# tsftbvl

lvr: 21
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יציאות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יציאות </span>השבת שתים שהן ארבע. </span>הקשה ריב'א דדיני הוצאות שבת היה לו לשנות גבי אבות מלאכות אחר פרק כלל גדול לקמן (דף עג.) דהתם קתני אבות מלאכות מ' חסר אחת וקתני הוצאה לבסוף והוה ליה להתחיל כסדר בדברים דמיירי בע'ש מבעוד יום כגון לא יצא החייט במחטו סמוך לחשיכה אין שורין דיו וסמנין ואין צולין בשר ואח'כ במה מדליקין וכירה ובמה טומנין שהם דברים הנוהגים עם חשיכה ואח'כ במה בהמה ובמה אשה יוצאה דברים הנוהגים בשבת עצמו ושוב אבות מלאכות של שבת ודרך התנא לשנות כסדר זה כמו שמצינו בפסחים דמתחיל בליל י'ד ושוב בי'ד ושוב בשחיטת פסחים שהוא בין הערבים ואחר כך שונה מאכילת פסחים שהוא בלילה וכן ביומא מתחיל בז' ימי' קוד' יה'כ ואח'כ בעיה'כ ואח'כ ליל י'כ ותירץ דהוצאה חביבא ליה לאקדומי משום דממשנה זו שמעינן כמה דברים הוצאה והכנסה דעני ועשיר ודבעי' עקירה והנחה ושנים שעשאוה פטורין וידו של אדם חשובה לו כד' על ד' וידו של אדם אינה לא כרה'י ולא כרה'ר ור'ת מפרש דדבר ההוה רגיל הש'ס לשנות תחילה וכן במס' ב'ק (דף ב.) השור והבור המבעה וההבער ולא נקט כסדר הפרשה וכן מפרש רב האי גבי ד' צריכין להודות בפרק הרואה (ברכות דף נד:)  דלא נקט הש'ס כסדר הפסוק ועוד מפרש ר'ת דפתח ביציאות משום דבעי למימר לא יצא החייט במחטו אע'ג דלא שנה המלבן משום אין נותנין כלים לכובס ולא המבעיר משום במה טומנין הוצאה הוצרך לשנות טפי משום דמלאכה גרועה היא כמו שאפרש: 


lvr: 21
pgn: 2
dfh: a
trm: יציאות.
txt:
<span class='five'>יציאות. </span>הוצאות הוה ליה למתני' אלא נקט יציאות לישנא דקרא אל יצא איש ממקומו (שמות טז) ודרשינן מינה (עירובין דף יז:) הוצאה אל יצא עם הכלי ללקט המן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שתים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שתים </span>שהן ארבע בפנים. </span>כן נראה כמו שמפרש רש'י כאן דמבפנים היינו לבעה'ב העומד בפנים ובחוץ היינו לעני העומד בחוץ שתים הוצאות והכנסות דחיוב שהן ד' הוצאות והכנסות דפטור ובשבועות פרש'י בפנים היינו הכנסות פנים שנים דחיוב דעני ודעשיר ושנים דפטור ובחוץ היינו הוצאות חוץ ואין נראה מדפירש מילי דעני לחוד ומילי דעשיר לחוד משמע כפי שפירש כאן ולפי' דהתם לא היה לו לערב הוצאות והכנסות יחד ומיהו שמא לפי שהיה צריך להאריך אם היה בא לפרש הוצאות לבד [והכנסו' לבד] מ'מ אין נראה לרבינו אלחנן מדקאמר בגמרא דיקא נמי דקתני יציאות וקמפרש הכנסות לאלתר ולא דייק מדקתני בפנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פשט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשט </span>בעה'ב את ידו כו'. </span>תימה לר'י אמאי צריך למתני תרתי דעני ודבעה'ב וכן בריש שבועות דמפרש בגמרא (דף ג. ושם) שתים דעני ודבעל הבית מה שייך לקרותו שתים מה לי עני מה לי עשיר ונראה לר'י דאיצטריך לאשמעי' משום דהוצאה מלאכה גרועה היא דמה לי מוציא מרה'י לרה'ר מה לי מוציא מרה'י לרה'י ולא הוה גמרינן הוצאה דעני מבעה'ב ולא בעה'ב מעני ותדע מדאיצטריך תרי קראי בהוצאה כדנפקא לן בריש הזורק  (לקמן דף צו: ושם) מויכלא העם מהביא ובספ'ק דעירובין (דף יז:) נפקא לן מקרא אחרינא דדרשינן אל יצא איש ממקומו אל יוציא והתם פירשתי והיינו משום דמלאכה גרועה היא איצטריך תרווייהו חד לעני וחד לעשיר וכן בכל תולדות דאבות מלאכות לא חיישינן שיהא במשכן אלא אבות בלבד ובתולדות דהוצאה בעי' שיהא במשכן דתנן בהזורק (דף צו.) שתי גזוזטראות זו כנגד זו המושיט והזורק מזו לזו פטור היו שתיהן בדיוטא אחת הזורק פטור והמושיט חייב שכך היתה עבודת לוים ובריש הזורק (ג'ז שם:) נמי בעי הזורק ד' אמות ברה'ר מנלן ודחיק לאשכחינהו במשכן עד דמסיק כל ד'א ברה'ר הלכתא גמירי לה וכל אלו תולדה דהוצאה נינהו ולא אבות שאין אבות אלא מ' חסר אחת וגבי הכנסה נמי אמרינן בפ' במה טומנין (לקמן מט:) הם העלו קרשים מקרקע לעגלה אף אתם אל תכניסו מרה'ר לרה'י וא'ת כיון דהכנסה היתה במשכן מה צריך תו לקמן בהזורק (דף צו:) לפרושי דסברא הוא מה לי אפוקי מה לי עיולי דהזורק ד' אמות ברה'ר משמע דאי הוה משכחת לה במשכן הוה ניחא ליה אע'ג דהתם ליכא סברא וי'ל דאיצטריך סברא להכנסה דבעה'ב דלא הוה במשכן דהם העלו קרשים כו' היינו הכנסה דעני דמסתמא בקרקע היו עומדים שהוא רה'ר ואם תאמר כיון דאיכא סברא אמאי איצטריך בבמה טומנין למימר דהכנסה היתה במשכן וי'ל דתנא ליה איידי דבעי למיתני הם הורידו קרשים מעגלה ואתם אל תוציאו כו' אע'ג דהוצאה נפקא לן מקרא בהדיא איצטריך למיתני שהיתה במשכן משום דקתני ברישא בברייתא אין חייבין אלא על מלאכה שכיוצא בה היתה במשכן ואם לא היה מוצא הוצאה במשכן הייתי מחייב בכל מלאכות הדומות למלאכה גמורה אע'פ שלא היה במשכן כמו בהוצאה והא דאסמוך קרא דשבת למלאכת המשכן הוה דרשינן למילתא אחריתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבועות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבועות </span>שתים שהן ארבע. </span>בריש שבועות (דף ג.) מפרש שתים אוכל ולא אוכל דכתיב בהדיא בקרא להרע או להיטיב דהיינו להבא שהן ד' אכלתי ולא אכלתי דאתי מדרשא והא דלא מפר' שהן ד' אזרוק ולא אזרוק והוה אתיא כולה כרבי ישמעאל ולא הוה צריך לאוקומי בתרי תנאי משום דמתני' בפ'ג (דף יט:) תנן בהדיא שהן ד' אכלתי ולא אכלתי וא'ת אמאי לא קתני שתים שהן שמונה [אוכל ולא אוכל] אכלתי ולא אכלתי אזרוק ולא אזרוק זרקתי ולא זרקתי ונראה דלכך פירש רש'י בריש שבועות שאינו שונה אלא דבר וחילופו ור' יצחק תירץ דלא נקט אלא אכלתי ולא אכלתי משום דפליג ר' ישמעאל והוי רבותא טפי אבל אזרוק ולא אזרוק דמודה ר'י לא חש למיתני וא'ת וגבי שבת אמאי קתני שתים שהן ד' ותו לא ליתני נמי מושיט ומעביר מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רה'ר דחייב כדאמר לקמן (דף צו:) וזורק מרשות היחיד לרשות הרבים ומרה'ר לרה'י וי'ל דלא קתני אלא הכנסה דדמיא להוצאה שהוא מרה'י לרה'ר לאפוקי מושיט ומעביר שהוא מרה'י לרה'י וזריקה נמי לא דמיא להוצאה שזה בהולכה ביד וזה בזריקה:  ידיעות</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ידיעות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ידיעות </span>הטומאה כו'. </span>וא'ת ואמאי לא קתני העלמות שתים שהן ד' העלם טומאה ואכל קדש או נכנס למקדש שהן ד' העלם קדש והעלם מקדש והוה אתי שפיר דלא מצי למיפרך הני תמני הויין כדפריך אידיעות וי'ל דנקט ידיעות כדמפרש התם (פ'ב ד' יד:)  ידיעות קמייתא דליתנהו בכל התורה כולה קחשיב בתרייתא דאיתנהו בכל התורה לא קחשיב א'נ ידיעות בתרייתא דמייתי לידי קרבן קחשיב ולההיא לישנא דידיעות קמייתא קחשיב לא שייך למיתני גבי שבועות ושבת ידיעות שבועות וידיעות שבת ולאידך לישנא נמי דקאמר ידיעות בתרייתא דמייתי לידי קרבן קחשיב לא תנא בהו ידיעות כיון דחילוק שתים שהן ארבע משכחת באיסורא גופיה אבל גבי טומאה החילוק דשתים שהן ארבע אינו בא אלא מחמת הידיעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מראות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מראות </span>נגעים וכו'. </span>ברוב ספרים גרס שנים שהן ד' וכן בשילהי המזבח מקדש (זבחים פח:)  ברוב ספרים גרס מראות נגעים ר' דוסא אומר שלשים וששה עקביא בן מהללאל אומר שבעים ושנים דממראה יאמר מראות כמו ממחנה מחנות וכי היכי דכתיב ועתה הייתי לשני מחנות (בראשית לב) ה'נ קתני שפיר מראות שנים ואע'ג דהתם חשיב כולי האי והכא לא חשיב אלא ב' שהן ד' התם חשיב פתיכין ונגעי אדם וראש וזקן ונגעי בתים והכא לא חשיב אלא לבנות כדתנן במס' נגעים  (פ'א מ'א) ומייתי לה בפ'ק דשבועות  (דף ה.) בהרת עזה כשלג שניה לה כסיד ההיכל כו' : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דלאו עיקר שבת אבות תני ותולדות לא תני. </span>וא'ת והא במראות נגעים תני אבות ותולדות כדמפרש בשבועות שהן ארבע שאת ותולדתו בהרת ותולדתו אף על גב דהתם לאו עיקר נגעים הוא וי'ל דלא דמי דתולדות דנגעים כתיבי ותולדות דשבת לא כתיבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דומיא דמראות נגעים קתני. </span>הא דנקט מראות נגעים טפי משבועות וידיעות משום דאינהו גופייהו לא ידעינן דהוו להו כולהו לחיובא אלא משום דדומיא דמראות נגעים קתני דבכולהו איכא פלוגתא בר ממראות נגעים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>דלאו עיקר שבת הוא חיובי תני פטורי לא תני. </span>לא הוה צריך לומר משום דלאו עיקר שבת הוא אלא משום דדומיא דמראות נגעים קתני דהוו כולהו לחיובא אלא משום דצריך לשנויי הכא דעיקר שבת תני חיובי ופטורי קמסיים נמי התם דלאו עיקר שבת הוא וגם המקשה לא הקשה דליתני התם כי הכא כיון דידע דדומיא דמראות נגעים קתני אלא פריך דליתני הכא שתים שהן ד' ותו לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> וכי </span>תימא מהן לחיוב ומהן לפטור. </span>רש'י לא פי' כאן לפי שיטתו שבסמוך דעקירות קחשיב ולפי שיטתו היה לו לפרש שתים לפטור בעקירות דבעה'ב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>יציאות קתני. </span>לא פריך אלא אמתני' דשבועות דהוה כולהו לחיובא ולא משכחת אלא שתים אבל במתני' דהכא משכחת לה כולהו ביציאות כגון שלא יהיו כולם לחיובא שתים דהוצאה שיש בה חיוב חטאת ופטור אבל אסור דאתי לידי חיוב חטאת שהן ד' פטור אבל אסור דלא אתי לידי חיוב חטאת ופטור ומותר בעני וכן בעשיר לפירוש ריב'א בסמוך ולהכי לעיל כי משני הכא דעיקר שבת הוא תני אבות ותולדות לא הוה מצי למיפרך והא יציאות קתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>לא עסקינן דקא מעייל מרה'ר לרה'י. </span>ובפ'ק דשבועות (דף ה:) פריך ואימא דקא מפיק מרה'י לרה'ר ומשני א'כ ליתני המוציא לרה'ר מאי מרשות לרשות אפילו מרה'ר לרה'י וא'ת ומ'ש דתני תולדה דהוצאה ולא תני שום תולדה דכל שאר אבות ותירץ ריב'א דבכל שאר תולדות אם היה רוצה לשנותם היה צריך להאריך בלשונו אבל הכנסה דקרויה הוצאה כוללה עמו בקוצר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וקמפרש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וקמפרש </span>הכנסה לאלתר. </span>וא'ת ואמאי לא דייק מכח דלא משכחת ארבע בפנים וד' בחוץ בלא הכנסות וי'ל דמשכחת להו כדפירשתי לעיל א'נ דמהא לא הוה שייך למימר מתני' נמי דיקא דמאי אולמא מההיא דשבועות דקיימא עלה דהתם נמי לא משכחת כולהו לחיובא אא'כ תחשוב הכנסות בכלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 2
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רשויות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רשויות </span>קתני. </span>רשויות שתים שהן ארבע פירוש דשתים קאי ארשויות רשות הרבים ורשות היחיד וקשה לריב'א דאם כן לא הוה ליה למיתני ושתים שהן ארבע בחוץ אלא שתים שהן ארבע בפנים וארבע בחוץ שתים שתים למה לי ופירש ריב'א רשויות שבת יש בהן שני חיובים שהן ד' בפנים וב' חיובים שהן ד' בחוץ ויציאות נראה לריב'א דהוי כמו תוצאות דאשכחן רשויות דאקרי הוצאות דכתיב (במדבר לד) והיו תוצאותיו הימה ומתרגמינן רשוותיה:  בבא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבא </span>דרישא פטור ומותר. </span>וא'ת והא קא עבר אלפני עור לא תתן מכשול ואפילו מיירי שהיה יכול ליטלו אפילו לא היה בידו דלא עבר משום לפני עור דמושיט כוס יין לנזיר מוקי לה בפ'ק דמס' עבודת כוכבים (דף ו:) דקאי בתרי עברי דנהרא מ'מ איסור דרבנן מיהא איכא שחייב להפרישו מאיסור ואפילו אי מיירי בנכרי דלא שייך לפני עור מיהו איסור דרבנן מיהא איכא כדתניא בשילהי פירקין (דף יט.) נותנין מזונות לנכרי בחצר נטלו ויצא אין נזקקין לו משמע דווקא כשהנכרי בחצר אבל אם עומד בחוץ ופושט ידו לפנים משמע דאסור ליתן להדיא ע'מ להוציא ויש לומר דמיירי בנכרי והחפץ של נכרי דאפילו מכניס ומוציא כל היום אין כאן איסור כלל כיון שאין החפץ של בעל הבית : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בר </span>מהני תלת. </span>הקשה ר'ת הא איכא הא דתנן בפרק במה מדליקין (לקמן כט:) המכבה את הנר מפני שהוא מתירא כו' ואם בשביל החולה שיישן פטור ומוקי לה בחולה שיש בו סכנה וא'כ הוא פטור ומותר דאין לך דבר שעומד בפני פקוח נפש ותירץ דהא מלתא דפשיטא היא ולא איצטריך ליה לשמואל לאשמעי' כדמשני בסמוך דלא איצטריך ליה לאשמעי' פטורי דלא קעביד מעשה וצד נחש מיירי בדליכא סכנה שיוכל להנצל בענין אחר אלא משום צערא שרו ליה רבנן כמו במפיס מורסא וכן מוכח בריש פרק שמונה שרצים (שם קז:) דצד נחש לאו משום סכנה פטור דהא מוקי לה כר'ש דאמר מלאכה שאצ'ל פטור עליה וע'ק לר'י והא איכא הא דתני' בפ' במה אשה (שם סב.) ר'א פוטר בכובלת ובצלוחית של פלייטון והוא פטור ומותר דהא בבריי' אחרת קתני התם רא'א יוצאה אשה בכובלת לכתחלה ותירץ ר'י בשם ר' אברהם דלא חשיב שמואל אלא פטורים השנויין במשנה דצד צבי משנה היא בהאורג  (שם ד' קו:) הצד נחש ומפיס מורסא משנה היא בעדיות (פ'ב מ'ה)  ולספרים דגרסי בפ' במה אשה (שם ד' סב.) איידי דאמר ר'מ חייב חטאת א'ל איהו פטור אבל אסור פי' דר'א קאמר לר'מ לדבריך נמי לכל היותר לא יהא אלא פטור אבל אסור לפי גרסא זו אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצד </span>נחש. </span>הקשה בה'ג דשמואל אדשמואל דהכא סבר שמואל מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור כר'ש ומשום צערא דגופא שרי ובפ' כירה (לקמן מב.) אמרינן בדבר שאין מתכוין סבר לה כר'ש במלאכה שאינה צריכה לגופה סבר לה כר'י ותירץ ר'ת דשמואל קאמר דלר'ש דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור בהני תלת פטור ומותר כמו שמוכיח שמואל בסוף האורג  (שם קז.) דודאי פטור ומותר קאמר וליה לא ס'ל כר'ש ומיהו לדידן קי'ל כר'ש דרבא דהוי בתראה סבר כותיה בריש נוטל (שם קמא:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומפיס
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומפיס </span>מורסא. </span>בעדיות (פ'ב שם) תנן אם לעשות לה פה חייב ואם להוציא ממנה ליחה פטור וא'ת היכי מתחייב אפתיחת פה דמורסא הא אמרינן לקמן בפ' חבית (ד' קמו.) כל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח ותירץ ר'ת דהאי נמי עשוי להכניס אויר ולהוציא ליחה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פטורי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פטורי </span>דאתי לידי חיוב חטאת. </span>מה שפירש'י דעקירות קחשיב אינו נראה לר'י חדא דעקירה בלא הוצאה אינה אלא טלטול בעלמא ואין בה דררא דחיוב חטאת כלל ועוד דלפי' הקונט' קחשיב לבע'ה ג' יציאות והכנסה אחת ולעני ג' הכנסות והוצאה אחת ועוד דלא חשיב תרתי לפטור דעני באחת ודעשיר באחת כדחשיב חיובא ברישא ומפרש ריב'א דאתי לידי חיוב חטאת היינו אותו שפושט את ידו ומכניסה או מוציאה דכוותה בבא דרישא חייב חטאת והכא פטור לפי שלא עשה כל המלאכה שחיסר ממנה מעט או עקירה או הנחה והביא ראייה מירושלמי דקאמר לא אתיא מתני' אלא פטור שנגד החיוב ומשום הכי לא חשיב אלא פטור של אותו שכנגדו חייב למעלה בבבא דרישא כגון פשט העני את ידו לפנים כו' וקתני העני חייב פטורה דידיה חשיב בבבא דסיפא בפשט העני את ידו לפנים וכו' וכן לבע'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שניהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניהם </span>פטורין והא איתעבידא מלאכה מבינייהו. </span>אינו קאי אמתני' שהרי רישא דשניהם פטורין דהיינו פשט העני את ידו לפנים קבעי לקמן (ד' ד.) אלא קאי אמאי דקאמר פטורי דאתי בהו לידי חיוב חטאת קחשיב אבל חטאת לית בהו אלא שניהן פטורין כדקתני מתני' ואמאי והא איתעבידא מלאכה מבינייהו ולא פריך שיתחייב הראשון דאין סברא דע'י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון אלא אשני קא פריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעשותה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעשותה. </span>בכל הספרים גר' העושה את כולה ולא העושה מקצתה יחיד שעשה אותה חייב שנים שעשאוה פטורין פשטיה דקרא נראה דבעשותה קאי אנפש אבל הש'ס דריש ליה אמלאכה כלומר בעשות אותה וכולה מיירי בזה עוקר וזה מניח ואינו אלא כפל מלה וליכא למימר דב' שעשאוה איירי בב' שעשאוה בבת אחת דבפרק המצניע (לקמן צג. ושם) משמע דצריכי תרי קראי לזה עוקר וזה מניח ולב' שעשו מלאכה בבת אחת ועוד דבאיתמר נמי דקאי אמתניתין נמי קאמר האי לישנא יחיד ועשה אותה וכו' אך קשה דבפרק המצניע (שם.) משמע דזה עוקר וזה מניח נפקא מנפש או מאחת והכא נפקא לה מבעשותה קשה לר'י מדמצרכינן קרא לפטור משמע דזה עוקר וזה מניח היה במשכן ובפרק המצניע (ג'ז שם.) נמי פוטר ר'ש זה אינו יכול וזה אינו יכול אע'פ שהיה במשכן כגון ב' שנושאין את הארון ובירושלמי פרק הזורק אהא דתנן שתי גזוזטראות ברשות הרבים כו' היו שתיהן בדיוטא אחת המושיט חייב אמר רב חמא בשם ר' מיישא ובלבד על ידי ב' ופריך בכל אתר אמרת ב' שעשאוה פטורין וכאן אמרת חייבין ומשני שכך היתה עבודת הלוים והשתא מה בכך שהיתה במשכן מ'מ הוי ליה לפטור מושיט כיון דשניהם עושין אותה ונראה לר'י דבמושיט אין זה עוקר וזה מניח אלא המושיט עשה עקירה והנחה ולא קשיא ליה בירושלמי אלא אמה שאינו מחייב מושיט אלא כשחבירו מקבל מידו אבל אם המושיט מניחו על רשות היחיד [אחר] פטור ובכל מקום על ידי חבירו פטור [טפי] כגון ב' שעשאוה וכאן אינו מתחייב אלא על ידי חבירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>איתמר </span>נמי כו'. </span>תימה דמייתי סייעתא משמעתא לברייתא ובפרק קמא דקדושין (ד' ו.) פריך יהודה ועוד לקרא וי'ל דנזרקה מפי חבורה דקאמר היינו חבורה של תנאים ור'י תירץ משום דבריי' דלעיל לא מתניא בי ר' חייא ור' אושעיא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עקירת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עקירת </span>גופו כעקירת חפץ דמי או לא. </span>נראה לר'י דהכי נמי מצי למיבעי לענין הנחה כגון שהוציא חפץ לר'ה ועמד שם לפוש ולא הניחו ע'ג קרקע אם הנחת גופו הוה כהנחת חפץ או לא וממתני' דקתני או שנטל מתוכה והוציא העני חייב ליכא למיפשט דאיכא לאוקמא שהניחו ע'ג קרקע וא'ת ואמאי לא פשיט ממתניתין (ד' יא:) דקתני לא יצא החייט במחטו שמא ישכח ויצא ואי עקירת גופו לאו כעקירת חפץ דמי אמאי לא יצא בה הא לא מצי למיתי לידי איסור דאוריי' וי'ל דאפ'ה אסרו רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא ידו לא נייח. </span>נראה לר'י כלשון אחר דגרס ידו דבתר גופו גרירא בעי עקירה גופו לא בעי עקירה ולמאי דגרס נמי ידו לא נייח מפרש ר'י דהיינו משום דבתר גופו גריר ורש'י פי' ידו לא נייח ע'ג קרקע משמע אפי' הוא וידו במקום אחד ונתן לו חבירו לתוך ידו והוציא פטור ואין נראה דבכל ענין שהטעינו חבירו בין על כתפו בין על ידו והוציא חייב דהא קתני או שנטל מתוכה והוציא חייב אלמא הנחת חפץ ביד בע'ה שהוא וידו ברשות אחת הויא הנחה מדחייב העני שעקר מיד בע'ה וכיון דהויא הנחה כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עוקרו ממקום הנחה:  היה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היה </span>טעון אוכלין ומשקין מבעוד יום כו'. </span>כשעמד לפוש משחשכה איירי דבלא עמד לא מיחייב אע'ג דעקירת גופו כעקירת חפץ דמי לא בטלה עקירה ראשונה כדאמר לקמן (ד' ה:) המפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך עליהן להוציאן פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך ונקט מבעוד יום לאשמעינן דעקירת גופו כעקירת חפץ דמי דאי הוה נקט טוען עצמו משחשכה ועמד לפוש לא היה משמע מידי דאפילו אי עקירה והנחת גופו לא הויא עקירה והנחה חייב משום עקירה ראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>שתעשה ככרמלית. </span>כגון שהוציא ידו מלאה לחוץ ולאהדורה אבל בע'א לא דהא תנן בפרק בתרא דעירובין (ד' צח:)  עומד אדם ברה'י ומטלטל ברה'ר ולא הויא כרמלית אלא לענין רשות שהגוף שם שדומה יותר לשתי רשויות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>קנסוה רבנן לאהדורה. </span>נראה לר'י דגרס מי אסרוה ולא גרס מי קנסוה דלקמן בסמוך כי מוקמא דלאו ככרמלית דמיא אמרינן דאסור להחזירה משום קנס ושמא הא דעבדוה ככרמלית נמי הוי קנסא ונ'מ דאסור בשוגג מבעוד יום: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>למעלה מי'. </span>וא'ת למעלה מי' לכתחלה נמי מותר להוציאה דהוי מקום פטור וי'ל דקמ'ל דאפילו הוציאה מתחלה דרך מטה מי' מותר להחזירה למעלה מי' ולא קנסינן ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התירו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התירו </span>לו לרדותה. </span>ואע'ג דאמרינן בר'ה בפרק י'ט  (ד' כט: ושם) כל מלאכת עבודה לא תעשו וגו' יצאו תקיעת שופר ורדיית הפת שחכמה היא ואינה מלאכה מ'מ מדרבנן אסורה כדאמר בכל כתבי הקדש (לקמן קיז: ושם) ולא ירדה במרדה אלא בסכין וכן תקיעת שופר אסור מדרבנן דתנן בפ'ב דר'ה (ד' לג.) אין מעכבין התינוקות מלתקוע משום חינוך הא נשים מעכבין : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואיבעית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואיבעית </span>אימא לעולם לא תפשוט. </span>נראה לר'י דל'ג לעולם לא תפשוט דאע'ג דאיכא שינויא אחרינא דלא תיקשי שני ברייתות אהדדי עדיין איכא למיפשט דרב ביבי מבני בית המדרש מדלא משני איפכא מכלל דלא התירו ולרשב'א נראה דשפיר גריס ליה דממאי דלא משני איפכא ליכא למיפשט דסברי בני בית המדרש דלא התירו דהא דלא משני איפכא לפי שאין נראה סברא לעולם לומר משחשיכה לא קנסוה מבעוד יום קנסוה דאי משחשיכה לא קנסוה שוב אין לומר מבעוד יום קנסוה דהוי כחוכא ואטלולא ואע'פ שאין שייך טעם משחשיכה לומר כמבעוד יום ולעיל ה'פ מדלא משנינן הכי לפי שאין נראה להם סברא לומר כן והוצרכו לומר משחשיכה קנסו מבעוד יום לא קנסו כדי לדחות שלא לפשוט בעיא דאביי א'כ תפשוט בעיא דרב ביבי אע'ג דאיכא למידחי בשינויא קמא ואי בעית למפשט דאביי נאמר כשינויא בתרא וזיל הכא קמדחי ליה כו' מ'מ חדא מינייהו מיפשטה ממה נפשך והשתא א'ש דקאמר ואב'א לעולם לא תפשוט לא דאביי ולא דרב ביבי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 3
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> בשוגג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> בשוגג </span>לא קנסוה. </span>ומיירי מבעוד יום דהשתא ליכא למפשט דרב ביבי וא'ת משנויא קמא נמי נפשוט בעיא דרב ביבי דלא התירו דלמטה מי' אסור להחזירה ואפילו מוקמי' מבעוד יום הא פירשתי דאי מבעו'י לא התירו כ'ש משחשיכה וי'ל דאין לפשוט דהתם מה שלא התירו משחשיכה אע'ג דאתי לידי חיוב חטאת היינו משום מבעו'י דלא שייך טעם זה אבל גבי רדיית הפת לעולם אימא דהתירו:  כאן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>לחצר אחרת. </span>ואסור להחזירה דקתני לא להחזירה אצלו קאמר אלא להחזירה לחצר אחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומאי </span>שנא. </span>בזו כנגד זו איירי דבדיוטא אחת שנא ושנא דאיכא איסור חיוב חטאת דמושיט מרה'י לרה'י דרך רה'ר א'נ בדיוטא אחת וכגון שאין מפסיק שם רה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואלא </span>דאהדר ואידכר מי מחייב. </span>תימה דלישני אימא לידי  (חיוב) איסור חטאת כדקאמר בסמוך קודם שיבא לידי איסור סקילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>אומרים לו לאדם חטא בשביל שיזכה חבירך. </span>והא דאמר בבכל מערבין (עירובין לב: ושם) רבי סבר ניחא ליה לחבר דליעבד איסורא קלילא ולא ליעבד עם הארץ איסורא רבה התם כדי שלא יאכל ע'ה טבל על ידו דאמר לי' מלא לך כלכלה של תאנים מתאנתי אבל הכא שלא נעשה האיסור על ידו אין אומרים לו חטא אפי' איסור קל שלא יבא חבירו לידי איסור חמור ואומר ריב'א דאפי' למדביק עצמו אין לפשוט משם להתיר דהתם עדיין לא נעשה האיסור ומוטב שיעשה איסור קל ולא יעשה איסור חמור על ידו אבל הכא המעשה של איסור כבר נעשה וממילא יגמור לא יעשה אפי' איסור קל בידים והא דתנן בהשולח (גיטין דף מא: ושם) מי שחציו עבד וחציו בן חורין כופין את רבו ועושה אותו בן חורין ואע'ג דבהאי פירקא (דף לח:)  א'ר יהודה כל המשחרר עבדו עובר בעשה דלעולם בהם תעבודו שאני פריה ורביה דמצוה רבה היא כדמשני התם בר'א שנכנס לבה'מ ולא מצא שם י' ושחרר את עבדו להשלימו לי' מצוה דרבים שאני ועוד י'ל דדוקא היכא דפשע קאמר וכי אומרים לו לאדם חטא כדי כו' ואתי שפיר הא דאמרי' בריש תמיד נשחט (פסחים דף נט. ושם)  דאתי עשה דפסח שיש בו כרת ודחי עשה דהשלמה וקא עברי כהנים בעשה דהשלמה ומקריבין למחוסר כפורים כפרתו כדי שיביא פסחו וכן בפרק בתרא דעירובין (דף קג: ושם) כהן שנמצא בו יבלת חבירו חותכה לו לו בשיניו אע'ג דהוי שבות וגבי חציה שפחה וחציה בת חורין שנהגו בה מנהג הפקר וכפו את רבה בהשולח (גיטין דף לח:) משום שהיתה מחזרת וממציאה עצמה לזנות ודומי' לאנוסין והוי נמי כמצוה דרבים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קודם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קודם </span>שיבא לידי איסור סקילה. </span>וא'ת מאי בעיא היא זו אם התירו לרדותה פשיטא שלא ישמע לנו אם נאסור לו ותי' ריב'א דאם לא התירו לא מיחייב סקילה כיון שמניח מלרדות ע'י מה שאנו אוסרין לו וכן בפסחים בס'פ האשה (דף צב. ושם) ערל הזאה ואיזמל העמידו דבריהם במקום כרת אלמא לא מיחייב כרת הואיל ורבנן הוא דאסרי ליה למיעבד פסח וא'ת והיכי אתי לידי חיוב סקילה והא התראת ספק הוא דבשעה שהדביק פת בתנור שמא היה בדעתו לרדותה קודם שיבא לידי איסור סקילה ומה שלא רדה שמא שכח ההתראה ותי' ריב'א דכיון שהדביק תוך כדי דבור של התראה ובודאי תאפה אם לא ירדנה לאו התראת ספק הוא דודאי לא היה בדעתו לרדות קודם אפייה ולא הוי התראת ספק אלא בלוקח אם על הבנים למ'ד בפ' ואלו הן הלוקין (מכות דף טו.) בטלו ולא בטלו דשמא לא ישבור כנפיה או לא ישחטנה ועכשיו שמשבר כנפיה אין יכולין להתרותו דלא הויא התראה אלא על הלאו והלאו כבר עבר וכן בשבועה שלא אוכל ככר זו אם אוכל זו ואכליה לאיסוריה והדר אכליה לתנאיה דכשמתרין בו בשעת אכילת איסור עדיין מחוסר מעשה אכילה של תנאי קודם שיתחייב מלקות אבל הכא כשמדביק פת בתנור אין האפייה מחוסרת מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתני </span>לה בהדיא. </span>אית ספרים דגרסי בעי רב ביבי ומתני בהדיא בבעיא דרב ביבי איסור סקילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>בעינן עקירה והנחה מעל מקום ד'. </span>אומר ר'ת דאין רגילות להניח החפץ בפחות מד' וכן היה מסתמא במשכן ועוד אומר ר'י דאל יצא איש ממקומו משמע דקאי נמי אחפץ כלומר ממקומו של חפץ דרשינן בעירובין (פ'א ד' יז:) דאל יצא אל יוציא אע'ג דפשטיה דקרא קאי אמקומו של אדם דהיינו ד' אמות מ'מ משמע נמי מקום החפץ ואין מקום חשוב בפחות מד': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אבל </span>למעלה מי' ד'ה פטור. </span>יש להוכיח קצת מכאן דמושיט חייב נמי למטה מי' דאם תמצא לומר פטור לפי שלא מצינו במשכן מושיט למטה מי' שהעגלות היו גבוהים י' א'כ לימא הכא אבל למעלה מי' ד'ה חייב דילפינן זורק ממושיט אבל עתה דמושיט חייב למטה מי' אז לא מצי למימר למעלה מי' ד'ה חייב דא'כ למטה מי' מ'ט פטור זורק ומיהו אינו הוכחה דלא מצי למימר דלכ'ע ילפינן זורק ממושיט דא'כ הא דתנן לקמן בהזורק (דף צו.) היו שתיהן בדיוטא אחת הזורק פטור והמושיט חייב אלמא לא ילפי' זורק ממושיט אמאן תרמייה ותדע דהא כי נמי נימא דמושיט חייב למטה מי' הוי מצי למימר דלכ'ע ילפי' זורק ממושיט ובדיוטא אחת בין למטה מי' בין למעלה מי' ד'ה חייב ופליגי למטה מי' בזו כנגד זו דמר סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא ומר סבר לא אמרינן אלא דלא מצי למימר דלכ'ע ילפינן זורק ממושיט משום מתני' דהזורק ולמאי שנפרש בסמוך אתי נמי שפיר דלא נקט הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דרבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דרבי </span>עקיבא סבר ילפי' זורק ממושיט. </span>וא'ת והא ע'כ זורק מרשות היחיד לרה'י דרך רשות הרבים לא היה במשכן דאם היה במשכן מה צריך למילף ממושיט ומ'ט נמי דרבנן דפטרי וכיון דלא היה במשכן אמאי מחייב ר'ע דבתולדה דהוצאה שהיא מלאכה גרועה אין לנו לחייב אלא דוקא אותן שהיו במשכן כדפרישית לעיל (ד' ב.) וי'ל דר'ע סבר דזורק דמי טפי למושיט ממאי דדמו שאר תולדות להוצאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>למטה מי' ד'ה חייב דאמר קלוטה כמי שהונחה. </span> כשהחפץ בידו של עני או של בע'ה לא שייך קלוטה דהא כשנותן בע'ה לתוך ידו והוציא לא מחייב תימה לר'י אם ברייתא היא בשום מקום דבעינן הנחה על גבי מקום ד' וכדמשמע קצת בסמוך דא'ר זירא הא מני אחרים היא משמע דפליגי רבנן עליה אם כן היכי קאמר הכא ד'ה חייב אם כן ההיא ברייתא מני ונראה דלא קשה מידי שיעמיד ר'ע ורבנן כמתניתין ולא כההיא ברייתא דניחא ליה להעמיד מתני' ככ'ע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמרינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמרינן </span>קלוטה כמי שהונחה דמיא. </span>וקשה לר'י דמאי פריך למימרא דפשיטא ליה לרבה מנא ליה דפשיטא ליה לרבה אי משום דקאמר הא מני ר'ע היא היינו משום דלר'ע אית ליה ממה נפשך קלוטה כמי שהונחה דמיא אבל אליבא דרבנן מספקא ליה ולהכי לא הוה מצי למימר הא מני רבנן היא ואם היינו אומרים הא דקאמר לעיל רבי עקיבא סבר קלוטה כמי שהונחה דמיא ורבנן כו' הכל מדברי רבה היא הוה אתי שפיר אך אין נראה שיהא מדברי רבה ואומר ר'י דהכי פירושו והא מיבעיא בעי לרבה וכיון דאיכא לספוקי בפלוגתייהו איכא נמי לספוקי דילמא לכולי עלמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ובזו כנגד זו לכ'ע פטור כי פליגי  בדיוטא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ודילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ודילמא </span>הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא. </span>פירש'י דדייק מדלא מחייב ב' אחת משום הוצאה ואחת משום הכנסה וקשה דילמא הא דלא מחייב ב' משום דלא מחייב אתולדה במקום אב ועוד דבסמוך קאמר רב יהודה מחייב היה רבי ב' אע'ג דקתני סתם רבי מחייב ה'נ לר'ע מנ'ל דלא מחייב שתים ונראה לפרש דפריך הא עקירה בעיא דילפינן ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהיו בהן ארבע על ארבע ונותנין ליד עושי המלאכה ולפי מה שפירשתי לעיל דדרשינן מאל יצא איש ממקומו אתי נמי שפיר דבעקירה מיירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>א'ר יוסף כו'. </span>קשה לרשב'א מה צריכין רבה ורב יוסף להעמיד המשנה כתנאים והא סבירא להו בפ'ב דעירובין (ד' צט. ושם) דמחשבתו משויא ליה מקום דקאמר התם רב יוסף השתין ורק חייב חטאת ופריך והא בעינן מקום ד' וליכא ומשני מחשבתו משויא ליה מקום דאי לא תימא הכי הא דאמר רבה זרק בפי כלב או בפי כבשן חייב וכו' ותי' ר'ת דהא דאמר מחשבתו משויא ליה מקום היינו היכא דלא ניחא לי' בענין אחר אלא בענין זה כמו משתין ורק שאינו יכול להשתין או לרוק בענין אחר וכן זרק בפי כלב שרצונו שיאכלנו הכלב או שישרוף העץ בכבשן ול'ג התם ונח בפי כלב דנח משמע דאין כוונתו לכך אבל הכא אינו חושש אם מקבל בידו או בכלי אחר והא דאמר לקמן (ד' ה.) ה'א ה'מ היכא דאחשבה לידו אע'ג דניחא ליה שיקבלנו בע'א כמו בידו היינו משום דקאמר דידו של אדם חשובה לו כד' על ד' אבל בשאר דברים לא משוי ליה מחשבתו אלא היכא דלא ניחא ליה בע'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זרק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זרק </span>ונח ע'ג זיז כל שהוא ר' מחייב. </span>וא'ת אכתי תקשה לך דילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא וי'ל דבלאו הכי פריך שפיר אבל קשה לספרים דגרסי לקמן בהזורק (ד' צז.) על מילתא דרב יהודה דאמר בסמוך מחייב היה רבי שתים ויתיב רב חסדא וקא קשיא ליה למימרא דמחייב רבי אתולדה במקום אב וכו' א'ל רב יוסף מר אדר' מתני לה וקשיא ליה אנן אדר' יהודה מתנינן לה לדברי ר'י דאמר חייב ב' אבל לר' לא מחייב ב' דלא מחייב ר' אתולדה במקום אב אם כן מה תירץ רב יוסף הא מני ר' היא אכתי תקשה דילמא הנחה הוא דלא בעי הא עקירה בעי וי'ל דסבר רב יוסף דדוקא אקלוטה דר'ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך הא עקירה בעי אבל אר' דבעי הנחה ע'ג זיז כל שהוא ה'ה דלעקירה סגיא בכל שהוא ומיהו להש'ס בסמוך לית ליה סברא דרב יוסף דפריך ארבי זירא דילמא אחרים בעו עקירת מקום ד' ולא סגיא בכל שהוא כמו בהנחה ולר'ת נראה דגרסינן בהזורק יתיב רב יוסף וקא קשיא ליה א'ל רב חסדא וכו' ואתי שפיר דרב יוסף הוה מתני דברי רב יהודה אדר' ובסמוך דפריך והא איתמר כו' הוה מצי למיפרך הא דקשיא ליה לרב יוסף בהזורק (שם:) דרבי לא מחייב אתולדה במקום אב דתניא ר' אומר דברים הדברים אלה הדברים וכגירסת ר'ת נראה דלההוא גירסא דמתני רב יוסף מילתא דרב יהודה דמחייב ב' ארבי יהודה קשה דרב יוסף אדרב יוסף דהתם אומר בהדיא רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו לא מחייב ר'י אלא אחת ויש לדחות דרב יוסף משמי' דרב יהודה קאמר ורב יהודה מחייב שתים וליה לא סבירא ליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 4
