלא הזאה והזאה לא דחי יוה'כ כי היכי דלא דחיא שבת כדאמרינן בפסחים פרק אלו דברים (דף סט.)  וליכא למימר שתועיל לו טבילה לענין שיוכל להזות למחר דהא תנן בסוף מסכת פרה דהוא עצמו טובל בלילה ומזה ביום משמע שצריך להזות ביום שטבל וי'ל דלעולם אין צריך לטבול ביום הזאה והתם קמ'ל דיכול לטבול בלילה אע'ג דטבילה היא כתחלת הזאה דאין הזאה בלא טבילה והזאה ביום היא א'נ התם איירי בטבילה דלאחר הזאה כדאמר בספרא הקדים טבילה להזאה לא עשה ולא כלום משמע דאיכא נמי טבילה לאחר הזאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טובלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טובלין </span>כדרכן בין בט' באב בין כו'. </span>בפ'ק דתענית (דף יג.)  פליג עליה ר' חנינא סגן הכהנים ואמר כדי הוא בית אלהינו לאבד עליו טבילה אחת בשנה והלכתא כוותיה כדאמר בירושלמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למימרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למימרא </span>דרב כר'ש ס'ל. </span>פי' בקונט' למימרא דרב בכולי שבת כר' שמעון סבירא ליה ולי נראה דאם כן הוה ליה לאקשויי מכרכי דזוזי דרב אסר בפרק קמא (דף יט:) וכמה אמוראין דמחלקין באיסורי שבת כדאמר בפרק מפנין (לקמן קכח.) במוקצה לאכילה סבר לה כר' יהודה במוקצה לטלטול כו' ונראה לר'ת דמשמע ליה דטעמא דר' שמעון במתני' משום דשרי דבר שאין מתכוין ות'ק אסר ליה אפי' לתענוג משום דזימנין לרפואה קעביד ואסר בעלמא דבר שאין מתכוין ור'ש דמקיל בעלמא קשרי נמי הכא בשאין מתכוין לרפואה והשתא אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>מסוכרייתא דנזייתא אסור להדוקה ביומא טבא. </span>פי' סתימת גיגית של שכר אסור להדוקה משום סחיטה כדפירש בקונטרס וכן פירש ר'ח אף על גב דלא אשכחן דהוה חייש לסחיטה אלא גבי מים כדאמר בפרק ואלו קשרים (לקמן דף קיג:) גבי היה מהלך בשבת ופגע באמת המים דאמר לנחות במיא אתי לידי סחיטה ובפרק חבית (לקמן דף קמז.) אמר הרוחץ במי מערה ונסתפג באלונטית לא יביאנה בידו ומפרש בגמרא משום דאתי לידי סחיטה ובפרק שואל (לקמן דף קמח.) ובריש המביא כדי יין (ביצה דף ל.) גבי הני נשי דלא משניין ניפרוש סודרא פירוש על הכד דלמא  (ג) מישמיט במיא ואתי לידי סחיטה אבל גבי יין לא גזרינן משום סחיטה כדאמר בפרק תולין (לקמן דף קלט:) מסננין את היין בסודרין  וטעמא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מודה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מודה </span>ר'ש בפסיק רישיה. </span>והא דאמר גבי לא ליהדוק אינש אודרא אפומא דשישא דילמא אתי לידי סחיטה ולא הוי פסיק רישיה יש לחלק דהתם מיירי בכיסוי שאינו בולע כ'כ וגם אינו סותמו כל כך בחוזק שאינו חושש רק שיהא מכוסה אבל הכא שהוא בצד הגיגית בולע הרבה וגם מהדקו בחוזק כדי שלא יצא היין והוי פסיק רישיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושלש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושלש </span>מחלוקות בדבר. </span>אית ספרים דל'ג ליה: הדרן עלך שמנה שרצים </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 111
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואלו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלו </span>קשרים. עניבה לר'מ מהו. </span>וא'ת אמאי לא פשיט מדתנן לקמן חבל דלי שנפסק לא יהא קושרו אלא עונבו ומוכח' בפ'ק דפסחים (ד' יא.) דהנהו רבנן היינו ר'מ דפריך התם מינה לרבנן שהם ר'מ וי'ל דהתם נמי פריך מספק אם הנהו רבנן הם ר'מ כמו שמסתפק כאן:  אימור</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 112
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אימור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימור </span>דאמרי' חליצתה כשרה היכא דלמילתיה מנא הוא. </span>והא דלא מוקים לה אליבא דרבנן אבל לא לחליצה משום דלמילתיה דהיינו בשמאל לאו מנא הוא היינו טעמא משום דכיון דמנא הוא לדידהו לשבת ולטומאה אף על גב דלמילתיה לאו מנא הוא כשר הוא לחליצה כיון דשל שמאל בימין חליצתה כשרה אבל לר' יהודה דלמילתיה לאו מנא הוא ולמידי אחרינא נמי לאו מנא הוא מסתבר דלאו מנא הוא לחליצה:  סנדל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סנדל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סנדל </span>שנפסקה אחת מאזניו ותיקנה כו'. </span>פירש בקונטרס דהוא הדין לא תיקנה טמא מדרס דאי כשנפסקה פרחה לה טומאה תו לא הדרה לה והדין עמו דלא מצינו טומאה ישנה (ה) אלא בכלי מתכות ולעיל נמי אמרי' ניטלה אחת מאזניו ואחת מתרסיותיו טמא והא דנקט ותיקנה פירש בקונטרס דנקט משום סיפא לאשמעינן דאע'ג דתיקנה כי נפסקה שניה טהור מן המדרס אבל משום דקתני סיפא אבל טמא מגע מדרס לא נקט ותיקנה דאפילו לא תיקנה ונפסקה שניה טמא מגע מדרס כדפי' בקונט' משום דעדיין כלי הוא לאישתמושי ביה תשמיש אחרינא וקשה דתנן בהדיא בסיפא דהך משנה במסכת כלים בפ' כ'ו (משנה ד) לא הספיק לתקן את הראשונה עד שנפסקה שניה טהור ורש'י בעצמו חזר בו והגיה אבל טמא במגע מדרס (ו) דעדיין כלי הוא וחזי למילתיה דהא איתקנה לראשונה והשתא נקט ברישא דוקא ותיקנה דאי לא תיקנה כי נפסקה שניה אינו טמא אפילו מגע מדרס כדקתני סיפא בהדיא ואגב דנקט ברישא ותיקנה נקט נמי בסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>טמא מגע מדרס. </span>הקשה ה'ר שמעון אמאי טמא מגע מדרס הא שבע לה טומאה ובהקומץ רבה (מנחות כד.) בעי רבא גבי עשרון שחלקו מי אמרינן שבע לה טומאה או לאו וליכא למימר כיון שדרס עליו הזב ברגלו יחף דבא לו מדרס ומגע (ז)  מדרס יחד דבבת אחת לא אמרינן שבע לה טומאה כדמוכח בהקומץ רבה (ג'ז שם) א'כ איכא פנים חדשות למגע מדרס כמו למדרס אלא על כרחך אחר שנטלה הראשונה וניתקנה בא לו מגע מדרס כמו שפירש בקונט' שנוגע בעצמו ואם כן נימא דשבע לה טומאה ולפי' הקונט' קמא ניחא דאפילו נפסקו שתי אזניו טמא מגע מדרס ומפרש ה'ר שמעון דלא אמרינן שבע לה טומאה כשהטומאה באה לו מגופו כמו הכא שטומאת מגע באה לו שנוגע בעצמו כדפי' בקונטרס ולפירושו אתיא כרבי מאיר דאמר טומאת בית הסתרים מטמא דמה שנוגע בעצמו טומאת בית הסתרים היא וזהו דוחק דבפ' בהמה המקשה (חולין דף עב:) ובפ' העור והרוטב (שם דף קכט:) פריך בפשיטות טומאת בית הסתרים היא משמע דלא קי'ל כר'מ ובפרק שני דעירובין (דף כד.) פירש בקונטרס דבשעת פרישתו דאוזן קיבל טומאה מאביו ואין נראה דבפרק בהמה המקשה (חולין דף עב:) אמרינן דבעינן דבאות מבגד גדול ונראה לר'י כשתיקן אוזן ראשונה באה לו לאוזן טומאת מדרס ומגע מדרס יחד והסנדל בטל לאוזן דאי אפשר להיות טומאה לזה בלא זה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפלוג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפלוג </span>וניתני בדידה בד'א. </span>קשה לר'י אדפריך ניפלוג וניתני בדידה תיקשי ליה גופה ( דברייתא) אמאי טמא מגע מדרס הלא כיון שנפסקה החיצונה בטל לה מתורת כלי ואומר ר'י דהוה בכלל קושיית הש'ס דניפלוג וניתני בדידה וממילא ידעינן דטמא מגע מדרס אינו אמת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שהשלימו למוציא רמון מהו. </span>והא דתנן במסכת כלים (פי'ז מ'ד) רימונים שאמרו שלשה אחוזים זה בזה לא שהשיעור בשלשה רימונים אלא מפרש מה שאמר למעלה הרימון לא גדול ולא קטן אלא בינוני וקאמר דהיינו בינוני כשלשה האחוזים זה בזה וגדילים יחד אבל הרימונים הגדילים אחד אחד או שנים הם גדולים ואותן שגדילים ארבעה יחד הם קטנים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שנית לנו סנדל. </span>תמוה לה'ר אלחנן אמאי לא מייתי ההיא סייעתא דמטה דמתניה מקמי הך (כלים פי'ח משנה ו) מטה שהיתה טמאה מדרס נשברה ארוכה ותיקנה טמאה מדרס נשברה שניה ותקנה טהורה מן המדרס אבל טמא מגע מדרס אם לא הספיק לתקן את הראשונה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 112
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא דאית לה שלאכא. </span>לא גרסינן דאית לה תרי שלאכי דלמה צריך לתרי שלאכי כיון שיש לו פתח:  כלל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כלל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כלל </span>אמר ר'י. </span>תימה היכא קאי אי אמילתיה קמייתא התם מתיר לגמרי והכא קתני אין חייבין עליו משמע הא איסורא איכא כדדייק הש'ס לעיל וי'ל דה'ק כל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו הא של קיימא חייבין עליו ואפי' עניבה לאפוקי מדרבנן דאמרו עניבה לאו היינו קשירה א'נ אמאי דקתני ברישא אין חייבין עליהם קאי רבי יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>חבל דעלמא הכא חבל דגרדי. </span>וקמ'ל רב דלא גזרינן חבל דגרדי אטו חבל דעלמא וכר' יהודה א'נ אפי' רבנן מודו דאפי' בחבל דעלמא לא שכיח שיהיה קשר של קיימא כשקושרו בפרה ובאבוס ולהכי לא גזור בחבל דגרדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מקפלים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקפלים </span>כלים כו'. </span>מכאן למדנו דאסור לקפל טליתות של ב'ה לפי שהם צורך מחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 113
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>יש לו להחליף לא. </span>ולנו שיש לנו להחליף אסור ומסתפק ר'י אי קרי יש לו להחליף כשאין לו יפה כזה:  שלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 113
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יהא דבורך של שבת כדבורך של חול. </span>פי' בקונטרס כגון מקח וממכר ואין נראה לר'ת דהא כבר נפקא ממצוא חפצך אלא אומר ר'ת כדאמר בויקרא רבה (פ' לד) ר'ש בן יוחי הוה ליה אימא סבתא דהות מישתעיא סגיא אמר לה אימא שבתא הוא שתקה משמע שאין כל כך לדבר בשבת כמו בחול ובירושל' אמרי' בטורח התירו בשאלת שלום בשבת:  ואפילו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>במסכת כלה. </span>פי' בקונט' דלא רגילי בה אינשי והוא נתן בלבו לגורסה ובקדושין פי' לגריעותא בפרק האיש מקדש (דף מט:) גבי ע'מ שאני תלמיד (ד) אין אומרים כשמעון בן עזאי וכשמעון בן זומא אלא כל ששואלין אותו דבר הלכה ואפי' במסכת כלה ופי' בקונטרס אפי' במס' כלה שהיא קלה ונראה דהכא משמע (ואומר) דנקט ליה משום חשיבות שיודע אפי' במסכת כלה דלא רגילי בה אינשי ראוי למנותו פרנס אבל התם קתני דבר אחד מתלמודו משמע אפי' לא למד אלא מסכת כלה ואמר הימנה דבר אחד הרי זה חכם ומיהו בפירוש רש'י דקידושין וכן בפי' רבינו חננאל אין כתוב בהן דבר אחד מתלמודו ורבינו יצחק מפרש דהאי מסכת כלה היינו דרשות הסדורות מהלכות החג כדאמרינן בלא יחפור (ב'ב כב.) רב נחמן בר יצחק ריש כלה הוה וקאמר איזהו ת'ח שראוי למנותו על הציבור באתריה כדאמר בסמוך במסכתי' באתריה כגון שיודע להשיב בכל מקום שישאלוהו באותה מסכת אפי' במס' כלה שרגילין בה ראוי למנותו בעירו אבל בציר מהכי אין ראוי למנותו והא דהוצרך לחזור ולהשמיענו בסמוך אי במסכתיה באתריה אע'ג דכבר השמיענו כאן לפי שרוצה לחלק בין מסכת לכוליה הש'ס והשתא הוי דהכא כי ההוא דקידושין (דף מט:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בלבושא הא בגלימא. </span>הא דר' ינאי בגלימא כדמשמע בפ' כל היד (נדה דף כ.) גבי שחור כחרת ור' יוחנן אמר אלו כלים האוליירין הבאין ממדינת הים למימרא דאוכמי נינהו והאמר ר' ינאי כו' לא קשיא הא בגלימא הא בפתורי דר' ינאי בגלימא דהיא סומקי דשחורים לא הוו כדמסיק הכא אבל פתורי הוו אוכמי ולבושא חיורי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> חלבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> חלבי </span>שבת קריבין ביוה'כ. </span>אומר ר'י דכל היכא דקתני תרי שבי דהוו בהדי הדדי אתיא כאחרים דאמרי אין בין עצרת לעצרת אלא ד' ימים בלבד והכי מפרש הש'ס בפ' בתרא דסוכה (דף נד:) :  ליתקע</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ליתקע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליתקע </span>כי היכי דלידעו דחלבי שבת קריבין ביום הכפורים. </span>הך תקיעה בע'ש קאמר כדפירש בקונטרס אבל יוה'כ שחל באחד בשבת לא תקעי במוצאי שבת להודיע שיוה'כ הוא קל דאדרבה מתוך התקיעה יהא נראה שהוא חמור דכל תקיעות שתוקעין בע'ש או עי'ט תוקעין בכניסת חמור ולהכי אמר בסמוך י'ט שחל במוצ'ש מבדילין ולא תוקעין ולא תקעי להודיע דחלבי שבת קריבין בי'ט ומיהו התם דבר ידוע הוא שי'ט קיל הוא משבת והא דפריך עלה בסמוך ואמאי ליתקע כי היכי דלידעי דשרי שחיטה לאלתר אותה תקיעה אינה אלא להודיע שהוא לילה ולא להודיע שי'ט קל הוא משבת והא דלא קאמר הכא ליתקע כי היכי דלידעו דחלבי יוה'כ אין קריבין בשבת דהא כי לא תקעי נמי מחמת ששבת ויוה'כ שוין אין קריבין של זה בזה אם כן התקיעה אינה מוכחת שלא יהיו קריבין של יוה'כ בשבת והא נמי לא בעי למיפרך וליבדיל במוצאי שבת דלידעי דחלבי שבת קריבין ביוה'כ דהא אפי' מבדיל בבית הכנס' ברבים אין פרסום בהבדלה כמו בתקיעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וליתקע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וליתקע </span>כי היכי דלידעו דשרי בקניבת ירק. </span>ה'ה דהוה מצי למיפרך אליבא דר' ישמעאל ליתקע כי היכי דלידעו שמציעין את המטות מיוה'כ לשבת אלא ניחא ליה למיפרך לכ'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב יוסף לפי שאין דוחין שבות להתיר. </span>לעיל כי פריך ליתקע כי היכי דלידעו דחלבי שבת קריבין כו' לא הוה מצי לשנויי הכי דאין זו התרה מה שמתירין להקריבם אלא חומרא הוא שיקטירו האימורים ולא יבאו לידי נותר ויש חומרא בדבר שחייבין להקטירם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לקניבת ירק. </span>נראה לר'י דאסמכתא בעלמא הוא דאי מדאורייתא ביוה'כ נמי ליתסר והא דאמר בפרק כלל גדול (לעיל עג:)  האי מאן דקניב סילקא חייב שתים התם מיירי במחובר והכא איירי בתלוש כדפירש בקונטרס ולא דמי להא דאמר בפרק כלל גדול האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן דהתם מיירי כשעושה חתיכות דקות מאד והכא מיירי כשעושה חתיכות גדולות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>למלאכה. </span>וקניבת ירק דברייתא היינו שעושים דק דק דהוי איסור דאורייתא דדמי לטוחן א'נ במחובר: לעיל </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 114
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>ליתקע כי היכי דלידעו דשרי בשחיטה. </span>לא להודיע די'ט קיל אלא להודיע שהוא לילה וכן אומר ר'י מה שתוקעים במוצאי יוה'כ אינו אלא להודיע שהוא לילה ויאכילו את בניהם שהתענו וגם להכין סעודת מוצאי יוה'כ שהיא כעין י'ט כמו שיסד הפייטן אחר גמר מיצוי אכול בדצוי ורצוי ולא כמחזורים שכתוב בהן שהתקיעה זכר ליובל כי למה תוקעין בכל שנה ושנה וכי היה יובל בכל שנה ושנה:  הדרן עלך ואלו קשרים</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>כתבי הקדש מצילין אותן מפני הדליקה כו'. </span>אומר ר'ת דכולא האי פירקא איירי כשנפלה דליקה באותו בית או באותו חצר דכיון שהאש שם ודאי בהול הוא ואי שרית ליה אתי לכבויי כדמפרש בגמרא אבל נפלה דליקה בבית אחר מותר להציל הכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אליבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אליבא </span>דמ'ד ניתנו לקרות בהן כ'ע לא פליגי דמצילין. </span>והשתא ספרים שלנו מצילין דנתנו לקרות בהן משום עת לעשות לה' הפרו תורתך כדאמרינן בהניזקין  (גיטין ס.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ניתנו לקרות בהן. </span>פירש רש'י דהיינו רבן שמעון בן גמליאל דפליג במתניתין בפ'ק דמגילה (דף ח:) דאף ספרים לא התירו שיכתבו אלא יוונית ופירש הרב פור'ת דהיינו טעמא כיון דלא ניתנו ליכתב אסור לקרות בהן משום דדברים שבכתב אסור לאומרן בעל פה וקשה דאין זה אי אתה רשאי לאומרו בעל פה כיון שאינו אומרו בלשון הקדש אלא באותו לשון כשהן כתובין דהא שרי למימר בעל פה תרגום כדמתרגם רב יוסף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עילמית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עילמית </span>יוונית. </span>אומר ר'י דאתיא כרבי יהודה דאסר שאר ספרים לכתוב יוונית ולא התיר אלא בס'ת בלבד אבל רבנן שרו אף בשאר ספרים כדאמר בפ'ק דמגילה (דף ט.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ובידו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובידו </span>ספר איוב תרגום. </span>משמע שבימי התנאים כבר נעשה תרגום כתובים וכן תניא במגילה (דף כא:)   (ו) במגילה ובהלל אפילו עשרה קורין ועשרה מתרגמין מה שאין כן בתורה אע'פ שיונתן לא עשאו מ'מ שוב נעשה בימי התנאים ודלא (ז) כאומרים דתרגום של כתובים רב יוסף עשאו :  היו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היו </span>כתובים בסם ובסיקרא כו'. </span>משמע דפשיטא ליה שאין קורין בהן דאי קורין בהן פשיטא דמצילין כדאמר לעיל וקשה לרשב'א דבסמוך משמע דפשיטא ליה לריש גלותא גופיה דקורין בהן דקאמר והתניא מצילין והיינו ההוא ברייתא דמייתי שהספרים נכתבים בכל לשון ומגילה עד שתהא כתובה אשורית על הספר ובדיו אבל שאר ספרים נכתבין שלא בדיו ולפי מה שאפרש בסמוך דהך ברייתא איירי לענין הצלה אתי שפיר ולעולם אין קורין בהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>הכא כיון דלא מקיים לא. </span>אע'ג דבפ'ב דגיטין (דף יט.)  קרי להו דבר שמתקיים דתנן בכל כותבין בסם ובדיו ובסקרא ובקומוס ובקנקנתום ובכל דבר שמתקיים אומר ר'י דהתם קרי ליה מתקיים טפי ממשקין ומי פירות דקתני התם בסיפא דאין כותבין בהן אבל אין מתקיימין כמו דיו אבל קשה לר'י דתנן בפ'ב דסוטה (דף יז:) גבי מגילת סוטה אין כותבין לא בקומוס ולא בקנקנתום שנאמר ומחה כתב שיכול למחוק אלמא קומוס וקנקנתום מתקיימין יותר מדיו ואומר ר'י דלעולם אין מתקיימין כמו דיו ואין יכול למחות כמו דיו לפי שנבלעין בקלף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מגילה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מגילה </span>עד שתהא כתובה אשורית על הספר ובדיו. </span>משמע דשאר ספרים לא בעי ספר ודיו וקשה דבפ' המוציא יין (לעיל דף עט:)  משמע דספר תורה בעי ספר דתני' על הנייר ועל המטלית פסולה ומוקי לה בס'ת וה'ה על הדיפתרא אע'ג דלא חשיב ליה לענין פסול ה'נ לא חשיב ליה לענין כשרות דקתני על הקלף ועל הדוכסוסטוס כשירה ולא קתני דיפתרא ועוד תנן במסכת סופרים (פ'א) אין כותבין לא ע'ג דיפתרא ולא ע'ג נייר מחוק ועוד דמגילה פסולה אדיפתרא כדתנן פ'ב דמגילה (דף יז.) וכן מגילת סוטה פסולה אדיפתרא כדאמר בפ'ב דסוטה (דף יז:) משום דבעיא ספר וכ'ש ס'ת דנקראת כמה פעמים ספר ודיו נמי צריך כדאמר בפרק הבונה (לעיל קג:)  כתבה שלא בדיו או שכתב האזכרות בזהב הרי אלו יגנזו ותירץ הרב יוסף דס'ת ודאי בעי ספר ודיו והכא איירי דווקא בשאר ספרים והא דלא קתני אין בין ספרים לס'ת ומגילה משום דס'ת נכתבים בכל לשון להכי לא עריב לה ואכתי קשה לר'י דתנן בפ'ק דמגילה (דף ח:) אין בין ספרים לתפילין ומזוזות אלא שהספרים נכתבין בכל לשון כו' ופריך בגמרא וספרים נכתבין בכל לשון ורמינהו מקרא שכתבו תרגום ותרגום שכתבו מקרא וכתב עברי אינו מטמא את הידים עד שיכתבנו בכתב אשורית על הספר ובדיו ומשני כאן בספרים כאן במגילה ורב אשי משני כי תניא ההיא בשאר ספרים ורבי יהודה היא אלמא בשאר ספרים נמי בעי רבי יהודה ספר ודיו והוא הדין לרבנן דלא אשכחן דפליגי רבנן עליה אלא בכתב אשורית אבל בספר ודיו לא אשכחן דפליגי ועוד קשה דשביק רב אשי התם שינויא קמא דמוקי לה במגילה ומסייע ליה ברייתא דהכא דקתני בהדיא דמגילה בעי שתהא כתובה אשורית וספר ודיו ורב אשי גופיה מייתי לה הכא ונראה לר'י דדוקא לענין הצלה מיתניא הך ברייתא דאין בין ספרים למגילה אלא שהספרים נכתבין בכל לשון ואפי' בלא ספר ודיו חשיבו לענין דמצילין אותו מפני הדליקה אע'ג דלא חזו לקריאה משום דיש בהו אזכרות אבל במגילה אין מצילין אלא א'כ ראויה לקריאה שתהא כתובה אשורית על הספר ובדיו לפי שאין בה הזכרה וא'ת א'כ תקשה מברייתא דהכא דאמר לעיל כל היכא דלא ניתנו לקרות בהן אין מצילין וי'ל דהא מסיק לעיל תנאי היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 115
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>ס'ת שבלה אם יש בה כדי ללקט כו'. </span>השתא משמע דמלשון ללקט קא פריך דמשמע אפי' מפוזרות ותימה א'כ אמאי קא בעי מעיקרא מכונסות או אפי' מפוזרות פשיטא דאפי' מפוזרות מדבעא רב הונא ס'ת שאין בו ללקט משמע הא יש בו ללקט מצילין אע'פ שהן מפוזרות:  פורענות</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פורענות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פורענות </span>ראשונה ויסעו וא'ר חנינא שסרו מאחרי השם. </span> פי' בקונטרס שמאז התחילו לשאול בשר ואומר ר'י דאין נ'ל כן אלא פורענות ראשונה כדאמר במדרש (ילמדנו)  ויסעו שנסעו מהר סיני דרך שלשת ימים כתינוק היוצא מבית הספר שבורח לו והולך לו כך היו בורחים מהר סיני דרך שלשת ימים לפי שלמדו הרבה תורה בסיני אמר הקב'ה (ד) נסמוך פורענות לפורענות לאו אלא נפסוק פרשת ויהי בנסוע הארון : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ספרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספרי </span>מינין כו' א'ר טרפון כו'. </span>אומר ר'י דמיירי בנמצאו ביד מינין דאי כתבן מין הא אמר בפרק השולח (גיטין דף מה:) נמצא ביד מין יגנז כתבו מין ישרף ודוחק לומר דאתי כר'ט ודלא כרבנן ורבי יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 116
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>אין מצילין אותן לא מן המים כו'. </span>דלא תימא דוקא מן הדליקה אין מצילין משום דאי שרית ליה אתי לכבויי אלא אפילו היכא דליכא למיגזר מידי אסור לטלטלן ולהוציאן והך סיפא כרבנן דלרבי טרפון לא איצטריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>פילוסופא. </span>מין כדפי' בקונטרס ורבינו שמע [מיהודי אחד שבא מארץ יון ואמר] דבלשון יון פלוספוס הוא דוד החכמה ואית דגרסי פילא סבא והוא לשון לצון שחוק כדאמר באיכה רבתי דפלי ביהודאי פירוש ששחק ונתלוצץ:  ושמואל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>דאמר כר' נחמיה. </span>ולא פליג אדרב דשפיר מודה דלמתני' דמפרש טעמא מפני ביטול בית המדרש קורין שלא בזמן בית המדרש אלא בא לומר דר' נחמיה פליג עלה דמתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכ'ש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכ'ש </span>בשטרי הדיוטות. </span>פירש בקונטרס איגרות ותימה דנהגו העולם לקרות בכתב ואיגרות השלוחים ממקום למקום ולטלטלן ודאי שרי דהא ראויין לצור ע'פ צלוחית ונראה לר'י דלא קרי שטרי הדיוטות אלא שטרי חובות וכיוצא בהן אבל איגרות שרי דפעמים שיש בהן פקוח נפש ואפי' יודע שאין בו פקוח נפש מתיר ר'ת דלא הוי שטרי הדיוטות כיון שאין צריך למה שכתוב בה לפי שיודע מה שבאיגרות ואם אינו יודע שמא יש בו צורך גדול או פקוח נפש ושרי וכ'מ בירושלמי דקאמר מפני מה אין קורין בכתבי הקדש מפני שטרי הדיוטות שאם אתה אומר לו שהוא מותר אף הוא אומר מה בכך אם אתעסק בשטרותי משמע דווקא כעין חובות ושטרות קאמר וכן פי' רש'י לקמן גבי גזירה שלא יקרא בשטרי הדיוטות דבשטרי מקח וממכר קאמר וכן הגיה בפי' כתב ידו ומיהו אותן מלחמות הכתובין בלע'ז נראה לרבינו יהודה דאסור לעיין בהן דלא גרע מהא דתניא בפ' שואל (לקמן קמט.) כתב שתחת הצורה והדיוקנאות אסור לקרות בהן בשבת ואפי' בחול לא ידע ר'י מי התיר דהו'ל כמושב לצים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 116
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פליגי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פליגי </span>בטלטול כו'. </span>פי' אחר שנפשט כל העור פליגי דרבנן שרו לטלטל שעדיין צריך לבשר שלא יתלכלך ור' ישמעאל אסר אבל כשאינו מופשט אלא עד החזה שרי לכ'ע לטלטל כדמוכח בסמוך ואע'ג דר' ישמעאל לא שרי להפשיט אלא עד החזה מ'מ פליגי במופשט כולו כגון שעבר והפשיט אי נמי בתמידים ומוספים דמותר להפשיטן:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במנחה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במנחה </span>מצילין מזון סעודה אחת. </span>מכאן משמע דזמן אכילה שלישית בשבת היא מן המנחה ולמעלה דלא כאותם שמחלקין סעודת שחרית ומברכין בינתים ומיהו מהא דאמרינן בפסחים בפ'ק (דף יג.) י'ד שחל להיות בשבת משייר מזון שתי סעודות אין ראיה מדאין משיירין מזון ג' סעודות שאין לעשות ב' סעודות שחרית דהא כיון שאוכל הכל שחרית חשיב כסעודה אחת ועוד אומר ר'י שיש כאן איסור ברכה שאינה צריכה כדאי' בפ' בא לו (יומא דף ע.) גבי ובעשור שבחומש הפקודים דקאמר וניתי ס'ת אחרינא ונקרי א'ר שמעון בן לקיש מפני ברכה שאינה צריכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מככר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מככר </span>בפונדיון כו'. </span>היינו כר' יוחנן בן ברוקא דחשיב ככר בפונדיון מד' סאין בסלע שתי סעודות דעירוב ופליג התם (עירובין דף פב:) ארבי מאיר ורבי יהודה שאומרים התם שיעור אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דתנן אין פוחתין כו' נימא רבנן היא ולא רבי חידקא. </span>אומר ר'י דאין לפרש שבת נותנין לו מזון ג' סעודות דהיינו כשבא שם בע'ש לעת האוכל דמסתמא ישבות שם שאין רגילות כל כך ללכת ערב שבת ובשביל שבת נותנים לו סעודה אחת יותר ממה שנותנין לו בשאר ימים דא'כ היכי ניחא לרבנן והלא מן הכל אין לו כי אם ד' סעודות אחת שהביא עמו דמלוינן בהדיה ושלשה שנתנו לו וכשיאכל אחת בערב שבת לא ישארו בידו רק ג' סעודות ואותן יאכל בשבת וא'כ תיקשי נמי לרבנן וכי אזיל ריקן אזיל כדפריך בסמוך ומיהו איכא למימר דבסמוך לרבנן נמי פריך אבל קשה דכי משני דמלוינן ליה סעודה בהדיה