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>באילן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>באילן </span>העומד ברה'י ונופו נוטה לרשות הרבים. </span>הכא בשמעתין הוה מצי לאוקמי באילן שעיקרו ונופו כולו קאי ברה'י ויש בעיקרו ד' דרבי סבר שדי נופו בתר עיקרו וחשיבא מקום ד' ורבנן סברי לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו ולא הוי מקום ד' דברה'י נמי סברא שמעתין דבעינן מקום ד' על ד' מדאמר בסמוך תני טרסקל שבידו הא תינח ברה'י משמע דברה'י נמי מהדרינן לאשכוחי מקום ארבע אלא נקט בכה'ג משום דמילתא דאביי איתמר בפרקין אמילתא דרב חסדא דאמר נעץ קנה ברה'י וזרק ונח על גביו אפילו גבוה מאה אמה חייב ופריך לימא דרב חסדא דאמר כרבי ומשני דברה'י כ'ע לא פליגי כדרב חסדא והכא באילן העומד ברה'י ונופו נוטה לרה'ר ומיירי אפילו אין בעיקרו ד' דרבי סבר שדי נופו בתר עיקרו דהויא כרה'י וחייב אע'ג דלא הוי מקום ד' כדרב חסדא ורבנן סברי לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו אבל קשה אמאי לא משני אביי לקמן באילן העומד כולו ברה'ר ויש בעיקרו ד' דרבי סבר שדי נופו כו' וחשיב מקום ד' ולרבנן לא הוי מקום ד' דברה'ר מודה רב חסדא דבעינן מקום ד' דברה'י דווקא קאמר רב חסדא כדמשמע לקמן דקאמר ברשות היחיד כולי עלמא לא פליגי כדרב חסדא ויש לומר דברה'ר לא מצי לאוקמי דאי הנוף למטה מג' לא הוו פטרי רבנן אע'ג דליכא ד' דכארעא סמיכתא היא ואי למעלה מג' לא הוה מחייב ר' דכרמלית היא אם רחב ארבע או מקום פטור אם אינו רחב ד' ולרשב'א נראה דברשות הרבים נמי משכחת לה למימר שדי נופו בתר עיקרו כגון שעיקרו פחות משלשה או גבוה ט' ורבים מכתפים עליו דהוו רה'ר ונופו עולה למעלה מג' דלרבי הוי נוף רשות הרבים דשדינן ליה בתר עיקרו כי היכי דשדינן ליה בתר עיקרו לשויא רה'י ולרבנן לא הוי כרה'ר והא דלא מוקי ליה אביי הכי משום דרב חסדא לא בעי מקום ד' גם ברשות הרבים דמ'ש ורב חסדא נקט רשות היחיד משום דבעי לאשמעינן אפילו גבוה מאה אמות משום דרה'י עולה עד לרקיע ואיידי דנקט איהו רשות היחיד נקט נמי בתר הכי ברה'י כ'ע לא פליגי כו' ולמאי דמוקי לה אביי לקמן אליבא דרב חסדא הא דנקט זיז כל שהוא דהא אפי' ברוחב ד' נמי פליגי אומר רשב'א דנקט כל שהוא משום למעלה מי' דאי הוי רחב ד' הוי רה'י ולא הוו פטרי רבנן (אי אין) גדיים בוקעין תחתיו אי סברי כר' יוסי בר' יהודה בהזורק (לקמן ד' קא.) ואין נראה לר'י דמשמע דמשום רבותא דר' נקט לה ואומר ר'י דאי הוה נקיט זיז סתמא הוה סלקא דעתך דמיירי ברחב ארבע וטעמא דר' לאו משום שדי נופו בתר עיקרו אלא ה'א דסבר כרבי יוסי בר'י דנעץ קנה ברה'ר ובראשו טרסקל להכי נקט כל שהוא לאשמעינן דטעמא דרבי משום שדי נופו כו' ורש'י שפירש כאן משום שדי נופו בתר עיקרו והוי כמונח ברשות הרבים ע'ג מקום ד' אי אפשר להעמידה דאי למטה מג' לא בעי רחב ד' לכ'ע ולמעלה מג' לא הוי רה'ר אם לא נעמיד בדבילה שמנה וטח בצד הנוף:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מחייב ר' אלא ברשות היחיד מקורה. </span>נראה לרשב'א דמשמע ליה מדלא נקט מרשות היחיד לרה'י ורשות הרבים באמצע כמו בפלוגתא דר'ע ורבנן וההיא דגיטין פ' הזורק (ד' עט. ושם) גבי היתה עומדת על ראש הגג וזרקו לה כו' וקאמר כמאן כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא לא סברי דרב ושמואל דהכא דאמרי דלא חייב ר' אלא ברשות היחיד מקורה ולדידהו צריך לשנויי דהתם משום אינטורי כדמשני התם אליבא דרבנן אפילו תימא רבנן כי פליגי רבנן לענין שבת אבל הכא משום אינטורי כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמאי </span>חייב מרה'י לרה'י קא מפיק. </span>ואפילו משום מושיט ובדיוטא אחת לא מחייב לפי הירושלמי דמצריך שיקבלנו שני מידו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>למטה מי'. </span>וא'ת נהי דרשות היחיד לא הוי ר'ה נמי לא הוי אלא ככרמלית כמו עמוד גבוה שלשה ורחב ד' ואמאי חייב ויש לומר דאין כרמלית בכלים כמו שפירש רש'י לקמן גבי היתה קופתו מונחת כו' קשה לר'י מה עלה על דעתו של המקשן דע'כ ידע דמתניתין מיירי למטה מי' בלא פירכא דר' יוסי בר' יהודה דכל למעלה מי' הוי מקום פטור ולא מחייב לכ'ע וא'כ מאי פריך מרבי יוסי ברבי יהודה הא מילתא דפשיטא היא דלמטה מי' לא הוה רה'י דהא תנן לקמן בהזורק (לקמן ד' צט.) חולית הבור והסלע שהם גבוהים י' ורחבים ד' הנוטל מהן והנותן על גבן חייב פחות מכן פטור ופשיטא דרבי יוסי ברבי יהודה לא איירי אלא למעלה מי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>ששלשל ידו למטה מג' וקבלה. </span>וקסבר רבי אבהו דאגד יד שמיה אגד דאי לא הוי שמיה אגד מאי איריא דנטל עני מתוכה אפילו נתן בעה'ב לתוכה יהא חייב העני כשהוציא כיון דיד העני מיירי נמי דהוה למטה מג' דמסתמא יד בעה'ב ויד עני איירי בענין אחד דהא כי נטל מתוך ידו של בעה'ב דהוי למטה מג' הויא יד עני נמי למטה מג' ובכהאי גוונא אפילו נותן בעה'ב לתוך יד העני יהא חייב: 


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: בגומא.
txt:
<span class='five'>בגומא. </span>צריך לפרש בגומא שהיא רשות הרבים כגון שרבים משתמשים בה למ'ד תשמיש על ידי הדחק שמיה תשמיש (לקמן ד' ח:) או בענין שמהלכים שם רבים אבל גומא שהיתה כרמלית או מקום פטור כיון שגופו שם ידו שהיא פשוטה לרשות הרבים לא הויא כרה'ר דבתר גופו גריר אע'פ שהיא למטה מג' כיון דסבר אגד יד שמיה אגד כדפי': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'מ </span>היכא דאחשבא לידיה. </span>וא'ת ולימא הך ולא ההיא דלעיל וי'ל דה'א דוקא לענין הנחה חשובה כד' על ד' אבל לגבי עקירה לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כשני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כשני </span>בני אדם דמי ופטור. </span>פי' כי היכי דבשני בני אדם פטור הראשון משום דלא עבד כלל הנחה ה'נ כיון שחטפו מהילוכו ולא הניח החפץ ללכת עד מקום הילוכו לא הויא הנחה דלא נח מכח הזורק או דילמא כאדם אחד דמי וכיון דעביד עקירה והנחה חייב ולא דמי לשנים שעשאוה ור'ח גריס איפכא כשני בני אדם דמי וחייב דאמר לעיל עמד במקומו וקבל חייב וה'נ כי קבלה הוא עצמו ולא חטפה מהילוכו ליחייב דהא איתעביד מחשבתו או דילמא כאדם אחד דמי ופטור דהוי כמו שנותן מימינו לשמאלו דאע'פ שהעבירה ד' אמות פטור:  היה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היה </span>קורא בספר על האסקופה. </span>ואם תאמר ולרבא בפרקין דלא גזר בכרמלית גזירה לגזירה גבי לא יצא החייט במחטו (לקמן ד' יא:) מאי איריא ספר אפילו כל מילי נמי שרי באגדו בידו כיון דאפילו באין אגדו בידו לא אסור אלא מדרבנן ואי אפשר לאוקמה אלא באסקופת כרמלית כדמסיק אביי בפרק בתרא דעירובין (דף צח. ושם)  וי'ל דנקט ספר לאשמעינן אפילו ספר אם אין אגודו בידו אסור לאפוקי רבי שמעון דאמר התם כל דבר שהוא משום שבות אינו עומד בפני כתבי הקודש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בכותל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בכותל </span>משופע. </span>אור'י דאיירי כגון שרבים מכתפים עליו דהוי רה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אגוז
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אגוז </span>ע'ג מים לאו היינו הנחתו. </span>ואע'ג דאמרינן בפ'ק דב'מ (דף ט: ושם) ספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטי לה לגבי קנין שאני דלא אקרי חצר מהלכת דחצר ילפינן מיד ויד נמי איהו דקא מסגי תותא וקא ממטי לה אבל הכא ממשכן ילפינן ושם לא היה מסתמא אלא כדרך שמצניעים חפצים בני אדם ובעי אגוז בכלי וכלי צף ע'ג מים אם הוא דרך כך להצניע חפצים או לא אע'ג דודאי לאו כמונח דמי דקי'ל רכוב כמהלך דמי ובריש פרק בתרא  (דף קנג.) משמע נמי דאם נותן על אדם כשהוא מהלך דלא חשיב הנחה דקאמר מניחו עליה כשהיא מהלכת ונוטל ממנה כשהיא עומדת ואמרינן נמי בהמוציא (לקמן דף פ.) הוציא דיו כשיעור שתי אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב כתיבתם זו היא הנחתם משמע דוקא כתבן שהניחן במקום שישארו שם לעולם אבל אם שפך לכלי אחר לא חשיב הנחה כיון שהוא מהלך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוחנן בן נורי אמר שניהם כו'. </span>מדנקט טבול יום ולא נקט שני משמע דשמן חשיב משקה דשני אחר מטמא משקין להיות תחלה וכן משמע בפ'ק דפסחים (דף יד: ושם)  ומה שקשה ממנחות פירשתי שם בפסחים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 5
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>לבן עזאי מהלך כעומד דמי. </span>קשה לר'י מה צריך להאי טעמא לימא בשלמא לבן עזאי לא אשכחן כה'ג דמיחייב כדפריך מהא טעמא לרבנן דאי משום דמודה בזורק קאמר האי טעמא הא אכתי לא ידע דמודה בזורק דאי ידע לפרוך נמי לבן עזאי אזורק ומושיט היכא אשכחן כו' ותירץ ר'י דה'ק בשלמא לב'ע אפילו משכחת כה'ג במשכן פטור דמהלך כעומד דמי אלא לרבנן תקשה היכא אשכחן כו' ובירושלמי פריך על דעתיה דבן עזאי אין אדם מתחייב על ד' אמות ברה'ר לעולם דיעשה כמי שהונחה על כל אמה ואמה ויפטר ומשני משכחת לה בקופץ והש'ס דידן לא חשיב לה פירכא כדאמר בהזורק (לקמן דף צו:) דד' אמות ברה'ר הלכתא גמירי לה ולהכי לא מקשה עלה וכן קלוטה לר'ע אע'ג דכמי שהונחה דמיא בזורק ד' אמות ברשות הרבים חייב ולא אמרינן כמי שהונחה תוך ד' אמות ברשות הרבים וריב'א מספקא ליה כיון דבד' אמות ברשות הרבים לא אמר מהלך כעומד דמי אף על גב דבעלמא כעומד דמי לבן עזאי אם חייב לבן עזאי אפילו עמד לפוש תוך ד' אמות אם לאו וכן אם לא עמד חוץ לארבע אמות כגון שנטלה אחר מידו אם אמרינן מהלך כעומד דמי חוץ לד' אמות אם לאו וכן קלוטה לרבי עקיבא אם אמר כמי שהונחה דמיא חוץ לארבע אמות אפילו קלטה אחר או כלב או שנשרפה כיון דתוך ארבע אמות לא אמרינן נראה לרשב'א לרבי יוחנן דאמר לעיל המפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך עליהם והוציאן פטור לית ליה דבן עזאי דלבן עזאי דאמר מהלך כעומד דמי הוה חייב וכן מוכח בהדיא בריש אלו נערות (כתובות דף לא. ושם) :  מידי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אמעביר חפץ בר'ה. </span>ה'ל למנקט המוציא דאיירי ביה לעיל דכל כמה דלא מנח ליה מיפטר אלא משום דבתר הכי נקט מעביר נקט ליה נמי השתא ובכל עניני העברה בר'ה קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>כל היכא דמנח ליה מקום חיוב הוא. </span>ומוציא ומושיט ומעביר ד'א בר'ה דרך למעלה מי' דחייב אע'ג דאי הוה מנח ליה  למעלה מי' פטור מ'מ תחתיו במקום שמהלך מקום חיוב הוא אבל סטיו הקרקע נמי מקום פטור הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>דהוה אצדי ר'ה. </span>וא'ת מה פשוט לן יותר דרך צדי ר'ה מדרך סטיו וי'ל דדרך בית שיש לפניו צדדין וכן היה מסתמא במשכן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דאיכא חיפופי כו'. </span>ותימה בפ' כל גגות (עירובין צד. ושם)  פריך ולפלוג בצדי ר'ה דעלמא פירוש ואמאי פליגי בחצר שנפרצה ומשני אי הוי פליגי בעלמא ה'א כי פליגי רבנן עליה ה'מ היכא דאיכא חיפופי אבל היכא דליכא חיפופי מודו קמ'ל משמע דר'א נמי פליג בדאיכא חיפופי וי'ל דה'ק קמ'ל דהיכא דליכא חיפופי דוקא פליגי אבל היכא דאיכא חיפופי מודה רבי אליעזר אי נמי ההיא סוגיא כרב פפא דהכא דלא מחלק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>המושיט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>המושיט </span>והזורק חייב. </span>וא'ת אמאי מודה במושיט וזורק כיון דלא יליף דרך סטיו מדרך צדי לענין (ד) מעביר ה'נ לא נילף בזורק ומושיט וי'ל דלבן עזאי מעביר דרך צדי נמי פטור אע'ג דהיה במשכן משום דמהלך כעומד דמי אבל זורק ומושיט דרך סטיו יליף מזורק ומושיט דרך צדי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ארבע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבע </span>רשויות לשבת. </span>ק' לרשב'א ליתני ה' רשויות דהא קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק מר'ה לתוכו או איפכא חייב ואין מטלטלין בו אלא בד'א וי'ל דההיא רה'י גמור אלא לענין דאין מטלטלין בו אלא בד'א עשאוה ככרמלית והרי כבר שנה רה'י וכרמלית ולהכי נמי לא תני חצר שלא עירבו : 


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: כרמלית.
txt:
<span class='five'>כרמלית. </span>בירושלמי בריש שבת תני ר' חייא כרמל רך ( ומלא) לא לח ולא יבש אלא בינוני ה'נ כרמלית אינו לא כרה'י ולא כר'ה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>יתר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יתר </span>על כן א'ר יהודה. </span>הכי מיתני' בתוספתא פרק ז' דעירובין אחד חלון שבין ב' חצרות ואחד חלון שבין שני בתים כו' וגשרים ונפשות ור'ה מקורה מטלטלין תחתיו בשבת דברי ר' יהודה יתר על כן א'ר יהודה כו' פירוש יתר ע'כ בשני בתים משני צדי ר'ה דאף על גב דליכא למימר פי תקרה יורד וסותם כמו בגשרים ונפשות ור'ה מקורה דרישא אפ'ה נושא ונותן באמצע דקסבר ר'י ב' מחיצות דאוריי' כדאמרן בפ' כל גגות (עירובין צה.) וא'ת אמאי לא מייתי הכא מתני'  דכל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמאי </span>קרי ליה גמורה כו' מהו דתימא. </span>אומר ר'י דלשון גמורה אדרבה איפכא מסתברא זו היא רה'י גמורה אבל זו אינה רה'י גמורה אבל היא רה'י קצת ורש'י ישבה בדוחק (א) לפי הגמרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>בזמן שישראל שרויין במדבר. </span>משמע קצת דאינה ר'ה אלא א'כ מצויין שם ששים רבוא כמו במדבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשוגג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשוגג </span>חייב חטאת פשיטא. </span>כיון דאשמעינן דהאי הוי רה'י והאי הוי ר'ה פשיטא דהמוציא מזה לזה בשוגג חייב חטאת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>קמ'ל כרב כו'. </span>מכאן מדקדק ר'י דלא קתני איסי אינו חייב על אחת מהן אלא אסקילה אבל חטאת חייב על כולם דאי קאי אחטאת א'כ כי פריך בשוגג חייב חטאת פשיטא הו'ל לשנויי הא קמ'ל כרב דהא דמשני במזיד ענוש כרת ונסקל איצטריכא ליה לא משני מידי ומעיקרא ודאי לא היה ידע דמיירי בסקילה מדפריך מדר' יוחנן דמיירי בחטאת והיינו משום דאינו חייב אלא אחת לא מצי לאוקמי בסקילה דאטו בתרי קטלי קטלינן ליה אבל כי קמפרש דאינו חייב על אחת מהן קאמר איסי אז ידע שפיר דלא איירי איסי אלא בסקילה דלא פליג אמתני' דכלל גדול  (לקמן עג:) דקתני מניינא למימר דחייב על כל אחת ואחת ואתי שפיר הא דבריש פרק כלל גדול (שם סט.) קאמר ארבי יוחנן דאמר שאם עשאן כולם בהעלם אחת חייב כו' דידע לה לשבת במאי ומפרש דידע לה לתחומים ואליבא דר'ע ולא מצי למימר דידע לה בדאיסי דהא אכולהו חייב חטאת וכן פירש בקונטרס ולקמן בריש הזורק  (דף צו:) מייתי לדאיסי לענין סקילה ולא מישתמיט בשום מקום לאתויי לענין חטאת והא דאמרינן לקמן בריש פרק בתרא  (דף קנד.) לרמי בר חמא דילמא הכי קאמר כל שחייבין על שגגתו חטאת חייבים על זדונו סקילה אומר ריב'א דאליבא דרמי בר חמא אתיא ההיא ברייתא דלא כאיסי דלאיסי איכא דוכתא דחייב חטאת ולא סקילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 6
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבי יוחנן שאם עשאן כולם בהעלם אחת כו'. </span>אין צריך לפרש דפריך דמסתמא לא פליג איסי עלה אלא מדברי איסי נמי יש לדקדק כן מדקתני מניינא כדדייק לקמן בכלל גדול (דף עג:) :  לא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>נצרכה אלא לקרן זוית. </span>לא בעי למימר דאיצטריך לצדי רה'ר משום דלר'א כרה'ר דמי ואפילו אית בהו חיפופי או שמא מספקא ליה אי מודה להו רבי אליעזר אם לאו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>בין העמודים. </span>כרה'ר דמי אע'פ שאין בין עמוד לעמוד ט'ז אמות הוי רה'ר כיון שבני רה'ר בוקעין בה וחוץ לבין עמודים רחב ששה עשר אמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטח </span>בפניה חייב. </span>אומר ר'ת דאם נח למעלה משלשה צריך שיהא בפניה ארבעה על ארבעה ומה שמדובק בפני הלבינה חשוב כמונח עליה אע'פ שאינו אלא באויר וכן הא דתנן למטה מי' כזורק בארץ ומוקי לה רבי יוחנן בדבילה שמינה היינו טעמא נמי דכיון שנדבק בפני הכותל שהוא רוחב ד' על ד' חשוב כמונח עליו וריב'א פי' דאף למעלה מג' לא בעי שיהא בפני הלבינה וכותל ד' על ד' דכיון שרואה את הקרקע חשיב כמונח ע'ג קרקע וקשה לר'י דלעיל (דף ד.) כי פריך אמתניתין דפשט ידו והא בעיא עקירה והנחה מע'ג מקום ארבע לוקי מתניתין במחזיק החפץ בענין זה שרואה את פני הקרקע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 7
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>דעד עשרה הוא דהוי כרמלית ואי לא לא הוי כרמלית. </span>פרש'י כגון בקעה המוקפת גדר והיא יתירה על בית סאתים ולא הוקף לדירה וקשה לר'י דהא רשות היחיד היא בין לעולא בין לרב אשי ולא הוי צריך לאתויי מרב גידל ועוד דהיכי קאמר ואי לא לא הויא כרמלית והרי ים ובקעה אין להן מחיצות ונראה לר'י דהכי פירושו אילימא עד דאיכא מחיצות י' היינו אויר הראוי למחיצות עשרה לאפוקי בקעה מסוככת בפחות מי' על גבי קונדסין דלא הוי כרמלית כיון דאין גבוהה י' והוי מקום פטור ומותר לטלטל בכולו והאמר רב גידל כו':  ואם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>חקק בו ד' על ד'. </span>וקשה לריב'א מ'ש מסוכה דאינה גבוהה י' דאמר בפ'ק דסוכה (דף ד.) חקק בה להשלימה לי' אם יש משפת חקק ולכותל ג' טפחים פסולה פחות מג' כשרה והכא מהני חקיקה אפילו מופלגת מן הכותל הרבה ותירץ דשאני התם גבי סוכה דבעינן שיהיו מחיצות סמוכות לסכך דילפינן התם (דף ו:) מחיצות מבסכת בסכת בסכות כדאמרי' התם הרחיק הסיכוך מן הדפנות פסולה ולהכי בעינן שיהא פחות מג' דצריך לצרף הגידוד של חקק למחיצות כדי שיהיו סמוכות לסכך שכנגד הנקב ואע'ג דדופן עקומה מכשרת עד ד' אמות מתרץ לה הש'ס ה'מ היכא דאיכא מחיצות מעלייתא אבל הכא דלשויה מחיצה בפחות מג' מצטרף הגידוד עם המחיצות דהויא סמוך לסכך טפי לא מצטרף : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>לא ניחא תשמישתיה. </span>וצדי רה'ר לרבנן לאו כרה'ר דמי אע'ג דניחא תשמישתיה טפי מקרן זוית דהא אפילו ר'א דפליג בצדי רה'ר מודה בקרן זוית כדפריש' לעיל אפ'ה לא הוי כחורי רה'ר דחורי רה'ר ניחא תשמישתיה טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 7
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלכה </span>ונחה בחור כל שהוא באנו למחלוקת רבי מאיר ורבנן. </span>תימה לר'י דבפרק קמא דעירובין (דף יא: ושם) בכיפה דפליגי בה ר'מ ורבנן אמרינן התם דלא אמרינן חוקקין להשלים לר'מ אלא ביש ברגליה ג' וגובהה י' פי' גבוה ג' טפחים שיש בהן רחב ד' אבל אין ברגליה ג' או שאינה גבוה מי' לא אמרינן וא'כ היכי אמרינן הכא חוקקים להשלים לר'מ בחור כל שהוא ואומר ר'י דאיירי בחורין שדרכן לעשות בשעת הבנין שמפולשין לרה'ר ובצד רה'י הם רחבים ד' אבל לא מצד רה'ר ולכ'ע הוי חור רה'י דהא חורי רה'י כרה'י דמי ולא פליגי אלא לשוויה מקום ד' על ד' דלרבי מאיר חוקקין להשלים והוי כד' על ד' אבל ממש בחור כל שהוא אפילו ר'מ מודה דלא אמרינן חוקקין להשלים וכן משמע בירושלמי דגרסינן התם על דעתיה דר'מ בין שיש שם ד' בין שאין שם ד' רואין את הכותל כגמום ודוקא אותם שלמעלה מי' חשיבי חורי רה'י אבל שלמטה מעשרה אין בני רה'י משתמשין שם מפני בני רשות הרבים שמשתמשין בהן וה'פ וכ'ת דלית ביה ד' ואע'ג שהם חורי רה'י הוי כזורק באויר לפי שלא נח על מקום ד' והאמר רב יהודה כו' והא דלא מוקמינן מתני' בחור כל שהו ממש דלא אמרי' חוקקין לכ'ע היינו משום דסתם חורים כך הם ועוד דע'כ הוצרך לאוקמי בדביל' שמינ' דבחור כל שהוא ממש דלא אמר ביה חוקקין להשלים ליכא לאוקמי' דא'כ למטה מי' אמאי כזורק בארץ והא לא נח ע'ג מקום ד' ואצ'ל כפרש'י דפריך מכח דסתם מתני' ר'מ היא אלא ע'כ אי מיירי בחור כל שהוא שאינו רחב ד' צריך לאוקמה כר'מ דאמר חוקקין להשלים דלרבנן אמאי למטה מי' כזורק בארץ ויש ליישב פירש'י דהוצרך לפ' משום דסתם מתני' ר'מ קפריך דאי לאו הכי הוה ליה למפרך בהדיא וכ'ת דלית ביה ד' למטה מי' אמאי כזורק בארץ:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי הכא באילן העומד כו'. </span>תימה לר'י דטפי ניחא ליה למימר דפליגי בדרב חסדא ורב חסדא כרבי דלשנויא דאביי דלא שייכא פלוגתייהו בדרב חסדא כ'ש דקשה לרב חסדא דהא איכא ברייתא לקמן בהזורק (דף ק. ושם) דלא כרב חסדא דפליגי רבנן ורבי מאיר בזרק למעלה מעשרה ונח בחור כל שהוא דר'מ מחייב משום דאמרי' חוקקין להשלים והוי כמונח ע'ג מקום ד' וחכמים פוטרין אלמא כולהו מודו דבעינן מקום ד' ברה'י ושמא י'ל דטעמא דרב חסדא דלא בעי' מקום ד' ברה'י משום דאמרי' ביתא כמליא דמי וחשיב כמונח על גבי מקום ארבעה אבל בכותל בעינן שיהא בחור ד' על ד': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רחבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רחבה </span>ששה פטור. </span>פר'ח דדוקא נקט ששה דדופני הכוורת יש בהן שני חומשין וצריך שיהא אויר ד' בתוך הכוורת וגבוה י' אף ע'ג דאין אויר גבוה י' אלא עם השולים מצטרפין עם האויר לענין גובה דהלכתא גידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין  (עירובין דף צג. ושם) אף על גב דרש'י פי' דגידוד ה' ומחיצה ה' היינו שעשה מחיצה ה' על בור עמוק ה' אין פירושו נראה דהא תנן (שם פ'י דף צט: ולקמן דף צט.) בור וחוליתו מצטרפין ואם כן היכי פליג רב חסדא לומר אין מצטרפין כיון דמתניתין היא ובכל גגות (עירובין צג:) אמרינן בהדיא דמודה רב חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני י' אלא צריך לפרש דגידוד ה' ומחיצה ה' היינו שעשה מחיצה ה' על תל גבוה ה' ואין נראה פירוש ר'ח דהא עובי חוליות הבור מצטרף נמי לחלל הבור לארבעה משום דחזי למינח עליה מידי ולהשתמש כדאמר בפ' חלון (עירובין דף עח.) גבי מלאו כולו ביתדות אלא צ'ל הא דנקט הכא ששה לא דק כדפירש'י: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רחבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רחבה </span>ששה פטור. </span>שהכוורת עצמה נעשית רה'י כשתנוח והוי כזורק מרשות היחיד לרה'י דרך רה'ר דפטור כדאמר לעיל (דף ד.) דלא יליף זורק ממושיט ואפילו לר' עקיבא דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא הכא פטור דכל מקום שהיא מונחת חשיב רה'י השתא משמע דפשיטא ליה לאביי דחשיבא כאילו נחה אחר שנעשה רה'י ובפ' הזורק (לקמן צט:) בעי ר' יוחנן בור ט' ועקר ממנו חוליא והשלימו לי' והניחו ברה'ר עקירת חפץ ועשיית מחיצה בהדי הדדי קאתו ומיחייב או לא ואת'ל כיון דלא הויא מחיצה י' מעיקרא לא מיחייב בור י' ונתן לתוכו חוליא ומעטו מהו הנחת חפץ וסילוק מחיצה כו' וא'כ אביי דפשיטא ליה במחצלת דמבטל מחיצתה דקאמר התם בור ברה'ר עמוק י' ורוחב ח' וזרק לתוכו מחצלת וחלקו פטור משום דהשתא לא הויא רוחב ד' וכ'ש דפטור בעשיית מחיצה משום דכיון דלא הויא מחיצה עשרה מעיקרא לא מיחייב וא'כ הכא הוי ליה לחיובי מהאי טעמא כיון דלא הויא מחיצה מעיקרא הרי נח ברשות הרבים וחייב וי'ל דטעמא דאביי משום דלא חשיב לא עקירה ולא הנחה כי אתי בהדי הדדי והכא נמי לא חשיבה הנחה כיון דהנחה ועשיית מחיצה בהדי הדדי קאתו והא דפשיטא ליה לרבי יוחנן טפי בעשיית מחיצה מבסילוק מחיצה היינו משום דדילמא עקירה בעינן שתהא חשובה אבל בהנחה לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כפאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כפאה </span>על פיה. </span>נראה לריב'א דארחב ששה קאי וכי איכא שבעה ומשהו חייב דכשמגיעות המחיצות תוך שלש אין המחיצות גבוהות י' ועובי השולים אין מצטרפין דבעינן מחיצה הרואה את אויר הכלי שיהא גבוה י' ואע'ג דהיכא דכוורת גבוה י' מצטרפין השולים להיות על גבו רה'י כדאמר לעיל גבי בית שאין תוכו י' כו' וכיון דעל גבו רה'י פטור הזורק מ'מ כיון דאין גבוה י' אלא מחמת לבוד אין אויר פחות מג' מצטרף אלא א'כ יהיו המחיצות גבוהות י' לבד השולים דלא אמרינן לבוד אלא במחיצות כדפירש בקונטרס תדע דבשולים למטה לא אמרי' לבוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבעה </span>ומחצה פטור. </span>דכשמגיעות המחיצות תוך ג' יש שם מחיצות עשרה לבד השולים והרי הוא רשות היחיד וחשיב כנח באותה שעה ושוב אינו מתחייב אע'ג דלאחר מכן נופל לארץ ובטל ממנה רה'י ונעשה כמונח ברה'ר אבל אינו רחב ו' אפי' ז' ומחצה חייב דלא אמרי' לבוד אלא במחיצות ומחיצות לא חשיבי אלא כשיש שם רחב ד' אבל כשאינו רחב ד' הרי הוא כשאר חפצים דעלמא ולא אמרינן לבוד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>אפשר לקרומיות של קנה שלא יעלו למעלה מי'. </span>ולאביי לא חשיב קרומית ליחשב אגודו במקום פטור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>אמר </span> ליה וכן בגומא.  נוכל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואי </span>אשמועינן בימות הגשמים כו'. </span>בצריכותא חדא סגיא דאי תנא חדא זימנא רקק הוה מוקמינא ליה בדדמי ליה להכי תנא תרי זימני רקק אלא כיון דמשכחת צריכותא עביד כאילו תנא בברייתא בהדיא רקק בימות החמה ורקק בימות הגשמים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>מיחייב עד דעקר לי' ממקומו. </span>תימה מאי קמ'ל פשיטא דלא מיחייב כיון דלא עקר ועוד מה שייך הכא הך מילתא וי'ל דקמ'ל דאע'ג דדרך להוליכם בענין זה שאינן קלין לנושאן והוי כמו עומד לכתף (ב) דאמרי' לעיל (דף ה:) דחייב אפ'ה פטור ומשום דלעיל איירי בכיתוף עמוד ט' ברה'ר ורבים מכתפים עליו נקט ליה הכא ודוקא רמא וזקפיה דכשהניח ראשו האחד חוץ לד' אמות עדיין ראשו השני מונח בתוך ד' וכשחזר ומשליך ראשו [הב'] חוץ לד' אמות עדיין אינו מתחייב דהוי כמגרר החפץ עד שהוציא ראש החפץ חוץ לד' אמות והניחו דאע'פ שחוזר ומושכו לחוץ פטור שלא נעשית המלאכה בבת אחת אבל אם מגרר זירזא דקני בבת אחת עד חוץ לד' אמות או מרה'י לרה'ר חייב כדאמרינן (לקמן המצניע דף צא:) בגונב כיס בשבת היה מגרר ויוצא פטור משום דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד ואומר ר'י דאם מגלגל חבית ד' אמות ברה'ר או מרה'י לרה'ר חייב דהוי כמו מגרר דאינו נח כלל אבל מגלגל תיבה שהיא מרובעת פטור דהוי כמו רמא וזקפיה דא'א שלא תהא נחה קצת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 8