לא תירץ כלום לר' חידקא דאין לו לשבת כ'א שלש סעודות ולר' חידקא צריך ד' ונראה לר'י דכשבא בע'ש לעת האוכל נותנין לו מזון ב' סעודות כמו בשאר ימים ואם בא לשבות שם מוסיפין לו עוד ג' סעודות וקאמר לימא רבנן היא ולא רבי חידקא דלרבנן ניחא שיש בידו ה' סעודות בתחילת שבת ואותה שהביא עמו יאכל בע'ש ומאותן ה' סעודות יאכל ג' בשבת ואחת במוצאי שבת ואחת יוליך עמו אלא לרבי חידקא כשיאכל ד' בשבת ואחת להוליך עמו למחר א'כ מה יאכל במוצאי שבת וליכא למימר דאמרינן ליה מה דהוה לך למיכל באפוקי שבתא אכול בשבתא כדאמרי' לעיל דהתם אמרינן ליה כדי שלא יהא ניזון מן הצדקה אבל הכא כבר הוא ניזון ולהכי נוטל כל צורכו ומשני דאיכא סעודה בהדיה המתרץ היה סבור שהיה פשוט למקשה שהסעודה שיוליך עמו נותנין לו באחד בשבת אע'פ שבשאר ימים נותנין לו סעודה שיוליך עמו עם אחרות בע'ש אין נותנין לו אותה עד שילך לפי שאינו הולך מיד עד אחר השבת ולכך היה סבור שהמקשה לא היה יודע שהביא סעודה עמו ואין לו בתחלת השבת אלא ד' להכי משני ליה דאיכא סעודה בהדיה והמקשה משיב דפשיטא ליה דאיכא סעודה בהדיה אך קשה ליה כיון דמתרצת דאכיל לכולהו וכי אזיל בריקן אזיל שכמו שהביא עמו לכאן כן ישאנה עמו בצאתו מכאן ומשני דמלוינן ליה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמלוינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמלוינן </span>סעודה בהדיה. </span>וא'ת א'כ אמאי נותנים לו ב' סעודות כיון שמביא אחת עמו יתנו לו אחת ויאכל אחת והאחת יוליך עמו וי'ל דאין מחלקין תמחוי בלילה אלא ביום בזמן הסעודה ולכך נותנין לו שנים שיאכל אחת מיד ואחת בלילה במקום שיהיה ואחת להוליך עמו למחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאין קבע לשתיה. </span>מכאן יש ללמוד בלילה כשרוצה להתענות למחר לאחר אכילה אע'פ שאינו יכול לאכול אם לא התנה לפי שמסתמא כשבירך סילק דעתו מלאכול מלשתות ודאי לא סילק דעתו כדאמר הכא דאין קבע לשתיה והיכא דלא שכיח יין אע'ג דסילק דעתו מן היין מ'מ ממים לא סילק דעתו ומיהו אומר ר'י דשמא דוקא בימיהם שהיו קובעין עצמן לשתיה אחר אכילה אמרו דאין קבע לשתיה אבל לדידן לא וריב'א פירש במסכת תענית (דף יב.) שאף לאחר שישן מותר לשתות על פי הירושלמי ואין ר'י רוצה להקל כל כך כיון שלא נזכר בהדיא בש'ס שלנו [עיין תוספות תענית יב: ד'ה נים] :  רובם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רובם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רובם </span>של צדיקים מתים בחולי מעיים. </span>פי' בקונטרס למרק עונותיהם ור'י אומר כי יש במדרש למרק אכילה מן המעיים להיות נקיים וטהורים כמלאכי השרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אימא </span>ה' בעילות בעלתי ושניתי. </span>ובירושלמי משני דיבמות היו ולא רצה לקיים בהן מצות עונה אלא רק כדי לקיים מצות יבום דהיינו ביאה ראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>היו אומרים לי חברי עלה לדוכן. </span> לא ידע ר'י מה איסור יש בזר העולה לדוכן אם לא משום ברכה לבטלה של כהנים אמרה תורה לברך את ישראל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 118
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עיון </span>תפלה. </span>פי' בכוונת הלב וכן ההיא דאלו דברים שאוכל מפירותיהן בעולם הזה (לקמן דף קכז.) דחשיב עיון תפלה אבל הא דאמר בברכות  (דף לב: ונה.) המעיין בתפלתו סוף בא לידי כאב לב ההוא עיון דמצפה מתי יעשה הקב'ה בקשתו שסבור שתפלתו מקובלת כדמייתי עלה תוחלת ממושכה מחלה לב וכן ההיא  דאמר ר'י שלשה דברים מזכירין עוונותיו של אדם קיר נטוי ועיון תפלה [ומוסר דין לשמים על חבירו] והא דאמר בפרק גט פשוט  (ב'ב קסד:) שלשה דברים אין אדם ניצול מהם בכל יום לשון הרע והרהור עבירה ועיון תפלה אין לפרש שמצפה מתי תיעשה בקשתו שהרבה בני אדם ניצולים מזה אלא הוה כי ההוא דשמעתין כלומר שאינו מתכוין בתפלה שאי אפשר ליזהר כדאמרינן בירושלמי מחזיקנא טיבו לרישא דכי מטא למודים מנפשיה כרע :  בתליסר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בתליסר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתליסר </span>עיליתא דדינרי. </span>אומר ר'ת דעיליתא שם כלי הוא כדאמרינן בריש כיצד מעברין  (עירובין דף נג:) עלת נקפת בכדה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 119
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר להקדים ושמואל אמר לאחר. </span>ולא פליגי אלא רב איירי בדרכו לאחר ושמואל איירי בדרכו להקדים כדאמרינן בסמוך:  ומצא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומצא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומצא </span>נר דלוק ושולחן ערוך. </span>וא'ת דאמר בריש ערבי פסחים (דף ק:) ושוין שאין מביאין את השולחן אא'כ קידש וי'ל דערוך הוא במקום אחר אלא שאין מביאין אותו עד אחר הקידוש כי היכי דתיתי סעודתא ביקרא דשבת כדאיתא בשאלתות דרב אחאי ודוקא בימיהם שהיו להם שלחנות קטנים לפני כל אחד ואחד אבל שלנו גדולים הם וקשה לטלטלם (ג) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>העונה אמן יהא שמיה רבא בכל כחו. </span>פי' בכל כוונתו וכן פירש רש'י ור'י אומר דיש בפסיקתא במעשה דר' ישמעאל בן אלישע דקאמר התם כשישראל נכנסים לבתי כנסיות ואומרים יהא שמיה רבא מברך בקול רם מבטלים גזירות קשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 119
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>א'ר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>א'ר </span>חנינא אל מלך נאמן. </span>צריך להרהר בו בשעה שאומר אמן: אידי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אידי </span>ואידי בבא לקפל. </span>פירש הרב פורת דלקפל היינו אפי' בא לקפל דלר' אבא אין חילוק בין לקפל בין להציל דאפילו להציל בחצר אחרת לא שרי אלא מזון ג' סעודות אבל אין נראה לומר דלהציל שרי אפילו מאה סעודות בחצר אחרת גם לרבי אבא דאם כן הוה ליה לאוקומי מתני' אידי ואידי בחצר אחרת וכאן בבא לקפל וכאן בבא להציל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>מים מצד זה. </span>פירש רשב'ם לאו דוקא על הטלית דהא קי'ל בפ' דם חטאת (זבחים צד:) דבבגד שרייתו זהו כיבוסו ולעיל בסוף פרק שמנה שרצים (דף קיא.) פירשתי:  גרם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גרם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גרם </span>כיבוי מי אמר. </span>וא'ת הא קתני מתני' בין מלאים בין ריקנים ומאי רבותא איכא טפי במלאים מבריקנים אי לאו דמיירי בדרכן להשתבר וי'ל דס'ד דמיירי בכלים שאין דרכן להשתבר וקמ'ל דלא גזרינן אטו כלים שדרכן להשתבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנער
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנער </span>את הטבלא והיא נופלת ואם כבתה כבתה. </span>אומר ר'י דמיירי דליכא שמן בנר דאי איכא שמן בנר חייב שהרי שופך ממנו והוי כמסתפק ממנו דחייב משום מכבה כדאמר בפ'ב דביצה  (דף כב:) ובירושלמי מוקי לה בנר שכבה ולא קתני בהך ברייתא ואם כבתה כבתה ואתא לאשמעינן היתר טלטול ע'י ניעור לר' יהודה דאסר טלטול בנר שכבה אי נמי אפילו לר'ש ובנר גדול כגון קערה ועששית דמודה ר'ש כדאמר בפרק [כירה]  (דף מד.) או כשיש אפר וגחלת אלא שכבה השלהבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פותח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פותח </span>ונועל כדרכו. </span>אע'פ שע'י כן מתנדנד הנר ומתרחק השמן מן השלהבת או מתקרב והוי מכבה או מבעיר אבל אין לפרש משום כיבוי דרוח דאחורי הדלת ליכא רוח ועוד דא'כ הוה ליה למימר פותח אדם דלת כנגד הנר כדקאמר בסמוך כנגד המדורה ועוד דתינח פותח נועל מאי איסורא איכא אלא כדפרישית ואי לאו משום כיבוי והבערה משום טלטול אין לאסור דבנעילת דלת לא חשיב טלטול וגם לא הוי בסיס לדבר האסור דבית חשוב הוא ובטל אגב בית אי נמי בשכח דלא הוי בסיס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מר </span>סבר גזרינן. </span>הלכך צריך ליזהר שלא לפתוח הדלת לפני המדורה אפילו ברוח מצויה דהא לייט עלה אביי דהוי בתראה והנ'מ כשהמדורה קצת קרובה אצל הדלת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איפכא שמעינן להו. </span>לאו דווקא איפכא דר' יוסי דברייתא הוי כמו מתני' דאסר דרכו להשתבר אלא היינו איפכא דבמתניתין מחמיר ר' יוסי טפי מדרבנן ובברייתא מיקל טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא איפוך מתני' כו'. </span>וא'ת מ'מ תקשה דבמתני' לא אסרי רבנן אלא חרס חדש ובברייתא אסרי אפי' ישן מדנקט כלי מתכות וי'ל דנקט בברייתא כלי מתכות משום דאין חילוק בהם בין חדשים לישנים וה'ה כלי חרס ישן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>רבה כו'. </span>ואם תאמר ואמאי לא מפיך ברייתא דטפי אית לן לאפוכה ממתני' והוי אתי נמי שפיר הא דרבה בר תחליפא ונימא דרבנן לדברי ר' יוסי קאמרי ואינהו שרי אף בכלי חרס חדש וי'ל דהתלמוד לא קאמר אלא דאפילו מפיך מתני' לא אתי שפיר אלא על כרחיך ברייתא אית לן לתרוצי וכיון דאתינא להכי לא צריך להפוכה אלא למימר חסורי מיחסרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 120
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>הכי קשה דרבנן אדרבנן. </span>בלאו הכי הוה קשיא דרבנן אדרבנן אלא משום דהשתא פריך מכ'ש קאמר אי הכי : הכי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>גרסי' ר' יוסי אומר מן המנחה ולמעלה אינו צריך לטבול. </span>וכן גירסת רש'י ור'ת אבל לא גרסי' אינו יכול לטבול דאפי' מאן דסבר טבילה בזמנה לאו מצוה שרי לטבול כדמשמע בסוף מסכת יומא (דף פז:) דפריך לרב דאמר תפלת נעילה פוטרת של ערבית משום דקסבר דתפלת נעילה בלילה והתניא אור יוה'כ כו' נעילה מתפלל שבע ומתודה בערבית כו' ומשני תנאי היא דתניא כל חייבי טבילות טבילתן ביום נדה ויולדת טובלין בלילה בעל קרי טובל והולך עד המנחה דסבר תפלת נעילה בלילה וטבילה בזמנה לאו מצוה ר' יוסי אומר כל היום כולו טובל דתפלת נעילה ביום אלמא אע'ג דת'ק סבר דטבילה בזמנה לאו מצוה אפ'ה קתני כל חייבי טבילות טבילתן ביום אפילו טמא מת וטמא שרץ שאין צריכין טבילה לתפלה יכולין לטבול והא דפירש בקונטרס דר' יוסי כרב דאמר תפלת נעילה בלילה לא דק דבשלהי יומא (דף פח.) פריך מהך ברייתא דר' יוסי אדר'י דהכא קאמר מן המנחה ולמעלה א'צ לטבול ובההיא קאמר כל היום ומשני דהכא איירי בדצלי כבר תפלת נעילה והתם בדלא צלי ובכולהו רבי יוסי דלא כרב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי בר' יהודה היא. </span>וא'ת א'כ בשילהי יומא (דף פח.)  מנא ליה לרב דההוא ת'ק דברייתא קמייתא דקאמר דבעל קרי טובל עד המנחה אתי כוותיה דתפלת נעילה בלילה דילמא איירי בדצלי וטבילה בזמנה לאו מצוה ור' יוסי סבר מצוה ותנא קמא דהכא הוא ר' יוסי דהתם ויש לומר דסבר דר' יוסי דהכא ודהתם מסתמא חד תנא הוא ותרוייהו רבי יוסי ברבי יהודה דאיירי בטבילת בעל קרי ביו'כ וא'כ קשיא ר' יוסי בר' יהודה אדר' יוסי בר' יהודה וע'כ אית לן לשנויי הא דצלי והא דלא צלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>אומרים לו כבה. </span>אפי' באיסור דרבנן אמירה לנכרי שבות כדאמרינן לקמן בפרק שואל (דף קנ.)  לא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים כו' דמוקי לה בחברו נכרי וכן מוכח בפרק הדר (דף סז:) גבי נייתי חמימי מגו ביתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מהא ליכא למישמע מינה. </span>מ'מ קי'ל כר' אמי ובירושלמי אמר שעשה ר' אמי מעשה כזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 121
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה קטן אוכל נבלות בית דין מצווין עליו להפרישו. </span>צ'ל דמוקי מתניתין כרבי יהודה דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה או כר'ש וכשצריך לאותו כיבוי כגון לעשות פחמין דבאיסורא דרבנן מוכח בפרק חרש (יבמות קיד.) דאין ב'ד מצווין להפרישו ונראה דמיירי בקטן שלא הגיע לחינוך דבהגיע לחינוך כיון שחייב לחנכו כ'ש דצריך להפרישו שלא יעשה עבירה וכל הנהו דפריך ביבמות הוה מצי לשנויי כשהגיע לחינוך אלא דניחא ליה לאוקמי בכל ענין והא דבעי לאיתויי התם דאין ב'ד מצווין להפרישו מדקתני תינוק יונק והולך וקתני ובגדול אסור משמע דוקא גדול אבל קטן אפי' בהגיע לחינוך שרי התם ע'כ גדול לאו דוקא בר עונשין דהא במסקנא מפרש טעמא משום דסתם תינוק מסוכן הוא אצל חלב והאי טעמא לא שייך אלא בבן שתים או שלש שנים:  כל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 121
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>המזיקין נהרגין בשבת. </span>אף על גב דתנן במתניתין ועל עקרב שלא ישוך איצטריך לאשמעינן דהריגה נמי שרינן דסלקא דעתך דאסירא משום דמיפרסמא מילתא טפי מבצידה ומהאי טעמא נמי פליג רב הונא בסמוך ואסר הריגה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 121
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברצין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברצין </span>אחריו וד'ה. </span>פי' בקונט' דרבי יהושע בן לוי ברצין אחריו והוי פקוח נפש וברייתא באין רצין וכר'ש וקשה דא'כ תקשה מהך ברייתא לרבא בר רב הונא דשרי להרוג נחשים ועקרבים בשבת דע'כ באין רצין אחריו מיירי דאי ברצין אחריו אמאי אין רוח חסידים נוחה הימנו לפירוש הקונטרס דברצין אחריו איכא פקוח נפש ועוד בניותי שהרג נחש ומיבעיא לן אי שפיר עבד תיפשוט מהכא דלא שרינן לר'ש באין רצין אלא ה' בלבד ועוד קשה לר'י דלישנא דאנא מתרצנא לה משמע לברייתא עצמה ונראה לר'י לפרש דברייתא ברצין אחריו וד'ה פירוש אפילו ר' יהודה מודה דחמשה שרי להרוג ברצין אחריו אבל שאר אסור להורגן אפילו רצין אחריו לר' יהודה ור' יהושע בן לוי כר'ש דשרי שאר (א)  אפילו באין רצין אחריו ורב הונא דאסר בסמוך לא סבר כרבי יהושע בן לוי ונראה לר'י וכן פירש ר'ח שאין להקל כרבי יהושע בן לוי אלא כהנהו אמוראי דלקמן דלא שרו אלא בדריסה לפי תומו:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה כאותן של בית אביך. </span>פי' שהם גדולים או קטנים דאית להו חידקי כמו שפירשתי לעיל (דף לה. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משתמש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משתמש </span>ישראל לאורה. </span>ולא גזרינן שמא ידליק כדגזרינן בפ'ק דביצה (דף ג.) פירות הנושרין שמא יעלה ויתלוש ובמשקין שזבו שמא יסחוט משום דסחיטה ותלישה הם קלים לעשות ואדם להוט אחריהם לפי שהן דבר אכילה אבל בכל הני דהכא אינן קלין לעשות כל כך ואין אדם להוט אחריהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>בשביל ישראל אסור. </span>נראה דאסור לכל ישראל דדוקא בחוץ לתחום דרבנן אמר בפרק בכל מערבין (עירובין דף מ.) ובאין צדין  (ביצה דף כה.) הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר אבל באיסורא דאורייתא כי הכא לא ואע'ג דישראל המבשל בשבת בשוגג יאכל התם לא חיישינן אי שרית ליה לאכול דילמא אתי לבשולי במזיד דהא איכא איסור סקילה וחמיר עליה אבל בנכרי העושה לצורך ישראל אי שרית ליה אתי למימר לנכרי לעשות בשבילו ולא דמי להא דאמר לעיל נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה והכא אסור כשעושה בשביל ישראל דכי אמרינן דנכרי אדעתא דנפשיה קא עביד הנ'מ בכיבוי וכיוצא בו שאין ישראל נהנה במעשה הנכרי אבל הכא שגוף ישראל נהנה במעשה של נכרי לא אמרינן אדעתא דנפשיה קעביד הואיל והנכרי מתכוין להנאתו כך פירש רבינו שמשון הזקן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>משקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משקה </span>אחריו ישראל ואם בשביל ישראל אסור. </span>אומר ר'ת מדנקט בהמתו ולא נקט מילא מים לעצמו דווקא להשקות בהמתו אסור משום שלא היה יכול להביאה לתוך הבור אבל הוא עצמו שרי דמטפס ועולה מטפס ויורד וכיון שיכול ליכנס לתוך הבור ולשתות לא אסרו לו בשביל שמילא אותם נכרי והא דאסרינן בגמרא נכרי שליקט עשבים לצורך ישראל אע'ג דישראל יכול להעמיד בהמתו על גבי העשבים במחובר אומר ר'ת דהתם נמי איירי בתרי עברי דנהרא שלא היה יכול להביא הבהמה לשם ואע'ג דהך בבא דמילא מים משום חידוש דהיתרא קתני לה כדמוכח בגמרא מיהא בהמתו משום איסורא נקט לה וה'ר אליהו הביא ראיה להתיר מפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו שלא הפסידו היתירן הראשון כדאמר בפרק מי שהוציאוהו (עירובין דף מא:) ה'ה המים שמתחילה היה יכול (א) לבא שם והביאו דרך רה'ר דשרו ולא דמי דהתם לא אתעבידא בהו איסורא דאורייתא מיהו לענין אותו ישראל עצמו לא מצינו חילוק ור'י אומר דה'ה לישראל עצמו אסור והאי דנקט בהמתו לאשמעינן רבותא דלא גזרינן דילמא אתי לאפושי בשביל ישראל שבהמה רגילה לשתות הרבה אבל ישראל עצמו פשיטא דשותה אחריו דליכא למיחש כולי האי דילמא אתי לאפושי דבדלייה אחת מושך הרבה לצורכו ולצורך ישראל ולפי זה אם נמשכו המים לצורך ישראל זה אסור לכל ישראל אי איכא איסורא דאורייתא כגון שמביאם דרך רה'ר או מרה'י לרה'ר אבל בכרמלית שרי לישראל אחר ויש שרצו לומר דדוקא שתיה אסורה אבל לרחוץ ידיו ורגליו ושאר תשמישין שרי כדאמר בפרק חרש (יבמות דף קיד.) רבי יצחק אירכסו ליה מפתחות דבי מדרשא כו' אמר ליה דבר טליא וטליתא ליטיילו התם דאי משכח להו מייתי להו אלמא יכולין ליהנות ממפתחות להשתמש בהם בשבת ואין נראה לר'י כלל דהתם אין עושין לדעת ישראל ועוד דהרי כבש ונר וכמה דברים דאסור להשתמש בהם בשבת כשנעשין לצורך ישראל ה'נ לא שנא שתיה לא שנא שאר תשמישין אסירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איני </span>והאמר רב הונא אמר רב חנינא מעמיד אדם כו' אבל לא על גבי מוקצה. </span>והני עשבים נמי מוקצין נינהו שנלקטו היום מן המחובר וא'ת ולימא דהך ברייתא רבי שמעון היא דלית ליה מוקצה וי'ל דמשני לה אפילו כר' יהודה א'נ מודה ר'ש במוקצה דמחובר כדפי' בקונטרס בפרק אין צדין (ביצה דף כד:) מדלא ליקטן מאתמול אקצינהו והוי כגרוגרות וצימוקים ובריש ביצה (דף ג.)  דאסר פירות הנושרים משום גזירה שמא יעלה ויתלוש ולא אסר להו משום מוקצה משום דמוכנים לעורבים כי ההיא דבמקום שנהגו (פסחים דף נו:) והכא איירי כשאין הבהמה יכולה לבא ולאכול מן המחובר ולהכי הוי מוקצה א'נ עשבים מוקצין הם אפילו לר'ש לפי שאינו יושב ומצפה שילקטום אבל בנר יושב ומצפה מתי יכבה כדאמרינן לעיל (דף מו:) וכן פירות הנושרין יושב ומצפה מתי יפלו ולהכי אי לאו טעמא דשמא יעלה ויתלוש הוו שרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מעמיד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעמיד </span>אדם בהמתו ע'ג עשבים בשבת. </span>כדדרשי' במכילתין למען ינוח שורך וחמורך וגו' יכול לא יניחנו תולש לא יניחנו עוקר ת'ל למען ינוח ואין זה נוח אלא צער. ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי שלא בפניו הוה. </span>נראה לר'י דמודה אביי דנר לאחד נר למאה אלא דסבר דהכא אם היה בפניו עיקר היה נעשה לצורך ר'ג שהיה נשיא ושר וראש בספינה:  אהדרינהו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 122
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אהדרינהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אהדרינהו </span>שמואל לאפיה. </span>מיירי שהיה לכל הפחות מחצה על מחצה דמשום נר לאחד נר למאה לא משתריא אלא היכא שהוא ניכר שהוא עושה לצרכו דתו לא גזרינן אפילו במכירו שמא ירבה בשבילו: הדרן עלך כל כתבי </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>הכלים הניטלין בשבת דלתותיהן עמהם </span>גרסינן ול'ג כל הכלים ניטלין דטובא איכא דאין ניטלין כגון מסר הגדול ויתד של מחרישה דאפילו ר'ש מודה כדאיתא בשילהי מכילתין  (דף קנז.) וכגון חלתא בת תרי כורי דאסר רבה בשילהי במה מדליקין (דף לה.) וכן חצוצרות לרבי יהודה ונר ישן מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אדרבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדרבה </span>בשבת מוכנין אגב אביהן. </span>אע'ג דלקמן בפירקין  (דף קכד:) אמר איפכא גבי שברי כלי חרס דשרי לטלטל יותר כשנשברו בע'ש משנשברו בשבת לא דמיא דהכא אכתי כלי הוא שעדיין עומד למלאכה ראשונה וראוי להתחבר הכיסוי עם הכלי אבל לקמן לא חשיב כלי אלא מחמת שעומד למלאכה אחרת הלכך כשנשבר בשבת אסור טפי דהוי נולד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>קסבר יש בנין בכלים כו'. </span>וכשניטלו מטלטלין קאמר וה'פ הברייתא דלת של שידה תיבה ומגדל ניטלין פירוש מטלטלין כשניטלין ולא כפירוש הקונטרס דמפרש שניטלין דקתני היינו שניטלו קאמר כלומר כשניטל אין מחזירין אותן דלא יתכן לפרש כן ניטלין דסיפא אלא לשון טלטול הוא כדפרשתי ופריך והא (א)  נמי נוטלין קתני ועוד מאי אבל לא מחזירין דלא שייך למיתני אמילתיה דלא (דמיא) [שייך] כלל למאי דאיירי בה דמעיקרא קאמר ניטלין שמותר לטלטל ואין בו איסור מוקצה והדר קאמר אבל לא מחזירין שהוא משום איסור בנין מאי ענין זה אצל זה לא שייך כה'ג למיתני אבל כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 122
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רחת </span>ומלגז מי מייחדי ליה לקטן. </span>ורב יהודה ידע ליה לסיפא אלא דילמא הוה מוקי לה בשיחדה לכך ככל הנך דמתניתין ואם תאמר והאמר רב יהודה אמר שמואל בפרק אלו קשרים (לעיל דף קיג.) כלי קיואי מותר לטלטל בשבת דהיינו לצורך גופו אע'פ שמלאכתו לאיסור ואין לומר (דמשמע) דשמואל קאמר ליה וליה לא סבירא ליה מדבעי מיניה מרב יהודה כובד עליון וכובד התחתון מהו אין ולאו ורפיא בידיה משמע דס'ל הכי ועוד דרב יהודה גופיה בסוף כירה (לעיל ד' מו.) קאמר שרגא דמישחא שרי לטלטולי ואין לומר דמיירי כשייחדו להיתר כדמוקי רב יהודה הנך דמתני' דהא כלי קיואי לא משמע שייחדו דאם כן אפילו כובד העליון וכובד תחתון נמי ויש לומר דלא אסר רב יהודה אלא דומיא דפיצוע אגוזים שהיא מלאכה גרועה לגבי קורנס שמיוחד למלאכה חשובה וכן כל הנך דמתניתין הוה אסור בלא ייחוד דמלאכת היתר שלהן מלאכה גרועה היא לגבי הנך כלים שמיוחדין למלאכה חשובה אבל כלי קיואי ושרגא דמישחא מותר לטלטל לצורך גופן דמלאכה שלהן חשובה יותר מפיצוע אגוזים:  בסיכי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בסיכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בסיכי </span>זיירי ומזורי. </span>פי' בערוך פי' סיכי הם יתדות המוכנין לנפץ בהן משי וכיוצא בה תרגום יתדות סיכי זיירי כלי עץ כמו קרשים שכובשין בהן בגדים דתנן (לקמן דף קמא.) מכבש של בעלי בתים מזורי כלי עץ שהכובס מכה בו הבגדים על האבן שמלבנו ואלו כלים מקפיד עליהם שלא יתעקמו ולא יתפגמו שלא יתקלקלו הבגדים והמשי ומסיח דעתו מלטלטלן וכן מפרש בירושלמי זיירי דין עצר ביה מזורא דין חביט ביה ולפי' הקונט' דמפרש מזורי כובד עליון וכובד תחתון נ'ל דסבירא ליה כמאן דאסר בפרק אלו קשרים (לעיל דף קיג.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>נמי מייחד לה מקום. </span>מ'מ משום שמחת יו'ט מותר לטלטלו לקצב עליו בשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> הדר </span>ביה רב נחמן מההיא. </span>מסתברא דמההיא הדר ביה מדאמר בפרק תולין (לקמן דף קמא.)  אמרי בי רב תנינא דלא כרב נחמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פגה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פגה </span>שהטמינה כו'. </span> מיירי שהניחה שם ע'מ ליטלה אבל אם הניחה שם לכל השבת הוי בסיס לדבר האסור כדאמר לקמן בפרק נוטל  (ד' קמב:) גבי אבן שעל פי החבית לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>פוגלא. </span>וא'ת האי פוגלא היכי דמי אי במניח מ'ט דמאן דשרי מלמטה למעלה הא אפילו ניעור לא שרי כ'ש טלטול מן הצד ואי בשכח מ'ט דמאן דאסר אפי' טלטול גמור שרי לצורך לטלטל אגב היתר לקמן בפרק נוטל (קמא. וד' קמב:) במעות שעל גבי הכר בצריך למקומו דמטלטלו בעודן עליו ואבן שעל פי החבית כשהוא בין החביות מגביה ומטה כ'ש טלטול מן הצד וי'ל דמניח על מנת ליטלה איירי אע'ג דכשכח דמי כמו טמן וכיסה בדבר שאינו ניטל בסוף במה טומנין (לעיל דף נא.) דשרי לנער משום דאין מניח לכל השבת ובעצמות וקליפין דריש ביצה (ד' ב.) דשרי ב'ה לסלק את הטבלא ולנער מ'מ לא היה לו להניח באותו ענין שיצטרך טלטול מן הצד ועצמות וקליפין לא מסתייה דלא לינח בהן על גבי השלחן וטמן וכיסה דפרק במה טומנין (לעיל ד' נא.) אין לחוש כיון דאפשר בניעור דאפילו טלטול מן הצד אינו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מדלענין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מדלענין </span>טומאה לאו מנא לענין שבת נמי לאו מנא. </span>תימא הא תנן לקמן כל הכלים הניטלין שבריהן ניטלין אע'ג דלענין טומאה לא הוי מנא כשנשבר אלא על ידי ייחוד לפי' הקונטרס דסוף המצניע  (לעיל דף צה:) י'ל דה'פ מדלענין טומאה לאו מנא אפי' על ידי ייחוד דכיון דניטל חררה או עוקצה לא מהני ביה ייחוד לענין שבת נמי לאו מנא היא אבל היכא דהוה מנא לענין טומאה ע'י ייחוד איכא למימר דהוי מנא לענין שבת אפי' בלא ייחוד כיון דיכול להיות כלי לענין טומאה וכן משמע בסמוך דתרגמא אביי אליבא דרבא בגולמי דזימנין דמימלך עלייהו ומשוי להו מנא משמע דלהכי מותר לטלטל אע'ג דטהורה היא דאכתי לא מימלך עלה כיון שראוי ליחדה להיות כלי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אסובי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסובי </span>ינוקא. </span>לאו היינו לפופי ינוקא דשרי בפרק במה אשה (לעיל דף סו:) ולקמן בסוף חבית (דף קמז:) דהיינו שכורכין אותו בבגדים וקושרים בחגורה רחבה וכן פירש בקונטרס בסוף מפנין כי היכי דלא תקשי דרב נחמן אדרב נחמן דשרי התם לפופי והכא אסר אסובי והא דתנן בפ' חבית (שם) אין מעצבין את הקטן פריך לה התם אההיא דלפופי ומוקי לה בחומרי שדרה דמיחזי כבונה וקשה דמייתי לה מאין עושין אפיקטויזין שהוא תיקוני גברא כדפירש בקונטרס הוה ליה לאתויי מסיפא דאין מעצבין את הקטן דהוי נמי תקוני ינוקא ודמי טפי שהכל בקטן מענין אסובי ופירש רבינו תם דהכי נמי מייתי ונקט רישא אין עושין אפיקטויזין כו' עד אין מעצבין:  וסכינא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 123