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תהוי תיובתא דרבא כו'. </span>פרש'י (ג) אע'פ שהעבירו למעלה מי' דהוי מקום פטור ולא נהירא דא'כ ה'ל למיפרך מרבנן דאמרי (לעיל דף ה:) המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב ומאי פריך נמי לימא תהוי תיובתא דרבא לימא הא רבנן קיימי כוותיה ועוד דבהמוצא תפילין (עירובין דף צח:) תנן עומד אדם ברה'י ומטלטל ברה'ר ובלבד שלא יוציא חוץ לד' אמות ודייק בגמרא הא הוציא חייב חטאת לימא מסייע ליה לרבא דאמר רבא המעביר כו' ולפי' הקו' מה ענין זה לזה לכך נראה כפי' ר'ח דמפ' שהעבירו דרך עליו שהעבירו לפניו נגד גופו דה'א כיון שהגיע כנגדו הוי כמונח ונמצא שלא העביר ד' אמות יחד ומשני התם לא נח דאין זה הנחה [דרך עצמו]:  אע'ג</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דלית ליה לחי כו'. </span>פרש'י דס'ד דמיירי באסקופת מבוי שהכשירו בלחי ולא נהירא מדקאמר בסמוך לעולם באסקופת בית אלא נראה דמיירי בכל אסקופה בין דמבוי בין דבית בין דחצר ונקט אע'ג דלית ליה לחי משום מבוי דבית וחצר אינו ניתר בלחי וקורה אלא בפסים א'נ נקט לחי משום דבית וחצר נמי ניתרין בלחי מכאן ולחי מכאן ומיירי דקיימא אסקופה כנגד עובי החומה דהיינו בין לחיים שהוא תוך הפתח והדלת עומדת אצל עובי החומה של צד פנים ולהכי פתח פתוח כלפנים שאותו עובי רה'י גמורה היא שיש לה ג' מחיצות ב' מחיצות מעובי החומה ושלישית לצד פנים אע'פ שמצד רביעית הוא פרוץ במלואו אפ'ה כיון שהפתח פתוח בטל אותו עובי למה שבפנים שיש לו ד' מחיצות פתח נעול כלחוץ דכיון שהוא נעול אינו בטל למה שבפנים והוי כנפרץ במלואו למקום האסור ולאו דוקא כלחוץ דהא רה'י גמורה היא מדאורייתא כיון שיש לה ג' מחיצות ואסור לטלטל משם ולחוץ אלא קרי כלחוץ לפי שאינה כלפנים ואסור לטלטל מבפנים לעובי הפתח דרך נקב אם יש בדלת א'נ יש ליישב כלחוץ כגון שפתוח לכרמלית אבל באסקופה כולה ברה'ר חוץ לעובי החומה ליכא לאוקמא דאי לאו גבוה ג' אפילו פתח פתוח הויא כלחוץ דהוי רה'ר ואי גבוה ג' ורחבה ד' כרמלית היא ולא הויא לא כלחוץ ולא כלפנים ואם אינה רחבה ד' מקום פטור הוא ולעולם הוא כלפנים וכלחוץ ואי קיימא כולה לפנים א'כ לעולם הוא כלפנים וא'ת כיון דמיירי באסקופת בית א'כ מאי פריך אע'ג דלית ליה לחי והא אסקופת בית מסתמא מקורה הוא ואית לן למימר פי תקרה יורד וסותם ואור'י דע'כ באינו מקורה איירי דבמקורה אפילו פתח נעול נמי כלפנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תוך </span>הפתח אע'פ שאין בו ד' צריך לחי אחר להתירו. </span>וא'ת לרבא דמוקי לה בפ' קמא דעירובין  (דף ט. ושם) דהיינו דוקא בפתוח לכרמלית משום דמצא מין את מינו ונעור לוקי הכא בפתוח לרה'ר ולאביי נמי דלא מפליג התם בין פתוח לכרמלית בין פתוח לרה'ר נוקי באסקופה גבוה ג' דבפ'ק דעירובין  (ג'ז שם) מוקי אביי הא דצריך לחי אחר להתירו בדליכא אסקופה ד' או בדליכא אסקופה כלל ואמאי דחיק רב לשנויי בע'א וי'ל דלא מצי לאוקמי הכי דא'כ אפילו נעול נמי כלפנים וכי קאמר וכי תימא דלית ביה ד' הוה מצי למיפרך א'ה אפילו נעול נמי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב יהודה אמר רב הכא באסקופת מבוי עסקינן. </span>דוקא באסקופת מבוי פתח פתוח כלפנים כיון שהקורה ראויה להתיר את המבוי אע'פ שמבוי זה א'צ לקורה שהרי יש לו ד' מחיצות שהפתח והדלת ברביעית מ'מ כיון שראויה להתיר את המבוי מצטרף יחד והוי כאילו מקורה ד' טפחים אבל באסקופת חצר ובית כיון שהקורה אינה ראויה להתיר שם אפילו פתח פתוח הוי כלחוץ הואיל ואינו מקורה אלא חציה ודוקא נקט הכא חציו מקורה דבכולה מקורה אפילו נעול כלפנים דסתם אסקופה שהיא תוך הפתח רחבה ד' אף על גב דאוקי אסקופה דאיירי בה ת'ק באינה רחבה ד' התם מיירי בעומדת חוץ לעובי הפתח ודוקא קירויו כלפי פנים אבל כלפי חוץ אפילו נעול הוי כלפנים דקסבר רב חודו החיצון יורד וסותם כדמסיק בפ'ק דעירובין (דף ח:) וה'ה דהוי מצי למנקט טפח א' מקורה וקירויו באמצעו בלבד שיהא פחות מארבע מחודו החיצון של אותו טפח עד הדלת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>משום תל ברה'ר. </span>אומר ר'י דמבית לעלייה לא אסר ר'מ לטלטל דלא יבא לטלטל בכך מרה'ר לעלייה דמינכר מחיצתא ולא טעו אינשי בהכי אלא דוקא תל ברה'י גזר אטו תל ברה'ר דליכא מחיצות ובריש כל גגות (עירובין דף פט: ושם) מפרש דלא אמר ר'מ אלא כגון עמוד ואמת הריחים דקביעי אבל לא מכתשת ודברים המטלטלים ואומר ר'י דאע'ג דקי'ל כר'מ בגזירותיו אפילו לגבי רבים כדמוכח בריש אע'פ (כתובות ד' נז.) גבי הא דאמר ר'מ אסור להשהות אשתו אפי' שעה אחת בלא כתובה הכא אין הלכה כר'מ דבפ' כל גגות (עירובין ד' צא. ושם)  פסקינן בהדיא הלכה כר'ש דפליג עליה וקאמר א' גגות וא' חצרות וא' קרפיפות רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן ושרי לטלטל מגג לחצר:  לא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ישב אדם לפני הספר סמוך למנחה עד שיתפלל. </span>והא דאמר בערבי פסחים (דף צט: ושם) ערבי שבתות וערבי ימים טובים לא יאכל עד שתחשך היינו אפילו התפלל לא יאכל כדמפרש התם כדי שיכנס לשבת כשהוא בתאוה אבל לא התפלל אפילו בשאר ימים נמי אסור כדאמר הכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>התחילו אין מפסיקין. </span>אפילו התחילו באיסור כדמוכח בסוכה (דף לח.) גבי מי שבא בדרך ואין בידו לולב נוטלו על שולחנו ופריך למימרא דמפסיקין והא תנן אם התחילו אין מפסיקין ולא משני דהכא בהתחילו בהיתר וגבי לולב התחילו באיסור דמצפרא זמניה הוא וה'נ משמע בגמ' דקאמר כיון דשרי המייניה לא מטרחינן ליה ויתיישב נמי הא דקשה בגמרא גבי לימא תהוי תיובתא דריב'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span> מפסיקין. ודוקא בדאיכא שהות ביום להתפלל כדמשמע בגמרא דקאמר במנחה לא שכיח שכרות משמע דאין לו להפסיד תפלת מנחה ובסוכה (ג'ז שם) בהדיא מוקי מתני' בדאיכא שהות דמשני אמה שהבאתי לעיל הא דאיכא שהות והא דליכא שהות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>לימא </span>תהוי תיובתא דר' יהושע בן לוי. </span>משמע ליה דאפילו התחיל מפסיק מדאמר אסור לטעום (א)  וא'ת לוקי מתניתין בהתחיל בהיתר דאשכחן גבי הבדלה (ע'פ דף קז.)  דקאמר נמי כי האי לישנא אסור לאדם לטעום כלום קודם שיבדיל ואפ'ה משמע אם התחילו בהיתר אין מפסיקין דקאמר התם הכי אמר רב הבדלה אינה קובעת וה'מ דקבעי ואכלי אבל אתחולי מעיקרא לא מתחלינן ויש לומר דאם התחילו אין מפסיקין משמע ליה אפילו התחילו באיסור כדפירש במתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בתספורת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בתספורת </span>של בן אלעשה כו'. </span>נראה דהכי הלכתא ושרי סעודה קטנה במנחה גדולה עד זמן תפלה ודוקא סעודה גדולה כגון סעודת אירוסין ונשואין וסעודת מילה אסור ודלא כרב אחא בר יעקב דאסר אפילו סעודה קטנה סמוך למנחה גדולה דהלכה כלישנא קמא דסתם לן הש'ס ורב אשי שהוא בתראה סידר את הש'ס והלכתא כותיה לגבי רב אחא בר יעקב ואמאי דאמר לקמן מאימתי התחלת דין אין להוכיח דמתניתין איירי בתחלת הדין דלא כרב אחא דאיכא למימר דקאי אאם התחילו אין מפסיקין ומיהו סמוך למנחה קטנה אסור אפילו סעודה קטנה ואם התחילו מפסיקין ואע'ג דהש'ס אי לאו דר' יהושע בן לוי הוה מוקי לה בסעודה קטנה וסמוך למנחה קטנה ואם התחילו אין מפסיקין ולא קי'ל כר' יהושע בן לוי כדאמר בפרק תפלת השחר  (ברכות כח:) מ'מ כיון דמסיק סתם הש'ס הכי משמע דבהא דאם התחילו מפסיקין קיימא לן כוותיה ודוקא בהא דאמר דאסור לטעום אפילו פירות לא קיימא לן כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לן והא להו. </span>פי' בקונטרס בני בבל היו חוגרים עצמם בחוזק וכ'מ בסמוך מדקאמר הני חברין בבלאי למ'ד תפלת ערבית רשות מכי שרא המייניה לא מטרחינן ליה ורבי חנינא שהיה בא'י היה אומר לתלמידיו שהיו מבבל ורב שהיה מבבל אומר לתלמידיו שהיו מא'י לפי שדרכן היה להתרחק שלא היו יכולין לעסוק כל כך בביתם וקשה דבפרק כיצד מברכין (שם דף מד.) בסופו קאמר רב חסדא אמר על הארץ ועל פירותיה ור' יוחנן אמר על הארץ ועל הפירות ואמר התם לא פליגי הא לן והא להו מתקיף לה רב נחמן ארב חסדא אינהו אכלי ואנן מברכינן ומאי פריך לימא רב חסדא אומר לתלמידיו שהיו מארץ ישראל וי'ל דקים ליה שבאותה שעה לא היו לפניו תלמידים מארץ ישראל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 9
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למ'ד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למ'ד </span>תפלת ערבית רשות לא מטרחינן ליה. </span>וא'ת תיפוק ליה משום ק'ש וי'ל כגון שקרא ק'ש ונראה לר'י אפילו למאן דאמר תפלת ערבית רשות אין לבטלה בחנם אלא בשביל שום צורך כמו בשרא המייניה דהכא או אם יש שום מצוה שאינה עוברת יעשה המצוה ולא יתפלל אע'פ שהמצוה אינה עוברת אבל בחנם אין לבטלה תדע שהרי יעקב תקנה ולמה יש לבטלה בחנם ועוד דאמרינן בפרק תפלת השחר (שם כו: ושם) שהיא כנגד הקטרת אברים שהיא כל הלילה דלא מעכבי כפרה אלא מצוה ה'נ תפלת ערבית מצוה ואין להאריך:  התם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>לא שכיחא שכרות. </span>וא'ת דבריש פ' בתרא דתענית (דף כו: ושם) אמרינן שחרית ומוסף דכל יומא לא שכיח שכרות לא גזרינן מנחה ונעילה דשכיח שכרות חיישינן אלמא גם במנחה שכיח שכרות וי'ל דהתם לענין נשיאת כפים שאני דאפילו לא שתה אלא רביעית אסור לישא את כפיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טריחותא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טריחותא </span>למיסר המייניה ועוד ליקו הכי וליצלי ומשני משום שנאמר הכון לקראת אלהיך ישראל. </span> ולא חייש לשנויי קושיא קמייתא מכאן שצריך לאזור חלציו כשמתפלל ובמחזור ויטרי מפרש דטעם דבעינן אזור שלא יהא לבו רואה את הערוה ודוקא להן שלא היה להם מכנסים לכך היו צריכים לאזור בשעת תפלה אבל לדידן שיש לנו אבנט של מכנסים אין אנו צריכין לאזור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רמי </span>פוזמקי. </span>מכאן יש להוכיח שאין להתפלל יחף אלא בט' באב ויו'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>איכא דאית ליה דינא ליעול. </span>משמע דעדיף דין מתלמוד תורה והא דאמרי' בפ' בתרא דמ'ק  (דף יז.) גבי ההוא דטרקיה זיבורא ושכיב עיילוהו למערתא דחסידי ולא קבלוהו למערתא דדייני וקבלוהו התם בדיינין שאינן מומחין שפעמים נוטין אחר השוחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דין </span>אמת לאמיתו. </span>לאפוקי דין מרומה:  שאני</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>בית הכסא דנפיש זוהמא. </span>תימה בסוף פ'ק דנדרים  (דף יז.) גרס בעי רבינא הזמינו לבית הכסא והזמינו לבית המרחץ מהו אלמא במרחץ נמי מיבעי ליה ויש שמוחקין אותו שם מן הספרים משום הך דהכא ומיהו יש לקיים שם הגיר' והכא ה'פ מאי לאו כי היכי דלא איפשיטא ליה מבית הכסא ה'נ לא איפשיטא ליה מבית המרחץ ומשני שאני בית הכסא דנפיש זוהמיה להכי לא איפשיטא ליה אבל מרחץ בתר דבעיא הדר פשטא א'נ הזמינו לבית המרחץ אינו מדברי רבינא אלא הש'ס הוא דמסיק שאינו רוצה לחלק וכן יש בכמה מקומות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמתרגמינן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמתרגמינן </span>אלהא מהימנא. </span>תימה דשלום נמי מתרגמינן דעבד ליה שלום וי'ל דהתם קראו שלום על שם שהוא עושה שלום דאי לא קראו שלום אלא בעי למימר ה' שלום ה' העושה לו שלום א'כ ה'ל למימר ה' שלומו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הנותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנותן </span>מתנה לחברו צריך להודיעו. </span>ודוקא במתנה שנותן לו ע'י אהבה שאין המקבל מתבייש אבל הנותן צדקה שהמקבל מתבייש מתן בסתר יכפה אף (משלי כא) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יהבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יהבה </span>ניהליה. </span>דמותרת לזרים כפירוש הקונטרס והכי מוכח בפרק הזרוע (חולין קלב.) והא דאמר בפ'ב דכתובות (דף כה.) חזקה לכהונה חילוק מתנות כגון שמעיד לו דבתורת כהונה יהבה ניהליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>נתגלגל הדבר וירדו אבותינו למצרים. </span>ואע'ג דבלאו הכי נגזר דכתיב (בראשית טו) ועבדום וענו אותם שמא לא היה נגזר עליהם עינוי כ'כ אלא ע'י זה שהרי ארבע מאות שנה התחילו קודם שנולד יצחק ל' שנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 10
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושל </span>סדום נ'ב שנה. </span>כמו שמוכיח בקונ' שהיה אברהם בן מ'ח שנה כשנבנית סדום ושלותה כ'ו שנים משמע שהיה אברהם בן ע'ג כשהרג את המלכים ובסדר עולם משמע שהיה בן ע'ה שנה כשהכה את המלכים דקאמר התם אברהם אבינו כשנדבר עמו בין הבתרים בן ע' שנה היה שנאמר ויהי מקץ שלשים שנה וגו' וחזר לחרן ושהה שם ה' שנים שנאמר ואברם בן חמש שנים ושבעים שנה בצאתו מחרן וגו' ואותה שנה שיצא מחרן שנת רעב היתה ירד למצרים ושהה שם ג' חדשים בא וישב לו באלוני ממרא היא שנה שכבש את המלכים ולפ'ז לא היתה שלותה אלא כ'ד וצריך לומר שהיתה בשלוה ב' שנים בתחלה:  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>תחת חבר. </span>פירש בקונטרס חבר פרסיים ול'נ דפרסיים היו בבבל מימות כורש כדפירש'י בפ'ב דגיטין (דף יז.)  וחברים בימי רבי יוחנן אתו לבבל כדאמר בהבא על יבמתו (יבמות סג:)  ועוד דאמרינן בקדושין (עב.) הראני פרסיים דומין לחיילות בית דוד הראני חברין דומין למלאכי חבלה משמע דחברי אומה אחרת היא והא דאמר בפרק ב' דגיטין (דף יז.) אתא חברא שקל שרגא מקמייהו אמר רחמנא או בטולך או בטולא דבר עשו למימרא דבני אדומים מעלי מפרסיים והתניא אלהים הבין דרכה וגו' ידע הקב'ה שאין ישראל יכולים לקבל רוב גזרותיו של עשו הרשע עמד והגל' אותם לבבל לאו משום דחברים היו פרסאי אלא עיקר היו הפרסיים והחברים שביניהם היו כפופין להן ומשני הא מקמי דאתו חברי לבבל היו פרסאי מעלו מרומאי והא דקאמר או בטולך או בטולא דבר עשו בתר דאתו חברי לבבל בימי ר' יוחנן כדמוכח בהבא על יבמתו (יבמות סג:) והרשיעו את הפרסיים דרומיים מעלי מפרסאי ורש'י פירש שם דאתו חברי לבבל פרסיים בימי כורש ול'נ כדפרישי' דהא בימי רבי יוחנן אתו חברי ופרסיים בימי כורש וכדמוכח בקדושין (דף עב.)  דלאו אומה אחת הן והר'ר יעקב מקורביל (ג) מפרש דחברים היו משרתים מפרסיים דומים למלאכי חבלה לפי שלובשים בגדים שחורים ורחבים והיינו דשקל הכומר שרגא להביא לע'ז שלהן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>אנו מפסיקין בין לקריאת שמע בין לתפלה. </span>והא דאמר ליה רבי זירא לרבי ירמיה  מסיר אזנו משמוע תורה וגו' וי'ל תורתו היתה אומנתו או עדיין לא היתה שעה עוברת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>רבי שמעון בן יוחי וחבריו. </span>והא דאמר לקמן (דף לג:)  כי הוה מטי (זמן תפלה) לביש ומכסי ומצלי ההוא מצלי היינו ק'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעיבור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעיבור </span>שנה. </span>שלא יתקלקלו המועדות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>ישכח ויצא. </span>אליבא דרבא דאמר לא גזרי גזירה לגזירה אין לפרש שמא ישכח המחט דאפילו יצא ליכא איסור דאורייתא כדאיתא בפ'ב דב'ק (דף כו:) הכיר בה ושכחה לענין שבת פטור מלאכת מחשבת אסרה תורה אלא שמא ישכח את המחט להצניעו עד שיהיה שבת ולבסוף כשיזכור את המחט ישכח שהוא שבת ויצא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יעמוד אדם ברה'ר וישתה ברה'י. </span>בהמוצא תפילין (עירובין דף צט.) מוקי לה בחפצים הצריכים לו ודברי הכל פי' אפי' רבנן דאמרי עומד אדם בר'ה ומטלטל ברה'י הכא מודו דכיון דצריך לשתות איכא למיחש שמא יביאם אצלו וא'ת השתא נמי כי יכניס ראשו ורובו אמאי שרי הא מפיק מרה'י לרה'ר שלוקח ברה'י ונחית בבטנו ברה'ר דהכי אמר התם השתין מים ורק חייב חטאת ויש לומר דבליעתו היינו הנחתו ואין לחוש במה ששוב נכנסים לתוך מעיו כדאמר (לקמן דף פ.)  הוציא דיו לכתוב ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דכתיבתן זו היא הנחתן ואתי שפיר הא דפרק אמרו לו (כריתות דף יג:) יש אוכל אכילה אחת וחייב עליה ד' חטאות ואשם אחד רבי מאיר אומר אף אם היתה שבת והוציאו בפיו חייב והשתא היכי תני ר'מ הוצאה דלא מחייב עלה עד שתנוח במעיו בהדי הנהו  דמחייב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>אביי מנא אמינא לה. </span>דגזרינן גזירה לגזירה דוקא בהוצאה גזר אביי וכל הנהו דמייתי ראייה איירי בהוצאה אבל בעלמא לא גזר דהא בריש ביצה (דף ג.) פריך אביי למאן דגזר ביצה שנולדה בי'ט אטו פירות הנושרים היא גופה גזירה ואנן ניקום כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לאו כרמלית. </span>ואע'ג דאין כרמלית בכלים האי גת כיון דמחובר לקרקע לא שמיה כלי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>יצא פטור אבל אסור דברי ר'מ. </span>והא דתנן בפרק במה אשה (לקמן דף סב.) ואם יצאה אשה במחט הנקובה חייבת חטאת התם לגמרי דרך הוצאה בכך וכן גבי הא דאמר ר'מ אם (א) שכח והוציאה בפיו חייב התם נמי דרך להוציא המאכל בפה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 11
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>אצולי טינוף לא קא חשיב. </span>אע'ג דהוי אורחי' בכך כיון דלא הוי אורחיה אלא משום אצולי טינוף לא חשבינן הוצאה כי אורחיה תדע דהא הכופה קערה בשביל שלא ילקה הכותל אינו בכי יותן אע'ג דניחא ליה שנופלים המים ברחוק מן הכותל ע'י הקערה כיון דלא ניחא ליה אלא משום אצולי טינוף לא חשבינן ניחותא לגבי הכשר ה'נ לא חשיב הוצאה כי אורחיה ופריך התם לא ניחא ליה בהני משקין כלל הכא ניחא ליה בהאי כיס לקבולי בי' זיבה ובכה'ג שמקבל מים לאצולי טינוף חשוב משקה לרצון כדמוכח מסיפא וכי היכי דחשיב משקין המתקבלין אע'ג דלאצולי מטינוף (ב) משום דאחשבינהו קבלתן ה'נ חשיב כיס המקבל זיבה לאצולי מטינוף הוצאה כי אורחיה:  ושבתוכה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושבתוכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושבתוכה </span>הרי זה בכי יותן. </span>אין זה במשנה אלא שהש'ס מדקדק מדנקט הניתזין והניצפין אינן בכי יותן משמע הא שבתוכה הרי הן בכי יותן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יהרוג. </span>פירש הרב יוסף מאורליינ'ש דכינה היינו שחורה הקופצת דכתיב והך את עפר הארץ והיה לכנים (שמות ח) ודרך שחורה הקופצת לצאת מן הארץ ובזאת נחלקו עליו רבנן אבל פרעוש היא הכינה הרוחשת וחייב עליה אפילו לרבנן כדאמרי' בפ' שמונה שרצים (לקמן דף קז: ושם) ואין נראה לר'ת דאמרינן במדרש אף כי אנוש רמה אלו כנים שבראש (ד) ובנדה פ'ב (דף כ:) שלח לה מסריקותא מקטל קלמי ופי' בקונטרס מסרק להרוג כנים ואין דרך שחורה הקופצת להיות בראש ועוד בברכות  (פ'ז דף נא:) אמרינן ממהדורי מילי ומסמרטוטי קלמי ודרך כנים לבנות הרוחשות להיות בסמרטוטי מבגדים ישנים ועוד דפרעוש אמר לקמן בפרק שמונה שרצים (דף קז:) שהוא פרה ורבה וכינה הרוחשת אינה פרה ורבה אלא באה מזיעת אדם לכך נראה לר'ת דשחורה הקופצת היא פרעוש וחייב עליה לכ'ע וכינה הרוחשת שרי להרוג כב'ה המתירין ובקונטרס נמי פירש בסמוך דרבה מקטע להו בשבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>אלימא ממתניתין. </span>והפושט ס'ד דברייתא דרכה לפרש טפי ממתניתין ועוד דבברייתא קתני אין פולין ואין קורין משמע טפי דקאי לאור הנר אתרוייהו מבמתני' דקתני ולא יפלה את כליו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>להבחין בין בגדו לבגדי אשתו. </span>דרכן היו להיות שוין מכאן נראה לאסור להבחין בין בגדו לבגדי חברו לאור הנר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נוטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נוטל </span>וזורק ובלבד שלא ימלול. </span>נראה לפרש דאבא שאול כרבנן וגזר מלילה דכינה אטו מלילה דפרעוש ומלילה דפרעוש שמא יהרוג וכולה חדא גזירה היא ורש'י פי' דכר' אליעזר סבירא ליה וקשה דמשמע דרבי אליעזר סבירא ליה דלפלות נמי אסור דקאמר לעיל לא יפלה שמא יהרוג ור' אליעזר היא ומיהו י'ל דלעיל לא קאי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבה </span>מקטע להו. </span>מפרש ריב'א בחול וקאי אדרב הונא דקאמר זהו כבודו אפילו בחול ואנן סמכינן ארש'י דפי' בשבת וקיימא כבית הלל דשרו בסמוך:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה אומר המקום ירחם עליך כו'. </span>ק' לר'ת מה מועלת תפלה לר' מאיר ור' יהודה דקאמר בפ'ק דר'ה (ד' טז. ושם)  הכל נידונים בר'ה וגזר דין שלהם נחתם ביוה'כ דברי ר'מ ר' יהודה אומר הכל נידונין בר'ה וגזר דין של כל אחד ואחד נחתם בזמנו בפסח על התבואה ואדם ביום הכפורים ר' יוסי אומר אדם נידון בכל יום ואמר התם אמר רב יוסף כמאן מצלינן האידנא אקצירי ואמריעי כר' יוסי משמע דלר'מ ולר' יהודה לא מהניא צלותא וי'ל דהכא בשבת שבין ר'ה ובין יוה'כ איירי ולפי מאי דמשני התם איבעית אימא כדר' יצחק דאמר ר' יצחק יפה צעקה לאדם בין קודם גז'ד כו' אתי הכא שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שבנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבנא </span> איש ירושלים . ר'ת לא גריס שבנא דשבנא רשע הוה ולא מסקינן בשמיה דשם רשעים ירקב כדאמר בפרק אמר להם הממונה (יומא דף לח:) אלא גרס שכנא דהוי נמי שם אדם כדאמר בסוטה (דף כא.) אלא כשכנא (א) אחי הלל ונראה לר'י דשפיר גרס שבנא דאטו אם אחד רשע ושמו אברהם לא נקרא בשם זה אחר ואשכחן דתרי שבנא הוו כמו שמוכיח בישעיה (כב)  דכתיב שבנא אשר על הבית וכתיב  וקראתי לעבדי לאליקים וגו' וממשלתך אתן בידו וכתיב בתר הכי (שם לו)  ויבא אליו אליקים אשר על הבית ושבנא הסופר משמע דשבנא אשר על הבית כבר מת והיה אליקים במקומו ושבנא הסופר היה אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>שאין </span>מלאכי השרת מכירין בלשון ארמי. </span>לבד מגבריאל כדאמר בסוטה בריש אלו נאמרין (דף לג.) דאמר מר בא גבריאל ולמדו שבעים לשונות ליוסף ותימה דאפי' מחשבה שבלב כל אדם יודעים ולשון ארמי אין יודעים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ישב על גבי מטה ולא על ספסל. </span>נראה דדוקא כשחולה שוכב בנמוך שלא ישב גבוה ממראשותיו של חולה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>נתן אומר קרא והטה. </span>הכא ובמכות (דף ה:) גבי יהודה בן טבאי שהרג עד זומם ובהאשה רבה (יבמות דף צו:)  גבי הא שנקרע ס'ת בחמתן לא פריך ומה בהמתן של צדיקים אין הקב'ה מביא תקלה כו' אומר ר'ת דלא פריך בשום מקום אלא גבי אכילת איסור שגנאי הוא לצדיק ביותר וההוא דערבי פסחים (פסחים דף קג: ושם) דר' ירמיה אישתלי וטעים קודם הבדלה והנהו דמס' ר'ה (דף כא.) דקאמר בסים תבשילא דבבלאי בצומא רבה דמערבא התם לא הוה מאכל איסור אלא השעה אסורה ובבראשית רבה  אמרינן ר' ירמיה שלח לר' זירא חד טרסקל דתאנים ומסיק בין דין לדין מתאכל תאנתא בטבלא הא קאמר עלה ר' אבא בר זימנא בשם ר' אליעזר זעירא אם הראשונים מלאכים אנו בני אינש ואם הם בני אינש אנו כחמורים ולא כחמורו של ר' פנחס בן יאיר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 12
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמש </span>שאינו קבוע בדמשחא מאי. </span>ללישנא בתרא מבעי ליה ור'ת גריס הא והא בשמש שאינו קבוע איבעיא להו שמש קבוע בדמשחא מאי דשמש שאינו קבוע בודק יפה שלא יעבירוהו אבל קבוע לא מרתת שיעבירוהו בשביל כך כיון שהוקבע כבר:  מיתיבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מיתיבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיתיבי </span>התינוקות של בית רבן מסדרין פרשיותיהן כו'. </span>אומר הר'ם לפי' הקונטרס שפי' במתני' החזן רואה היכן התינוקות קורין לאור הנר הא דלא פריך ליה ממתני' משום דאיכא למימר דקורין באיסור ואין מוחין בידם אבל הכא דקתני מסדרין משמע שמותרין לעשות כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר רוב עם הארץ מעשרין הן. </span>וא'ת האמרי' בפרק בתרא דסוטה (דף מח.) שיוחנן כהן גדול גזר על הדמאי לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שלא היו מפרישין אלא תרומה גדולה בלבד וי'ל דה'ק שלא היו מפרישין כולם אלא תרומה גדולה אבל רובן היו מעשרים והא דחשו הכא טפי למיעוט מבמקום אחר משום דהויא מיעוט דשכיח טובא והיו הרבה נכשלים ומה שקשה דאביי אדאביי ודרבא אדרבא מפורש בפ'ב דכתובות (דף כד. ושם) גבי חיישינן לגומלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור. </span>והתם סברא הוא לאסור לפי שיצרו תוקפו ומתגבר עליו ביותר ורש'י פי' אפי' ביחוד נמי אסור מדאורייתא ואין נראה דמשמע דרוצה לאסור יחוד בנדה תימה דיחוד דאסור מן התורה לא ילפי' מאשת איש ושרי בנדה כדכתיב סוגה בשושנים (סנהד' פ'ד לז.) והוא בבגדו והיא בבגדה דלא הוי אפי' באשת איש אלא מדרבנן אסור בנדה מהיקשא טפי הוה לן למיסר יחוד מהיקשא ולמישרי הוא בבגדו והיא בבגדה בלא יחוד כגון שפתח פתוח לרה'ר מסוגה בשושנים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופליגא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופליגא </span>דר' פדת דא'ר פדת לא אסרה תורה אלא כו'. </span>תימה מנא ליה דפליגי דילמא מדרבנן אסור אפי' הוא בבגדו ורש'י דפירש כאן כיון דמדאורייתא לא אסור אלא תשמיש ממש מדרבנן לא אסור אלא קירוב בשר לא נהירא דמסתמא לא פליגי אמתני' דלא יאכל הזב עם הזבה ועוד וכי לית ליה דאשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור ומפרש ר'ת דפליגא דר' פדת דכיון דלא אסרה תורה אלא קריבה של גילוי עריות בלבד א'כ אין לנו לאסור ולגזור אלא כעין שאסר הכתוב דהיינו דיעות בלא שינוי כגון לא יאכל הזב עם הזבה אבל הוא בבגדו והיא בבגדה דאיכא דיעות ושינוי לא יסבור ר' פדת דאפי' באשת איש הוא בבגדו והיא בבגדה שרי ור'י פי' ופליגא דר' פדת כיון דאית ליה דלא שייך לשון קריבה אלא בגילוי עריות ממש וא'כ ואל אשה נדה לא יקרב היינו תשמיש ממש שוב אין ללמוד בהיקש מאשת איש לאסור הוא בבגדו כו' לאפוקי לשון קריבה ממשמעותו ודוחק הוא דהא אשת רעהו לא טמא משמע תשמיש ממש ואפילו הכי אסרי' הוא בבגדו והיא בבגדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ופליגא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופליגא </span>דידיה אדידיה. </span>והוא היה יודע בעצמו שלא יבא לידי הרהור שצדיק גמור היה כדאמרינן בפרק ב' דכתובות (דף יז.) דרב אדא בר אהבה מרכיב לה אכתפיה ומרקד א'ל רבנן אנן מהו למעבד הכי א'ל אי דמיא לכון כי כשורא לחיי ואי לא לא והספר לא חש לפרש ולהאריך כאן למה היה עושה:  בימי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בימי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בימי </span>לבוניך מהו אצלך. </span>לא משום שיש לחלק בין נדות לליבון דהא אמר ר'ע בפרק במה אשה יוצאה (לקמן דף סד:) הרי היא בנדתה עד שתבא במים אלא לפי שידע אליהו שכך היה המעשה ור'ח ורש'י פירשו בפרק אע'פ (כתובות דף סא. ושם) גבי שמואל מחלפא ליה דביתהו בידא דשמאלא היינו בימי ליבונה אין נראה כדפירשתי ור'ת פירש שהיו רגילים לטבול שתי טבילות אחת לסוף שבעה לראייתה שהיא טהורה מדאורייתא בהך טבילה ואחת לסוף ימי ליבון לכך היה מיקל אותו האיש ורש'י היה נוהג איסור להושיט מפתח מידו לידה בימי נדותה ונראה לר'י שיש סמך מסדר אליהו דקתני אמר לה שמא הבאת לו את השמן שמא הבאת לו את הפך ומיהו התם מסיים ונגע ביך באצבע הקטנה ומפרק אע'פ (שם) דאמר אביי מנח' ליה אפומיה דכובא ורבא מנח' ליה אבי סדיא אין ראיה כי שמא דוקא במזיגת הכוס שיש חיבה יותר כדאמר התם אבל שאר דברים לא ומהכא דקאמר אכל עמי ושתה עמי יכול להיות שלא הקפיד אלא על השכיבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטה </span>חדא הואי. </span>ופלטי בן ליש שנעץ חרב בינו לבינה  (סנהדרין פ'ב דף יט:) איכא למימר שרחוק ממנה היה ביותר והיה פתוח לרה'ר שלא היה משום יחוד או שמא סבר כשאול שלא היתה מקודשת לדוד ומחמיר על עצמו היה מלבא עליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רש'י