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וסכינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסכינא </span>דאשכבתא. </span>פירש בקונטרס סכין שהקצבים מקצבין בה בשר וי'מ סכין ששוחטין בה שמקפיד שלא תיפגם ויש ליזהר שלא לטלטלו אפי' לצורך גופו דהוי כיתד של מחרישה דאפי' ר'ש מודה כדאמרינן בסוף מכילתין (דף קנז.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקצוע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקצוע </span>של דבילה. </span>לא חשיב אלא כלים דלאו בני קיבול דהא פשיטא דכוסות וקערות וצלוחיות היו מטלטלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איתיביה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איתיביה </span>אביי מדוכה. </span>בשלמא לדידי מוקמינן לצורך מקומו וה'מ לשנויי כר' נחמיה כדשני לעיל ואביי נמי הוה ידע דהא משני ליה רבה הכי לעיל אלא פריך לרבא אולי יאמר תירוץ אחר ורבא לא בעי לשנויי כר' נחמיה דלית הלכתא כוותיה ורבה דמשני ליה כר' נחמיה משום דמשמע ליה אין מטלטלין אותם בשום ענין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>נמי מחמה לצל. </span>והא דנקט לקצב עליו בשר אע'ג דלצורך גופו ומקומו נמי שרי לאשמעינן דאפילו בהא פליגי ב'ש דלא שרו מחמת שמחת יו'ט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>סידור קנים. </span>אע'ג דאין שבות (א)  במקדש כמה שבותים אשכחן במקדש שגזרו פעמים לצורך כי הכא בקנים ומקלות לפי שהיו מחללים את השבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 123
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> הרי </span>היא ככל הכלים. </span>אע'ג דקודם התרת כלים נשנית איכא למימ' ככל הכלים כעין כוסות וקערות:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 124
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר'א. </span>ההיא דאין בין אע'ג דבפ'ק דמגילה (דף ז:) דייקינן עלה הא לענין מכשירי אוכל נפש זה וזה שוין וקאמר מתני' דלא כרבי יהודה ור'א סבירא ליה כר'י ועדיפא מדרבי יהודה כדאמר בריש תולין  (לקמן דף קלז:) איכא למימר דההוא תנא סבר לה כוותיה בחדא דגזרינן י'ט אטו שבת ופליג עליה במכשירין ועוד יש לומר דאין בין דפ'ק דמגילה מיירי במילי דאורייתא ואין בין דהכא היינו דתנן במשילין (ביצה ד' לז:) דמיירי במילי דשבות ואינו מענין אחד תדע דהכי פריך עלה בפ' משילין כדפריך הכא בשמעתא ולא פריך בפ'ק דמגילה והא דדייק התם הא לענין מכשירין זה וזה שוין לא דייק בפרק משילין:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 124
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>רבי נחמיה. </span>דסבירא ליה דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו הרגיל בחול כדמפרש בפרק במה מדליקין (לעיל דף לו.) והאי נמי אין רגיל בחול לשרוף אותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 124
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבא </span>אמר אפילו ברה'ר. </span>ובהני דנשברו בע'ש קאמר דאי בנשברו בשבת האמר בפרק נוטל (לקמן דף קמב:)  דרבא אית ליה מוקצה וכל שכן נולד:  אם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 125
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>זרקה מבעוד יום. </span>השתא לא פריך אלא מעתה זרק לגלימא מבעוד יום דכיון דלא היה מוכן מבעו'י ליכא לדמויי לגלימי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 125
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מחצלת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מחצלת </span>גופה למאי חזיא. </span>לרווחא דמילתא מפרש הכי אע'ג דלא בעי מעין מלאכה ראשונה כדאמר רב נחמן לעיל חרס קטנה מותר לטלטלה בחצר משום דחזיא לכסויי בה מנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 125
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הרי </span>הן ככל הכלים הניטלין בחצר. </span>לאו דוקא בחצר לרב נחמן ולרבא דשרו בכרמלית ורה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 125
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשעושין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשעושין </span>מעין מלאכה ואין עושין מעין מלאכתן. </span>והא דנקט תנור ישן דשברי תנור חדש אין ראוין לכלום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 125
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשברי </span>דהאי תנור קמיפלגי. </span>לפי תירוץ זה תימה הא דנקט תנור ישן דבהיסק ראשון פליגי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 125
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כמאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כמאן </span>כר' אליעזר בן יעקב. </span>ה'ה דה'מ למימר כרבי יוסי דשרי לקמן לטלטל כיסוי כלים שאין להם בית אחיזה בכלי דחברינהו בארעא אלא משום דמשנת ר' אליעזר בן יעקב קב ונקי:  ואזדו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 125
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואזדו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואזדו </span>לטעמייהו. </span>תימה היכי הוה רבי אסי לטעמיה אדרבה פליגי דהכא קאמר ר' אסי נעשה כיסוי לחבית בהנחה גרידא בלא שום מעשה וגבי נדבך אמר ר' אסי צאו ושפשפום אמר להן דהיינו מעשה שהצריכן רבי ועוד קשה גבי נדבך קאמר דסגי בשפשוף ולקמן גבי כיסוי כלים א'ר אסי א'ר יוחנן והוא שיש בהם תורת כלי ויש לומר דכיסוי חבית סגי לה בהנחה שדרכו לעשותו כל דהו דלא בעי תיקון ומעשה גמור כשאר כיסוי כלים ונדבך של אבן מסותת ומרובע לבנין סגי להו בשפשוף שאין צריך עוד תיקון ומ'מ הוי ר' אסי לטעמיה דכי היכי דמיקל רבי אסי גבי נדבך ה'נ הכא והא דקאמר ר' אסי בפרק במה טומנין (לעיל דף נ.) חריות של דקל ישב אע'פ שלא קשר התם רב אשי גרסינן אי נמי ראויין הם לישיבה טפי מאבנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 125
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים שאין עושין אהל עראי בתחלה. </span>פי' בקונ' דלא אסיר אהל אלא למעלה בגג אבל בדפנות לא כדמוכח בעובדא דשמואל בכל גגות (עירובין דף צד.)  דאיתמר חצר כותל שנפרצה רב אמר אין מטלטלין אלא בד' אמות ושמואל אמר זה מטלטל עד עיקר המחיצה וזה מטלטל עד עיקר המחיצה והא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא דשמואל הוה יתיב בההוא חצר נפל גודא דביני ביני אמר להו שמואל שקולו גלימא נגודי ליה אהדרינהו רב לאפיה כו' ושמואל למה ליה למיעבד הכי האמר זה מטלטל עד עיקר המחיצה כו' שמואל לצניעותא בעלמא הוא דעבד אלמא משמע דאהל דדפנות שרי למיעבד הכי ורב שהיה מקפיד לאו משום עשיית אהל דשרי כדפרישית אלא הוה קפיד אמאי דהוו מטלטלין גלימא ד' אמות בחצר וקשה דע'כ שייך איסור אהל אפילו בדפנות כדאיתא בעירובין בפרק מי שהוציאוהו (דף מד. ושם)  גבי עשיית דופן סוכה דפריך התם והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן הכל מודים שאין עושין אהל עראי בתחילה ומשני הא בדופן שלישית והא בדופן רביעית אלא נראה לר'ת דשפיר שייך בדפנות אהל היכא דמחיצה מועלת להיתר ולהכי בדופן שלישית דהויא מחיצה ומכשר ליה לסוכה חשיב עשיית אהל בתחלה אבל דופן רביעית אינה אלא תוספת בעלמא הואיל וכבר הסוכה היתה כשרה ועיקר פלוגתין דר'א ורבנן איתא באהל כבעשיית דופן דפקק החלון משמע בחלון שבכותל דאי בגג מיירי הוה ליה למימר ארובה כמו ששנינו משילין פירות דרך ארובה  (ביצה דף לה:) ומיהו באהל שבגג נמי פליגי כדמוכח לקמן בפרק תולין (דף קלז:) דמייתי הך גבי תליית משמרת שהיא כעין גג וכן משמע בפרק בתרא דעירובין (דף קב.) דאמר הנהו דיכרי דהוו בי רב הונא ביממא בעו טולא ובליליא בעו אוירא אתא לקמיה דרב אמר ליה כרוך בודיא ושייר בה טפח דלמחר הוא מוסיף על אהל עראי ומותר ומשמע דהיינו נמי תוספת אהל עראי דפליגי רבי אליעזר ורבנן ועובדא דשמואל  דכל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 126
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>קשור בין שאינו קשור והוא שמתוקן. </span>נראה לר'ת דלאו בתיקון של מעשה אלא במחשבה בעלמא כדמוכח לקמן דאמר כרשב'ג ס'ל דאמר מתוקן אע'פ שאינו קשור דהיינו במחשבה ומשמע דלגמרי ס'ל כוותיה דגבי ר' יוחנן דוקא הוא דאמר בסמוך סבר לה כוותיה בחדא ופליג עליה בחדא ופריך ולימא מר בין תלוי בין שאינו תלוי והוא שקשור כרבי יהודה דבעי קשירה וטעמא משום טלטול ולא משום בנין דאי משום בנין מאי ראיה מנגר שצריך קשירה לפקק והא בפקק לא שייך בנין אלא תוספת אהל עראי ותוספת אהל עראי שרו רבנן בלא שום קשירה כדמוכח במי שהוציאוהו (שם מד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 126
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והמונח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והמונח </span>כאן וכאן אסור. </span>פי' רש'י שכשתוקעו בשבת בונה הוא ואיסורא דאורייתא איכא ואינו משמע שיהא בו איסורא דאורייתא כיון שאינו מבטלו שם אלא נראה לר'ת דכולה מילתא בנגר הנגרר ליכא איסורא אלא משום טלטול וכי ההיא דקנה שהתקינו בעה'ב להיות פותח ונועל בו דמיירי משום טלטול ואפ'ה בעי ר'א קשור ותלוי יותר משאר כלי תשמיש שדי להם בתיקונם לפי שהם תשמיש בית מידי דהוי אכיסוי קרקעות שהחמירו בהם להצריכם בית אחיזה אע'ג דהני משום שבות נאסר טלטולם במקדש כקנים וכמקלות דלעיל אבל בשום בנין ליכא איסורא כלל אפילו מדרבנן וקשה לר'ת מנלן דאפליגו רבי אליעזר ורבנן בתוספת אהל עראי כיון דאפליגו בטלטול דילמא בחד הוא דאיפליגו ותירץ ר'ת בספר הישר דא'כ הוה ליה למנקט פלוגתייהו במילתא דלא שייכא ביה תוספת אהל כי ההיא דנגר הנגרר ומדנקט פלוגתא בפקק החלון דשייך ביה תוספת אהל ש'מ דפליגי באהל וליכא למימר דדווקא באהל פליגי ולא בטלטול דהא בההיא דנגר לא שייך אלא איסור טלטול אפ'ה איפלוג בה ר'א ורבנן דע'כ איבעי לן למימר דת'ק דנגר היינו ר'א דרבנן שרו אפילו בפקק החלון כ'ש בנגר דלא שייך איסור אהל אלא איסור טלטול אלא ודאי בתרתי פליגי דר'א אסר בפקק החלון ומשום טלטול בשאין תורת כלי גמור עליו ואפי' יש עליו תורת כלי גמור כגון שיש לו בית יד אסור מ'מ משום תוספת אהל עראי כיון דבטלי' בפקק ורבנן דשרו אפי' אין עליו תורת כלי דלית להו לא משום טלטול ולא משום אהל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 126
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר כו'. </span>ובעירובין מסקינן אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבי יהודה וקשה לר'י דהא שמואל גופיה סבר לעיל בפרק במה טומנין (דף נ.) גבי חריות של דקל שגדרן לעצים דבמחשבה בעלמא סגי דאיתמר רב (יהודה) אומר קושר ושמואל אמר חושב וקאמר התם דשמואל ס'ל כרשב'ג דאמר חריות של דקל שגדרן לעצים ונמלך עליהן לישיבה א'צ לקשר וא'כ היכי קאמר הלכה כרבי יהודה דבעי קשירה משום איסור טלטול דהא לא שייך איסור בנין בההיא דנגר הנגרר אלא איסור טלטול ומשום איסור טלטול בעי רבי יהודה קשירה כדפירשתי וליכא לפרושי דבנגר הנגרר דהכא לאפוקי מאיסור בנין הוא דבעי קישור אבל משום איסור טלטול לא הוה בעי קישור אלא במחשבה בעלמא כרשב'ג א'כ מאי קא מהדר ליה ר' אבא בר כהנא לר' ירמיה אנא דאמרי כי האי תנא כו' דילמא מאי דלא בעי התם רשב'ג אלא מתוקן אע'פ שאינו קשור היינו משום דהתם ליכא אלא איסור טלטול דהתם ודאי לא מיירי מידי בבנין דקאמר קנה שהתקינו בעה'ב להיות פותח ונועל (א) ומדקתני פותח ונועל משמע שאינו נועל באותו קנה עצמו דהוה ליה למיתני שהתקינו לנעול בו אלא משמע שהוא כעין מפתחות שלנו שיש מהם שמושכין המנעול שבדלת לכאן ולכאן כך הקנה מושך המנעול אבל הקנה עצמו אינו במקום המנעול א'כ פשיטא דכה'ג לא שייך בנין בהאי קנה אלא משום איסור טלטול הוא ומיהו אין ראיה מזה דבהאי קנה מיירי כדפרישית מדקתני פותח ונועל דהא כה'ג קתני בתוספתא חבילי עצים וסוכה של קוצים שעשאן דלת לפירצה ולחצר אם היו קשורות ותלויות פותחין ונועלין בהן אם לאו כו' מיהו אומר ר'י דאפילו הוה מפרש ההיא דקנה שהתקינו כו' דשייך ביה בנין ובמקום מנעול הוה ולהכי פשיט מיניה רבי אבא בר כהנא דס'ל כרשב'ג דאמר דכי הוי מתוקן אע'פ שאינו קשור נפיק מתורת איסור בנין לא הוי אתי שפיר (דה'א) מדקאמר הש'ס בסמוך וכ'ת הכא נמי דאיכא תורת כלי עליהן והתניא חריות של דקל כו' והיכי מוכח מההיא דחריות של דקל דהא דאמר מתוקן אע'פ שאינו קשור היינו בלא תורת כלי אלא במחשבה בעלמא דלמא באיסור טלטול הוא דלא מצריך רשב'ג אלא מחשבה אבל באיסור בנין הוה בעי שיתקנוהו ויכינוהו ויעשו בו מעשה שיהא תורת כלי עליו על כן נראה לר'י דבהכי פליגי רבי אבא בר כהנא ורבי יוחנן ורב יהודה דעירובין (דף קב.) דאינהו סבירא להו דבההיא דנגר לא שייך אלא איסור טלטול ואיהו ס'ל דשייך בנין בנגר הנגרר ולהכי בעי קישור לאפוקי מאיסור בנין והשתא אתיא שמעתין שפיר דלא מיירי מידי באיסור בנין לא בההוא דנגר ולא בההיא דקנה והשתא נמי ההיא דקנה משום טלטול. מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 126
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שקשור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שקשור </span>ותלוי וראשו מגיע לארץ. </span>פירוש ראשו העליון תלוי וראשו התחתון מגיע לארץ כדפירש בקונטרס ונראה לרשב'א דאפילו שני הראשים מונחים לארץ אלא שקשור דשרי במקדש והאי דנקט כהאי גוונא לאשמעינן דאפ'ה אסור במדינה והשתא אתי שפיר הא דתנן במשנה והמונח כאן וכאן אסור היינו שאינו קשור ולא תלוי כלל דאי אמרת דוקא נקט ראשו מגיע לארץ אבל שני הראשים מונחין בארץ אסור במקדש אע'פ שקשור אם כן השתא לא הוי מונח דרבי יהודה כמונח דתנא קמא דמונח דרבי יהודה על כרחיך היינו שאינו לא קשור ולא תלוי ושומטו ומניחו בקרן זוית דאי אמרת כמו מונח דת'ק ששני ראשים מונחים בארץ אלא שקשורין היכי קאמר המונח במקדש ההוא אפילו במדינה שרי דלא אסר רבי יהודה אפילו במדינה אלא דוקא שאינו קשור כלל:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 126
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא הכא נמי דאיכא תורת כלי עליו. </span>פי' בקונטרס שיהא ראוי לעשות שום תשמיש אחר ואין נראה לר'ת כי למה יש לנו להצריך שלדבר אחר יהא ראוי כיון שראוי לדבר זה אלא נראה לר'ת דה'פ דאיכא תורת כלי עליו שתיקנו ועשה בו מעשה והכינו לכך שמאחר שלכך תיקנו והכינו לכך יש תורת כלי עליו אפילו אינו ראוי לדבר אחר כמו חריות של דקל שאינן ראוין לשום תשמיש אלא לישיבה אף על פי כן (ד) יכול להכינם ולטלטלם בשבת ואבנים נמי אמרינן לעיל צאו ושיפשפו ועוד אי תורת כלי עליהם ממש צריכא למימר דכלי ניטל לצורך גופו והא דאמרי' בעירובין (ד' קב.) נגר הנגרר עשה לו בית יד מהו א'ל בוכנא קאמרת פירוש ושרי לאו משום דאי לא הוה כבוכנא ע'י הבית יד הזה הוה אסור דאפילו לא חזי למילתא אחריתי כיון שתקנוהו בידים לכך היה מותר אפי' בלא בית יד אלא נראה לר'י דההיא מיירי בנקמז דאסור לעיל מיני' בסמוך משום דמיחזי כבונה פי' שנועץ הנגר בתוך הנקב שבמפתן עד (ה) בתוך הארץ כדפירש בקונטרס התם ועלה קאי הא עשה לו בית יד באותו נגר שנקמז אי נמי שמואל לטעמיה דסבר דטעמא דרבי יהודה משום בנין אפילו בלא נעיצת נגר בארץ וכן נראה יותר כי נקמז אין פתרונו נעיצה בארץ אלא דומה שהוא מעין נשמט רק שאינו נשמט ממש כדמוכח בברייתא שהביא למעלה דקתני נגר אם נשמט כולו אסור נקמז מותר רבי יהודה אומר נקמז אע'פ שאינו נשמט ולא נודע פירוש נקמז היטב ובירושלמי גרסינן נגר דר' אליעזר הוה קטיר בגמי נשמט אסור נקמז רבי יעקב בר אחא מורה בראשי אצבעותיו (ו) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 126
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומדבריהן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומדבריהן </span>למדנו שפוקקין ומודדין. </span>ואע'ג דטפיח לא מבטל ליה כמו פקק כדאמרי' בפרק הישן (סוכה דף כח.)  גבי סדין איכא למימר דמבטל ליה טפי מסדין ולא מצי למימר נמי פקק דמצוה שאני כדאמרי' בשילהי מכילתין  (ד' קנז:) גבי מדידה דהתם לא הוי איסור כל כך אלא משום דהוי כעובדא דחול אבל פקק דמשום תוספת אהל דדמי לבנין ליכא למישרי משום מצוה: הדרן עלך כל הכלים </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 126
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפנין </span>ארבע וחמש קופות. </span>בירושלמי מפרש כמה שיעור קופות כההוא דתנינן שלשה קופות של שלשה סאין:  של</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 127
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>של
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>של </span>כדי שמן ושל כדי יין. </span>והא דתנן בפ' המביא (ביצה דף כט:) כדי יין לא יביאם בסל ובקופה היינו ממקום רחוק דמיחזי כעובדין דחול אבל הכא בביתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכולי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכולי </span>עלמא למעוטי בהלוכא עדיף. </span>לא מצי למימר למעוטי במשוי עדיף דההיא דקתני ד' וה' קופות לא מצי סבר הכי דא'כ הוה ליה למיתני בעשר וט'ו כשיעור ה' קופות וא'ת והא תנן בפרק אין צדין (שם דף כה.) שחטה בשדה לא יביאנה במוט ובמוטה אלא מביאה לאיברים אף על גב דמפיש בהילוכא התם שאני דאיכא טירחא יותר מדאי להביאה שלימה א'נ משום דמיחזי כמוליכה למכור בשוק והא דאמרינן בריש שואל (לקמן דף קמח.)  היכי ליעבד דמליא בחצבא רבא תימלי בחצבא זוטא קא מפשא בהילוכא דמליא בחצבא זוטא תמלא בחצבא רבא קא מפשא במשוי התם כיון שנהגו למלאות המים בחצבא רבא או בחצבא זוטא קשה להם לשנות מכמות שנהגו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דאית ליה אורחין טובא או דילמא הכל לפי האורחין. </span>מכאן יש להוכיח דהא דתנן במתניתין ד' וה' קופות הוי אפי' בשביל אדם אחד דאי הוי נמי לפי האורחין אמאי נקט ד' וה' ועוד מדלא מספקא ליה אי חד מפני כולהו או כל חד לנפשיה אלא באת'ל הכל לפי האורחין משמע הא אם אמר אף על גב דאיתרמו ליה אורחין טובא ליכא לאיסתפוקי ואי אמרינן דד' וה' קופות הוי לפי האורחין אכתי איכא לספוקי אי חד גברא מפני לכולהו או כל חד מפני לנפשיה אלא משמע דפשיטא דד' וה' אינן לפי האורחין אלא אפילו לצורך אדם אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולטעמיך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולטעמיך </span>רבי בנפשיה עימר. </span>פי' כל השדה כולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>ויאמר ה' אם נא מצאתי חן וגו'. </span>קסבר כמאן דאמר בשבועות (דף לה:)  דהאי השם קדש דאיכא מאן דאמר התם שהוא חול שלמלאכים היה מדבר שהיה מזמינם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אוכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוכל </span>מפירותיהן בעולם הזה. </span>בפ'ק דקדושין (דף לט:)  מפ' דהיינו אם היתה שקולה מכרעת דשכר מצות בהאי עלמא ליכא:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 127
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דחזיא לכהן שפיר דמי. </span>אע'ג דאמר בשילהי כירה (לעיל דף מז.) דבגדי עניים לעשירים לא הכא לכ'ע חזיא אלא איסורא הוא דרביע עליה אבל התם לא חזו מחמת גריעותא ומהאי טעמא נמי לא אמרינן התם טעמא דבסמוך דאי בעי מפקר לנכסיה והא דאמר בפרק כל הכלים (לעיל ד' קכה.) שירי פרוזמיות שאין בהן ג' על ג' אין מטלטלין אותן משמע הא יש בהן שלש על שלש מטלטלים היינו לעניים א'נ אפילו לעשירים בבית עניים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>בעי מפקר לנכסיה. </span>הוה מצי למימר כדלעיל כיון דחזי אלא כיון דמשכח טעמא דאפי' לדידיה מצי חזי אמר ובפרק כל שעה (פסחים דף לה:) ובפרק שלשה שאכלו (ברכות ד' מז.) איצטריך להאי טעמא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>אידגן. </span>מדנקט אידגן משמע אפי' לא ראה פני הבית תימה אכתי אפילו הקדימו בכרי נמי לא לחייב אלא באידגן וראה פני הבית וי'ל דאי לא כתב והרמותם ה'א דכולם חייבין אפילו לא אידגן השתא דכתי' קרא מוקמי ליה במסתבר דהיינו לא אידגן שאפילו ראה פני הבית לא היה חייב א'נ י'ל הא דנקט אידגן היינו ככל דינו שראה פני הבית אלא דמילתא דפסיקא נקט דאיכא למאן דאמר בבא מציעא  (ד' פח:) דלא בעינן ראיית פני הבית אלא בזיתים וענבים דלאו בני גורן נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 127
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קמ'ל דאין חומש מעכב. </span>ואף על גב דמבעיא לן בפרק הזהב (שם דף נד.) אי מעכב אי לא ולא פשיט מהכא משום דהוה מצי למידחי דאגב אחרינא תנייה:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אבל </span>לא את הטבל. </span>והא דאמר (ד) רבה בפרק כירה (לעיל דף מג.) טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן ה'מ לענין ביטול כלי מהיכנו שלא החמירו כמו לענין טלטול בידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שפדאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שפדאו </span>אגב אסימון. </span>הא דנקט אסימון היינו דלא כרבי דוסא דפרק הזהב (ב'מ דף מז:) והוה מצי למימר מעות הניתנות סימן לבית המרחץ לד'ה אלא משום דאם כן מאי קמ'ל אבל השתא קמ'ל כרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונתן </span>הכסף וקם לו. </span>אין הפסוק כן אלא ויסף חמישית כסף ערכך עליו וקם לו (ויקרא כז) ודרך הש'ס לקצר ולומר בלשון אחר קצר כי ההיא דפרק הדר (עירובין דף סה.)  רבי חנינא ביומא דרתח לא מצלי שנאמר בצר אל יורה ובפרק הרואה  (ברכות דף נה:) שנאמר כל החלומות הולכים אחר הפה וקשה לר'י נימא כסף דוקא וכ'ת דשוה כסף ככסף חדא דגבי נזקין מצרכינן קרא ישיב לרבות שוה כסף ועוד דאם כן אפילו קרקע נמי ומנלן למעוטי קרקע ואומר ר'י דמכלל ופרט נפקא כדתנן בבכורות בפרק יש בכור לנחלה  (דף נא.) אין פודין לא בעבדים ולא בקרקעות ולא בהקדשות ומפרש בגמרא דבעי למימר ולא הקדשות בכל אלו לענין פדיון בכור דרשינן התם כלל ופרט ופדויו מבן חדש כלל כסף פרט תפדה חזר וכלל מה הפרט מפורש דבר המיטלטל כו' ה'נ איכא למימר בפדיון הקדשות ונתן כלל כסף פרט וקם לו חזר וכלל כו' מיהו בת'כ דריש ליה מקרא אחרינא וכל ערכך יהיה בשקל הקדש מה ת'ל לפי שנאמר (ה)  תפדה יכול בעבדים ושטרות וקרקעו' ת'ל בשקל הקדש אין לי אלא סלעים מניין לרבות כל דבר המיטלטל ת'ל ופדה בערכך א'כ למה נאמר בשקל פרט לעבדים ושטרות וקרקעות אלא כן דרך הש'ס שאינו מביא עיקר הדרשה כמו שרגיל להביא (כתובות דף מו:) בנעוריה בית אביה כל שבח נעורים לאביה אע'ג דההוא בהפרת נדרים הוא דכתיב וכן הרבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רשב'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רשב'ג </span>אומר אף מטלטלין שברי זכוכית. </span>משמע דמודה לת'ק דמתיר חרדל והא דתנן רשב'ג מתיר בלוף וכל שכן דמתיר בחרדל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכניסן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכניסן </span>לעצים אין מסתפק. </span>איכא למימר דה'ק הא סתמא נעשה כמי שהכניסן למאכל בהמה כי היכי דלא תקשה רישא לסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דחזי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחזי </span>לאומצא. </span>מכאן ראיה דדם האברים שלא פירש מותר דקאמר דחזי לאומצא אע'ג דלא מליח : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דג </span>תפל אסור לטלטלו. </span>תימה מדשרי בשר תפל אלמא כר'ש אתיא אם כן דג תפל נמי לישרי כמו בשר תפל וי'ל דדג תפל אינו ראוי לכלבים אי נמי כר' יהודה אתיא ודג תפל אע'פ שראוי לכלבים אסור לטלטלו דכל מידי דחזי לאינש לא מקצה לכלבים בשר תפל מותר לטלטלו לרבי יהודה מפני שהוא מאכל לחיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מטלטלין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטלטלין </span>את העצמות. </span>לר' יהודה דאית לי' מוקצה מיירי כגון שלא הי' עליה' בשר מאתמול:  בשר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 128
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשר </span>תפוח מפני שהוא מאכל לחיה. </span>תימה לימא מפני שהוא מאכל לכלבים וי'ל דכרבי יהודה אתיא ואינו מסריח כפירוש הקונטרס אלא חזי ליה וכל מידי דחזי ליה לאינש לא מקצה לכלבים אבל מפני שהוא מאכל לחיה מותר לטלטלו דכל ישראל בני מלכים הם ורב חסדא דלא שרי בשר תפל מהאי טעמא לית ליה כל ישראל בני מלכים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>עוקרין בהמה חיה ועוף. </span>לספרים דגרסי רה'ר הך ברייתא פליגא אקמייתא בתרתי דדייקינן הא דדויי מדדינן אפילו ברה'ר ולעיל קתני דווקא בחצר ותו סיפא דמוקמת לתרנגולת דאין מדדין ברה'ר ולעיל קתני דאפי' בחצר לא ולספרים דגרסי אין עוקרין בהמה חיה ועוף בחצר אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 128
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קמ'ל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קמ'ל </span>איתובי מיתבא דעתה. </span>אע'ג דבפרק בתרא דיומא (דף פג.) אמר חולה אין מאכילין אותו ביוה'כ אלא ע'פ מומחה והכא (ה)  שריא משום יתובי דעתא היינו שיותר יכולה היולדת להסתכן על ידי פחד שתתפחד שמא אין עושין יפה מה שהיא צריכה ממה שיסתכן החולה ברעב:  רבא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 129