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רש'י </span>גריס [וכן ר'ת] ואלו תנן הני דאמרן ומביא ראיה דאומר במדרש (פ' משפטים) כל מקום שנאמר ואלה מוסיף על הראשונים אלה פסל את הראשונים ועל המדרש קשה לר'י דאלה דברי הברית (דברים כח) קאי אמה שכתוב למעלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ש'מ </span>ואלו תנן. </span>דלא קתני בתר הכי כדקתני במתניתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אוכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אוכל </span>ראשון ואוכל שני. </span>אי תנן אוכל ראשון לחוד לא הוה ידעינן מיניה אוכל שני ואי תנא אוכל שני הוה אמינא דאוכל ראשון נמי טמויי מטמא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והשותה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשותה </span>משקין טמאים. </span>לא שייך בהו ראשון ושני דלעולם משקין תחלה הוו אע'ג דאכתי לא נגזר כמו שאפרש בסמוך מ'מ היה בדעתם לגזור מיד וצריכא לאשמעינן משקין ואוכלין כדאמר בסמוך דהך דמשקין לא שכיח ואי תנא משקין ה'א דוקא משקין דחמירי אבל אוכל לא פסיל כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והבא </span>ראשו ורובו במים שאובין. </span>וא'ת תיפוק ליה שהוא טבול יום וי'ל דנפקא מינה דאפילו העריב שמשו פוסל עד שיחזור ויטבול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 13
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וטהור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטהור </span>שנפלו על ראשו כו'. </span>וא'ת מ'ש דבטהור לא גזרו כ'א בנפל ולא גזרו נמי בביאה כמו בטבול יום ונראה לר'י דבטהור לא רצו לגזור יותר אלא דוקא בנפילה כמו שרגילים להפיל עליהם מים שאובים אחר שטבלו במים סרוחים כדאמר בסמוך והיו נותנים עליהם ג' לוגים מים שאובים [וע'ע תוס' גיטין טז. ד'ה הבא] :  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהושע אומר האוכל אוכל ראשון ושני שני. </span>בפ'ב דחולין (דף לד. ושם) מפרש טעמא משום דמצינו שני עושה שני על ידי משקין וא'ת מאי צריך התם להאי טעמא נימא דלהכי שני עושה שני כדמפרש בסמוך בגמרא משום דזימנין דאכל אוכלין טמאין ושדי משקין דתרומה כו' וי'ל משום גזירה דתרומה אין לנו לעשות אוכל שני שני אם לא שמצינו כזה משום דדמי לחוכא ואיטלולא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>זמנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זמנין </span>דאכיל אוכלין טמאין כו'. </span>אומר ר'ת דפסול גוייה הנזכרת בכל מקום דאמרי' (בעירובין פ'ח דף פב: ושם) וחצי חציה לפסול את הגויה דהיינו שיעור שני ביצים ולמ'ד ביצה ומחצה לאו היינו גזירה דהכא דמהך טעמא דהכא אפילו כביצה פסול אלא פסול גויה גזירה קדמוניות היתה וגזרו שלא יהיו באים לטעות ולומר כמו שמותר לאכול תרומה אחר אוכלים טמאין אע'פ שנוגע התרומה באוכלין טמאין שבמעיו כך מותר להגיע תרומה לאוכלין טמאין מבחוץ ולכך גזרו דהאוכל אוכלין טמאים כחצי פרס שיהא גופו נפסל מלאכול בתרומה אבל ע'י מגע לא גזרו ודוקא כחצי פרס אבל כביצה ליכא למטעי שנשאר בין השינים ונחסר קודם שיגיע למעיו וכיון דאפקי מכביצה אוקמי אחצי פרס אבל גזירה דהכא גזרו שיפסול אף למגע ואף בכביצה משום טעמא דמפרש תדע דגזירה קדמוניות היתה דביומא בפ' בתרא  (דף פ: ושם) ס'ד למימר דפסול גויה דאורייתא ובי'ח דבר היו כולם בקיאים ואיך היו טועים לומר דהיא דאורייתא דא'כ חסר להו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושקיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושקיל </span>משקין דתרומה ושדי לפומיה ופסיל להו. </span>ואע'ג דמשקים תחלה הוו כדאמר  (פרה פ'ח משנה ז) כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה הכא דקאמר ופסיל להו משום דאכתי קודם י'ח דבר לא גזרו להיות משקין תחלה כמו שאפרש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנא </span>אף הידים הבאות מחמת ספר. </span>והא דלא מייתי מתני' דמסכת ידים (פ'ג מ'ה) כל כתבי הקדש מטמאין את הידים משום דמצינו למימר דה'מ לקדש להכי מייתי ברייתא דקתני בהדיא תרומה וא'ת ומאי אריא ידים הבאות מחמת ספר משום דר' פרנך אפילו מחמת כל פסולי תרומה נמי כדתנן במסכת ידים (פ'ג משנה ב) כל הפוסל את התרומה מטמא את הידים להיות שניות וי'ל דהיינו דווקא לקדש דומיא דיד דמטמא את חברתה שאינו אלא לקדש כדמוכח בחגיגה (דף כד:) ופ'ב דחולין  (דף לד: ושם) דקאמר מצינו שני עושה שני על ידי משקין הוי מצי נמי למימר דמצינו דע'י ספר שני עושה שני ושמא כשראה שלא קבל רבי אליעזר תשובתו במשקין חזר והשיב לו מכתבי הקדש :  תנא אף הידים כו'. וא'ת הא דתנן (ידים פ'ג מ'ב) היד מטמא חבירתה ד'ר יהושע אמרו לו כו' א'ל מצינו כתבי קודש כו' א'ל אין דנין דברי סופרים מד'ת ולא מד'ס ע'ש והשתא היכי מייתי ראיה מכתבי קודש שהן שני ומטמאות ידים אף לתרומה ליד דלא מטמא חבירתה רק לקודש וי'ל דאינו חושש רק להשיב על סברתם שאמרו דאין שני עושה שני ועוד נראה לפרש דההיא דכתבי קודש היינו דוקא לקודש ולאו היינו גזירה דהכא דידים הבאות מחמת ספר דר' פרנך ומה שמקשה וכי לית להו לרבנן האוכל אוכל שני שני כיון דאין דנין דברי סופרים מד'ת ולא מד'ס נראה היכא דאיכא טעמא אית להו לרבנן שני עושה שני כגזירה הבאות מחמת ספר משום דר' פרנך והאוכל אוכל שני כדמפרש כאן זימנין דאכיל אוכלין טמאים ושדי משקין דתרומה לפומיה (ת'י): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>הידים הבאות מחמת ספר. </span>מדקתני אף משמע דעל הספר גזרו תחלה ואח'כ על הידים הבאות מחמת ספר וכיון דסתם ידים לבסוף גזרו כדאמר לקמן א'כ ידים הבאות מחמת ספר בו ביום גזרו דהא בין גזירה דספר לגזירה דסתם ידים גזרו עליהם וא'כ הוה טפי מי'ח דבר ואם נאמר דעל הידים הבאות מחמת ספר לא באותו פרק גזרו אלא מקודם לכן הוה אתי שפיר אך לשון אף לא משמע כן ועוד לא יתכן שגזרו על הידים ועדיין ספר עצמו לא היה פוסל את התרומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>האוחז
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האוחז </span>ספר תורה ערום. </span>קצת משמע דלאו דווקא ספר תורה דהא כל כתבי הקדש תנן במסכת ידים שמטמאין את הידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בלא </span>אותה מצוה. </span>אם אוחזו ללמוד בו אין לו שכר של אותו לימוד ואם בשביל לגוללו אינו מקבל שכר על הגלילה:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דהך גזור ברישא הא תו למה לי. </span>ואם תאמר והא נפקא מינה לנוגע בספר מיד אחר נטילה ולא הסיח דעתו ואפילו הכי ידיו טמאות משום דרבי פרנך ויש לומר דמשום הא לא היו גוזרין דמילתא דלא שכיחא היא שיגע בספר מיד אחר נטילה ומיהו השתא דגזור ידים מחמת ספר ברישא אפילו נוגע סמוך לנטילה גזרו עליה שלא חלקו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סמי </span>מכאן טבול יום. </span>לא מן המשנה אלא דלא הוי ממנין י'ח דבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משקין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משקין </span>הבאים מחמת שרץ. </span>דאורייתא נינהו לרבי עקיבא פריך דאית ליה בפרק קמא דפסחים (ד' יד:) משקין לטמא אחרים דאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכתיב </span>וכל משקה אשר ישתה. </span>האי קרא במשקין הבאין מחמת כלי איירי ומשקין הבאין מחמת שרץ אתיא בק'ו מינה ואם תאמר ומאי פריך דאורייתא נינהו נימא דיו לבא מן הדין להיות כנדון ולא ליהוי אלא שני כמשקין הבאין מחמת כלי ואוכלין הנוגעין בהן לא פסלי תרומה וי'ל דאין דבר הנוגע בשרץ שלא יהא ראשון ובפ'ק דפסחים (ג'ז שם) הארכתי יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>במשקין הבאין מחמת ידים. </span>וא'ת ומה הוצרכו לגזירה זו דכיון דגזרו דידים פוסלות את התרומה א'כ משקין שנגעו בהן הוי תחלה דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה וי'ל דהאוכלים שנטמאו במשקין היינו גזירה דכל הפוסל את התרומה ועד השתא לא נגזרה והא דקאמר במשקין הבאים מחמת ידים ה'ה מחמת כל פוסלי תרומה והא דקמהדר ר' יהושע לרבי אליעזר  (חולין פ'ב דף לד.) מצינו שהשני עושה שני ע'י משקין ואע'ג דאכתי לא נגזרה מ'מ היה דעתן לגזור מיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>במשקין הבאים מחמת שרץ. </span>אומר ר'י דה'ה דהוה מצי למנקט משקין הבאים מחמת ידים שגם הם מטמאים כלי לפסול תרומה כדאמר בברכות בפרק אלו דברים  (דף נב.) ב'ש אומרים נוטלים לידים ואחר כך מוזגים את הכוס שאם מוזגים תחלה יטמאו משקין שאחורי הכוס מחמת ידים ויחזרו ויטמאו את הכוס אלא נקט משקים הבאים מחמת שרץ לאשמעינן דאפילו הנך לא הוי אלא מדרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמאי </span>והלל גזור. </span>לא בעי לשנויי דשמאי והלל גזור בידים הבאות מחמת ספר ולא בסתם ידים דגזרו טומאה על הידים סתמא קתני דמשמע כל סתם ידים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 14
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואילו </span>שמאי והלל לא נחלקו אלא בג' דברים בלבד. </span>ואם תאמר לימא דבג' דברים נחלקו ועמדו במחלוקתם ובשאר י'ח דברים נחלקו ולמחר הושוו כדמשני לקמן כי פריך והא איכא בוצר לגת כו' הא שתיק ליה הלל לשמאי להכי לא מני לה בהדי ג' דברים וי'ל דלא דמי להתם דבהבוצר לגת שתיק ליה הלל לשמאי והודה לו מיד באותו מעמד להכי לא חשיב אבל הכא דכל היום נחלקו ולא הושוו עד למחר לא הוה ליה למימר לא נחלקו ואע'ג דקצת משמע שהיו שמאי והלל עצמן ביום שגזרו י'ח דבר (דהא) כי היכי דקתני (דף יז.) גבי בוצר לגת אותו היום היה הלל כפוף ויושב לפני שמאי כו' וה'נ קתני בתוספתא דשבת גבי י'ח דברים מ'מ צריך לומר דשני מעשים הוו:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שלמה גזר לקדשים. </span>תימה דבפ'ק דפסחים (דף יט: ושם)  קאמר רבי עקיבא זכינו שאין טומאת ידים במקדש ופריך ולימא שאין טומאת ידים וכלים במקדש ומשני רב יהודה ידים קודם גזירת כלים נשנית א'ל רבה והא תרוייהו בו ביום גזרו דתנן הספר והידים והכלים כו' והשתא מאי קפריך רבה והא ידים דקדש דמיירי התם שלמה גזר וכלים גזרו בי'ח דבר ויש לומר דר'ע אי'ח דבר קאי שהיה מחדש וה'ק זכינו שכשעסקו בי'ח דבר בדיני ידים שלא רצו לגזור טומאת ידים במקדש ורב יהודה דשני ידים קודם גזרת כלים נשנית דהיינו בימי שלמה ולהכי לא נקט ר'ע אלא ידים משום דלעולם הוי (ד) זה זכות במקדש אפילו בימי שלמה אפילו הכי חוזר ומקשה לו רבה והא תרווייהו כו' משום דלא משמע ליה לישנא הכי:  שלמה גזר כו'. והשתא לא הוי צריך לשנויי דאינהו גזור ולא קבלו מינייהו אלא אינהו גזור לתלות כו' ואילפא קאמר דידים דגזור שלמה תחלתן לשריפה אלא משמע ליה דקאי אילפא אי'ח דבר [ת'י]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמאי </span>אומר מקב לחלה הלל אומר מקביים. </span>בירושלמי מפרש טעמא דשמאי והלל משום דאיפא י'ח קבים ועשירית מלבר היינו ב' קבין ובאותו שיעור צריך להפריש חלה להלל ושמאי סבר דצריך ב' חלות לעומר שהיו עושין ממנו ב' אכילות אחת בבוקר ואחת בערב וכשיעור אכילה אחת חשיב שמאי עיסת מדבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר ה' פטורין ה' ועוד חייבין. </span>דקסבר ראשית עריסותיכם שכשיפריש חלה שעדיין ישאר כדי עיסת מדבר ואור'ת דאין למחוק בפרק כלל גדול (לקמן דף עז.)  ובפ' אלו עוברין (פסחים דף מח.)  דמייתי התם חמשה רבעים ועוד חייבין בחלה דאתיא כר' יוסי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שלא דנו דיני נפשות. </span>תימה דוקמת ועלית אל המקום דדרשינן מיניה (סנהדרין יד: פז.) מלמד שהמקום גורם לא כתיב אלא בזקן ממרא ובזקן ממרא גופיה לא כתיב אלא בהמראתו שצריך שימרה עליהם במקומן אבל לדונו יכול אע'פ שאין ב'ד הגדול בלשכת הגזית ואין נראה לומר דבעינן שיהיו במקומן בשעת עבירה כמו בזקן ממרא דהא בזקן ממרא לא על המראתו לבד מיחייב אלא עד שיחזור לעירו ועשה כהוראתו ואהא לא כתיב מקום ועוד דלא מצינו בשום מקום שהיו בודקין אם היו ב'ד בלשכת הגזית בשעת עבירה אם לאו :  אתו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתו </span>אינהו גזור אגושא לשרוף כו'. </span>וקשה דמכלי זכוכית לא תירץ כלום אפי' לפי המסקנא דהא ליכא למימר דמעיקרא גזור אזכוכית לתלות ולבסוף גזור לשרוף כדמסקינן אגושא דאכלי זכוכית לא שורפים כדאמרינן לקמן דעבוד רבנן היכרא דלא לישרוף עליה תרומה וקדשים וי'ל דדוקא בטומאת גבן אמר לקמן דאין שורפין תרומה וקדשים דאינו טמא אלא משום דמדמי להו לכלי מתכות אבל שאר טומאות המטמאין מתורת כלי חרס שפיר שורפים תרומה וקדשים דהא דמו לגמרי לכלי חרס וכן בלאו הכי צריך לפרש כן לקמן ולספרים דגרסי הכא אלא מעיקרא גזור ולא קבלו מינייהו ואתו רבנן דשמונים שנה וגזרו וקבלו מינייהו למימרא דחדא גזרה הואי לשרוף והאמר אילפא כו' אתי שפיר דכלי זכוכית נמי בשינויא קמא תירץ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואאוירא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואאוירא </span>לתלות. </span>תימה דתנן במסכת אהלות (פ'ב מ'ג)  אלו מטמאין במגע ובמשא ולא באהל עצם כשעורה וארץ העמים וי'ל דהתם מיירי כגון שהביא עפר מארץ העמים לארץ ישראל אי נמי כר' שמעון דאמר קברי עכו'ם אין מטמאין באהל דלא החמירו בארץ העמים יותר מקבריהם ועוד תירץ דההיא משנה נשנית קודם גזירה שגזרו על אוירה אלא על גושא בלבד וכן משמע מדקאמר על גושא לתלות ועל אוירה ולא כלום ואמאי קאמר ועל אוירה ולא כלום לימא דמעיקרא גזרו על תרוייהו לתלות ולבסוף גזרו על גושא לשרוף ועל אוירה כדקאי קאי אלא משום דמוכח ממתניתין דאהלות דמתחלה כשגזרו על גושא לא גזרו על אוירה והא דבעי בנזיר בפרק כהן גדול (דף נד: ושם) ארץ העמים משום אוירה גזרו עליה או משום גושא גזרו עליה הא פשיטא דאאוירה נמי גזרו כדקאמר הכא אלא התם ה'פ משום אוירה (ג) גזרו עליה שלא יכנס באויר ארץ העמים בשום ענין אפי' ע'י שידה תיבה ומגדל או משום גושא שהוא מאהיל על הגוש אבל כשאינו מאהיל על הגוש כגון ע'י שידה תיבה ומגדל טהור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>ששה ספקות שורפין. </span>אומר ר'י דאפי' איכא ספקות יותר ששורפין את התרומה עליהן כגון סככות ופרעות וכיוצא באלו הכא לא חשיב אלא הנהו דתקינו באושא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>ספק בית הפרס. </span>נראה לר'י דמיירי בשדה שנחרש בה קבר דטהור מדאורייתא ולא חיישינן לעצם כשעורה ולא הוי אלא מדרבנן אבל שדה שאבד בה קבר הוי ספיקא דאורייתא כדמוכח במ'ק (ד' ה:) וא'כ לחכמים אמאי קאמרי אף ספק מגע ברשות היחיד תולין והתנן בפ' ו' דטהרות דכל ספקות ברשות היחיד טמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>בגדי עם הארץ. </span>דגזרו עליהם שיהיו כזבין לכל דבריהם ואפילו רוק שלו טמא דאמר בפ' בתרא דחגיגה (ד' כג.) גזירה משום צינורא דעם הארץ ואפילו טמא מת רוק שלו אינו טמא אלא שעשאוהו כזב לבד מהיסט ומדרס שלא גזרו עליו כדתנן במסכת טהרות (פ'ז משנה ו) דקתני התם בגנבים שנכנסו לבית אין טמא אלא מקום רגלי הגנבים ומה הן מטמאין אוכלים ומשקין אבל כלי חרס המוקף צמיד פתיל ומשכבות ומושבות טהור ואם יש עמהן נכרי או אשה הכל טמא ובהניזקין (גטין דף סא: ושם)  משמע נמי הכי דפריך וליחוש שמא תסיטם אשתו נדה משמע דהוא אינו מטמא בהיסט ועל ספק רוקין נמי דקאמר דחיישינן שמא של עם הארץ הן שרוקו טמא היינו כדפרישית ולא כפ'ה דפירש דבגד ע'ה טמא דחיישינן שמא ישבה עליו אשתו נדה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>ספק מי רגלי אדם שכנגד מי רגלי בהמה. </span>פ'ה דספק ספיקא הוא וקשה דבפרק בנות כותים (נדה דף לג: ושם) תנן דאין שורפין עליהן תרומה מפני שטומאתן בספק ורמינהו על ו' ספקות שורפין כו' ומשני דמתני' דהתם מיירי דאיכא ספק ספיקא ומש'ה אין שורפין ולפירוש הקונטרס הא על ספק מי רגלי אדם שורפין אע'ג דהוי ספק ספיקא ונראה לר'י דנקט מי רגלי בהמה משום דכשהן זה אצל זה הן ניכרות טפי שהן של אדם וליכא אלא ספק אחד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלמה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלמה </span>תנן אלו חוצצין בכלים. </span>וליכא למימר דההיא טבילה בכלים חדשים מיירי כשקונים מן הנכרים כדאמר בסוף מסכת ע'ז (דף עה:) דצריכי טבילה דהא קתני סיפא בפ'ט דמסכת מקוואות (משנה ה) על השלחן ועל הטבלא ועל הדרגש (ועל הדולבקי) חוצצין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>מאיר היא דאמר הכל הולך אחר המעמיד. </span>ובפרק במה אשה (לקמן דף נט:) דקתני שהיה רבי נחמיה אומר בטבעת הלך אחר חותמה בעול הלך אחר סמלוניו בסולם הלך אחר שליבותיו כו' וחכמים אומרים הכל הולך אחר המעמיד לא מייתי הכא דהכא קרי מעמיד זה מה שנותנין לתוכם והתם קרי מעמיד דבר המעמיד כלי עצמו כגון עמודי סולם שמחברים את השליבות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 15
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחכמים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחכמים </span>מטהרין. </span>ואם תאמר והיכי מוכח מהכא דרבי מאיר סבר הכל הולך כו' דילמא הא דמטמא ר' מאיר משום דחשיב סתימה מעלייתא ומטמא מדין כלי זכוכית ולא מדין כלי מתכות וחכמים לא חשבו ליה סתימה מעלייתא ולכך מטהרים לגמרי ויש לומר דמסתבר ליה דלכולי עלמא הוי סתימה מעלייתא ופליגי דר' מאיר מטמא טומאה דאורייתא מדין כלי מתכות דסבר הכל הולך אחר המעמיד וחכמים מטהרין מדאורייתא אבל מדרבנן מיהא טמא לפי שגזרו על כלי זכוכית דסתימה מעלייתא היא אבל אין לפרש דרבנן  מטהרין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה לא ליטמאו מגבן. </span>וה'ה דה'מ למימר וליטמאו מאוירן וכי משני דהא דמיטמאו מגבן מפני שנראה תוכן כברן לא מצי למיפרך אכתי ליטמאו מאוירן דאיכא למימר אה'נ והא דלא תני בהדי נתר וכלי חרס משום דכלי זכוכית מיטמי מגבן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ליטמאו מגבן אלמה תנן כלי נתר וכלי חרס כו'. </span>וקשה לרשב'א דהוה ליה לאתויי ברייתא דתוספתא דכלים מחט וטבעת ושולי כלי עץ וכלי זכוכית וכלי עצם אין ממלאין בהן ואין מקדשין בהן ואין מצילין בצמיד פתיל אלמא דמיטמאין מגבן ואמאי מייתי הא דלא מצי לאוכוחי מינה אלא על ידי דיוק כלי נתר וכלי חרס הוא דטומאתן שוה כו' ועוד אהך דמייתי איכא למימר דלא חשיב אלא כלי נתר וכלי חרס דהוו דאורייתא דכלי נתר נפקא לן בת'כ דכתיב [וכל] כלי חרס לרבות כלי נתר: 


lvr: 21
pgn: 16
dfh: a
trm: ה'ג
txt:
<span class='five'>ה'ג </span>רש'י מיטמאין ומטמאין מאויריהן ומיטמאין מאחוריהן ואין מיטמאין מגביהן ופירש דמיטמאין מאחוריהן במקום חקק בית מושבן כל שכן דמטמאין אחרים כדמוכח בפ' העור והרוטב (חולין דף קיח.) מרובה מדת לטמא ממדת ליטמא דהשתא עיולי עיילא אפוקי מיבעיא והא דלא קתני מטמאין ומיטמאין מאחוריהן כדתנן גבי אויריהן משום דגבי אויריהן יש חידוש משניהם מה שאין כן בכלים אחרים שאינם מטמאין ולא מיטמאין מאויר אבל במה שמטמא אחרים מאחוריו אין זה חידוש דאפילו מגבן נמי מטמאין אחרים וכן כל הכלים וכ'ש אלו מאחוריהן דאיכא חקק אבל מיטמאין מאחוריהן תנא לאשמעינן דאע'ג דאין מיטמאין מגבן אפילו הכי מיטמאין מאחוריהן ולהכי לא עריב להו מטמאין ומיטמאין מאויריהם ומאחוריהן משום דבאויריהן הוי חידוש משניהם אבל באחוריהם אין חידוש אלא במיטמאין לחוד א'נ מטמאין מאויריהן היינו דאוריי' אבל מאחוריהן לא הוי אלא מדרבנן ועוד דמיטמאין מאויריהן היינו כל הכלי אבל מיטמאין מאחוריהן מצי למימר שאין מיטמא אלא גבו לבד והא דתניא בת'כ מרובה מדת לטמא מליטמא שמטמא אחרים מאחוריו ואין מיטמא מאחוריו מצינו למימר דאחוריו דקאמר התם היינו גב ולא חקק בית מושב א'נ אינו מיטמא מאחוריו מדאוריי' אבל מדרבנן מיטמא א'נ אפי' מדאוריי' מיטמא מאחוריו והא דקאמר אינו מיטמא מאחוריו היינו כולו דאינו טמא כשקבל טומאה מאחוריו אלא גבו אבל תוכו לא והשתא אתי שפיר הא דאמרי' בפ' אלו מומין (בכורות דף לח. ושם) כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו משמע דגבו מיהא טמא והיינו כי נטמא מאחוריו במקום חקק וקרי ליה זימנין גבו וזמנין אחוריו ומה שכלי חרס מציל היינו אפילו ביש לו חקק שאם נטמא גבו תוכו טהור גמור והא דתניא בתוספתא דכלים כלי חרס אין לו טומאה אלא מאוירו והיסטו לא אתי למעוטי אחוריו אלא גבו וחקק הוי בכלל אוירא והקשה ה'ר אליעזר הזקן ז'ל לפ'ה דתניא בתוספתא דכלים זה הכלל כל המשמש כפוי בכלי חרס טהור ואחורים הן משתמשין כפויים ותירץ רבינו שמואל דהתם בכיסוי קדרה ואלפס דאיירי בהם התם לעיל כמו שמפורש הטעם בת'כ יכול שאני מרבה אף חפוי הכלי ת'ל אשר יעשה מלאכה בהם פרט לכיסוי הכלי שאין עושין בהן מלאכה אבל אחורים פעמים שכופין פניהם למטה ועושין בהן מלאכה בתוך אחורים ור'י מפרש דגרסי' הכי מטמאין מאחוריהם פירוש מאויר אחוריהן אם קבלו טומאה מתוכן ואין מיטמאין מגבן פירוש לא מקבלי טומאה אפילו בנגיעת גבן וכ'ש מאויר אחוריהן דאין מקבלין טומאה וה'ה בנגיעת אחוריו נמי לא מקבלי טומאה והא דלא נקט דאין מיטמאין מאחוריהם משום דלא נטעי לומר דהיינו אויר אחוריהן אבל בנגיעת אחוריהן טמא להכי נקטו ואין מיטמאין מגבן דאין כאן אלא נגיעה והא דלא עריב ותני להו מטמאין ואין מיטמאין מאחוריהן ומגביהן היינו משום שלא הוי מפרש רבותא בגביהן ורבותא באחוריהם אבל השתא תנן מטמאין מאחוריהן לרבותא דאפי' באויר אחוריהן מטמאין ואין מיטמא מגבן דאפי' בנגיעה לא מקבלין טומאה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>כיון דכי נשברו יש להם תקנה. </span>ל'ג אלא דלא הדר ביה ממאי דאמר שוינהו רבנן ככלי חרס דמשום טעם דנשברו יש להם תקנה אין סברא להוריד להם טומאה אלא משום דלכלי חרס דמי לגמרי וכיון דכבר הורידו להם טומאה משום דדמו לכלי חרס משום כיון דנשברו יש להם תקנה שוינהו רבנן כמתכות לענין טומאת גבן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בטומאה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בטומאה </span>דרבנן לא אחיתו לה רבנן טומאה. </span>וקשה לר'י דאמר במס' ע'ז פ' ר' ישמעאל (דף נב. ושם) ריתך כלי לע'ז מהו אמר רב המנונא טומאה ישנה קמיבעיא להו דתנן חזר ועשה מהן כלים חזרו לטומאתן ישנה אלמא אפילו בטומאה דרבנן נמי איכא טומאה ישנה ויש לומר אע'פ דאמר התם בטומאה דרבנן היא מ'מ הכלי מקבל טומאה מדאורייתא אבל הכא כלי זכוכית דלא מקבל שום טומאה מדאורייתא אלא מדרבנן פשיטא ליה דלא אחיתו להו רבנן טומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבדי </span>רבנן היכרא דלא לישרוף תרומה וקדשים. </span>במאי דאין חוזרין לטומאה ישנה לא הוי היכרא דהא כלי מתכות נמי אין חוזרין לטומאה ישנה אלא מדרבנן וליכא היכרא דאורייתא וקשה לר'י דילמא לעולם לכלי חרס דמו דאין מטמאין מגבן והאי דלא תני ליה בהדי כלי נתר וכלי חרס משום דהנהו מיטמאין באויר אבל כלי זכוכית לא מיטמא מאויר דעבדו רבנן היכרא דלא נישרוף וכו' דכה'ג אמר בפרק במה טומנין (לקמן דף מח:) דבית הפך ובית התבלין ר' מאיר מטמא במגע אבל לא באויר דעביד רבנן היכרא ותי' ר'י הבחור דע'כ כלי זכוכית מטמו מגבן מתוספתא דכלים שהבאתי לעיל שאין מצילין בצמיד פתיל ולמאי דפרישית נמי לעיל דדווקא אטומאת גב לא שורפין שאין טמא אלא משום דדמי לכלי מתכות אבל ממה שמטמא מתורת כלי חרס שורפין אתי נמי שפיר:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר לעולם לכלי חרס דמו. </span>הכא לית ליה לרב אשי טעמא הואיל וכי נשברו יש להם תקנה שוינהו כו' ומיהו לענין להצריכן טבילה כשהן חדשים אית ליה לרב אשי האי טעמא בהדיא בפרק בתרא דמסכת ע'ז (דף עה:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>רב יהודה מעשה בשל ציון המלכה. </span>ומייתי ראיה דבימי שמעון בן שטח גזרו טומאה על כלי מתכות דיחזרו לטומאתן ישנה דהוא היה בימי של ציון המלכה כדאיתא בפרק ג' דתענית (דף כג:) דאמר מעשה בימי ר'ש בן שטח ושל ציון המלכה שהיו גשמים יורדים מע'ש לע'ש וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למ'ד דלא לכל הטומאות אמרו. </span>רשב'ג סבירא ליה הכי (ב) (בתוספתא) דכלים ( פי'א) גבי ההוא דמייתי לעיל ( כלי עץ וכלי עור כו') ופליג את'ק דאמר סתמא יחזרו לטומאתן ישנה וטעמא משום דטומאת מת היא זמן מרובה וישבר ולא ירצה להמתין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>כלים גדולים. </span>שמרוב גודלן אינן מקבלים טומאה כגון כלי עץ שהן יתרים על ארבעים סאה שאינן מיטלטלים מלא וריקן אפ'ה מיקרי שאיבה ואחד כלים קטנים כדתנן במס' כלים (פ'ב מ'ב)  ומייתי לה בפ' אלו טריפות (חולין דף נד:) הדקין שבכלי חרס הן וקרקרותיהן ודפנותיהם יושבין שלא מסומכים שעורן מכדי סיכת קטן ועד לוג אבל בציר מהכי טהורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אף </span>בנות כותים. </span>תימה לר'י דבריש בנות כותים (נדה דל'ב. ושם) מוקי לה כר'מ דחייש למיעוטא והאי טעמא לא שייך אלא למ'ד כותים גרי אמת הן ואם ראתה טמאה מדאורייתא אבל למ'ד כותים גרי אריות הן לא שייך האי טעמא דאפי' אם ראתה טהורה מדאורייתא דעו'ג לא מטמאו בזיבה ובשמעתין מוכח דלכ'ע בנות כותים הוי מי'ח דבר ולמאן דלא חייש למיעוטא או למ'ד גרי אריות הן היכי מני לה בי'ח דבר ועוד דר' יוסי אית ליה דגרי אריות הן במנחות בפרק רבי ישמעאל (דף סו: ושם) דאית ליה תורמין משל עו'ג על של כותים ומשל כותים על של עו'ג והכא חשיב אליבי' בנות כותים בי'ח דבר וי'ל דבנות כותים אתיא לכ'ע וגזרו עליהן שיהיו נדות שלא יטמאו בהן והא דמוקי התם מתני' כר'מ משום דסיפא מוכחא דלא הוי משום טימוע דקתני הכותים מטמאין משכב התחתון כעליון מפני שהן בועלי נדות מספק ומסיים ואין שורפין עליהן את התרומה מפני שטומאתן ספק משמע דקאי אף אקטנות דאיירי בהן והא דקאמר התם רבי יוסי מעשה היה בעינבול והטבילוה קודם לאמה לאו משום דחייש למיעוט מייתי ראיה דמיעוט דשכיח הוא דהא טעמא דרבי יוסי משום טימוע אלא לכך מייתי ראיה דאי לאו דשכיח הוא לא הוי לן למיגזר שיהו נדות מעריסותיהם משום טימוע דלא ליהוי כחוכא ואיטלולא וא'ת היכי חשיב ליה לר'מ בי'ח דבר והלא בלאו הכי בכל מקום חייש ר' מאיר למיעוטא וי'ל דהכא הוצרכו לגזור משום דדמי לחזקה ורובא שלא ראתה דמסתמא עם יציאתה לעולם לא ראתה ואוקמי אחזקה וסמוך רובא לחזקה ואיתרע ליה מיעוטא ולא הוה חייש רבי מאיר אי לאו דגזרו ליה בי'ח דבר דהוה ליה מיעוטא דמיעוטא כדמוכח בריש פרק בתרא דיבמות (דף קיט.) וא'ת למ'ד בפ'ב דמסכתא ע'ז (דף לו:)  גזרו על בנותיהן משום דבר אחר היינו שיהו נדות מעריסותן אמאי חשיב להו בתרתי גזרות בנותיהן ובנות כותים וי'ל דצריכי דאי גזרו בעו'ג ה'א משום דאדוקי בעבודת כוכבים טפי אבל בנות כותים לא ואי גזרו בכותים משום דרגילין ושייכי טפי גבי ישראל מעובדי כוכבים אבל עכו'ם לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>המטלטלין. </span>נקט מטלטלין משום שלא גזרו טומאת אהל בעובי המרדע אלא על האדם הנושאן אבל בפותח טפח אפילו במחוברים נמי מביאין את הטומאה דדוקא זרעים וירקות לפי שאין בהן ממש קתני התם דלא מביאין ולא חוצצים דהוי כמו טיפת הברד והשלג וכפור והגליד והמלח אבל אילן המיסך על הארץ קתני התם דמביא את הטומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 16