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>משמיה דרב יהודה אמר שבעה. </span>לכאורה משמע דרבא לטעמיה דבפרק הדר (עירובין דף סח.) גבי ההוא ינוקא דאישתפוך חמימיה אמר להו רבא נישייליה לאימיה אם צריכה ניחיימו אגב אימיה דמסתמא ביום שמיני היה קודם מילה שהיה צריך חמין למולו דלאחר מילה מסוכן הוא ובלא אימיה ביום שמיני מחללין עליו שבת והיינו לאחר שבעה דבנסתם הקבר בעינן צריכה מיהו ללישנא דאמרי לה לרבא שלשים תיקשי למה צריכה ועוד דבקונטרס פי' התם ניחיימו אגב אימיה ע'י נכרי וכן פירש ר'ח לכך יש לפרש דאביי ורבא ואמרי לה מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי וכולהו קיימו כנהרדעי :  מי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 129
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>שיש לו זכות אבות. </span>וקודם תקנת עזרא אע'פ שהיו דנין בכל יום שהיו צריכים לא היו קובעים לישב בכל יום : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 129
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דקאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דקאי </span>מאדים בזווי. </span>ברביעי נמי קאי מאדים בזווי בסוף היום אלא לא חשו חכמים לכך דאין דרך להקיז כל כך בסמוך ללילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 129
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דליכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דליכא </span>ארבע בתריה. </span>שאין ד' ימים עד סוף החדש כדפירש בקונטרס דליכא למימר רביעי בשבת דהא ד' דהוא עשרין וארבע היינו דליכא רביעי בתריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 129
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאה </span>רישי בזוזא מאה קרי בזוזא. </span>לפירוש הקונטרס תימה מה שייך הכא ור'ח גריס מאה קרני בזוזא ומפרש מאה רישי מאה ראשי בני אדם (ונראה) שהיה מנהג קצוב לספר לגלח בזוזא וכן מנהג ק' קרני להקיז בזוזא כמו קרנא דאומנא (לקמן דף קנד:) אבל מאה שפמי לתקן השפה בולא כלום דבשכר גילוח והקזה היה מתקן השפה וביום שהיה מתקן שפמו לא היה נוטל כלום ועל כן היה למשל כל מי שהיה יגע ולא עלה בידו שכרו היו קורין אותו יומא דשפמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 129
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפגרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפגרי </span>רבנן. </span>תשש כחם והיו מתחלשין ולא יכלו למיגרס כדכתיב (ש'א ל) וירדוף דוד הוא וארבע מאות איש (עמו) ויעמדו מאתים איש אשר פגרו מעבור את נחל הבשור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 129
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>האמור בפרשת תוכחה. </span>לאו מקרא מפיק אלא מסתמא כיון שבא בפרשת תוכחה אם כן צער הוא אם אין עושין והקילו חכמים לעשות ובכולן אין בהן איסורא דאורייתא:  הדרן עלך מפנין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 130
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>אליעזר אומר אם לא הביא כלי כו' מביאו בשבת מגולה. </span> וא'ת ויביאו התינוק אצל כלי דהשתא ליכא איסור שבת כלל דהחי נושא את עצמו וי'ל דקטן צריך לאמו הוא ואחר המילה היה צריך להחזירו לאמו ואז הוי כפות (ב) לפי שהוא חולה כדאמרינן ביומא  (דף סו:) אפי' תימא ר' נתן חולה שאני וגם אמו שהיא מסוכנת לא תוכל לבא אצל התינוק ועוד י'ל כיון דיותר בקל יביא הכלי משיביא התינוק שרי ר'א כדי למהר המצוה כדמוכח בגמרא דאמר פעם אחת שכחו ולא הביאו איזמל מע'ש והביאו בשבת שלא ברצונו שהביאו דרך חצרות וגגות וקרפיפות והיו יכולין להביא דרך רה'ר אלמא דשרי ר'א דרך רה'ר דהוי דאורייתא (ג) כדי למהר המצוה אע'פ שיכול לעשות [בענין] דליכא אלא איסורא דרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שש </span>אנכי. </span>במדרש (שוחר טוב)  למנצח על השמינית כתיב הנדרש על המילה שהיא בשמיני וכן אמרי' (ד) (פר'א פ' כ'ט) ויעש אברהם משתה גדול ביום הגמל את יצחק ביום ה'ג מל את יצחק דהיינו ביום השמיני דמילה כמנין ה'ג. ר'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה כנפי יונה. </span>הרי שלא מסר עצמו לומר תפילין הן. רבינו שמואל:  שלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 130
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>ברצון ר'א דשרי אפי' ברה'ר. </span>קשה לרשב'א הא אמרינן לקמן בפירקין (דף קלג.) כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב כו' והכא כיון דאפשר לקיים את שניהם להביאו דרך גגות וחצירות וקרפיפות אמאי יביאו אותו דרך רה'ר וליכא למימר דלגבי מילה דגלי רחמנא בה דדחי שבת כדדרשינן לקמן לא אמרינן הכי דהא לקמן (ד) גבי בשר אפי' במקום בהרת יקוץ כו' אמרינן כדר'ל דאמר ר'ל כל מקום שאתה מוצא כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומי </span>שרי והתניא. </span>וא'ת ולוקמי שהביאו דרך חצר מעורבת דהוי כרצון חכמים ושלא כרצון ר'א דשרי אפי' דרך רה'ר וי'ל דבכה'ג לא הוה (ה) שרי ר'א מן רה'ר כיון שיכול להביאו דרך חצר מעורבת בהיתר גמור א'נ לישנא דשכחו לא משמע כן דאי היתה מעורבת לא ה'ל למימר שכחו אלא לא חשו להביאו מע'ש כיון דבשבת אפשר להביאו בהיתר גמור אבל כי מסיק ברצון ר'ש אתי שפיר דקאמר שכחו שאם היו נזכרין מע'ש היו מביאין משום דפליגי רבנן עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ברצון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ברצון </span>ר'ש. </span>ה'ה דהוה מצי למימר ברצון ר'מ שהביאו דרך גגות מגג לגג או דרך חצרות מחצר לחצר כדמוכח בפרק כל גגות  (עירובין דף פט.) דאית ליה כל גגות העיר רשות אחת הן וכן חצרות וקרפיפות אלא נקט ר' שמעון דקי'ל כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכלים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכלים </span>ששבתו לתוכו. </span>וכן היה אותו איזמל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרבי </span>אליעזר שמותי הוא. </span>מב'ש  וכן מוכח בירושלמי במסכת תרומות בפרק סאה תרומה דתנן התם סאה תרומה טמאה שנפלה למאה סאין טהורין בית שמאי אוסרים וב'ה מתירין כו' עד לאחר שהודו ר'א אומר תירום ותישרף ואמר בגמרא (ו) בן פזי ורבי אייבו בר נגרי הוו יתבין ואמרי תנינן אחר שהודו ר'א אומר תירום ותישרף מי הודה למי א'ר אסי מתניתין אמרה כן לאחר שהודו ר'א אומר תירום ותישרף ר'א לאו שמותי הוא הרי משמע דשמותי הוא מתלמידי ב'ש דמינה קא פשיט דב'ש הודו לב'ה. ר'ת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 130
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ניתקו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ניתקו </span>חצרות ונעשו בתים. </span>פירוש וחשיב כאילו אין כאן חצר כלל שהחצר נעשה בית וכשלא עירבו חשיבי בתים כליתנהו ומיהו חצר לא חשיב כליתא אע'פ שאסור לטלטל מתוכו למבוי כיון שאין (ז) דרך מפסיק בינו למבוי לא חשוב [כסתום] אבל בתים כסתומות חשיבי כיון שהחצר מפסיק בינם למבוי ודוקא היכא דלא נשתתפו בעינן בתים וחצרות פתוחין לתוכו אבל נשתתפו לא בעינן ומשני אפשר דמבטלי רשות גבי חד דהשתא איכא בית דלא חשיב כסתום ולא אמר נמי ניתקו חצרות כולם כיון דשאר הבתים אסורין בחצר ופריך בית איכא בתים ליכא ולא מצי למימר דבטלי רשות גבי תרי שהם היו אוסרין זה על זה ולא מצי למימר שהשנים עירבו דהא מדקאמר רב לא עירבו משמע לא עירבו כלל:  אפשר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 131
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפשר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפשר </span>דמבטלי רשות כו'. </span>וא'ת כי עירבו חצרות נמי עם בתים מצינן למימר שיש חצר למבוי כגון שביטלו אותו של חצר זה לרשות דכולהו שיש להם במבוי לבני חצר אחרת ויכולין לטלטל מן החצר למבוי הא לא בעי לאקשויי דאיכא למ'ד בעירובין  (דף סו:) אין ביטול רשות מחצר לחצר ועוד דבלאו הכי פריך שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפלגא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפלגא </span>דיומא לפניא. </span>רב לטעמיה דאמר במסכת עירובין (דף סח:) מבטלין וחוזרין ומבטלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>גרם לחצרות. </span>אנן קי'ל דאפילו עירבו חצרות עם בתים מותר לטלטל (ב) דהא רב דאסר בעירבו לטעמיה דפסיק כרבי שמעון דוקא בלא עירבו אבל רבי יוחנן פסיק כר'ש בין עירבו בין לא עירבו וכר' יוחנן קי'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>לכל אמר רבי אליעזר מכשירי מצוה דוחין את השבת. </span>לקמן מפרש דאתא למעוטי ציצית ומזוזה וה'פ לא (ג) כל מצות הנוהגות בשבת אמר ר' אליעזר שמכשירין ידחו שבת שהרי שתי הלחם כו' ומשמע לכאורה דאי לא דאשכחן דמצריך ר' אליעזר ג'ש הוה גמרינן לציצית ומזוזה ממילה ונימא דמכשיריה דחו שבת ותימה הוא היכי שייך למילף ציצית ומזוזה ממילה דמילה דין הוא דמכשיריה דוחין שבת דהיא עצמה דוחה שבת אבל ציצית ומזוזה אין במצותן דחיית שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תאמר </span>בשתי הלחם שאם מצא קצור אינו קוצר. </span>תימה מאי קא פריך דהיא גופה נילף מינה מה העומר שאף על פי שמצא קצור קוצר אף שתי הלחם אם מצא קצור קוצר ונילף מינה תרתי מכשירין וקצירה ותירץ ר'ת דהא לא דמי דנילף מינה קצירה שהרי בעצרת יהיו כל החיטין והשעורין קצורים ולא משמע דאתיא ג'ש אלא (ד) מכשירין דדחו שבת א'נ י'ל דהא לא מצי למימר נילף קצירה דמהיכא נפקא לן קצירת העומר דדחיא שבת מדכתיב בחריש ובקציר תשבות כדדרשינן במנחות בשילהי ר' ישמעאל  (דף עב.) מה חריש רשות אף קציר רשות יצא קצירת העומר שהיא מצוה וגלי רחמנא דליכא למילף אלא לגבי העומר דכתיב ביה נמי קציר ולא לגבי שתי הלחם דלא כתיב בהו קציר ועל כרחיך ודאי היינו טעמא דיליף גבי עומר קצירה משום דכתיב ביה קציר דאי לאו הכי מ'ש דיליף טפי גבי עומר מגבי שתי הלחם דהכא נמי נימא יצא קצירת שתי הלחם שהיא מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושוין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושוין </span>שאם צייץ טליתו כו' מ'ט כו'. </span>תימה מה צריך טעם לזה אלא משום דלא אשכחן דרבינהו קרא דכל אינך מצרכינן קרא לקמן דלא גמרי מהדדי ומיהו יש לומר דאיכא למילף ציצית ומזוזה מסוכה דמאי פרכת שכן נוהגת בלילות כבימים מזוזה נמי נוהג בלילות כבימים וכן ציצית לרבנן דפליגי עליה דרבי שמעון בפרק התכלת (מנחות דף מג.) דלא דרשי וראיתם אותו פרט לכסות לילה אלא פרט לכסות סומא ולהאי טעמא דפרישית דמסוכה יליף צריך לומר דציצית (ה) אם עבר זמנה בטלה דאי לאו הכי איכא למפרך מה לסוכה שכן אם עבר זמנה בטלה דמסתבר דמילה אם עבר זמנה לא בטלה שאותה מילה עצמה שהוא מיחייב בשמיני הוא עושה בתשיעי שאם מל בשמיני לא היה חוזר ומל בתשיעי אבל (ו) סוכה ציצית ומזוזה בכל יומא מיחייב בהן אפילו קיימם היום חייב לקיימם למחר הלכך כשעבר היום ולא עשאם מצות היום לא יקיים עוד לעולם ואם תאמר ומסוכה היכי מצי למילף וכן כל הנך דלקמן דפריך ניכתוב רחמנא בהאי וניתי הנך וניגמרו מיניה אדרבה נגמר מכיבוד אב ואם ומבנין בית המקדש דלא דחו שבת  כדאיתא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 131
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סד'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סד'א </span>נילף שבעת ימים משבעת ימים מסוכה. </span>וא'ת היכי תיסק אדעתיה לדון ג'ש הא אין אדם דן ג'ש מעצמו אא'כ למדה מרבו וי'ל דשמא בעלמא ניתנה למדרש : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קמ'ל.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קמ'ל. </span> ולא ידענא השתא האי שבעת ימים למאי אתיא דאע'ג דדרשינן בפ'ק דפסחים (דף ה.)  מה שביעי שביעי לחג אף ראשון ראשון לחג הא איכא למידרש משבעה בלא ימים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שכן </span>טעון ארבעה מינים. </span>אף על גב דעומר ושתי הלחם נמי מביאין עמהן כבשים ויין לניסוך ושמן למנחות שאני ד' מינין שבלולב דמעכבין זה את זה כדאמר בפרק הקומץ (מנחות דף כז.) ובפרק התכלת  (שם דף מה:) [אמרינן] הכבשים אין מעכבין לא את העומר ולא את שתי הלחם והיינו טעון ד' מינין שאין מצות לולב כלל בלא ד' מינין אבל באלו יכולה להיות מצוותן בלא ד' מינין. הר'ב פור'ת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מעומר כו'. </span>הכא לא דייקא תלמודא למילף מבינייהו דהכי אורחיה דתלמודא זימנין דייק וזימנין לא דייק ואי הוה דייק הוה משכח פירכ' הרב פור'ת א'נ מילתא דאתיא במה הצד טרח וכתב לה קרא כמו מילתא דאתיא בקל וחומר והאי דקאמר תלמודא ניכתוב רחמנא בהאי ותיתי אידך מיניה פירוש ומאי צריך קרא היינו משום דאי בלא מה הצד הוה מצי למילף הך מצוה מאידך לא הוה כתב רחמנא קרא כיון דהוה פשוט כל כך דלא דמי למילתא דאתיא בק'ו דהוא פשוט יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבעת </span> ימים (ד)  מלולב. מופנה הוה משני צדדים גבי לולב לא איצטריך דאע'ג דדרשינן ימים ולא לילות מיהו לא הוה צריך למיכתב שבעת כלל דהוה מצי למיכתב ושמחת לפני וגו' בימים והוי לשון שבעת מיותר לג'ש וא'ת ור' אליעזר היכי דריש ימים ולא לילות כיון דאית ליה ג'ש היא גופה נילף מסוכה מה להלן ימים אפילו לילות אף לולב ימים ואפי' לילות ויש לומר דלית לן למילף בג'ש מילתא דלשון ג'ש גופא מוכחא דאינו כן דימים משמע ולא לילות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ואי </span>מסוכה שכן נוהגת בלילות כבימים. </span>משמע דבעי למימר תאמר במצה שאינה נוהגת בלילות כבימים ואדרבה עיקר מצותה בלילה הראשון שנאמר בערב תאכלו מצות  (שמות יב) והכי הוה מצי למימר שכן נוהגת בימים ובלילות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 131
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>ליה מביום הכפורים. </span>וגמרינן מהדדי כדדרשינן בראש השנה שיהו כל התקיעות של חודש השביעי שוות כדפירש בקונטרס ורבנן סברי דלא שייך לאקשויי אלא לומר שסדר תקיעות יהיו שוין דלענין סדר תקיעות מייתי לה התם אבל לזמן דיום ודאי לא איתקש דע'כ זמנם אינו שוה שזה בראש חודש וזה בעשור לחודש:  והתניא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 132
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>אמר ליה רבי אלעזר כו'. </span>ול'ג והתנן דכל זה אינו במשנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ההיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ההיא </span>מבן שמונת ימים נפקא. </span>תימה דתניא בת'כ ומייתי לה בפרק הערל (יבמות עב:) השמיני ימול דתניא יכול בין ביום ובין בלילה ת'ל ביום אין לי אלא שנימול לח' נימול לט' לי' ולי'א מניין שאינו נימול אלא ביום ת'ל וביום ובפ'ב דמגילה  (דף כ:) נמי אמר אין מוהלין אלא ביום דכתיב וביום השמיני ויש לומר דסמיך אבן שמנת ימים ודרשא פשוטה נקט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה יהא זר ואונן כשר בהן. </span>לאו דווקא נקט זר דהא בכולהו בזב וזבה ויולדת ומצורע כתב בהו כהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אהדריה קרא. </span>והוה ליה דבר שיצא מן הכלל לידון בדבר החדש לאתויי בדלות שאי אתה יכול להחזירו לכללו לפסול לילה ואונן עד שיחזירנו הכתוב לכללו בפירוש הרי החזירה בפירוש ופסל לילה וה'ה אונן וקשה ואמאי לא קאמר דאהדריה קרא מדכתיב כהן ולא זר ושמא לשום דרשא אחריתי אתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כוותיה דרבי יוחנן ודלא כרב אחא בר יעקב. </span>ודלא כרב נחמן בר יצחק דאמר אתיא אות ברית דורות לא הוי דאיהו מודה דדרשינן ביום כדדרשינן בברייתא ואות ברית דורות אתא למכשירין וביום למילה גופה ולית ליה למילה הלכה אע'ג דר' יוחנן אית ליה הלכה לר' אליעזר [כדפי' רש'י והאי ברייתא דדרשי ביום אתיא כרבנן דביום] איצטריך למילה גופה ולהכי לא קאמר אלא דלא כרב אחא דברייתא מוכחא בהדיא דלא בעיא למדרש שמיני ימול. מ'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>צרעת שדוחה את העבודה. </span>תימה ולימא קל וחומר איפכא ותדחה עבודה את הצרעת שיקוץ בהרתו כדי לעשות עבודה ומה שבת שדוחה את המילה ומילה דוחה את הצרעת עבודה דוחה אותה צרעת שנדחה מפני מילה אינו דין שתהא עבודה דוחה אותה והא דאמרינן בפסחים בפרק אלו דברים  (דף סז.) וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש אם טמאי מתים משתלחין זבים ומצורעים לא כ'ש אלא יש לך שעה שזבין ומצורעים משתלחים ואין טמאי מתים משתלחים ואיזה זה פסח הבא  בטומאה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 132
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>אמר ממאי דשבת חמירא דילמא צרעת חמירא. </span>תימה דבברייתא דלעיל מסיק איפכא דלאו משום דצרעת חמירא אלא משום  (ג) גברא דלא חזי ורבא גופיה סבירא ליה הכי לקמן ועוד למאי דקאמר השתא מנלן דצרעת דוחה את העבודה אימא דעבודה דוחה הצרעת מק'ו ומה שבת חמורה [צרעת לא כ'ש ואומר ר'י דלהאי לישנא] צריך לומר דגרסינן רבה הכא ולית ליה דרבא דלקמן דטעמא משום דגברא לא חזי וסבירא ליה כרב ספרא דפליג עליה דרבא לקמן והא דפשיט להו לרבה ורב ספרא דצרעת דוחה עבודה מצי למימר דמקרא נפקא להו אבל רבא דס'ל גברא לא חזי לדידיה לא בעי קרא ועוד נראה לרשב'א דאפי' ליכא קרא דצרעת דוחה עבודה אתי שפיר אפילו לרב ספרא דלא קאמר רב ספרא שיהא הטעם ודאי דצרעת דוחה עבודה משום חומרא דצרעת אלא איכא למימר הכי ואיכא למימר הכי הילכך בברייתא דלעיל סתר ק'ו דקאמר וממאי דצרעת חמירא דילמא משום גברא דלא חזי והכא ולקמן על מילתא דרבא דחינן בע'א ממאי דשבת חמירא דילמא צרעת חמירא שכן דוחה את העבודה וזיל הכא קא מדחי ליה וזיל הכא קא מדחי ליה ומהאי טעמא נמי ליכא למילף ביה ק'ו דעבודה תדחי צרעת דשבת דחמורה דוחה צרעת לא כ'ש דדילמא אין לתלות משום חומרא אלא משום  (ג) גברא לא חזי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>עשה ולא תעשה הוא. </span>השמר היינו לאו ולעשות היינו עשה כדפי' בקונטרס ואע'ג דאמר בסוף פרק הקומץ (מנחות דף לו:) השמר דלאו לאו השמר דעשה עשה מכל מקום לאו מצות עשה הוא אלא לא תעשה דאמר רחמנא הזהר פן תקוץ בהרת תימה היכי מצינן למימר דלעשות אתא לעשה הא אמר לקמן דאיצטריך לעשות אי אתה עושה אבל אתה עושה בסיב שעל גבי רגלו ויש לפרש דעשה שמעינן מדכתיב  לשמור ואם תאמר והא אמר בסמוך היכא אמרינן דאתי עשה ודחי את לא תעשה כגון מילה בצרעת אלמא דליכא בצרעת אלא לאו ואר'ת דלא נקטינן אלא לסימנא בעלמא ואם תאמר והא דקי'ל דאין עשה דוחה את לא תעשה ועשה נגמר ממילה בצרעת דדחי וי'ל מה למילה שכן נכרתו עליה י'ג בריתות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 132
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר מילה בזמנה לא צריכא קרא. </span>והילכך האי בשר דכתיב בה אם אינו ענין לזמנה תנהו ענין לשלא בזמנה ואו אינו דקתני הוה מפרש רבא כלישנא אחרינא:  ואביי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 133
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואביי </span>אליבא דר' שמעון. </span>ולרבי יונתן לא מיבעיא ליה דמוקי ליה בינוני ולאביי נמי דאמר לעיל דבינוני אתי מביניא מצי למימר דסבר ר' יונתן מילתא דאתי בק'ו טרח וכתב לה קרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 133
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>באומר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באומר </span>לקוץ בהרתו הוא מתכוין. </span>וא'ת אם כן אמאי קאמר אביי לא נצרכא אלא לרבי יהודה הא לר'ש נמי איצטריך כדאמר הכא ויש לומר דלשון ברייתא משמע דמיירי בלא מתכוין מדלא קתני בשר אע'ג דמתכוין לקוץ בהרת ימול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 133
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ותנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנן </span>נמי גבי פסח כה'ג אמר רב יהודה אמר רב הלכה כר'ע. </span>והכא לא פריך הילכתא למשיחא משום דנפקא מינה גבי מילה אע'ג דגבי מילה נמי פסיק הכי מ'מ לאלומי פיסקא דמילה פסיק נמי גבי פסח אגב דפסיק גבי מילה דתילף מינה שפסק ברור הוא לכל דבר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 133
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וצריכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וצריכא </span>דאי אשמועינן. </span>אדרב יהוד' קאי דפסיק כר'ע הכא והתם דאי אדרבי עקיבא א'כ בפ' שתי הלחם (מנחות דף צו.) דקתני נמי כלל אמר ר'ע הוה ליה למימר וצריכא וכן פירש בקונטרס : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 133
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עושין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עושין </span>כל צרכי מילה בשבת. </span>אע'ג דלעיל נמי קתני  (ו) בשילהי מפנין (ד' קכח.) התם תני לה אגב גררא דמילי דתינוק אבל הכא עיקר:  גדול</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 133
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גדול
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גדול </span>בהדיא כתיב ביה. </span>אע'ג דבכמה דוכתין תניא מה שבהדיא בפסוק איבעי (ז) למתני גדול שלא מל ענוש כרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 133
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> לועס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> לועס </span>בשיניו. </span>אף על גב דאחר מילה חולה שיש בו סכנה הוא מ'מ כמה דאפשר לשנויי משנינן:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 134
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>מיחזי כבורר. </span>מיהו בורר לא הוי שגם הפסולת ראוי לאכילה ולא דמי למשמרת דריש תולין (לקמן ד' קלז:) דאיכא למ'ד חייב משום בורר:  מי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 134
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>גרע מחמין על גבי מכה. </span>והיכי אסרי רבנן בשלישי אע'ג דאיכא למימר דרב אמרה למילתיה כר'א בן עזריה דפסקינן לעיל הלכתא כוותיה משמע ליה דלכ'ע קאמר ועוד דאפילו לר'א בן עזריה פריך דמשמע דשרי בשלישי משום סכנה מדמייתי קרא ויהי ביום השלישי ורב איירי במכה שאין בה סכנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 134
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מונעין חמין ושמן. </span>פירש ה'ר יוסף פורת בשם רבינו שמואל דבמעורבת יחד איירי דאי כל חד באפי נפשיה מאי קמ'ל בשמן מתני' היא בפ' שמנה שרצים  (לעיל דף קיא.) אבל סך הוא את השמן והיינו אפילו על גבי מכה מדקתני בני מלכים סכין ע'ג מכותיהן שמן וורד מכלל דבשאר שמן מותר לאחר אפילו ע'ג מכה ושמואל נמי היכי הוה פליג:  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 135
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ספק דוחה את השבת. </span>נראה לר'י דאסמכתא בעלמא הוא ולא איצטריך קרא להכי דהיכי תיסוק אדעתיה לחלל את השבת ולא ידענא אם הוא בר חיוב מילה או לא כדמפרש לקמן דספק נולד לז' או לח' ומשום נולד בין השמשות לא איצטריך נמי קרא דמוטב דתיבטל מצות מילה בשמיני מספיקא בשב ואל תעשה ואל יחלל שבת בידים מספק אלא נראה לר'י דעיקר האי קרא אתא לאנדרוגינוס שאינו דוחה שבת ונולד כשהוא מהול ומיהו לא מחד ערלתו נפקי דאין סברא לומר שקולים ויבואו שניהם אלא תרי קראי כתיבי חד במילה בזמנה וביום השמיני ימול בשר ערלתו וחד במילה שלא בזמנה  דגדול וערל זכר אשר לא ימול בשר ערלתו (בראשית יז) א'נ קרא אתא לאנדרוגינוס ונולד כשהוא מהול מסברא ידעינן דאין צריך להטיף דם ברית ר'י. אי נמי עיקר קרא לנולד כשהוא מהול ולאנדרוגינוס לא צריך קרא דהא נפקא ליה לר' יהודה לקמן דאנדרוגינוס טעון מילה מדכתיב כל זכר ורבנן הוו דרשי לדרשה אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 135
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נחלקו על נולד כשהוא מהול שצריך להטיף ממנו דם ברית כו' על מה נחלקו על גר שנתגייר. </span>השתא משמע דיותר יש להצריך הטפה לנולד כשהוא מהול מלנתגייר כשהוא מהול דהא לנולד כ'ע מודו ובגר איכא פלוגתא וא'כ לקמן דפסיק רב הלכה כת'ק ומשמע דכוותיה קי'ל מדקאמר רב אדא בר אהבה תיתי לי דעברי אדרב וכיון דקי'ל כת'ק בנולד כשהוא מהול שאין צריך להטיף ממנו דם ברית כ'ש גר שנתגייר כשהוא מהול וה'ג לא פסקו כן אלא פסקו דקטן א'צ וגר צריך ובקטן ודאי כדין פסקו כשמועתנו ובגר נמי נראה לר'י שסמכו אההיא דיבמות דפרק החולץ (דף מו:) דתניא הרי שבא ואמר מלתי ולא טבלתי מטבילין אותו ומה בכך דברי רבי יהודה ור' יוסי אומר אין מטבילין ואת'ל דא'צ להטיף ממנו דם ברית בנתגייר כשהוא מהול לרבי יוסי אמאי אין מטבילין הרי הוא מהול לפנינו מאי נפקא מינה אם לא מלו אותו ב'ד לא יהא אלא ערבי מהול וגבעוני מהול אלא ודאי צריך להטיף ממנו דם ברית ולכך אין מטבילין דאינו גר עד שימול ויטבול ונראה לרשב'א לתת טעם בדבר שהרי הסברא הפוכה מסברא דשמעתין והיינו טעמא דבין קטן שנולד כשהוא מהול ובין גר שנתגייר כשהוא מהול דין הוא דשניהם היו טעונים הטפת דם ברית אי לאו דדרשינן הכא דקטן אין צריך להטיף ממנו משום דכתיב ערלתו ודוקא בקטן דגלי גלי בגר דלא גלי לא גלי ור'ח פסק איפכא מה'ג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