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> אקפח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אקפח </span>את כו'. </span>לשון שבועה הוא כלומר אקפח את בני אם אין זה דבר אמת שהלכה זו מקופחת וכענין זה מצינו במקרא  (בראשית מב) חי פרעה אם תצאו מזה כלומר שלא תצאו מזה :  ששמע</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ששמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ששמע </span>השומע וטעה כו' טמאוהו משום כלים המאהילים על המת. </span>פי' בקונטרס טמאוהו לאיכר טומאת ערב משום דנגע בכלים המאהילים שהן טמאין טומאת ז' כדין הנוגע בטמא מת דטמא טומאת ערב מדאורייתא וקשה למה טעה השומע והיה סבור שטמאוהו טומאת ז' כיון דדבר פשוט הוא שאדם הנוגע בטמא מת דטמא טומאת ערב ועוד דמן התורה האיכר טמא טומאת ז' משום טומאה בחבורים דיקרב בדיקרב בחבורים טמא ז' מדאוריי' כדאמר בפ'ב דע'ז (דף לז: ושם) ואפילו בחבורים על ידי אהל טמא טומאת ז' כדמוכח בריש אהלות  (פ'א מ'ג) לכך נראה שטמאוהו לאיכר טומאת ז' משום טומאה בחבורים והשומע טעה לפי שאינו פשוט כ'כ דין טומאה בחבורים והיה סבור דמשום אהל טמאוהו כיון שיש בהקיפו טפח לכך שנה כל המטלטלין מביאין טומאה לטמא כל אשר תחתיו משום אהל בעובי המרדע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אמר </span>רבי עקיבא אני אתקן שיהו דברי חכמים קיימין שיהו כל המטלטלין מביאין טומאה על האדם הנושאן בעובי המרדע. </span>משום אהל לטמאו טומאת שבעה אפי' היכא דלא שייך טומאה בחבורים כגון שיש סודר מפסיק בין המרדע לבשרו שהסודר טמא טומאת שבעה משום חבורים דהיינו חבורי אדם במת והאדם אינו טמא אפי' מדרבנן אלא טומאת ערב דטמא מדאורייתא כדמוכח בפ' ג' מינין (נזיר דף מב: ושם)  גזרו שיהא אדם טמא טומאת ז' משום אהל שלא יטעו אותם שאין יודעים דין טומאה בחבורים ויאמרו שטמא טומאת ערב משום אהל כיון שיש בהיקפו טפח א'כ אתי למימר שאין באהל אלא טומאת ערב לכך גזרו שיהא טמא ז' כאדם המיטמא באהל שלא חלקו אפילו יהא מפסיק בינו לבין המרדע שלשה סודרים או ד' ויהא אדם רביעי או חמישי או יותר ואפי' אם המטלטלין פשוטי כלי עץ שאינן בני קבולי טומאה דלא שייכא בהם טומאה בחבורים ודוקא בעובי המרדע שיש בהיקפו טפח אבל בפחות מכן ליכא למטעי כלל שהיא משום אהל ואף על פי שלא ידעו טומאה בחבורים לא יטעו אלא ישאלו הטעם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>שאר אדם וכלים בפותח טפח. </span>כיון דליכא בהן שום טומאה בחבורין בעי אהל חשוב כבשאר דברים וא'ת למה טמאוהו ז' משום חבורים לר' טרפון והא מרדע פשוטי כלי עץ הוא ולא מקבל טומאה דהא ע'כ איירי שאין הדרבן בתוך המרדע שאם יש דרבן בתוכו היה מטמא אפילו בכל שהוא כל מה שתחתיו דחרב הרי הוא כחלל אפי' ע'י אהל כדמוכח בריש אהלות וכל הפסוק דבחלל חרב דרשינן ליה בטומאת אהל בנזיר פ' כ'ג (דף נג:) ואור'ת דחשיב בית קבול מקום שנותנין דרבן במרדעת ולא הוי בית קיבול העשוי למלאות שאין קובעין אותו שם אלא פעמים מניחין ופעמים מסירין וכן מוכח במסכת כלים דחשיב בית קבול דתנן המרדע יש לו אחורים ותוך והא דתנן בפ'ט דכלים (משנה ו) כוש שבלע צינורא ומלמד שבלע דרבן כו' היו טהורים ונכנסו לאהל נטמא פי' הדרבן לבדו נגע בהן ככר של תרומה טהור משמע דמלמד חשוב פשוטי כלי עץ לכך טהור ככר של תרומה שנגע במלמד שהמלמד לא קיבל טומאה מן הדרבן ומלמד ומרדע מסתמא הכל אחד ואור'י דאיכא לאוקמי בכה'ג שא'א להוציא הדרבן אא'כ ישבר בית קבולו ולכך לא חשיב תו בית קבול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גוזרני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גוזרני </span>טומאה אף על המסיקה. </span>פי' הר'ר פורת דלהכי לא גזרו על המסיקה דגזירה שמא יבצרנו בקופות מזופפות לא שייך בזיתים דמוהל היוצא מהם לא חשיב משקה והא דתנן במס' מכשירין (פ'ו מ'ה) מוהל השמן כשמן י'ל דהיינו במוהל היוצא לאחר אציצה לאחר שעמדו בכומר ב' ימים או ג' ואתיא כר' יעקב דריש חבית (לקמן קמד:) אבל מוהל היוצא ע'י מסיקה אפי' רבי יעקב מודה דטהור וכן גזירה דנושכות ופעמים שאדם יוצא לכרמו לידע אם הגיעו ענביו לבצור נמי לא שייך בהן והשתא אתי שפיר דתניא לקמן בריש חבית (דף קמה. ושם) המפצע בזיתים לידע אם הגיעו זיתיו למסוק אם לאו לא הוכשר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>למ'ד כלי טמא חושב משקה. </span>[בתוספתא] (א) דמכשירין (פ'ד מ'ה) גבי עריבה שירד דלף לתוכה ב'ש אומר הרי זה בכי יותן כו' בד'א בטהורה אבל בטמאה הכל מודים הרי זה בכי יותן דברי רבי מאיר ר' יוסי אומר אחת טמאה ואחת טהורה ב'ש אומרים בכי יותן ובית הלל אומרים אינו בכי יותן:  כיון</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כיון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיון </span>דאפשר למיעבד כשמואל מהימני. </span>הקשה ריב'א תרומת מעשר דלא אפשר להו למיעבד כשמואל ליגזור ותירץ ר'י דמ'מ אמת הוא שגזרו אף על גידולי תרומה גדולה ורוצה לפרש טעם בכולן: ומהר'ם אמר דתרומת מעשר מהימני הלוים דאין נותנין מעשר אלא לחברים וריב'א תירץ דאותן שהיו חשודים לא היו מפרישין כלל כדאמ' בסוטה וחברים שהיו מפרישים מהימני [תוס' ישנים]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>משהי ליה גביה ואתי ביה לידי תקלה. </span>פי' בקונטרס ולכך גזרו דאפי' יזרענה דהוי טמאה וקשה לר'י דאמר בהדיא בפרק כל שעה (פסחים דף לד. ושם)  שתילי תרומה טמאה טהורים מלטמא ואסורין מלאכול פי' לזרים כדמפרש התם אלמא לכהנים שרי וי'ל כיון דאין נאכלין לזרים משום ריוח פורתא שמטהרין לא משהי גביה והא דהכא חיישינן לתקלה ובספ'ק דפסחים (דף כ:) אמרי ב'ה תעשה זילוף איכא למימר דהכא מודו ב'ה דפעמים שצריך להשהות שנה שלימה עד זמן זריעה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>פתן ושמנן משום יינן. </span>הקשה ריב'א מ'ש שהחמירו טפי ביין לאסור בהנאה מפת ושמן ותירץ מפני שהיין משמח אלהים ואנשים והיו רגילין לנסכו אפי' שלא בפני נכרי הואיל והוצרכו לאוסרו משום בנותיהם נתנו בו חכמים דין וחומר יין נסך ממש כיון דפעמים היו מנסכין אותו אפי' שלא בפני נכרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הניחא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הניחא </span>לר' מאיר אלא לרבי יוסי שבסרי הויין. </span>ה'מ נמי למימר אלא לר' טרפון מאי איכא למימ' רש'י חשיב אין פולין ואין קורין בתרתי וכן משמע מדקתני בברייתא אלו מן ההלכות ולא קתני בברייתא אלא הנהו תרתי והא דלא חשיב מבחין בין בגדו לבגדי אשתו ושמש הבודק כוסות וקערות לאור הנר הנך נפקו מכלל הני תרתי שהן עיקר מיהו קשה דלא מני רש'י הך דלא יאכל הזב עם הזבה דודאי מי'ח דבר הוה דקתני לה במתניתין בהדיא ולפי זה אוכל ראשון ואוכל שני חדא חשיב להו א'נ הבא ראשו ורובו במים שאובין וטהור שנפלו כו' חשיב חדא משום דאי לא הא לא קיימא הא כי היכי דפתן ושמנן ויינן ובנותיהן חשיב גזירה אחת וההיא דלא יאכל זב פרוש עם זב עם הארץ דקתני עלה בתוספתא אלו מן ההלכות איכא למימר דהוי בכלל לא יאכל הזב עם הזבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>בנותיהם משום דבר אחר. </span>ואם תאמר הניחא למ'ד דמפרש בפרק ב' דמסכתא ע'ז (דף לו:)  דעל בנותיהם גזרו יחוד דשייך למיגזר משום נכרי אלא למ'ד דעל בנותיהם גזרו נדות מה שייך הך גזירה לנכרי וי'ל דע'י שגזרו עליהם נדות יפרשו ממגען ולא יטמעו בהם כ'כ: 


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: אונין.
txt:
<span class='five'>אונין. </span>פי' בקונ' נותנים בתנור ומתלבן וכן משמע בפ'ב (דף כז:) דאמרי' האונין של פשתן משיתלבנו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>פורסין מצודות כו'. </span>אע'ג דבשבת נמי אם פירש מצודה אינו חייב חטאת שאינו יודע אם יצוד אם לאו מ'מ גזרו לפרוש מצודה דפעמים אתי לידי חיוב חטאת כגון שבשעת פריסתו ילכוד דהכי קתני בתוספתא הפורס מצודה לבהמה או לעוף ונכנס לתוכה חייב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בכדי שיצודו. </span>וא'ת מנא ידע מתי יבא החיה וי'ל דבירושלמי מוקי לה בפורש בחורשין דמצוין שם חיותא ומיירי בענין זה שלא יוכל ללכוד במצודה אלא א' או ב' דהא מה מועיל שיצודו מבעוד יום אם יכול לצוד גם משחשכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מוכרים לנכרי. </span>אף על גב דאי עביד להו בשבת לא מיחייב חטאת מ'מ מאחר שהנכרי מחמר או עושה בשבת בידים דבר שישראל אסור מן התורה גזרו רבנן עם חשכה כדפירש בקונטרס משום דמיחלף בשלוחו אבל בהנך דברים דרישא שאינו עושה בשבת איסור בידים לא גזרו אי לאו דמיחייב חטאת והיינו טעמא דאין נותנין עורות לעבדן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 17
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>נותנין עורות לעבדן וב'ה מתירין. </span>מכאן היה נראה לר'ת להתיר על ידי קבלנות נכרי לבנות בשבת ועוד מביא ראיה מריחים דשרי ב'ה אליבא דרב יוסף בגמ' דמתירין להניח שם חיטין מבעוד יום ויניחנו כל השבת כל שכן קבלנות על ידי נכרים דשרי ואינו ראיה דידעי כ'ע שהריחים טוחנות מעצמם וידעי נמי שהחטין הושמו שם מע'ש אבל קבלנות יאמרו שצוה להם בשבת לעשות ועוד מביא ראיה מסוף פ'ק דע'ז (דף כא: ושם )  דאמר רשב'ג משכיר אדם שדהו לנכרי מ'ט אריס אריסותיה קעביד וה'נ קבלנותיה קעביד ואף על גב דר'ש בן אלעזר פליג עליה קיימא לן כרשב'ג דסתם מתני' כוותיה והא דאמרינן במ'ק (דף יב. ושם) מקבלי קבולת בתוך התחום אסור חוץ לתחום מותר מוקי ר'ת התם כולה שמעתיה באבל ולכך החמיר ול'נ דהתם איכא דמחמרי בחול המועד טפי מבאבל ואפילו למאן דמחמרי טפי באבל מבחול המועד מודה בשבת דחמיר טפי ונראה לר'י דהא דשרי בשמעתין עורות לעבדן היינו בתלוש דלא מפרסמא מילתא שהנכרי עושה מלאכה בביתו ולא ידעי שהוא של ישראל וכן נמי אמר במ'ק (דף יא: ושם) גבי אבל מלאכתו ביד אחרים בביתו לא יעשו בבית אחרים יעשו אבל קבלנות דמחובר דהוי ברשות ישראל דמפרסמא מלתא אסור בתוך התחום דהרואה יאמר שכירי יום נינהו והכי משמע בירושלמי דפירקין דקאמר התם אומני נכרים שהן עושים עם ישראל בתוך ביתו אסור בתוך ביתם מותר אמר ר' שמעון בן אלעזר בד'א בקבולת  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>דיו דלאו בר גיבול הוא. </span>והא דאמר בבמה מדליקין  (לקמן דף כג. ושם) כל השמנים יפים לדיו איבעיא להו לגבל או לעשן לאו דוקא גיבול אלא האי גיבול היינו עירוב בעלמא ואם תאמר והא מורסן דאמר בפרק בתרא (דף קנה: ושם)  דלאו בר גיבול הוא וקאמר התם ר' יוסי ברבי יהודה אינו חייב עד שיגבל וי'ל דהתם לגבי קמח קאמר דאינו בר גיבול אבל בר גיבול הוא טפי מדיו ולהכי לא מייתי מיניה הכא אדיו ומכאן קשה על המפרש אהא דאמר בביצה בפרק המביא (דף לב: ושם)  קיטמא שרי היינו כשנותנין מים לתוכו לשרוק התנור סביב הואיל ולאו בר גיבול הוא והכא משמע דאדרבה דמידי דלאו בר גיבול הוא חייב טפי אלא יש לפרש קיטמא שרי בלא מים לשרוק התנור סביביו וקמ'ל דלא גזרינן שמא יגבל בי'ט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומתרפאת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומתרפאת </span>והולכת כל השבת כולה. </span>ואם תאמר הא דאמר בפרק שמונה שרצים (לקמן דף קח:) שורין קילורין מע'ש ומניח תחת העין בשבת וא'כ בשבת נמי שרי להניח ויש לומר דלקמן מיירי באדם בריא ואינו מניח בעין לרפואה אלא תחת העין לתענוג וליכא למיחש לשחיקת סממנים והכא מניח בעין לרפואה ולא שריא אלא מערב שבת : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אונין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אונין </span>של פשתן מאי טעמא שרו. </span>הא דנקיט אונין טפי מדיו וסממנין וכרשינין משום דהתם פשיטא דליכא מעשה כלל אבל באונין התנור עושה קצת מעשה כשמחממו ועוד דבהנך לא הזכיר כלי אבל גבי אונין הוזכר התנור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>מר משום שביתת כלים. </span>ואם תאמר למאי דמסיק מאן תנא שביתת כלים דאורייתא ב'ש מאי פריך רב יוסף ולימא מר משום שביתת כלים וכי אינו יותר טוב כמו שמפרש רבה שמשמעת הקול ואתי כב'ה וי'ל דלא סבירא ליה לרב יוסף טעמא דהשמעת הקול כלל ומסתברא ליה טפי לאוקמה כב'ש משום שביתת כלים ונראה דרבה סבר דטעמא דב'ש לאו משום שביתת כלים הוא אלא סבר דטעמא דב'ש דגזרינן דילמא אתי למעבד בשבת דאי לרבה נמי טעמא דב'ש משום שביתת כלים למה היה צריך רב יוסף להביא הברייתא והא מתני' היא דאסרי בית שמאי משום שביתת כלים ועוד דאמר לקמן (דף יט.) הני דאי עביד להו בשבת חייב חטאת גזרו בית שמאי עם חשכה משמע דטעמא דבית שמאי משום גזירה ולא משום שביתת כלים ולרב יוסף לא תקשה אמאי [לא] אסרי בית שמאי טעינת קורה משום שביתת כלים דהתם אתי ממילא טפי מכל הנך דמתניתין ואם תאמר לרבה הך ברייתא דשביתת כלים אמאן תרמייה ויש לומר דרבה סבר דברייתא דשביתת כלים בית שמאי היא והיכא דעביד מעשה אבל היכא דלא עביד מעשה כי הנך דמתני' טעמייהו משום גזירה ומצודות דמתני' בלחי וקוקרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והשתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והשתא </span>דאמר רב אושעיא הא מני ב'ש היא. </span>אומר ר'ת דהלכתא כרב יוסף דמוקי ברייתא כב'ש דהא רב אושעיא קאי כוותיה ולפ'ז ריחים מותרים דלדידיה לב'ה שרי אפי' היכא דקעביד מעשה ולא חייש להשמעת קול ולי נראה דרב אושעיא לא מוקי  לה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> ולבית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> ולבית </span>שמאי אף על גב דלא קעביד מעשה וכו'. </span>השתא דטעמא דב'ש משום שביתת כלים הנך ג' בבות קמייתא אין שורין דיו וסממנים ואונין ומצודות הוו משום שביתת כלים שהמלאכה נעשית בתוך הכלי ונמצא שהכלי עושה המלאכה אבל מוכרין לנכרי ועורות לעבדן וכלים לכובס לא הוי משום שביתת כלים דבמה שהעורות מתעבדין אין העור עושה המלאכה אלא האדם המעבד עושה המלאכה וכן בגד המתלבן האדם המלבנו עושה המלאכה אלא טעמא דאסרי בית שמאי משום דמיחלף בשלוחו ולהכי נמי מוגמר וגפרית דמוקי בסמוך דמנחי אארעא אף על גב שהכלים העליונים מתגפרים ונצבעים לא שייך שביתת כלים כדפרישי' שהכלי שאין המלאכה נעשית בו אין בהן משום שביתת כלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דמפקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמפקרא </span>להו אפקורי. </span>אע'ג דאמר בנדרים (דף מה.) דבעינן הפקר בפני ג' הכא לא בעינן דמסתמא מפקיר להו ואין לסמוך על זה להשכיר סוס לנכרי ולהפקיר דהכא שאני משום דלא אפשר בענין אחר ועוד שאין הדבר מפורסם : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ימלא נחתום כו'. </span>כדמסיק גזירה שמא יחתה אף ע'פ שיש שהות הרבה להתחמם חיישינן שמא יצטנן לפי שרגילים לחמם על אש רפה ויהא צריך לחתות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>שמא יחתה. </span>ואם תאמר מעיקרא דלא ידע האי טעמא תקשי ליה מתני' דבשר בצל וביצה וחררה ויש לומר דהתם ידע שפיר דהוי טעמא משום שמא יחתה שאין דבר מפסיק בינו לגחלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>מגיס בה. </span>והוי צובע: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ביורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ביורה </span>עקור' וטוחה. </span>ואין לחוש שמא יגלה ויגיס שאין דרך להגיס כמו לחתות ועוד דשמא מיהדק טפי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשיל </span>ולא בשיל אסור. </span>צ'ל דלא הוי כמאכל בן דרוסאי דאי הוה כמאכל בן דרוסאי שרי להשהותו על גבי כירה אע'פ  שאינה גרופה וקטומה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>האי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>האי </span>בישרא דגדיא ושריק. </span>מפרש בה'ג דמכאן ואילך איירי בצלי וכן משמע מדמייתי עלה אין צולין בשר בצל וביצה ולקמן בפרקין נמי מייתי לה אמשלשלים את הפסח ולהכי ברחא ולא שריק אסור אפי' בחייא כיון דמיירי בצלי ראוי לאוכלה בלילה ואתי לחתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>בבשרא אגומרי. </span>וא'ת לרב אשי דשרי ברחא ולא שריק ולא אסר אלא בשרא אגומרי תיקשי ליה מתני' דאין נותנין הפת בתוך התנור (דף יט.) ועוד משלשלין את הפסח (א) אמרי' מאי טעמא משום דבני חבורה זריזין הן כדמפרש לקמן (דף כ:) והא בלאו הכי נמי שרי ויש לומר דמיירי שהתנור פתוח דהוי כמו בשרא אגומרי ונראה דאין הלכה כרב אשי בהאי לישנא דשרי ברחא ולא שריק דסוגיא דלעיל דקאמר כיון דקשי ליה זיקא לא מגלה לה לא אתיה כוותיה וכן סוגיא דלקמן גבי בני חבורה דזריזין הם דמשני האי מנתח פי' וקשי ליה זיקא והאי לא מנתח ולרב אשי אפי' היכא דלא קשי ליה זיקא שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 18
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ישאילנו כו' אלא כדי שיגיע לביתו. </span>לא מיירי בכלים דאסור לב'ש משום שביתת כלים דאפילו ברביעי או בחמישי נמי אלא כגון חלוק ושאר דברים וטעמא משום הוצאה ונראה כשלוחו כדפ'ה:  נותנין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותנין </span>מזונות לנכרי בחצר. </span>בשבת אפילו לב'ש דרגיל לאוכלו מיד ודוקא מזונות אבל שאר חפצים אסורים אפילו לב'ה דלא שרי ב'ה אלא בע'ש אבל בשבת לא וא'ת ואמאי נותנין מזונות לנכרי בשבת הא כיון דאין מזונותיהן עליך כדאמרינן הכא ובפ'ב דביצה (דף כא:) דמוציא אני את הנכרי שאין מזונותיהן עליך ליתסר כדאמרינן בפרק בתרא (דף קנה:)  דאסור לטרוח בשבת לתת מזונות לפני חיה משום דאין מזונותי' עליך ה'נ ה'ל למיסר בנכרי ויש לומר כיון דמפרנסים עניי נכרים עם עניי ישראל  משום דרכי שלום חשיב קצת מזונותיו עליך לענין איסור טורח שבות דרבנן אבל לענין עשיית מלאכה בי'ט דהוי איסור דאורייתא לא חשיב מזונותיו עליך:  כתוב בא'ז שפ'א חלה נכרי ושלח ליהודי א' בי'ט שישלח לו מיינו ואם לא ישלח לו ימות והנכרי היה מוחזק בעיר והתיר לשלוח לו ע'י נכרי משום דרכי שלום ושלח אל רבינו שמחה והתיר לו אבל לא ע'י ישראל ולה'ר יצחק נראה דהוא הדין בשבת אם היה הענין כך שהיה דבר ששייך דרכי שלום כגון שהיה הנכרי אלם נראה שמותר לשלוח לו על ידי נכרי לדידן דלית לן השתא רשות הרבים דאורייתא [תוס' ישנים]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>ישכיר. </span>אין לפרש משום שביתת כלים וכב'ש דא'כ אפי' ברביעי ובחמישי נמי אלא כב'ה היא דלית להו שביתת כלים או בחלוק וטלית וכיוצא בהן איירי דלא שייך שביתת כלים ואסור לפי שנראה כנוטל שכר שבת אף על פי שמשכירו יחד חדש או שבוע דאם משכירו ליום אפילו ברביעי ובחמישי אסור כדמשמע בסוף הזהב (ב'מ דף נח.) גבי שוכר פועלים לשמור פרה או תינוק ודוקא לשוכרו דמיחזי כנוטל שכר שבת אבל שאלה שריא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אם כן קוצץ לו דמים. </span>מתני' נמי דנותנים כלים לכובס ועורות לעבדן איירי נמי בקוצץ והא דפריך והלא קצץ לב'ה פריך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מפליגין בספינה. </span>אפילו תוך התחום אסור משום שט כדמוכח בפ' תולין (לקמן קלט: ושם)  גבי ההוא צורבא מדרבנן דאמר למינם בעינא ואזיל לאידך גיסא ושמר פירי משמע דתוך התחום היה ואפ'ה בלא הערמה אסור : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השום </span>והבוסר והמלילות. </span>למאי דקאמר בריש חבית (לקמן קמג:) מודים חכמים לר' יהודה בשאר פירות ומייתי מדתניא סוחטין בפגעין (א) ועוזרדין אבל לא ברמונים צ'ל דשום ובוסר יותר עשוין למשקין מפגעין ועוזרדין ומיהו התם מסיק דתרדין אע'ג דלאו בני סחיטה נינהו הואיל ואחשבינהו ה'ל משקין ולפ'ז הא דקתני סוחטין בפגעים לאו סחיטה גמורה קאמר אלא מיתוק בעלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>ישמעאל אומר יגמור. </span>פי' אינו צריך לסלק הטעינה סמוך לחשכה אלא מניחן כל השבת קשה לר'י היכי מוכח דסבר ר' ישמעאל כל דאתי ממילא אפי' עביד בשבת ליכא חיוב חטאת דילמא ר' ישמעאל סבר כב'ה דשרו אפי' בהנך דלא אתי ממילא והא דנקט ריסקן משום רבותא דר'ע ועוד תימה דר'ע דאמר לא יגמור לא כב'ש ולא כב'ה ונראה לר'י דיגמור היינו דיגמור ויאכל בשבת ולא דמי למשקין שזבו שאסורין דגזרינן שמא יסחוט דהכא אפילו יסחוט ליכא איסור דאורייתא משום דאתי ממילא והשתא מייתי שפיר דקסבר ר' ישמעאל כל דאתי ממילא ש'ד אפי' לב'ש כיון דאי עביד ליה בשבת לא מיחייב ור'ע דאמר לא יגמור לא שצריך להסיר הקורה דסבר כב'ה אלא שלא יגמור כדי לאכול משקדש היום דאסורין אפי' לב'ה כשאר משקין שזבו דאסורין דהך סחיטה נמי דאורייתא אע'ג דאתי ממילא ועי'ל דיגמור בידים משתחשך דלא דמי למתני' דלא שרו ב'ה אלא טעינת קורה אבל בידים לא דהכא כשאין מחוסרין דיכה כדאמר בסמוך והשתא מייתי שפיר דכיון דשרי ר' ישמעאל לסחוט בידים ולא גזר אטו מחוסרי דיכה א'כ במחוסרי דיכה נמי סבר דלא מיחייב ובתר הכי קאמר דלרבי ישמעאל במחוסרי דיכה מיחייב ואפ'ה כשאין מחוסרין שרי בידים ולא גזר אטו מחוסרין אבל כר'ע לא אתיא כיון דאסר בשאין מחוסרין דיכה אטו מחוסרין דיכה מכלל דמחוסרין דיכה מיחייב וא'כ אסור עם חשכה לב'ש:  שמן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמן </span>של בדדין. </span>פ'ה המשתייר בזוית בית הבד וקשה לר'י דמה לו להזכיר כאן דין מוקצה ועוד דלמה יהיה השמן מוקצה  ותירץ ר'י דקאי אדלעיל דקאמר דאם טען בית הבד מבעוד יום והשמן זב והולכת כל השבת רב אסר אותו שמן משום מוקצה דהוי נולד גמור דמחמת קורות והעיגול שעליו לא היה ראוי בין השמשות לאכילה אע'ג דע'מ כן הניחו וסמך על זה שיזוב כל השבת כיון דאין משקין בעולם האי סמיכה לאו מידי הוא והוי נולד גמור ולא דמי לקדרה חייתא דשרי אע'ג דבין השמשות לא חזי לאכילה דהתם כיון דהבשר בעולם מהני דע'מ כן מניחה וכן מעיינות הנובעות כבר הם בעולם וכן צואת קטן שהיה כבר במעיו מהני בהן סמיכה ולא דמי לזיתים וענבים שריסקן מבעוד יום וכן השום והבוסר שריסקן מבערב דהתם חזו מבערב לאכילה אבל הכא דלא חזו בין השמשות לאכילה והמשקה אינו בעולם הרי נולד גמור ואסור לרב וא'ת בפ'ב לקמן (דף כט.) דאמר רב אכל תמרי ושדא קשייתא לחיותא מאי לאו בפרסייתא ולא קבלה לא בארמייתא וקבלה והשתא היכי המ'ל דהוי פרסייתא והא רב אסר נולד הכא ויש לומר דה'פ מאי לאו בפרסייתא ולא קבלה משום דלא חשיבא ליה רב נולד כיון דמעיקרא גרעין והשתא גרעין אבל הכא שמן הבלוע בזיתים כל זמן שלא יצא הוי נולד גמור ולא הוי משקה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>שרי. </span>תימה דבס'פ נוטל (לקמן קמג.) אמרי' דשמואל הוה מטלטל גרעיני פרסייתא אגב ריפתא פי' בשולות כל צרכן שאין נשאר מן האוכל עליהם כלל וכיון דשרי נולד כר'ש בלא ריפתא נמי לישתרי ותירץ ר'ת דשמואל מחמיר על עצמו היה לפי שהיה אדם חשוב וכן מוכח סוגיא התם דאמר אביי אי לאו דאדם חשוב אנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הני </span>כרכי דזוזי רב אסר. </span>לטלטל משום מוקצה תימה דבפ' מפנין (לקמן דף קכח.)  אמרינן דרב במוקצה לאכילה סבר לה כר' יהודה ובמוקצה לטלטל סבר לה כר'ש והכא אוסר לטלטל לכרכי דזוזי ומפרש ר'ת דכרכי דזוזי הן מוקצה מחמת מיאוס כגון בגדים ומחצלות שמכסין בהם דגים ושאר דברים המלכלכין אותם והתם דקאמר רב דבמוקצה לטלטל סבר לה כר'ש במוקצה שמקצה האדם מדעתו לעיסקא לאוצר שאין בו מיאוס והא דאמר בפרק בתרא (דף קנו:) דאף רב ס'ל כר' יהודה מדכרכי דזוזי דרב אסר מפרש ר'ת דנבילה המתנבלת בשבת מוקצה מחמת איסור הוא דאף לכלבים אינו ראוי מחיים ומוקצה מחמת איסור חמור ממוקצה מחמת מיאוס והא דאמר בפ'ק דחולין (דף יד:) בשמעתא ונסבין חבריא למימר מתני' ר' יהודה היא אימור דשמעת ליה לרבי יהודה במוקצה מחמת מיאוס במוקצה מחמת איסור מי שמעת ליה דיחוי בעלמא הוא ולפי המסקנא נאמר דמוקצה מחמת איסור טפי חמור תדע דהא קאמר התם אימור דשמעת ליה לר' מאיר במבשל דראוי לכוס שוחט דאינו ראוי לכוס מי שמעת ליה משמע דאית ליה לר' מאיר מוקצה מחמת איסור ובפרק כירה משמע דלית ליה מוקצה מחמת מיאוס גבי מטלטלים נר חדש אבל לא ישן ר' מאיר אומר כל הנרות מטלטלים חוץ מן הנר שהדליקו בו באותו שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 19
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וחד </span>מציל בארבע וחמש מאני. </span>פי' בקונטרס ומקפלן כולן בתוך כלי אחד ונושאן בבת אחת ואין נראה לר'ת דבפ' כל כתבי (לקמן דף קכ.) לא פליגי אמוראי בהא דבעיא היא ופשיט דכבא להציל דמי ושרי לכ'ע ומפרש ר'ת דחד מציל בחד מנא אפי' מאה סעודות אבל בארבע וחמש מאני כגון להציל ולחזור ולהציל אפי' באותו חצר לא וחד מציל בד' וה' מאני לאותו חצר ובהא פליגי התם רבה בר זבדא ורב הונא:  איבעיא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעיא </span>להו תחתון האיך דגבי תנור. </span>ולפ'ה דפי' דלגבי האור ממהר לקרום ומיבעיא ליה אם תחתון דקאמר ר' אליעזר דגבי תנור והא דקאמרי רבנן עד שיקרמו פניה אחת מפניה ואפילו בעליון סגי ואם תחתון דקאמר ר'א היאך דגבי האור אם כן הא דקאמרי רבנן עד שיקרמו פניה היינו כל פניה תא שמע ר' אליעזר כו' ופושט דר'א לחומר' ומיהו בירושלמי משמע דלהקל בא דקאמר התם ומודה ר'א בלחם הפנים שאין קרוי לחם עד שיקרמו פניו בתנור משמע דהכא סגי בקרימה כל דהו אבל בלחם הפנים בעינן קרימה מעליא. ריב'א : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למשרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למשרי </span>אברים ופדרים. </span>וא'ת אי אברים ופדרים דחול כדפ'ה הא אמר בפרק [במה מדליקין] (דף כד:) עולת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת ואי אברים ופדרים דשבת ואשמועינן מבכל מושבותיכם דאע'ג דמצותן כל הליל' ואפשר להקטירן במוצאי שבת אפ'ה דחי שבת הא מעולת שבת נפק מדממעט עולת חול דהיינו ע'כ אברים ופדרים דחול דשחיטה וזריק' עבר זמנו בשקיעת החמה א'כ אברים ופדרים דשבת קרבים בשבת וי'ל דאתי למשרי אברים ופדרים דחול כשמשלה בהן האור מבעוד יום והא דקאמר ולא עולת אברים ופדרי' דחול בשבת היינו דוקא בשלא משלה בהן האור וכן הא דאמר בפרק טרף בקלפי (יומא דף מו. ושם) אברי חול שנתותרו עושה להן מערכה בפני עצמן וסודרן אפי' בשבת ואפי' לרב הונא דפליג התם היינו דאמר דאין עושה להן מערכה בפני עצמן אבל ד'ה דסודרן על המערכה גדולה היינו כשמשלה בהן האור כדמוכח התם והא דקאמר התם לחד לישנא דדוקא בפסולין אי משלה בהן האור אין אי לא לא לאו משום דכשרים לא בעינן משלה בהן האור אלא ה'ק דדוקא בפסולים אצטריך לאשמעינן במשלה בהן האור אבל בכשרים לא איצטריך לאשמעי' וריב'א מסתפק בשאר קרבנות כשמשלה בהן האור אם נעשו כלחמו של מזבח למשרינהו בשבת אי לאו דדילמא דוקא בתמיד מהני האי טעמא משום דשם תמיד דוחה שבת וקשה דהתם מפיק ליה ביומא מבמועדו ואפי' בשבת והכא מפיק ליה מבמושבותיכם ונראה דעיקר דרשא מבמושבותיכם והתם נקט במועדו ואפי' בשבת אגב דבעי למנקט במועדו ואפי' בטומאה וע'ק והא במושבותיכם אצטריך לשריפת בת כהן דלא דחיא שבת כדדרשי' פ'ק דיבמות (דף ו: ושם) ופרק אחד דיני ממונות (סנהדרין לה:) נאמר כאן במושבותיכם כו' אף מושבות האמור כאן כו' וי'ל דהכא מכם דריש מדכתי' מושבותיכם ולא כתיב מושבות והא דדרשי' בפ'ק דקדושין (דף לז. ושם) מושבות דכתב רחמנא גבי שבת ל'ל וקאמר דסד'א הואיל ובענין מועדות כתיב תבעי קדוש ב'ד כמועדות קמ'ל לא מלא תבערו אש בכל מושבותיכם דריש כדפירש הקונטרס דההוא לא כתיבא בענין דמועדות ואצטריך לה נמי כדדריש הכא אלא מושבותיכם דכתי' באמור (ויקרא כג) דההוא כתיב בענינא דמועדות : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדי </span>שתהא שלהבת עולה מאיליה. </span>אלמא במקום שהקפיד הכתוב שלא יכבה סגי שתהא שלהבת עולה מאליה ואין צריך שתהא הפתילה שורפת ברובא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>שישחת ממלאכת האומן. </span>אבל למ'ד משתאחוז האור משני צדדין אינו נשחת בהכי ממלאכת האומן ואע'ג דכתיב את שני קצותיו אכלה האש היצלח למלאכה היינו גבי עץ הגפן אבל שאר עצים אין נשחתין כ'כ במהרה ממלאכת האומן:  הדרן עלך יציאות השבת</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במה </span>מדליקין כו'. </span>פעמים מפרש מאי דסליק מיניה ופעמים במה שהתחיל : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אחד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחד </span>מבושל כו'. </span>הכא מזכיר שאינו פשוט תחילה וכן בכמה מקומות ומה שקשה על גירסת רש'י דסוכה [דף ז.]  מפורש במקום אחר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בעמרניתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעמרניתא </span>דאית ביה. </span>וא'ת הא מסיפא שמעינן ליה כל היוצא מן העץ אין מדליקין בו אלא פשתן וכן קשה גבי אידן ויש לומר דאין למדין מן הכללות אפילו במקום שנאמר בהן חוץ : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אנן </span>שירא פרנדא קרינן ליה. </span>פר'ת דכלך דמתניתין קרינן שירא פרנדא אבל מטכסא לאו היינו שירא פרנדא דלא הוה אחר חורבן כדאמר בפ' בתרא דסוטה (דף מח:)  משחרב בית המקדש בטל שמיר וזכוכית לבנה ושירא פרנדא ור'י מפרש דקאי נמי אמטכסא והא דקאמר התם בטל לא לגמרי בטל אלא שלא היה נמצא כ'כ דהא זכוכי' לבנה היתה אחר חורבן דאמרי' בפ' אין עומדין (ברכות דף לא.) תבר קמייהו זכוכית חיורתא בחופת בנו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ותנא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ותנא </span>דידן צמר מכווץ כווץ ושער איחרוכי מחרך. </span>ולא איצטריך תנא דמתני' למיתני וא'ת כיון דמתני' נמי סברה דצמר ושער פסולים להדלקה א'כ מאי הוסיפו וי'ל דהוסיפו היינו טעמא מפני שאין מושכין השמן יפה ותנא דמתניתין פסיל להו משום דצמר כוויץ ושער מחרך ולא איצטריך למתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 20
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>כאן פסול פתילות מכאן ואילך פסול שמנים. </span>בני נרבונא אוסרין נר שעוה שלנו ומפרשי הכי מהו דתימא לפתילות נמי לא שאם שם נר שעוה בנר שמן יהא אסור קמ'ל מכאן ואילך פסול שמנים כיון שיש בו שמן כשר מותר אבל נר של שעוה בלא שמן אסור להדליק ולי נראה דאם אסור להדליק בלא שמן כי הניחה בשמן נמי אסור כדאמרינן לקמן כרך דבר שמדליקין על גבי דבר שאין מדליקין דאסור אלא ודאי כי לא הניח בשמן נמי שרי:  למאי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>נ'מ למקח וממכר. </span>פשיטא ליה להש'ס שהיו מכירין השעוה והעטרן כדאמרינן שעוה קירותא לכך קאמר למאי נ'מ למקח וממכר שאם נדר לתת לחבירו שעוה יתן לו פסולתא דדובשא ואין יכול לכופו לתקן לו וכן עיטרן אבל לעיל דקאמר מאי לכש שוכא דארזא לא קאמר למאי נ'מ לפי שלא היו מכירין בשם לכש ומפרש שהוא שוכא דארזא:  מפני שאין נמשכין כו'. שמעתי ממהר'א זצ'ל ששמע באם שיש רק נר א' כשר בבית ע'י זה יזכור ולא יטה שאר נרות שבחדר ושבמרתף ור'ש מקוצי אומר דבר שיכול לעשות בלא נר כגון להוציא יין מן החבית מותר להשתמש לאור כל נר [תוספות ישנים]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חלב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חלב </span>מהותך וקרבי דגים שנימוחו נותן לתוכן שמן כו'. </span> קרבי דגים לאו היינו שמן דגים דשמן דגים שרי ליה מתני' בעיניה (לקמן דף כד:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמחת </span>בית השואבה שאני. </span>תימה היכי שרי להדליק והא לאו צורך קרבן הוא ואמר בפ'ב דקידושין (דף נד. ושם) בגדי כהונה שבלו מועלין בהן ודוחק לומר לב ב'ד מתנה עליהן דמה צורך יש להן להתנות בשביל זה ונראה לר'י דהואיל ולכבוד הקרבן היו עושין דכתיב ושאבתם מים בששון (ישעיה יב) צורך קרבן חשוב ליה והא דאמר  (סוכה פ'ה דף נג.) בוררת אשה חטין לאור בית השואבה לא שהיתה בוררת אלא שהיתה יכולה לברור ומיהו בירושלמי דייק מהכא דקול ומראה וריח אין בהן משום מעילה וקשה לר'י מאי פריך ממכנסי הכהנים הלא היה בהן פשתן דכתיב תכלת וארגמן ותולעת שני ושש משזר  (שמות כח) וטוב לפתילה דהוי ככרך דבר שמדליקין בו ע'ג דבר שאין מדליקין בו ובשבת הוא דאסור שמא ידליק בעיניה אבל במקדש לא שייכא הך גזירה ונראה לר'י דכיון שאין מן הפשתן אלא רביע בטל בשאר מינים והוי כאילו אין בו פשתן כלל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ומותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומותר </span>להשתמש לאורה. </span>וא'ת מנא ליה לרבא דסבר רב הונא דמותר להשתמש לאורה דילמא הא דאמר אין מדליקין בשבת משום דסבר כבתה זקוק לה  ואין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאי </span>לא אדליק מדליק. </span>אבל מכאן ואילך עבר הזמן אומר הר'י פורת דיש ליזהר ולהדליק בלילה מיד שלא יאחר יותר מדאי ומ'מ אם איחר ידליק מספק דהא משני שינויי אחרינא ולר'י נראה דעתה אין לחוש מתי ידליק דאנו אין לנו היכרא אלא לבני הבית שהרי מדליקין מבפנים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והמהדרין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והמהדרין </span>מן המהדרין. </span>נראה לר'י דב'ש וב'ה לא קיימי אלא אנר איש וביתו שכן יש יותר הידור דאיכא היכרא כשמוסיף והולך או מחסר שהוא כנגד ימים הנכנסים או היוצאים אבל אם עושה נר לכל אחד אפי' יוסיף מכאן ואילך ליכא היכרא שיסברו שכך יש בני אדם בבית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מצוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מצוה </span>להניחה על פתח ביתו מבחוץ. </span>ומיירי דליכא חצר אלא בית עומד סמוך לרה'ר אבל אם יש חצר לפני הבית מצוה להניח על פתח חצר דאמר לקמן  חצר שיש לה ב' פתחים צריכה ב' נרות ואמרי' נמי נר שיש לה שני פיות עולה לשני בני אדם משמע לשני בתים ואם היו מניחים על פתחי בתיהם היה לזה מימין ולזה משמאל אבל אי מניחים על פתח החצר אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובשעת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובשעת </span>הסכנה. </span>נראה לר'י דהיינו מכי אתו חברי לבבל כדאמר בפ' כירה (לקמן דף מה. ושם)  מהו לטלטל שרגא דחנוכתא מקמי חברי בשבתא וא'ת דעל השלחן נמי יקחו אותו כדאמר בגיטין (דף יז.)  רבה בר בר חנה חלש אתא חברא שקל שרגא מקמייהו וי'ל דאין רגילות כ'כ לחפש בבתים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 21
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שהיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהיה </span>מונח בחותמו של כ'ג. </span>אם כבר גזרו על הנכרים להיות כזבים (נדה פ'ד דף לד.) צ'ל שהיה מונח בחותם בקרקע שלא הסיטו הכלי:  נר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נר </span>חנוכה שהניחה למעלה מכ' אמה פסולה כסוכה וכמבוי. </span>וא'ת הוה ליה למימר ימעט כמו גבי מבוי דאמר התם מבוי דרבנן תני תקנתא ואיכא למימר דנקט פסולה משום דבעי למימר כסוכה שהיא מן התורה אי נמי לא רצה להאריך יכבנה וימעטנה ויחזור וידליקנ' דלמעטה ולהניחה כמו שהיא דולקת אי אפשר כדמוכח לקמן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אסור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אסור </span>להסתפק מהן עד מוצאי יו'ט האחרון. </span>והא דשרי אתרוג ביו'ט האחרון טפי מסוכה מפרש בפרק לולב וערבה (סוכה מו:)  משום דסוכה בספק שביעי ספק שמיני יתובי יתבינן ואי מתרמי ליה סעודה בין השמשות אכיל ליה התם והואיל ואיתקצי בין השמשות איתקצי כוליה יומא של ספק ח' וט' אבל אתרוג אינו ניטל בספק ז' וח' ולא איתסר בספק שמיני (א) אלא משום דאיתקצי בין השמשות של ז' ואע'פ דבין השמשות של ח' נמי אסור משום שהוא ספק יום הואיל ולא אסור אלא משום ספק יום וספק לילה לא איתקצי בכך כולי יומא מידי דהוה אביצה שנולדה בזה דמותרת בזה אע'פ דבין השמשות אסור משום ספק יום וספק לילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סוכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סוכה </span>תניא. </span>משמע דטעמא דנויי סוכה משום ביזוי מצוה וקשה לר'י בפרק כירה (לקמן דף מה. ושם) משמע דטעמא משום מיגו דאיתקצי למצותה ותירץ דצריכי לתרווייהו דמשום דאיתקצי למצותה לא הוה אסרינן בחולו של מועד דלא שייך מוקצה אלא (בנפל) בשבת וביו'ט ומשום ביזוי מצוה לא הוה אסרינן להו היכא דנפלו אבל השתא דאמרי' דאיתקצי וביזוי מצוה אסרינן אפילו נפלו ואפי' בחוה'מ וקשה לר'י כיון דנויי סוכה אסורין משום ביזוי א'כ מאי פריך בביצה בפ' המביא (דף ל: ושם) מנויי סוכה אעצי סוכה דקאמר וסוכת החג לא מהני בה תנאה והתני' סככה כהלכתה כו' ומאי קושיא דילמא עצי סוכה לא מהני ביה תנאה דמקרא נפקא כדדריש התם מניין לעצי סוכה שאסורין כל שבעה ת'ל חג הסוכות ז' ימים וגו' ודרשה גמורה היא כדמוכח בפ'ק דסוכה (דף ט. ושם)  דב'ש פסלי מהאי קרא סוכה ישנה וב'ה מכשירין דההוא מיבעי ליה לעצי סוכה שאסורין כל שבעה אבל נויי סוכה דלא אסירי אלא משום ביזוי מהני בהו תנאה ועוד בפרק כירה  (לקמן דף מה.) משמע בהדיא דעצי סוכה לא אסור אלא משום דאיתקצאי למצותה והשיב ר'ת דבין נויי סוכה ובין עצי סוכה היתרים על הכשר סוכה לא אסירי אלא משום ביזוי או משום הואיל והוקצה למצותו ולא אסירי מקרא אלא דווקא כדי הכשר סוכה והמקשה דפריך בביצה (דף ל:) מנויי סוכה אעצי סוכה לא ידע שיש חילוק בין יותר מכדי הכשר סוכה לכדי הכשר סוכה ומשני באומר איני בודל מהם כל בה'ש דלא חיילא קדושה על נויי סוכה וכן על עצים היתרין על הכשר סוכה מהני בה תנאה אבל עצי סוכה כדי הכשר חיילא קדושה עלייהו על כרחו דבר תורה כל שבעה ולא מהני תנאה והא דקאמר התם ואם התנה עליהן הכל לפי תנאו ופריך למימרא דמהני בה תנאה כו' ומשני סיפא אתאן לסוכה דעלמא ובתר הכי פריך וסוכת החג לא מהני בה תנאה והתניא סככה כו' לא בעי לשנויי הכל לפי תנאו על יתרות מכדי הכשר סוכה דהכל לפי תנאו משמע בכל הסוכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבוהון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבוהון </span>דכולהו דם. </span>הא דלא קאמר אבוהון דכולהו עצי סוכה דנפקי מקרא כדאמר בריש המביא בביצה (דף ל: ושם) אומר ר'י דמשום דמעצי סוכה לא הוה ילפינן דשאני סוכה דבמסתפק מהן איכא ביטול מצוה אבל בנויי סוכה ובהרצאת מעות לאור נר חנוכה ליכא ביטול מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר אין מתירין מבגד לבגד. </span>לא מבעיא אי חובת טלית הוא דאסור אלא אפילו חובת גברא הוא נמי אסור כדאשכחן במזוזה דנענש אותו שנטלה בבבא מציעא בסוף פרק השואל (דף קב.) אף על גב דחובת הדר היא ושמואל אמר מתירין אע'ג דשמואל גופי' סבר דחובת טלית היא אפ'ה מתירין כיון שעושהו לצורך בגד אחר וגבי מזוזה שנענש שמא לא היה בדעתו להניח בבית אחר א'נ מזוזה שאני שעשויה להציל מן המזיקין ואע'ג דלכ'ע אין מתירין שלא להניח בבגד אחר אין קשה מה שנהגו להתיר ציצית מטליתות של מתים דדווקא בטלית של חי שהוא בר חיובא אין מתירין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>מילי דמר עביד כרב. </span>קושיא דפ'ק דכתובות (ד' ו) שם כתובה:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>לאורה הוא צריך והלא כל אותם מ' שנה כו'. </span>תימה אמאי נקט מ' שנה לעולם כל העולם כולו לאורו של מקום הולכין וי'מ וכי אהרן כשהיה נכנס לפנים לאורה היה צריך והלא מ' שנה היה מאיר להם עמוד ענן בכל המקומות כדאמרינן בברייתא דמלאכת המשכן היה מסתכל בטפיח (ורואה בו) ויודע מה בתוכו בחבית ויודע מה בתוכה וכן משמע בת'כ דאכהנים קאי דגרס התם וכי צריכים לנר והלא כל אותן מ' שנה לא הוצרכו לנר שנא' כי ענן ה' על המשכן וגו' ומיהו בשלהי כל קרבנות (מנחות ד' פו: ושם)  משמע דאשכינה קאי דמייתי לה גבי הא דא'ר אליעזר לא לאכילה אני צריך ולא לאורה אני צריך וקאמר נמי התם לפרוכת העדות עדות היא לכל באי עולם שהשכינה שורה בישראל וא'ת לאורה אני צריך והלא כל אותן ארבעים שנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובה </span>היה מסיים. </span>פירש בקונטרס ובה היה מסיים ההטבה שהשאר היה מטיב שחרית וזה היה מטיב בין הערבים ואוחז הישנה בידו או מניחה בכלי עד שנותן לתוך מערבית שמן ופתילה ומדליקה ומדליק השאר ממנה וקשה לריב'א שאם (ב) אפשר להדליק מן הישנה א'כ גם השאר ידליק ממנה ומאי פריך לרב כיון דהוציא הפתילה הישנה מן הנר תו ליכא לא משום בזיון מצוה ולא משום אכחושי מצוה אלא ודאי א'א לעשות כן וכשבא להטיב היה מטיב כל מה שבנר והפתילה היתה כבה מאליה אלא בעוד שהפתילה ישנה בנר מערבי דולקת היה מדליק ממנה השאר והיה מטיבה ונותן בה שמן ופתילה חדשה ומדליקה מן השאר ובה היה מסיים היינו ההדלקה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>הכא כיון דקביעי נרות כו'. </span>כמ'ד בפרק ב' מדות (מנחות ד' פח:) דנר של פרקים היה דמשמע התם דמחובר הוה והיה של פרקים כדי שיוכל להטיבו יפה ואיכא מ'ד התם דלא הוה קבוע אלא היה מסלקו לגמרי בשעת הטבה ואחר כך מניחו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>הוי עלה. </span>תימה מאי קמיבעיא ליה ומאי קאמר נמי חזינן אי הדלקה כו' הא לכאורה משמע דהלכה כשמואל דהא רבה עבד כוותיה וא'כ קינסא נמי שרי דהא ע'כ בקינסא פליגי ובביזוי מצוה דהא מאן דמפרש טעמא דרב משום אכחושי מצוה איתותב וצ'ל דאינו תופס דברי רבה עיקר ומבעיא ליה אי הנחה עושה מצוה ואסור לרב מנר לנר משום ביזוי מצוה כמו בקינסא או הדלקה עושה מצוה ושרי כמו במנורה דלא חיישינן לאכחושי מצוה ומסיק דהדלקה עושה מצוה ושרי א'נ מצאתי בשם ריב'ם דמיבעיא ליה אליבא דשמואל דהילכתא כוותיה אי שרי בקינסא אי לאו ומיבעיא ליה אי קי'ל כמו שאמר למעלה דלמ'ד משום בזויי מצוה שרי להדליק מנר לנר לרב ואם כן בקינסא פליגי ושרי שמואל בקינסא או דילמא לא קי'ל הכי ומנר לנר נמי איכא ביזוי מצוה ואסר רב (פי') דהנחה עושה מצוה ולא דמי למנורה ודוקא מנר לנר שרי שמואל אבל בקינסא אפילו שמואל מודה דאסור ומסיק חזינן דאיבעיא לן ואפשיט דהדלקה עושה מצוה ומדליק לרב מנר לנר כמו במנורה ולשמואל אפילו בקינסא שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 22
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאיבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאיבעיא </span>להו הדלקה עושה מצוה כו'. </span>ונפקא מינה אם הדליקה חש'ו או הניחה:  מכבה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מכבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מכבה </span>ומגביהה ומניחה וחוזר ומדליק מיבעי ליה. </span>וא'ת אמאי מכבה וחוזר ומדליק בהגבהה סגי כיון דהנחה עושה מצוה דאטו מי גרע דלוקה ועומדת מהדליקה חש'ו וי'ל דמיירי שהדליקה מתחלתה לצורך שבת ולכך גרע מהדליקה חש'ו דהתם שמדליקה בעתה ניכר הדבר שהוא מדליקה לשם חנוכה. ריב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה הדלקה עושה מצוה. </span>וא'כ מותר להדליק מנר לנר ומכל מקום כיון שנהגו העולם להחמיר אין לשנות המנהג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מריש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מריש </span>הוה מהדר מר אמשחא דשומשמי. </span>נראה דאנר חנוכה קאי ומשום טעמא דמסיק דנפיש נהוריה טפי אבל לנר שבת פשיטא דשמן זית מצוה מן המובחר לפי שנמשך אחר הפתילה טפי מכולהו כדמוכח במתניתין דכולהו מודו ביה דמדליקין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 23
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>השרפים יפים לדיו. </span>פירש בקונטרס שרף גומא ואין נראה לר'ת דהא דיו אין זה גומא כדאמרינן בפ'ב דגיטין (דף יט. ושם)  בכל כותבין בדיו בסם ובסקרא ובקומוס ומפרש בגמרא קומוס גומא ודיו נמי אין זה מי עפצים שרגילין להניח בהן גומא דהא בברייתא קתני התם כתבו במי טריא ועפצא דהיינו עפצים כשר משמע דלאו היינו דיו דקתני במתניתין ועוד דכשר משמע דיעבד ובדיו היא עיקר הכתיבה ועוד דבפרק כל היד (נדה דף כ. ושם)  אמרינן פלי קורטא דדיותא ובדיק דהיינו דיו שלנו שהוא קשה ולא של עפצים ואין דרך להניח גומא לתוך דיו שלנו אלא שרף [דהכא] היינו לחלוחית של אילן כמו שאנו עושין דיו שלנו וכן יש בנדה בפ'ק (דף י:) גבי בתולה זו שירפה מצוי וזו אין שירפה מצוי וכן בפ' כל שעה (פסחים לט. ושם)  ירק מר יש לו שרף ופניו מכסיפין דע'כ ההוא שרף היינו לחלוחית ועל כן היה פוסל ר'ת ס'ת שאין כותבין בדיו שלנו דשאר לא מיקרי דיו כדפי' ואמרי' בפ' הבונה (לקמן קג:) כתבו שלא בדיו הרי אלו יגנזו ומוקמי' לה בהקומץ רבה (מנחות דף לד ) בס'ת:  הדר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>פשטה נר חנוכה עדיף משום פרסומי ניסא. </span>ונראה לרשב'א כשחל ר'ח טבת להיות בשבת שיש להפטיר בנרות דזכריה משום פרסומי ניסא ולא בהשמים כסאי שהיא הפטרת ר'ח ועוד כיון שהמפטיר קורא בשל חנוכה יש לו להפטיר מענין שקרא ומה שמקדימים לקרות בשל ר'ח משום דבקריאת התורה כיון דמצי למיעבד תרוייהו תדיר ופרסומי ניסא עבדינן תרוייהו ותדיר קודם אבל היכא דלא אפשר למעבד תרוייהו פרסומי ניסא עדיף ועוד דבקריאת התורה אין כל כך פרסומי ניסא שאינו מזכיר בה נרות כמו בהפטרה ועוד נראה לרשב'א דעל כן הקדימו של ר'ח כדי שהמפטיר יקרא בשל חנוכה ויפטיר בנרות דזכריה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>חזא דהוו רגילי בשרגא. </span>פי' הבעל והאשה לכך אמר תרי גברי רברבי נפקי מהכא ולקמן אמר חזא דהוה רגילה האשה לבדה לכך קאמר דנפיק חד גברא רבא בזכותה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבי </span>נשא דרב שיזבי. </span>אומר ר'ת דכבר נפטר אביו לכך קאמר בהאי לישנא דאי מחיים הוה ליה למימר דבי אבוה ואומר ר'ת בשם רבינו שמואל שכשכותבין כתובה אם אבי הכלה מחיים כותבין דהנעלת ליה מבי אבוה ואם כבר מת כותבין דהנעלת ליה מבי נשא ולרשב'א נרא' דאפי' מחיים אשכחן דקאמר בי נשא בפרק מי שהחשיך (לקמן דף קנו.)  לוי בריה דרב הונא בר חייא אשכחיה לגבלא דבי נשא דקגביל וספי לתוריה בטש ביה אתא אבוה אשכחיה כו' ויכול לכתוב בכתובה כאשר ירצה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 23
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזרה </span>יו'ט אטו שבת. </span>וא'ת בכל שמנים שאין מדליקין בהן בשבת נגזור יו'ט אטו שבת ובמתני' תנן אין מדליקין בשמן שריפה ביו'ט משמע דבשאר שמנים מדליקין וי'ל דבשאר שמנים דכיון דאין נמשכין אחר הפתילה כי שרי ביו'ט לא אתי למישרי בשבת דפשיטא הוא דאיכא למיגזר בהן שמא יטה אבל שמן שריפה אי שרי ביו'ט איכא למטעי ואתי למשרי בשבת כיון דנמשך אחר הפתילה לפי שאינו פשוט לעולם דטעמא דמתוך שמצוה עליו לשורפו גזרה שמא יטה הקשה ה'ר אליעזר דהכא מפרש רבה דטעמא גזרה יו'ט אטו שבת ולקמן (דף כד:) מפיק מקרא דהוא לבדו והשיב לו רבינו שמואל דע'כ לקמן הוי רבא שהוא אחר אביי והכא רבה שהרי משיב לו אביי תלמידו וגם פליג עליה רב חסדא חבירו אך קשה מאי פריך הכא אביי אלא מעתה ביו'ט לישתרי והוא גופיה מפיק לקמן דאין מדליקין בשמן שריפה מעולת שבת בשבתו ונראה לפרש דאביי ורבא לקמן לא קיימי אמאי דקאמר מ'ט אין מדליקין לפי שאין שורפין קדשים ביו'ט ולית להו האי גזרה [תרומה אטו קדשים] אלא קיימי לפרושי מנ'ל שאין שורפין קדשים ביום טוב ורשב'א מפרש הכי אלא מעתה ביום טוב לישתרי אי אמרת בשלמא דמיירי ביום טוב שחל בערב שבת וטעמא לפי שאין שורפין קדשים ביום טוב כדמוקי לה רב חסדא שפיר אלא כיון שאמרת טעמא דאין מדליקין בשבת גזירה שמא יטה השתא לא מצי לפרושי דביום טוב אין מדליקין לפי שאין שורפין קדשים ביו'ט דהא מה שייך יו'ט למיתני הכא כיון דביו'ט טעמא אחרינא הוא אלא צריך לפרש דביו'ט נמי שמא יטה ומאי יטה שייך ביו'ט ולפ'ז מתיישב לישנא אלא מעתה דמשמע שיש לפרש בענין אחר שלא יקשה ביו'ט לישתרי ולא קשה דאביי אדאביי ואם תאמר דהכא גזר רבה יו'ט אטו שבת ושבת גופיה שמא יטה א'כ סבר דגזרינן גזרה לגזרה ובריש פירקין קאמר היא גופה גזרה ואנן ניקום ונגזור גזרה לגזרה  ולא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>יו'ט אטו שבת. </span>וקשה לרשב'א הא דתנן בפ'ג דביצה  (דף כז: ושם) מעשה ושאל ר' טרפון עליה ועל החלה שנטמאת ואמרו לו לא יזיזם ממקומם והשתא לרבה אמאי לא יזיזנה והא חזיא להיסק תחת תבשילו דלא שייך בה למיגזר יו'ט אטו שבת כמו בשמן ולפי טעמא דאין שורפין קדשים ביום טוב ניחא וצריך לדחוק דגזרינן חלה בשבת אטו שמן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כוותיה דרב חסדא. </span>וא'ת והא משמע חוץ משמן שריפה דאין מדליקין בשבת ולא ביו'ט והיינו דלא כרב חסדא דלדידי' מדליקין בשבת וי'ל דה'ק כל אלו שאמרו אין מדליקין בשבת מדליקין ביום טוב וכ'ש אותו שמדליקין בשבת מדליקין ביום טוב חוץ משמן שריפה שאף על פי שמדליקין בשבת אין מדליקין ביום טוב וכו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איבעיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איבעיא </span>להו מהו להזכיר של חנוכה בברכת המזון. </span>תימה דהך מילתא הוה ליה לאסוקי לעיל גבי מילי דחנוכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>להזכיר של חנוכה בבהמ'ז. </span>בתפלה פשיטא ליה דמזכיר משום דתפלה בצבור הוא ואיכא פרסומי ניסא אבל בבהמ'ז שבבית ליכא פרסומי ניסא כולי האי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מזכיר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מזכיר </span>בהודאה. </span>דעל הנסים הודאה היא ולא תפלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בבונה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בבונה </span>ירושלים. </span>כמו בר'ח שאומר יעלה ויבא בבונה ירושלים ומשום דיעלה ויבא היא תפלה ותחנונים תקנוה בבונה ירושלים דהיא נמי תפלה ובי'ח תיקנוה בעבודה שהיא תפלה להשב ישראל לירושלים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דילמא כיון דלא אסור בעשיית מלאכה כו'. </span>והא דאמר בפ'ג דמגילה (דף כב: ושם)  כל שיש בו ביטול מלאכה לעם כגון תענית ציבור וט' באב קורין שלשה ושאין בו ביטול מלאכה לעם כגון ראש חודש וחולו של מועד קורין ד' היינו מנהג בעלמא שאין רגילין לעשות מלאכה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דתני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דתני </span>ר' אושעיא (כוותיה) כו'. </span>מהכא לא הוי בעי למיפשט לעיל דאינו מזכיר חנוכה בברכת המזון דאיכא למידחי דדוקא נקט תעניות ומעמדות אבל חנוכה ופורים אף על פי שאין בהן קרבן מוסף צריך להזכיר משום פרסומי ניסא ואיפכא ליכא למיפשט דדילמא נקיט תעניות ומעמדות משום תפלת מוסף והוא הדין דחנוכה ומיהו אף בחנוכה ופורים אם לא אמר בתפלה אין מחזירין אותו כדתניא בהדיא בתוספתא דברכות (פרק ת'ה) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תעניות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תעניות </span>ומעמדות ערבית שחרית ומנחה כו'. </span>מה שפי' הגאונים שאין אנו רגילין לאומרה ערבית ואפילו שחרית שמא יארע לו אונס חולי או בולמוס ונמצא שקרן בתפלתו ומה שש'צ מתפלל שחרית היינו לפי שא'א שלא יתענה אחד מהם וקשה לר'י אם כן היאך לוה אדם תעניתו ופורע הלא ימצא שקרן בתפלתו קודם תקנת הגאונים ולעיל בפ'ק (דף יא.) דאמר ליזוף מר וליפרע הלא כבר התפלל תפלת תענית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>להא דמיא דאמר רב אחדבוי כו'. </span>תימה תרתי מילתא דרב למה לי לאשמועינן יום טוב שחל להיות בשבת וכ'ש ראש חודש דליכא נביא כלל ותירץ ר'י דחדא מכלל חבירתה איתמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאלמלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאלמלא </span>שבת אין נביא במנחה. </span>וקשה לר'י דתנן בפרק שלישי דמגילה (דף כא. ושם ע'ש) בשני ובחמישי ובשבת במנחה קורין שלשה ואין מפטירין בנביא ותירץ ר'ת דנביא דהכא היינו כתובים שהיו מפטירין בכתובים בשבת במנחה כדאמר בפרק כל כתבי (לקמן דף קטז:) בנהרדעא פסקי סידרא בכתובים במנחתא דשבתא ובמגילה איירי בנביא ממש:  ולית</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולית </span>הילכתא ככל הני שמעתתא. </span>פי' בקונטרס כרב הונא ורב יהודה ורב גידל ורב אחדבוי ואומר ר'י דלא היה לו למנות דרב גידל בהדייהו דאפילו ריב'ל מודה דאין צריך להזכיר של ראש חדש בנביא כיון דנביא בר'ח ליכא כלל וכן אנו נוהגין שלא להזכיר : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו דרב ברונא אמר רב ולא מסיימי. </span>הקשה ריב'א אמאי לא מסיימי והא אמר בהמוכר פירות (ב'ב דף צג:) דכל תנא בתרא לטפויי אתא וי'ל דהכא דאיכא ג' תנאים איכא למימר דלא אתא לטפויי אלא אנחום המדי דאמר מדליקין בחלב מבושל בעיניה ואתו חכמים למימר אפילו במבושל אין מדליקין בעיניה אבל בנתינת שמן לתוכו מותר וטעמא דת'ק נמי איכא למימר דאסר בנתינת שמן דומיא דזפת ושעוה ולא מסיימי משום דאיכא למימר תנא בתרא לטפויי אתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לפי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לפי </span>שאין שורפין קדשים ביו'ט. </span>וא'ת היכי ילפינן תרומה מקדשים דקדשים דין הוא שאין שריפתן דוחה יו'ט לפי שאין יכול ליהנות בשעת שריפה ולא אמרינן מתוך שהותרה הבערה לצורך הותר' נמי שלא לצורך אלא שלא לצורך אוכל נפש אבל צריך שיהא קצת צורך להתחמם או לשום הנאה אבל הבערה לגמרי שלא לצורך לא הותרה אלא שריפת תרומה טמאה שמותר ליהנו' בשעת שריפה למה יאסר מאי שנא משמן חולין שמותר לשורפו ולהדליקו להנאתו דאטו תרומה לפי שיש מצוה בשריפתה מיגרע גרע ואומר ריב'א דודאי גרע דכיון שאסרה תורה כל הנאות רק הנאת שריפה אם כן הבערה זו אינה לצורך הנאתו אלא לשם מצות שריפה אלא שהתורה לא הקפידה שיהנה ממנה בשעת ביעור' ולהכי לא דחיא יו'ט מידי דהוה אנדרים ונדבות דאין קרבים ביו'ט למ'ד משלחן גבוה קא זכו וכן שתי הלחם לדידיה אין אפייתן דוחה יו'ט אע'פ שיש בהן אכילת אדם משום דעיקרן לצורך גבוה ולמ'ד קריבין ביו'ט היינו משום דקסבר דעיקר שחיטתן ואפייתן נמי לצורך אדם אבל שריפת תרומה טמאה ודאי לשם מצות ביעור ולא לשם הנאה הלכך אסור ביו'ט כשאר קדשים ולר'י נראה דלא שייך בשריפת תרומה לומר משולחן גבוה קא זכו ולא דמו לשתי הלחם שהאפייה היא לצורך גבוה שהרי אחר אפייה צריך לעשות בהם תנופה וכן אחר שחיטת נדרים ונדבות עושין מהן לגבוה אבל תרומה טמאה אין עושין ממנה לגבוה כלום וליכא למימר בה משולחן גבוה קא זכו והכי מפרש ר'י לפי שאין שורפין קדשים ביו'ט פי' גזרו תרומה אטו קדשים וא'ת ומאי איריא אטו קדשים משום דאין שורפין קדשים ביו'ט נגזור משום תרומה שלא לצורך דאפילו שורפין קדשים ביו'ט דאתי עשה ודחי לא תעשה תרומה שלא לצורך אין שורפין דמשמע מתוך פרש'י בסמוך דאין עשה בשריפתה אלא מדרבנן וי'ל דשריפת תרומה שלא לצורך לא שכיח דשום אדם לא ישרפנה חנם כיון שיכול ליהנות בשריפתה וכדמוכח בירושלמי כלשון הזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בקר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בקר </span>שני לשריפתו. </span>וא'ת אי בקר שני דוקא ואינו יכול לשורפו בליל מוצאי יו'ט היכי מוכח דאין שריפת קדשים דוחה יום טוב הא ע'כ אינו מטעם דאין שריפת קדשים דוחה יום טוב דהא בליל מוצאי יום טוב נמי אין שורפו ואם כן גזרת הכתוב הוא לשרוף בבקר שני וי'ל הא דאין שורפין בלילה היינו משום דהקפיד הכתוב שלא לשרוף הקדשים בלילה כדאשכחן בשלמים דאין נאכלין לאור שלישי ואפילו הכי אין נשרפין אלא ביום שלישי כדדריש בריש פסחים (דף ג. ושם) ביום השלישי באש ישרף ביום אתה שורפו כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>עולת חול בשבת ולא עולת חול ביום טוב. </span>תימה כיון דקרא בשבת איירי מנא ליה למדרש ולא עולת חול ביום טוב דילמא דוקא ולא חול בשבת דחמיר מיום טוב וי'ל דאביי סבר כרבי עקיבא דדריש בפרק אלו קשרים (לקמן דף קיד.) עולת שבת בשבת אחרת לימד על חלבי שבת שקריבין ביום טוב מדאיצטריך קרא למשרי עולת שבת ביום טוב אם כן עולת חול ביום טוב אסור דסבר נדרים ונדבות אין קרבין ביום טוב כדאמר התם ורבי ישמעאל פליג התם ודריש עולת שבת בשבתו לימד על חלבי שבת שקריבין בי'ה אבל שקריבין ביום טוב לא איצטריך דקסבר נדרים ונדבות קריבין ביום טוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 24
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>מילה שלא בזמנה דאתיא בק'ו. </span>פירש בקונטרס מה צרעת שדוחה את העבודה ועבודה דוחה את השבת מילה דוחה אותה שבת שנדחית כו' וקשה בפרק ר'א דמילה (לקמן דף קלב: ושם) לית ליה לרבא האי קל וחומר דקסבר האי דצרעת דוחה את העבודה לאו משום דחמירא אלא משום דגברא הוא דלא חזי והר'ר יוסף פורת לא גריס דאתיא  בק'ו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בחול שפיר דמי מ'ט כו'. </span>תימה מהיכא תיתי דתרומה טמאה אסורה בהנאה דבעי מ'ט אי ממעשר הקל כדמשמע בסמוך איכא למיפרך מה למעשר שכן הד'ס ט'ב כדפריך בהערל (יבמות דף עד:)  וליכא למימר דהוה אסרינן ליה משום דאיקרי קדש דכתיב (ויקרא כב)  ונתן לכהן את הקדש או משום דהוקשה לקדשים כדאמר במעילה בפרק הנהנה (דף יט.) דקדש אקשי רחמנא לתרומה וקדש גופיה אסור בהנאה כשניטמא אפילו אותו קדש שהיה מותר בהנאה קודם כמו שלמים נפקא לן שפיר מק'ו דמעשר או מהיקשא דמעשר כדאמר בפרק כל שעה (פסחים דף כד.) דא'כ מאי פריך ומה ראית ואימא ממנו אתא למעוטי קדש ולא תרומה ואם נמעט קדש מהיכא תיתי איסור תרומה וי'ל דהוה גמרינן תרומה מדאיתקש לבכורים ובכורים למעשר כדאמרינן בהערל (יבמות דף עג:) ולקמן לא סמיך אק'ו אלא אהיקשא סמיך ומיהו קדש אתי שפיר בק'ו ממעשר כדאמרי' בפ' כל שעה (פסחים דף כד.) וליכא למיפרך שכן הד'ס ט'ב דכולהו איתנהו בקדש בר מוידוי ואר'ת דמוידוי לא שייך למיפרך דלא שייך וידוי גבי קדש אבל בתרומה שייך דהא אגב מעשר מתודה נמי אתרומה כדאמר וגם נתתיו ללוי זו תרומה ואין לה וידוי בפני עצמה וא'ת אכתי היכי יליף בק'ו קדש ממעשר הא איכא למיפרך מה למעשר שכן טעון כסף צורה כדפריך בפרק בתרא דמכות (דף יז:) ואור'י דלא שייך האי פירכא אלא דוקא גבי חוץ לחומה כדהתם דבעי למילף דאוכל תודה או שלמים חוץ לחומה דלוקה ממעשר ואם תאמר הכא אסרינן הסקה והדלקה באיסורי הנאה וערלה דאסורה בהנאה ושרי ליהנות בשעת ביעור כדאמר בפרק כל שעה  (פסחים כז:) ולא משכח התם עצים לרבנן דאסורים אלא בשרשיפא וצריך לדחות ולומר דשמן ובשר ותבואה חשיבי בעין טפי בשעת היסק מעצים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כך </span>אתה מצווה לשרוף את התרומה. </span>פי' בקונטרס משום דלא ליתי בה לידי תקלה לפי טעם זה נראה דלאו דוקא שריפה אלא ה'ה שאר ביעור וכ'פ בהדיא באלו עוברין ול'נ דבסוף תמורה (דף לג:) קתני תרומה טמאה בהדי הנשרפין וקתני התם הנשרפין לא יקברו ע'כ נראה דשריפה דוקא משום דדמיא לקדש ומדרבנן א'נ מדאורייתא מדאיקרי קדש ואם תאמר דאמר בספ'ק דפסחים (דף כ:)  גבי תרומה טמאה שתעשה זילוף הא תנן בתמורה הראוי לקבורה קבורה פירוש כגון משקין ויש לומר דלא קאי אלא אערלה וכלאי הכרם ולא אתרומה דשריא בהנאה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אחת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אחת </span>תרומה טמאה ואחת תרומה טהורה. </span>ואף על גב דדריש רבי אליעזר (בכורות דף לד. ושם)  אחת תרומה טהורה ואחת תלויה יניחנה במקום המוצנע ולא במקום התורפה דאסור לגרום לה טומאה התם דריש משמרת תרומותי משמע שתי תרומות צריכות שימור דהיינו טהורה ותלויה והכא דריש מלך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>פנקעכ'ס. </span>תימה דמצי לאחשובי נמי דחמירי קדשים מתרומה בהא העריב שמשו אוכל בתרומה הביא כפרתו אוכל בקדשים : 


lvr: 21
pgn: 25
dfh: a
trm: פגול.
txt:
<span class='five'>פגול. </span>היינו חישב לאוכלו חוץ למקומו ובכלל זה הוי אוכל חוץ לחומה דלוקה בקדשים ונותר היינו חישב לאוכלו חוץ לזמנו והוי נותר בכלל זה והוי האי פיגול ונותר כי ההוא דאם עון פיגול הוא הרי כבר נאמר לא יחשב ואם עון נותר כו' (פסחים דף טז:) ולא כמו פיגול שבכל הש'ס דקרי פיגול דחישב לאוכלו חוץ לזמנו דהיינו נותר דהכא: 


lvr: 21
pgn: 25
dfh: a
trm: כרת.
txt:
<span class='five'>כרת. </span>שאינו מגיע לששים שנה שהוא מיתת כל אדם כדמשמע בשילהי מ'ק (דף כח. ושם) דאמר התם רב יוסף כי הוה בר שיתין שנין עבד יומא טבא לרבנן אמר השתא נפקי לי מכרת א'ל אביי נהי דנפק מר מכרת דשני מכרת דיומי מי נפק מר פירוש כדאמר התם מת ביום א' מיתה של זעם שנים מיתה של בהלה שלשה מיתה של כרת ומיתה בידי שמים אין לה זמן קבוע אלא שמת בשביל עון זה אפי' אין בידו עון אחר ואפי' למ'ד (לקמן דף נה.) יש מיתה בלא חטא בשביל עון זה יקצרו ימיו ומיהו בירושל' קאמר דכרת אינו מגיע לחמשים ומפיק לה מאל תכריתו את שבט הקהתי וגו' וזאת עשו להם וחיו פי' אמרה תורה עשו להם תקנה שלא ימותו בעבודתן קודם חמשים וכתיב אל תכריתו משמע כרת היינו שמת קודם חמישים ומיתה האמורה בתורה דקאמר התם היינו שמת עד ששים דכתיב במדבר הזה יתמו ושם ימותו ולא נגזרה גזירה אלא על בני עשרים שימותו קודם ארבעים וקרי לה מיתה אבל זרעו אומר ריב'א דאין בכרת אלא בהנהו דכתיב בהו ערירי ואין נראה לר'ת דהא בפרק הבא על יבמתו (יבמות דף נה.) קאמר ערירי דכתב רחמנא גבי דודתו למה לי לכדרבא כו' ואי אין זרעו נכרת אלא דוקא בהנהו דכתיב ערירי מאי קבעי והא דלא קאמר במועד קטן (דף כח. ושם) נהי דנפק מר מכרת דשני מכרת דבני מי נפק מר התם מיירי כשאין לו בנים קטנים ודוקא קטנים נענשים בעון אביהם ולא גדולים כדמשמע בפירקין (דף לב:) ומיהו קשה דבתורת כהנים ממעט אשת אח מן האם מכרת מדכתיב אשת אחיו נדה היא מה נדה יש לה היתר אף אשת אח דיש לה היתר דהיינו מן האב דשריא כשאין לה בנים ובכולי הש'ס משמע דיש בה כרת כמו בשאר עריות דהא מני לה גבי חמש עשרה נשים פוטרות צרותיהן ולפירוש ריב'א אתי שפיר דמצינן למימר דממעט לה מערירי ואין להאריך [וע'ע תוספות יבמות ב: ד'ה אשת] :  תתן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תתן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תתן </span>לו ולא לאורו מכלל דבת אורו היא. </span>ואם תאמר מידי ולא לאורו כתיב אימא תתן לו ולא דבר שאין ראוי לו כלל וי'ל דאם כן לא לכתוב אלא תתן דאין נתינה פחות משוה פרוטה מדכתיב לו משמע לו ולא לאורו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הדלקת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדלקת </span>נר בשבת חובה. </span>פי' במקום סעודה דחובה היא שיסעוד במקום הנר משום עונג אבל מהדלקת נר גופיה לא הוה פריך אביי דפשיטא דחובה היא דהתנן  (לקמן דף לא:) על ג' עבירות נשים כו' על שאינן זהירות בהדלקת הנר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חובה.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חובה. </span>לגבי רחיצת (ד) ידים בחמין קרי ליה חובה דלא הוי כל כך מצוה ומים אחרונים קרי ליה חובה משום סכנה דמלח סדומית ושהרגו הנפש וחמירי טפי מן הראשוני' ויש שרוצים לומר דאין לברך אהדלקת נר מדקרי ליה חובה כדאמרינן (חולין קה.) מים אחרונים חובה ואין טעונין ברכה ואומר ר'ת דשיבוש הוא דלא דמי למים אחרונים דלא הוי אלא להצלה בעלמא אבל הדלקת נר היא חובה של מצות עונג שבת וכמה חובו' הן דטעונין ברכה ומה שאומר טעם אחר שלא לברך משום שאם היתה מודלקת ועומדת לא היה צרי' לכבותה ולחזור ולהדליקה ולא להדליק אחרת אין נראה דהא גבי כיסוי הדם (שם פז.) אם כסהו הרוח פטור מלכסותו אפ'ה כשמכסה צריך לברך וכן נולד מהול איכא למ'ד דאין צריך להטיף ממנו דם ברית וכשמל תניא בשילהי פר' ר' אליעזר דמילה (לקמן דף קלז:)  המל אומר כו' ובסדר רב עמרם יש המדליק נר בשבת מברך אשר קדשנו כו' ועוד נראה לר'ת שאם היה הנר מודלק ועומד שצריך לכבות ולחזור ולהדליק כדאמר ליה ההוא סבא ובלבד שלא יקדים ובלבד שלא יאחר  (לעיל דף כג:) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>מתוך </span>שריחו רע. </span>ואף על גב דנפט נמי ריחו רע כדאמר בפ'ק (דף יב:) הא בדמשחא והא בדנפטא ובפרק אמר להם הממונה (יומא דף לט.) בא למדוד נפט אומרים לו מדוד לעצמך אין ריחו רע כמו עטרן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סדין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סדין </span>בציצית ב'ש פוטרין. </span>פירש בקונטרס ב'ש לא דרשי סמוכין והא דלא קאמר אוסרין משום דסברי בעלמא כלי קופסא חייבין בציצית והכא פטירי דלא שייך למיתני בהו אוסרין ובסיפא דהך ברייתא קתני בפ' התכלת (מנחות דף מ.) א'ר אליעזר כל המטיל תכלת בסדינו בירושלים אינו אלא מן המתמיהין אמר ר' אם כן למה אסרוה פי' א'כ (כל אותן) שמתמיהין עליו למה עושין כן כיון דהלכה כב'ה ומשני גזרה שמא יקרע סדינו כו' ועוד מתרץ גזרה משום כסות לילה ופירש'י בתשובה אחת שלא גזרו אלא על התכלת אבל במינו חייב והא דא'ל מלאכא לרב קטינא סדינא בקייטא סרבלא בסיתוא ציצית מה תהא עליה היינו ציצית מן המובחר מה תהא עליה אבל ציצית במינו היה עושה ובשמעתין נמי היה להם ציצית של מינו והיו מחביאים מר' יהודה לפי שהיה מחייב לעשות תכלת והיה סבור שעושין כב'ש מדאורייתא ואינהו סבור אפי' לב'ה אסור מדרבנן משום כסות לילה וקשה לר'י דבפרק התכלת (שם דף מא.) מהדר לאתויי דציצית חובת טלית הוא מחסידים הראשונים משארגו בבגד ג' היו מטילין בו ציצית ודחי לה ואמאי לא מייתי מהכא דלא קתני אוסרין ועוד דבה'ג פוסק דחובת גברא הוא מדמברכינן להתעטף בציצית ועוד דאמרינן בפ'ק דיבמות  (ד' ד.) גבי כלאים בציצית דאפילו מאן דלא דריש סמוכין בעלמא במשנה תורה דריש ואיך יתכן לומר דב'ש לא דרשי סמוכין ועוד דרב עמרם גאון פוסק כב'ש בששה דברים וחשיב הך בהדייהו ועוד אמאי נקט סדין בציצית הוה ליה למנקט כלאים בציצית ונראה לר'ת דכ'ע דרשי סמוכין וב'ש פטרי מדרבנן משום כסות לילה או משום שמא יקרע ופטרי אפילו ממינו מדקתני סדין בציצית ולא קתני סדין בתכלת כדאמר ר' אליעזר בר' צדוק כל המטיל תכלת בסדינו כו' וב'ה מחייבין אפי' תכלת דלית להו הנהו גזרות דב'ש וכב'ש קי'ל כדמוכח בסיפא דהך ברייתא והשתא ניחא דרב קטינא שלא היה לו ציצית כלל וכן תלמידיו של רבי יהודה לא היה להם כלל ציצית דסברי כב'ש ואומר ר'ת דאין לעשות טליתות של פשתן ולעשות בו ציצית אפילו מינו דכב'ש קיימא לן דפטרי והמברך מברך ברכה לבטלה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 25
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>משום כסות לילה. </span>מדנקט סתמא דש'ס האי טעמא ולא נקט טעמא שמא יקרע משמע דקי'ל כרבי שמעון דפוטר כסות לילה בפ' התכלת (מנחות ד' מג.) וכן משמע בפ'ב דברכות (ד' יד:) דאמר במערבא לא היו אומרים פרשת ציצית בלילה אלא מתחילין דבר אל בני ישראל אמר אביי כיון דאינהו מתחילין אנן נמי מתחלינן וכיון דמתחלינן מסיימינן משמע דמודו כולהו דאין מצות ציצית בלילה ולכך נשים פטורות מן הציצית ורב יהודה ורב עמרם דהוו רמי תכלתא לפרזומא דאינשי ביתיה בהתכלת  (ד' מג.) ובפרק קמא דסוכה (ד' יא. ושם) משום דסברי דהויא מצות עשה שלא הזמן גרמא לא קיימא לן כוותייהו דהא משמע שהם דווקא היו עושין ולא האחרים ובפרק קמא דקדושין (ד' לג:) תנו רבנן מצות עשה שהזמן גרמא שופר ולולב סוכה וציצית:  ולימא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולימא </span>מר מפני שהוא עף. </span>ויהא בהול על ממונו ויבא לכבות תימה דה'ל למימר אפילו בחול נמי ליתסר כדאמר לקמן דאין מדליקין בנפט לבן אפילו בחול מפני שהוא עף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>חדא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חדא </span>ועוד קאמר. </span>וקשה לר'י דתניא בסמוך הצרי אינו אלא שרף מעצי הקטף משמע דהטעם לפי שאינו נמשך אחר הפתילה ומה הוצרך לבדות הטעם מדעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מדליקין בטבל טמא. </span>פירש בקונטרס וכ'ש בטבל טהור ואין נראה דלא הוי כ'ש דמהיכא תיתי אלא ה'ה בטבל טהור דילפינן טבל טהור מטבל טמא מה טבל טמא אין לך בו שום הנאה של כילוי אלא מהרמה ואילך אף טבל טהור כן אבל הנאה שאינה של כילוי שרי דלא מצינו בשום מקום שיהא טבל אסור בהנאה ומהכא נמי ילפינן כהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה (יבמות פ'ז דף סו:)  דהנאה של כילוי אסורה לזרים אבל שאר הנאות שרי דתנן בפרק בכל מערבין (עירובין דף כו:) דמערבין לישראל בתרומה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>ישמעאל אומר כל היוצא מן העץ אין מדליקין בו. </span>הא דלא קתני אלא פשתן כדקתני במתני' משום דמתניתין איירי בפסול פתילות והכא איירי בפסול שמנים קשה לרשב'א דרבי ישמעאל דתני במתני' דאין מדליקין בעטרן מפני כבוד השבת משמע שנמשך אחר הפתילה יפה אלא דגזרינן שמא יניחנו ויצא כדמפרש לעיל והכא משמע כל היוצא מן העץ אינו נמשך אחר הפתילה ועטרן יוצא מן העץ הוא דהוא פסולתא דזיפתא כדאמר לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון שזורי אומר מדליקין בשמן פקועות ובנפט. </span> קשה לרשב'א מה בא לומר רבי שמעון שזורי דהא לרבי יוחנן בן נורי נמי מדליקין בהן מדקאמר אין לך אלא מה שאמרו חכמים אין מדליקין משמע דוקא הנהו אבל שמן פקועות ונפט מכשיר ועוד דנפט מכשיר בהדיא רבי יוחנן ואין לומר דרבי שמעון שזורי איירי בנפט לבן דהא אפי' בחול אמר לעיל אין מדליקין בו ואי גרסינן אין מדליקין במילתיה דרבי שמעון שזורי אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו דרב ברונא. </span>פירש בקונטרס דחד מינייהו סבר דחלב מהותך שרי בתערובות אבל שמן דגים אפילו בעיניה וחד סבר שמן דגים בתערובות אבל חלב כלל וכלל לא והשתא תרוייהו לא סברי בכולה מילתא כרב ברונא ולא משמע הכי ובקונטרס דחק לפי שפירש במתניתין דשמן דגים היינו קרבי דגים שנימוחו ונראה לר'ת דשמן דגים היינו שמן שבא מעינו של דג כדאמר בהמוכר את הספינה (ב'ב דף עג:)  נגדו מגלגלתא דעינא תלת מאה גרבי מישחא ובשמן דגים מודה רב ברונא דשרי בעיניה והשתא חד מינייהו סבר לגמרי כרב ברונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>מסיימי. </span>ולא שייך הכא תנא בתרא לטפויי אתא דמוכח קצת דת'ק להחמיר מדקאמר אין לך אלא מה כו' ומדליקין בשמן דגים ובעטרן משמע דווקא הנך מדנחת לפרושי ולא פי' נמי דרב ברונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בו משום שלש על שלש ומסככין בו חוץ מפשתן. </span>קשה לריב'א דמשמע דפחות משלש על שלש מסככין אפי' בשל פשתן ובפ'ק דסוכה (דף טז.) אמרינן סיככה במטלניות שאין בהן שלש על שלש פסולה ותירץ דהתם איירי דבאות מבגד גדול שכבר היו ראויות לקבל טומאה אבל הכא מיירי בהנהו שלא היה בהם מעולם שלש על שלש וקשה לרשב'א דאפי' אם לא נארג בו מעולם שלש על שלש מקבל טומאה כדאמר בפרק במה אשה (לקמן דף סג:) אריג כל שהוא טמא ואין מסככין בו וי'ל דהתם מיירי כשאין בדעתו לארוג בו יותר והכא מיירי כשיש בדעתו לארוג בו יותר הלכך אם אין בו שלש על שלש טהור:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון בן אלעזר ותנא דבי ר' ישמעאל אמרו דבר אחד. </span>וא'ת כיון דבשאר בגדים אפי' שלשה על שלשה טהור לר' שמעון בן אלעזר אמאי נקט שלש על שלש ותירץ הרב פורת דנקט שלש על שלש משום פשתן דאפי' שלש על שלש טמא ואע'ג דאמר לקמן (דף כז:) ר'ש בן אלעזר וסומכוס אמרו דבר אחד דאמר סומכוס סיככה בטווי פסולה משמע דהא דקאמר הכא חוץ מפשתן היינו טווי ולא בגד וי'ל דעיקר מילתיה איירי בבגדי פשתן ומ'מ דייק לקמן מדלא קאמר חוץ מבגד פשתן דבטווי נמי איירי וא'ת מאי דוחקיה דאביי לאוקמה דתנא שלש על שלש משום פשתן ולימא דדוקא נקט כמו שאמר רבא ואי משום דלא ליפלוג ר'ש בן אלעזר אתנא דבי ר' ישמעאל הא אביי גופיה קאמר לקמן דהאי תנא דבי ר' ישמעאל מפיק מאידך תנא דבי ר' ישמעאל י'ל דסבירא ליה לאביי הא דמרבה לקמן תנא דבי ר' ישמעאל שאר בגדים היינו אפי' שלש על שלש וסבר דשאר בגדים או יהיה בהן טומאה כמו בצמר ופשתים או יהיו טהורים לגמרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>שתי וערב מיטמא. </span>תימה לר'י דילמא הא דתנן בפי'א דנגעים (משנה ח) כמה יהא בפקיע ויטמא כדי לארוג בו שלש על שלש היינו בתר דקיי'ל באריג דמיטמא בשלש על שלש אבל כל כמה דלא ידעינן באריג גם שתי וערב לא יטמא אלא כשיהיה כדי לארוג בו הרבה וא'כ היכי אתי שלשה על שלשה בק'ו דשתי וערב ותירץ ר'י דנראה לו להש'ס סברא דאריג שלשה על שלשה עדיף משתי וערב אפי' כדי לארוג בו אלף על אלף ולרשב'א נראה דודאי בבגד שייך לחלק בשיעורו משום דכתב רחמנא בגד דמשמע בגד שלם אבל שתי וערב השיעור תלוי בסברא והיינו שלש על שלש דחזי אפילו לעשירים דהא חזי לאיצטרופי לבגד גדול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> אתי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אתי </span>בק'ו. </span>מפרש הרב פורת דהאי ק'ו לא נקט אלא להרווחא דמילתא ובלאו ק'ו נמי אין צריך ריבוי לשלשה על שלשה דכיון דחזו לעניים ולעשירים בגד חשוב הוא דמה לי שלשה על שלשה ומה לי ד' או ה' אמות כיון שגם זה ראוי כמו זה וכן מוכח מדברי רבא דאמר שלשה על שלשה בשאר בגדים מאו בגד ומנא ליה דילמא איצטריך קרא לבגד שלם אלמא משמע דאין חילוק בין בגד שלם לשלשה על שלשה וכן אביי דמוקי או בגד לשלש על שלש בצמר ופשתים דמיטמא בשרצים ולא מוקי לשלשה על שלשה משום דשלשה על שלשה הוי בכלל בגד ולא צריך ריבוי וכן משמע ממאי דפריך ואימא כי אימעוט משלש על שלש ושם אפרש ויש ליישב דאיצטריך ק'ו דאי לאו ק'ו ה'א בגד משמע בגד שלם אבל השתא דאיכא ק'ו גלי לן דבכל מקום דכתיב בגד הוי שלשה על שלשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>לרבות שלשה על שלשה בשאר בגדים. </span>פי' בקונטרס אבל שלש על שלש בצמר ופשתים אתי בק'ו ולא נהירא דהא אמרן כיון דלא חזי לעניים ולעשירים לא אתי בק'ו ונראה לפרש דהכי פריך ואימא לרבות שלשה על שלשה פי' שנרבה שלשה על שלשה בשאר בגדים דהא ליכא מיעוטא למעוטינהו וצמר ופשתים אתי למעוטי שאר בגדים משלש על שלש דאי לאו צמר ופשתים הוה מרבינן בכל בגדים מוהבגד שלש על שלש כיון דקרא סתמא כתיב ומשני צמר ופשתים כתיב והמתרץ לא הבין קושייתו והיה סבור שהמקשה לא ידע דצמר ופשתים כתיב ולהכי הדר פריך אימא כי אימעוט משלש על שלש היינו קושיא ראשונה אלא שמפרש היטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואימא </span>כי אימעוט משלש על שלש. </span>מכאן נמי משמע כפי' הרב פורת דשלשה על שלשה הוי בכלל בגד וק'ו להרווחא דמילתא נקט דאי שלשה על שלשה לא שמעי' מבגד אלא מק'ו א'כ מאי פריך כי אימעוט משלש על שלש מה צריך מיעוט מהיכא תיתי לרבות שלש על שלש בשאר בגדים דריבויא דוהבגד בצמר ופשתים מוקמית לה אפי' בשלש על שלש דשלשה על שלשה לא איצטריך בצמר ופשתים דהא מק'ו דשתי וערב אתי אבל בשאר בגדים דלא אתי בק'ו דהא בשתי וערב בהדיא כתיב צמר ופשתים איצטריך ריבוי מוהבגד לשלש על שלש ומיהו שמא המקשה סבר דיש לרבות בשאר בגדים שלש על שלש כמו בצמר ופשתים כיון דקרא סתמא כתיב וחד ריבוי לכולהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 26
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>מיעוטי כתיבי. </span>ואם תאמר לשתוק מריבויא דוהבגד וע'כ שלש על שלש טמא בצמר ופשתים דאי לאו הכי תרי מיעוטי למה לי וי'ל  דאי לאו ריבויא דוהבגד הוה מוקמינן תרי מיעוטי לרבות שלשה על שלשה בשאר בגדים דאין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות (ולבי מהסס דהיאך נאמר דאין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות שלשה על שלשה בשאר בגדים ויותר נראה לומר כיון דאיכא לאוקמי שפיר תרי מיעוטי ליכא למימר דאתי לרבות) [ת'י] ושלש על שלש בצמר ופשתים ה'א דטהור אבל השתא דכתיב ריבוי דוהבגד ע'כ הנך תרי מיעוטי אתי למעוטי ולאו לרבות דאי לרבות מוהבגד וחד מיעוט הוה ידעינן שלשה על שלשה בשאר בגדים כדפרישית לעיל וא'ת אכתי לשתוק מריבויא דוהבגד וחד מיעוטא ולא ניכתב אלא חד צמר ופשתים ואנא ידענא דשאר בגדים דלא יטמאו בנגעים דמהיכא תיתי וידעינן נמי דצמר ופשתים מיטמו בשלש על שלש דאי לאו הכי אמאי כתב רחמנא טומאה כלל בבגד צמר ופשתים דשלשה על שלשה שמעינן מק'ו דשתי וערב אלא ודאי לשלש על שלש אתיא וי'ל דהשתא דגלי לן קרא דשייכי טומאה דנגעים בבגדים ילפינן השיעור שפיר בק'ו דשתי וערב אבל אי לאו איכתיב טומאת בגדים לא הוה ילפינן מק'ו דשייך טומאה בבגד וה'א דאין שייך נגע אלא בשתי וערב אבל בבגד לא שייך נגע דשמא לא יבא בו נגע כלל:  נפקא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>ליה מאו בגד דתניא בגד כו'. </span>פירש בקונטרס דלא גרסינן דתניא דאי ברייתא היא היכי פליג אביי ולאו פירכא היא דהא אביי מודה דאו אתא לרבות שאר בגדים לאידך תנא דבי רבי ישמעאל כדאמר אביי גופיה בסמוך והיינו ההיא ברייתא גופיה דלקמן אלא שקיצרה רבא והא דקאמר לאביי האי או מאי עביד ליה היינו אליבא דרשב'א והיך תנא דבי רבי ישמעאל אבל לאידך תנא דבי ר' ישמעאל אתא או לרבות שאר בגדים אפי' לשלש על שלש כדפריש' לעיל ולרבא דאמר דאידך תנא דבי רבי ישמעאל לא מרבה שאר בגדים אלא לשלשה על שלשה לא מפיק האי תנא דבי רבי ישמעאל מאידך וה'נ דהוה מצי למיבעיא הכא ורבא האי או להך תנא דבי ר' ישמעאל מאי עביד ליה דלא פליגי אביי ורבא אלא אליבא דרשב'א וכמו שדורש אביי כן צריך למדרש רבא אליבא תנא דבי ר' ישמעאל דהכא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תלמוד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תלמוד </span>לומר או בגד. </span>תימה דלקמן בפרק במה אשה יוצאה (דף סג:) דרשינן מאו בגד דאריג כל שהוא טמא וכי תימא שקולים הם ויבואו שניהם מ'מ כי פריך ואביי האי או בגד מאי עביד ליה לימא דאיצטריך לאריג כל שהוא ואפי' אם נמחק שם ספרים דכתוב בהן או בגד וניגרוס דיליף מאו בבגד פשתים דכתיב גבי נגעים הניחא לרבא דיליף שרצים מנגעים על ידי דגלי רחמנא וה'ה לענין אריג כל שהוא אלא לאביי מאי איכא למימר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לנגעים שכן שתי וערב טמא בהן. </span>אבל בשרצים לא כדאמר בפרק במה אשה (לקמן דף סד.) יכול שאני מרבה את החבלים ואת המשיחות ת'ל שק מה שק טווי ואריג אף כל טווי ואריג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>ס'ד נגעים חמירי. </span>הא ודאי דנגעים חמירי אלא מפר' הר'ם דה'ק אי ס'ד כדקאמרת דאו בגד לרבות ג' על ג' בצמר ופשתים דהא נגעים חמירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>מטמא בכעדשה. </span>ורבא אע'ג דפירכא גמורה היא לא חשיב ליה דלא הוי אלא גילוי מילתא בעלמא דגלי רחמנא בנגעים דג' על ג' קרוי בגד בצמר ופשתים והוא הדין בשרצים והקשה ה'ר יעקב מקורביי'ל הקדוש ונימא ק'ו [הכי] מה שתי וערב דטהור בשרצים טמא בנגעים ג' על ג' שטמא בשרצים אינו דין שטמא בנגעים ויש לומר דכלים יוכיחו שמטמא בשרצים ולא בנגעים אף אני אביא ג' על ג' וכי תימא מה לכלים שכן אין מטמאין ואין נעשין אהל המת במחובר דג' על ג' נמי אין נעשה אהל כיון דלית ביה פותח טפח אי נמי שק יוכיח אי נמי בגד צבוע ובגד נכרי יוכיח שטמא בשרצים  ולא בנגעים כדאמר בת'כ וא'ת דהכא משמע דעדשה הוי פחות מכגריס ותימה לר'י בפסחים בריש אלו דברים (ד' סז:) קאמר מצורע חמור מבעל קרי שכן טעון פריעה ופרימה אדרבה בעל קרי חמור שכן מטמא במשהו סבר ליה כרבי נתן דאמר כחתימת פי האמה משמע דחתימת פי האמה לא הוי פחות מכגריס והתם לעיל מיניה קאמר זב חמור משרץ שכן טומאה יוצאה עליו מגופו ואי כעדשה הוי פחות מגריס ומחתימת פי האמה ליפרוך מה לשרץ שכן מטמא בכעדשה ומיהו אי לא משמעתיה מסברא אין להקשות דאיכא למימר דכעדשה שהיא עבה כדמרדד לה הוי רחבה טפי מגריס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מניין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מניין </span>לרבות צמר גמלים. </span>וא'ת צמר גמלים אמאי לא הוי בכלל צמר ומה צריך ריבוי וי'ל דסתם צמר הוא של כבשים אבל של גמלים לא איקרי צמר סתם אלא צמר גמלים וכן שאר צמר והואיל דיש להם שם לווי איצטריך ריבוי כדאמר באלו טרפות (חולין דף סב:)  אזוב ולא אזוב כוחלית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ונוצה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונוצה </span>של עזים. </span>תימה מאי איצטריך ריבוי לנוצה של עזים הא כתיב שק בהדיא בקרא ושק הוי מדבר הבא מן העזים כדמוכח בפרק במה אשה (לקמן דף סד:) ותירץ ר'י דשק הוי מן השער של עזים וההיא מיקרי שער ולא נוצה ומן הדק דאיקרי נוצה עושים בגדים ולא שק ועל שם שמורטין אותה כמו נוצת התרנגולין קרי ליה נוצה ואור'י דכן משמע בפרק ראשית הגז  (חולין דף קלז.) דקאמר דראשית הגז אינו נוהג אלא ברחלים דאמר קרא ראשית גז צאנך ואתיא גיזה גיזה מגז כבשי יתחמם  (איוב לא) ופריך התם ונילף גיזה גיזה מבכור ויהא נוהג אף בשוורים אמר קרא תתן לו ולא לשקו ופריך נוצה של עזים ליחייב אלמא נוצה לא הויא בכלל שק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הדר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הדר </span>ביה רבא מההיא. </span>ומשום שלא יחלוק ההוא תנא דבי רבי ישמעאל אהך הדר ביה מההיא דלעיל ולא מהך דהכא ואית ליה לרבא אף כל לאתויי שרצים וא'ת בריש יבמות (דף ד: וושם) היכי פריך הש'ס והא תנא דבי רבי ישמעאל לית ליה דרבא ההיא דהכנף מין כנף מנא ליה דלית ליה הא רבא אית ליה דאף כל קאי אשרצים דאי לאו אף כל ה'א דמיירי גבי שרצים בכל בגדים ואו לג' על ג' אבל השתא דאמר אף כל צמר ופשתים אצטריך או לרבות שלשה על שלשה בשאר בגדים אבל שלש על שלש בשאר בגדים לא וי'ל דהתם קאמר אליבא דרב נחמן בר יצחק דאמר אף כל לאתויי ציצית דהשתא ודאי לית ליה דרבא דאיהו מחייב שאר מינים בציצית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>הא דרב פפא בדותא היא. </span>תימה לר'י דבריש יבמות (גם זה שם) משמע דלתנא דבי רבי ישמעאל אף כל לאתויי כלאים כי היכי דליהוי צמר ופשתים מופנה  למדרש</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> רב </span>פפא אמרה. </span>לא בעי למימר רב נחמן בר יצחק אמרה דאמר אף כל לאתויי ציצית דאין לטעות ולהחליף דברי רבא לרב נחמן אלא ברב פפא שהיה תלמידו ומלך אחריו וכשהיה אומר דבר לא היו יודעים אם מדעתו אמרה או למדה לפני רבו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>סד'א
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סד'א </span>כי דוקיא דרבא. </span>ל'ג כי דוקיא דהא מגוף מילתא דרבא הוא דמפיק ובריש יבמות (ג'ז שם) הוא דגרס לה ונראה אע'ג דבפרק התכלת (מנחות ד' לט: ושם) אמר רב נחמן השיראין פטורין מן הציצית קיי'ל כרבא דבתראה הוא וחייב בציצית מדאורייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מסתברא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מסתברא </span>קאי בצמר ופשתים כו'. </span>לא שייך למיפרך אדרבה קאי ברואין מרבה רואין קאי ברואין מרבה סומין דהא עיקר המצוה היא בטלית ולא באדם שאם אין לו טלית בת ד' כנפות פטור מן הציצית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>שמעון בן אלעזר וסומכוס אמרו דבר אחד. </span>וא'ת דר'ש בן אלעזר קאמר מסככין בו חוץ מן הפשתן משמע אפי' לא נטוה וכדאמרינן נמי בפ'ק דסוכה (דף יב: ושם) סיככה באניצי פשתן פסולה ומשמע התם דהיינו דייק ונפיץ אע'ג דלא נטוה וסומכוס קאמר דדוקא בטווי פסולה וי'ל דלרשב'א קאסר מדרבנן וסבר בדדייק ונפיץ לפי שהוא קרוב לטווי וטווי הוא דאסור מן התורה הואיל דמטמא בנגעים והיינו אמרו דבר אחד דהא דקאמר סומכוס סיככה בטווי פסולה היינו דבר תורה מדאמר מפני שמטמא בנגעים דמדרבנן אין סברא לאוסרו אי מדאורייתא שרי לסכך בטומאת נגעים גזירה משום טומאת מת וכיון דבטווי אסור מדאוריית' א'כ באניצי פשתן יאסור מדרבנן מפני שהוא קרוב לטווי כדפרישית: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אונין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אונין </span>של פשתן. </span>פי' בקונטרס שלא נטוה ודחק לפרש כן מפני דכבר תנא שתי וערב וקשה לריב'א דמנלן לטמאותו בנגעים הא שתי וערב כתיב ונראה לר'י דאונין היינו מטוה וכן פי' בערוך  ושתי וערב דקאמר היינו צמר לפי שבצמר ניכר בין שתי לערב דהשתי הוא מן הלשונות של צמר הגדול וטווי כלאחר יד ולא כמו שטווים הערב ודרך היה לשולקו אע'פ שעכשיו אין רגילין ואונין של פשתן שהוא הטווי לא הוזכר לא שתי ולא ערב לפי שלא ניכר איזה של שתי ואיזה של ערב כדאמר בפ'ק דמס' ע'ז (ד' יז:) אייתו ליה תרי קיבורי אמרו ליה הי דשתיא והי דערבא איתרחיש ליה ניסא אתא זיבורא (למיתב) על דערבא כו' אלמא לא מינכר בפשתן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>היוצא מן העץ אין מדליקין. </span>פי' בקונטרס לעיל כגון בקנבוס וצמר גפן ואין נראה לר'ת דא'כ יהא אסור להדליק בו ומעשים בכל יום שמדליקין בצמר גפן וגם טוב מאד לפתילה ואור'י ודאי מותר להדליק בקנבוס וצמר גפן דאינם יוצאים מן העץ אלא זרע הוא כדאמרי' במנחות קנבוס ולוף אסרה תורה שאר זרעים כו' ופשתן נמי מין זרע כמו קנבוס אלא דאיצטריך במתני' למשרי פשתן משום דאיקרי עץ כדכתיב ותטמנם בפשתי העץ וכמו עץ הדעת למ'ד חטה היתה וקרי לה עץ אע'פ שאינה עץ ועוד דאמר בכיצד מברכין (ברכות דף מ: ושם) כל היכא דאי שקלת לפירא ולא הדר אילנא ומפיק לא מברכינן עליה בורא פרי העץ ופשתן וקנבוס וצמר גפן אי שקלת לפירא היינו הזרע לא הדר אילנא ומפיק הלכך לאו יוצא מן העץ נינהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 27
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מטמא טומאת אהלים אלא פשתן. </span>והא דאמר לעיל בפ'ק (דף יז.) ועל עצמן בכל שהן משמע דכל הכלים נעשה אהל לקבל טומאה מחמת אהל הכא איירי בדבר הקבוע שחיברו לקרקע אע'ג שמתחילה היה בגד כיון שחיברו לאהל בטלו מתורת בגד ואין מיטמא אלא פשתן אע'פ שהוא מחובר כדכתיב והזה על האהל כו' וקשה לר'י דתנן באהלות (פ'ח מ'א) אלו מביאין וחוצצין השידה והתיבה כו' והסדינים שהם עשוים אהלים ואיך חוצצין סדינין של פשתן בפני הטומאה והא כל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה וי'ל דמיירי בסדינין של משי וקבועין שאינן מטמאים ורשב'א פירש במשניות בע'א:  ויפרוש</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ויפרוש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ויפרוש </span>את האהל וגו'. </span>תימה לר'י מנא ליה דהאי אהל היינו שש משזר אימא היינו יריעות עזים דאשכחנא בהדיא דאיקרי אהל כדכתיב ועשית יריעות עזים לאהל על המשכן וכן משמע פשטיה דקרא ויפרוש את האהל דהיינו יריעות עזים על המשכן דהיינו שש משזר כדכתיב ואת המשכן תעשה עשר יריעות שש משזר ויש לומר דדייק משום דקרא כתיב בהקמת המשכן וחשיב לעיל בסדר הקמתן דמתחלה נתן אדנים (ואח'כ עמודים) (א) ואחר כך הקרשים וכתיב אחר הקרשים ויפרוש את האהל משמע היינו יריעות התחתונות שהם שש משזר דהם תחלת הפרשה ותימה דאמאי לא יליף מהא דמשכן היינו יריעות שש משזר כדכתיב ואת המשכן תעשה וגו' ומשכן איקרי אהל דכתיב את משכן אהל מועד ושמא אהאי קרא סמיך: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אם </span>כן ג'ש מאי אהני ליה. </span>והא דאמר כל פותח טפח מביא את הטומאה היינו מק'ו ממצורע כדיליף בספרי וכדפיר' בקונטרס וא'ת והיכי יליף נימא דיו כמצורע שלא יטמא אלא טומאת ערב ודווקא בעומד או ביושב ולא עובר כדתניא במסכת נגעים ומייתי לה  ובפ'ק דקדושין (ד' לג:) טמא יושב תחת האילן וטהור עובר טמא כו' וי'ל דאינו אלא גילוי מילתא בעלמא מק'ו דמצורע דלית לן למילף אהל אהל ממשכן לענין למעט הבאת טומאה בשאר אהלים דלאו פשתן ולא ילפינן ממשכן אלא לטומאת עצמו אפילו מחובר דדוקא פשתן ולא שאר יוצא מן העץ ולענין אהל שאינו עשוי בידי אדם לרבי יהודה בפ'ב דסוכה  (דף כא. ושם) דלא מצינן למילף ממצורע ולא אשכחן ביה קרא לא למעט ולא לרבות (ב) אהל שאינו עשוי בידי אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>מה להלן קרשים כו'. </span>פירש בקונטרס דאף עץ יהא קרוי אהל וקשה לריב'א דהא דפנות אין קרויות אהל אלא המכס' שמלמעלה הוא קרוי אהל ומפ' דה'ק אי מה להלן קרשים בהדי פשתן אף כאן בטומאת אהל קרשים בהדי פשתן ואע'ג דאהל אהל ריבה לענין דלא בעינן שזורים ולכפול ששה וכן לענין דלא בעינן צמר ופשתים יחד כי התם אלא אפילו פשתים ולא צמר מ'מ פריך דליהוי קרשים בהדי פשתים דסתם אהל קרוי עם הכיסוי ועם הדפנות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>קרשים קרוים משכן. </span>וקשה לר'י הא כתיב יהיה סרוח על צדי המשכן מזה ומזה לכסותו ואמר לקמן בהזורק (דף צח:)  לכסות אמה של קרשים ואיכא למ'ד אמה של אדנים אלמא דקרשים איקרי משכן ויש לומר דצדי המשכן איקרי ולא משכן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ריבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ריבה </span>עור בהמה טמאה. </span>פירש רבינו שמואל דלהכי איצטריך לרבויי עור בהמה טמאה כדקתני בת'כ (פ' תזריע) צמר אין לי אלא מין בהמה דקה ונאכל כו' דומיא דצמר שהוא דוקא של כבשים מנין לרבות עור בהמה דקה ואין נאכלת בהמה גסה נאכלת ואין נאכלת עד שתהא מרבה עורות שרצים תלמוד לומר בעור בעור ונראה דהא דנקט בהמה גסה נאכלת אגב אחריני נקט דאיהי לא בעיא קרא דהא בשמעתין ילפינן לענין טומאת אהל כל מין טהורה מאילים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושלקה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושלקה </span>ביד כהן. </span>מפרש נמי רבינו שמואל דאיצטריך לרבויי משום דכתיב והבגד כי יהיה בו נגע צרעת וגו' והראה אל הכהן דמשמע דאם לא היתה בו נגע קודם שהראהו לכהן טהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכן </span>שתי וערב טמא בהן. </span>מה שאין כן במת כדנפקא לן בפרק במה אשה (לקמן דף סד.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>גמר משרצים דתניא עור אין לי אלא עור של בהמה טהורה. </span>וא'ת מנלן דאיירי קרא בעור בהמה טהורה ויש לומר כמו בנגעים דהכא כתיב שק וה'א מה שק מין בהמה דקה ונאכל כדמוכח בת'כ ולקמן דשק הוי דבר הבא מן העזים אף עור מין בהמה דקה ונאכל אע'ג דבת'כ מרבה אף שק הבא מחזיר שהוא דבר טמא אפ'ה הוה אמינא דלא הוקשה עור אלא למשמעות דשק דהיינו של עזים ולא הוקש למאי דמרבי בשק לכך איצטריך ריבוי. הרב פורת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>לשרצים. </span>וליכא למיפרך שיטמא מת בכעדשה מק'ו דהא כל שיעורים הם הלכה למשה מסיני וקשה לר'י ונילף מת משרצים בגזירה שוה דבגד ועור כדאמר לקמן בפרק במה אשה  (ג'ז שם) ואומר ר'י משום דג'ש דאהל אהל ממשכן סתרה לה לכך איצטריך ריבוי ועוד י'ל דג'ש לא איירי בטומאת אהל [המת] עצמו המחובר:  אתיא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אתיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אתיא </span>בק'ו מנוצה של עזים. </span>וא'ת נימא שתי וערב יוכיח שמטמא בנגעים ואינו מטמא במת אף אני אביא עור בהמה טמאה כו' ועוד קשה אמאי איצטריך קרא בשרצים לעור בהמה טמאה ליתי בק'ו מנוצה של עזים שאין מיטמא בנגעים מיטמא בשרצים וי'ל דאי לא הוה כתיב קרא בשרצים ליכא למילף עור בהמה טמאה בק'ו מנגעים לא בשרצים ולא באהל המת דאיכא למימר שתי וערב יוכיח אבל השתא דכתיב טומאה בשרצים ילפינן שפיר בק'ו מנגעים שיטמא באהל המת וליכא למימר שתי וערב יוכיח דמה לשתי וערב שכן אינו מטמא בשרצי' תאמר בעור בהמה טמאה שמטמא בשרצים הכי נמי יטמא באהל המת:  ור'י אומר דליכא למימר שתי וערב יוכיח דהכי עביד ק'ו ומה נוצה של עזים שאין מטמא בנגעים מטמא באהל המת ככלי העשוי מנוצה של עזים עור בהמה טמאה שטמא בנגעים אינו דין שיטמא באהל המת ככליו דהשתא לא שייך למימר שתי וערב יוכיח שמטמא בנגעים ולא באהל המת דשתי וערב אין שייך בו כלי ואין לומר דכל היוצא מן העץ ועצם יוכיח שמטמא בנגעים ואינו מטמא במת דמה שמטמא בנגעים אינו מחמת עצמו אלא מחמת הבית דהא בית שסיככו בזרעים אמר בהעור והרוטב דמטמא בנגעים אבל נוצה והעור מטמא מחמת עצמו. ומהר'ם כתב דליכא למימר שתי וערב יוכיח דמה לשתי וערב שכן אין מטמאין לא במת ולא בש'ז תאמר בעור בהמה טמאה דמטמא דהא כתיב במת ובש'ז כל בגד וכל כלי עור. ולעיל כי פריך מה לשרצים ליכא למימר נגיעת מת וש'ז יוכיח דמה לכולהו שכן פחות מכזית דנגיעת מת בכשעורה וש'ז במשהו או בחתימת פי האמה (והוא תי' דאיצטריך קרא בשרצים לאפוקי מהיקש דשק) וזה אין נראה דע'כ דגם לענין אהל הוי שיעורו בכזית להביא טומאה על כל הכלים ועל עצמן אפי' יוצא מן העץ דזהו תלוש קיי'ל דמביא. ונ'ל דלא שייך כלל למימר אהל תלוש יוכיח כיון דלא אתינא למילף אלא לענין אהל המחובר דלא מטמא אלא מאי דילפי' ממשכן וכי האי גוונא איכא בפ'ק דמנחות גבי טריפה שהיתה לה שעת הכושר דלא ילפינן מטריפה שלא היתה לה שעת הכושר אפי' במה הצד [ת'י]: והקשה השר מקוצי מאי בעי בסמוך מאי הוי עלה דתחש תיפוק ליה דטהור היה מדאיצטריך קרא בשרצי' לטמא עור בהמה טמאה דאי טמא היה לשתוק קרא בשרצים ותיתי בק'ו מנגעים דהשתא ליכא למימר שתי וערב יוכיח דמה לשתי וערב שכן אין מטמאין באהל המת תאמר בעור בהמה טמאה דמיטמא באהל המת כיון דתחש טמא היה וי'ל דמהכא ליכא למיפשט דטהור היה דאפילו טמא היה כתיב בשרצים דמילתא דאתיא בק'ו טרח וכתב לה קרא ועוד אומר רש'י דשרצים לא אתו מק'ו מנגעים דאיכא למיפרך פשוטי כלי עור יוכיח דמטמא בנגעים ולא בשרצים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>הלכתא. </span>לא בעי למימר לאשמעינן דתחש טהור היה דמשמע דאתא לאשמעינן שום צורך הוראה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תפילין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תפילין </span>בהדיא כתיב בהו למען תהיה וגו'. </span>תימה לר'י וכי אין לברייתא לשנות מה שדורש מן הפסוק וכל הנך דמייתי בסמוך וכי לית ליה לרב יוסף לשנות הברייתא לפי שזה אמרו אמורא אחד או ברייתא ואומר רבינו יצחק דהכי פריך תפילין בהדיא כתיב בהו ואי הא הוה אתי לאשמעי' הוה ליה לאתויי קרא אע'כ מילתא אחריתי אתא לאשמעי' ודרשה דמן המותר בפיך היתה פשוטה ולא איצטריך לאשמעי' וקאמר אלא לעורן והאמר אביי שין של תפילין כו' ובזה הלשון הוה ליה לרב יוסף למימר והוה ידעינן שפיר דבעי עור בהמה טהורה דדרשה דמן המותר בפיך היא פשוטה אלא לכורכן בשערן צריך בהמה טהורה הא נמי הל'מ דתניא כו' מדלא קתני רב יוסף בהאי לישנא ונכרכות בשערן ש'מ דמילתא אחריתא אתא לאשמעינן אלא לרצועותיהן והא'ר יצחק רצועות שחורות הל'מ וכיון דמצריך שיהו הרצועות שחורות כמו הקציצה כל שכן דבעינן שיהו טהורות כמו הקציצה דסברא הוא להקפיד על הטהרה מעל השחרות ואי הא אתא רב יוסף לאשמעי' לישמעינן שיהיו שחורות דהוה שמעינן מינה תרתי שחורות וטהורות ומשני נהי דגמירי שחורות טהורות מי גמירי דמשחורות ליכא למיגמר טהורות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 28
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>צריכא אלא לכורכן בשערן. </span>קשה לרשב'א אי הא אתא לאשמעי' אמאי נקט עור במילתיה:  רבא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבא </span>אמר היינו טעמא דר' אליעזר. </span>משמע דרבא לענין טומאה אית ליה שינויא דרב אדא בר אהבה ולקמן משמע דאית ליה שינויא דרב המנונא דאמר מקולי מטלניות שנו כאן דקאמר והדר ביה ר' עקיבא לגבי ר' יהושע על כן נראה דהכא גרס רבה ולקמן רבא ונ'ל דבחנם נהגו אנשים להדליק הפתילה ולכבותה כדי שתהא מהובהבת דהא אין הלכה כרבי אליעזר דשמותי הוא ועוד אמרינן לקמן הכא בפתילה שצריך להבהבה עסקינן משמע דיכול להדליק אע'פ שאינה מהובהבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>בסמרטוטין שאינן מחורכין. </span>קשה כיון דתנא דאפילו בפתילה שאינה מחורכת אין מדליקין כ'ש בסמרטוטין שאינם מחורכין ומיהו בתוספתא גרס ולא בסמרטוטין אפי' מחורכין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אכלן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אכלן </span>אין מסיקין בגרעיניהן. </span>תימה לר'י דבפרק נוטל (לקמן דף קמב:) אמר למימרא דרבא כרבי יהודה סבירא ליה פירוש דאסר נבלה שנתנבלה בשבת והא'ל לשמעי' טווי לי בר אווזא ושדי מיעיה לשונרא ומשני התם כיון דמסרח דעתיה עילויה מאתמול אלמא כיון דדעתו מאתמול לתת לשונרא כשיסריח למחר שרי אע'ג דכל זמן שלא הסריח חזי לאדם משום דחשיב כאילו הכינו מבעוד יום לשונרא ה'נ מאתמול דעתיה עילויה להסיר הגרעינין כשיאכל התמרים למחר ואמאי חשיב ליה טפי נולד ממיעיה דבר אווזא וי'ל דהתם בר אווזא נשחט מעי'ט ואין המעיים צריכים לאווז וכיון דמבעוד יום דעתיה למיתביה לשונרא אם יסריחו חשיבה הכנה מעלייתא אבל הכא הגרעינין צריכין לאוכל וחשיבי כאוכל עצמו עד שיאכל התמרים לכך חשיב להו נולד ולא מהני מה שדעתו עליהם מאתמול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>דרב לאו בפירוש איתמר כו'. </span>הא פשיטא דרב אסר נולד כרבי יהודה מכרכי דזוזי  (לעיל דף יט:) אלא מייתי ראיה דאף בגרעינין דאיכא למימר מעיקרא גרעינין והשתא גרעינין אסר רבי יהודה וא'ת ובאגוזים דמעיקרא מגלו והשתא מגלו מנלן דאסר וי'ל דאע'ג דמטעם זה עושה צריכותא מ'מ מטעם זה לפי האמת אין נראה לו לחלק ביניהם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 29
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>מן המוכן כו'. </span>פירש בקונטרס מוכן דרבי אליעזר קופסא שאינו מוכן תלאו במגוד והניחו אחורי הדלת ומוכן דר' יהושע תלאו במגוד והניחו אחורי הדלת ושאינו מוכן זרקו לאשפה ורבי עקיבא מוכן תלאו במגוד ושאינו מוכן הניחו אחורי הדלת וקשה לר'י דהשתא מוכן ושאינו מוכן דהאי תנא לא הוי כאידך ועוד מה להם להזכיר בדבריהם קופסא ואשפה דלא פליגי בה ועוד דבפרק כירה  (לקמן דף לט: ושם) קרי לרבי עקיבא מכריע ואמאי והלא לא גילו בדבריהם רבי אליעזר ורבי יהושע שיש לחלק בין תלאו במגוד להניחו אחורי הדלת ונראה לר'י דמוכן דכולהו היינו תלאו במגוד ושאינו מוכן היינו הניחו אחורי הדלת והאי דקאמר אמאי קרי ליה שלא מן המוכן פירש רבי אליעזר אמאי קרי להניחו אחורי הדלת שלא מן המוכן הואיל והוא טמא ומשני משום דלגבי קופסא לאו מוכן הוא ולא בעי למימר משום דלגבי מגוד לאו מוכן הוא דלא חשיב כולי האי תלאו במגוד מאחורי הדלת דהוה קרי ליה לגביה שלא מן המוכן וכן לר' יהושע קא בעי אמאי חשיב לתלאו במגוד מן המוכן הואיל והוא טהור ומשני דלגבי אשפה מוכן הוא והא דלא קאמר דלגבי אחורי הדלת מוכן הוא משום דלא גריע כולי האי טפי ממגוד דליהוי אינו מוכן לגביה:  גזירה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גזירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גזירה </span>עיליתא דשישא אטו עיליתא דעלמא. </span>והא דקאמר בסוף המצניע (לקמן דף צה. ושם) אמימר שרא זילחא במחוזא ומפרש דטעמא מאי אמור רבנן דילמא אתי לאשוויי גומות הכא ליכא גומות ומפרש בקונטרס דכולה מחוזא רצפה היתה התם אין לגזור מחוזא אטו שאר עיירות אבל בעיר אחת גזרינן עלייה זו אטו עלייה אחרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ה'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>מחלוקת בקטנים אבל בגדולים ד'ה מותר. </span>ול'ג ד'ה אסור דבפרק כל שעה (פסחים דף כה: ושם)  משמע דטפי שרי היכא דלא אפשר מהיכא דאפשר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 29
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובלבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובלבד </span>שלא יתכוין בחמה מפני החמה וכו'. </span>ובענין דלא הוי פסיק רישיה כגון שהוא לבוש מלבושים אחרים להגין עליו מפני החמה ומפני הצינה:  שהמרו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהמרו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהמרו </span>זה את זה. </span>דיני אסמכתא מפורש במקום אחר (בבא מציעא דף עד. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 31
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמונת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמונת </span>זה סדר זרעים. </span>מפרש בירושלמי שמאמין בחי העולמים וזורע:  וסותר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 31
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וסותר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וסותר </span>על מנת לבנות במקומו. </span>ור'ש פוטר אפי' בסותר על מנת לבנות במקומו אלא במקום שע'י סתירה יש תיקון (בבנין אחרון) יותר משלא היה בנין ראשון מעולם שם כגון בפתילה שצריך להבהבה דמחייב ר' שמעון כדאמר בסמוך ואם תאמר לר' שמעון הא דתנן בפרק כלל גדול  (לקמן דף עג.) המכבה והסותר בשלמא מכבה משכחת לה דמתקן כדפירש כגון לעשות פחמין אלא סותר לא משכחת שיהא מתקן בסתירה זו יותר משלא היה בנוי שם מעולם ואמאי חייב לר' שמעון וי'ל דכולהו ממשכן ילפינן לה ולא היה כיבוי במשכן כ'א לעשות פחמין ולהכי לא מחייב ר'ש אלא בכה'ג אבל סותר אשכחן במשכן שאין מתקן בסתירה זו יותר משלא היה בנוי שם מעולם ולהכי מחייב שם אפי' ר'ש וא'ת כיון דסותר ומכבה בעינן ע'מ לבנות ולהבעיר א'כ בפרק כלל גדול (שם) דתנן המכבה והסותר הוי ליה למיתני המכבה ע'מ להבעיר והסותר ע'מ לבנות כי היכי דקתני המוחק ע'מ לכתוב שתי אותיות והקורע ע'מ לתפור שתי תפירות וי'ל דהתם נמי לא קתני ליה אלא משום דבעי למיתני שיעורא דשתי אותיות ושתי תפירות אבל במכבה וסותר על מנת להבעיר ולבנות כל שהוא מיחייב לא איצטריך למיתנייה:  על</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 32
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>על
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>על </span>שקורין לארון הקדש ארנא. </span>לא ארון שעשה בצלאל קאמר דמסתמא לא היו מזכירים ארון שהיה לפני כמה שנים שנגנז בבית הראשון אלא לארון שבבית הכנסת אע'ג דבכל דוכתי קרי ליה תיבה כדתנן העובר לפני התיבה היורד לפני התיבה  (ברכות פ'ה דף לד.) אור'י אשכחן נמי דקרי ליה ארון כדאמר תשעה וארון מצטרפין (שם פ'ז דף מז:) :  מקרא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקרא </span>נדרש לפניו ולפני פניו. </span>תימה לר'י דבפ'ק דקדושין (דף לד. ושם) דאמר כל מצות עשה כו' ופריך ונקיש מזוזה לתלמוד תורה פי' וליפטרי נשים ממזוזה כי היכי דפטירי מתלמוד תורה ומשני לא ס'ד דכתיב למען ירבו ימיכם וגו' אטו גברי בעו חיי נשי לא בעו חיי והשתא הא קאי נמי אתלמוד תורה כדמשמע הכא אע'פ שאין הנשים חייבות וי'ל דבת'ת הוה מחייבינן נמי מהאי טעמא אי לא מיעט קרא בהדיא דכתיב ולמדתם אותם את בניכם ולא את בנותיכם אבל במזוזה דליכא מיעוט אלא היקשא מהאי טעמא אית לן למימר דאין להקיש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 32
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה הנשיא היינו רבי ורבי בעון נדרים קאמר. </span>והכא לא משני דאף בעון ביטול תורה קאמר כדמשני לקמן (דף לג:)  גבי אף על לשון הרע דהתם שייך למימר דאף קאמר דבברייתא שניה שמביא אחריה קאי נמי אתנא קמא דקאמר על לשון הרע וקאמר איהו אף שאוכלים דברים שאינם מתוקנים אבל הכא אי אף קאמר א'כ ברייתא דלעיל דלא קאי את'ק הוה ליה למינקט נמי בעון ביטול תורה: בעון ציצית כו'. דוקא בימיהם שהיו מלבושיהם כך בארבע כנפות היו נענשים מי שלא היה להם ציצית כדמוכח (מנחות מא.) גבי א'ל מלאכא לרב קטינא כו' אבל השתא שאין העולם רגילים במלבושים כאלו אין צריך לקנות. אך טוב לקנות טלית ולברך עליו בכל יום כדאמר בסוף פרק קמא דסוטה (דף יד.) וכי לאכול מפריה היה רוצה משה אלא אמר משה מצוה שאוכל לקיים יתקיים על ידי [ת'י]:  ה'ג</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 33
dfh: b
txt:
<div class='shastext4'>                         <div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>ה'ג </span>ר'ת הלך רבי יהודה בן גרים וסיפר דברים ונשמעו למלכות ויש ספרים שכתב בהן יהודה ואין נראה לרבינו תם דאמרינן בפרק קמא דמועד קטן (דף ט.) כי הוו מיפטרי ר' יהודה בן גרים ור'ש בן חלפתא מר' שמעון בן יוחי אמר ליה לבריה אנשים הללו אנשי צורה הם זיל גבייהו דליברכוך מכלל דגברא רבה היה ובסוף שמעתא ל'ג גל של עצמות בלשון גנאי אלא נח נפשיה:  עבד</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבד </span>איהו נמי הכי. </span>מפר'ת כמו יעקב אבינו ותיקן מילתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>היכא דהוה קשי טהריה. </span>כדאיתא בנדה בפרק האשה  (דף סא. ושם) דתניא אמר רבי יוסי בן שאול מעשה בסלע שהיו מחזיקין בה טומאה כו' אמר להו הביאו לי סדינין הביאו לו ושראן במים ופרסו עליו מקום טומאה לח מקום טהרה נגוב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>קשיא כאן בעירובי תחומין כו'. </span>נראה לר'ת כפירוש הקונטרס דבעירובי תחומין מחמרינן משום דאית להו סמך מן המקרא וכן פר'ח וכן יש בירושלמי וכן משמע בפרק מי שהוציאוהו  (עירובין דף מו: ושם) גבי הא דקאמר הלכה כדברי המיקל בעירוב רב פפא אמר איצטריך סד'א ה'מ עירובי חצרות אבל בעירובי תחומין אימא לא ומעיקרא היה מפרש ר'ת דעירובי חצרות חמירי טפי דאין מערבין אלא בפת כדמשמע בפרק הדר (שם דף עא:) ובחלון (שם דף פא. ושם) אבל בעירובי תחומין מערבין בכל דבר חוץ ממים ומלח ואין נראה דהא ר'מ ס'ל דתחומין דאורייתא בפרק בכל מערבין (שם לה.) ואפ'ה אית ליה בהדר דעירובי חצרות בפת ובעירובי תחומין מערבין בכל דבר דלא אשכחן דפליג ר'מ אסתם משנה דבכל מערבין וטעמא דמקילי בתחומים דלא בעי פת משום דאין מערבין אלא לדבר מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נאכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נאכל </span>עירובו משחשכה. </span>לאו דווקא וה'ה לא נאכל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 34
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שניהם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שניהם </span>קנו עירוב. </span>פירש בקונטרס דרבא איירי בעירובי תחומין וכן משמע לשון צא וערב ואע'פ דספק חשכה אין מערבין עירובי תחומין ה'מ לכתחילה אבל בדיעבד כשר כר' יוסי דאמר  (עירובין פ'ג דף לה.) ספק עירוב כשר וקשה לרשב'א דר' יוסי לית ליה התם גבי נפל עליו גל או נשרף או תרומה ונטמאה ספק עירוב [כשר] אלא משום חזקה כדתניא התם בהדיא (דף לו.) כיצד אמר רבי יוסי ספק עירוב כשר כו' אבל בספק כי הכא שהניחו בין השמשות או נאכל בין השמשות לא מכשר ומפר'ת דהכא מיירי בעירובי חצרות וכן פר'ח וכן מוכח בסוף הדר (שם דף עו.) וצא אשכחן נמי דלאו חוץ לעיר קאמר כמו צא ושכור לנו פועלים (ב'מ דף פג.) :  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>יוסי אומר בין השמשות כהרף עין. </span>פירש רשב'א דאין להסתפק בו אלא כשהוא כהרף עין ולא בזמן גדול כמו שמסתפק בו תנא קמא אבל אין לפרש רבי יוסי אין מסתפק בבין השמשות כלל והכי קאמר כהרף עין אני מכיר ובקי בו מתי זה נכנס וזה יוצא ויודע אני מתי הוא יום מתי הוא לילה דהא בתוספתא דמסכת זבים בפ'ק קתני וכן היה ר' יוסי אומר ראה אחד בין השמשות ואחד ודאי ספק לטומאה ולקרבן פירוש שראה במוצאי שבת ביה'ש וביום שני ראה ביום ספק לטומאה דשמא בין השמשות כולו מן היום והוי יום מפסיק וטהור או שמא כולו מן הלילה והוו שני ימים רצופין וטמא ושמא מן היום ומן הלילה ואיכא שלשה ימים רצופין וחייב קרבן אלמא דר' יוסי נמי מספקא ליה בההוא כהרף עין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 34
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ספק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ספק </span>לטומאה ולקרבן. </span>פירש בקונטרס דשמא בין השמשות ראשון כולו מן היום ושני כולו מן הלילה ול'נ דאי ראשון כולו מן היום שני נמי כולו מן היום ותו דאמר לקמן בשמעתין (דף לה:) העושה מלאכה בשני בין השמשות חייב חטאת ממה נפשך ולפירוש הקונטרס הא איכא למימר שמא בין השמשות דע'ש כולו יום ומוצאי שבת כולו לילה ולא יתחייב חטאת אלא אשם ומפרש רשב'ם ספק לטומאה ולקרבן שראה בין השמשות במוצאי שבת וביה'ש דמוצאי יום שני דשמא בין השמשות שניהם כולו מן היום או כולו מן הלילה מפסיק יום אחד בינתים ואין כאן טומאה או שמא חציו מן היום וחציו מן הלילה והוו רצופין וטמא טומאת שבעה ומתחייב קרבן וקשה לפירושו חדא דשני ימים בין השמשות משמע רצופין ועוד דלפי זה לא משכחת טומאת ז' בלא קרבן ולישנא משמע ספק טומאה לחוד ולקרבן לחוד ועוד קשה לר'י דאם מיירי כשראה כל בין השמשות כמו העושה מלאכה שני בין השמשות כדמפרש רשב'ם א'כ בראיה אחת חייב קרבן דהא ביה'ש הוי לכל הפחות חצי מיל דהוו אלף אמה דשיעור מיל הוי אלפים אמה כדפי' רש'י בפרק שני שעירים (יומא דף סז. ושם) ואמר בפרק ד' מיתות (סנהדרין דף סג.)  ראה אחת מרובה כג' שהיא כמגדיון לשילה שהם שתי טבילות ושני סיפוגין הרי זה זב גמור ובתוספתא בריש מסכת זבין משמע היינו שיעור ק' אמה לכך מפרש ר'ת דמיירי שלא ראה כל בין השמשות אלא שעה אחת מועטת דבין השמשות זה ושעה אחרת בין השמשות אחר ובכל שהוא שבין השמשות יש להסתפק שמא כולו מן היום או כולו מן הלילה או חציו יום וחציו לילה והשתא אתי שפיר דספק לטומאה דשמא הראשון כולו מן היום והשני כולו מן הלילה ומפסיק יום בינתים או שמא תרוייהו יום או תרוייהו לילה ואיכא ב' ימים רצופין וספק לקרבן שמא הראשון מן היום ומן הלילה והשני לילה או הא' יום והב' חציו יום וחציו לילה ואיכא ג' רצופין וההיא  דהעושה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>תילתי מיל. </span>קשה דהכא משמע דמשקיעת החמה עד הלילה ליכא אלא תלתא ריבעי מיל ור' יהודה גופיה בפסחים בפרק מי שהיה טמא (דף צד. ושם) סבר דמשקיעת החמה עד צאת הכוכבים ארבע מילין וצאת הכוכבים לילה הוא כדאמרינן בריש פ'ק דפסחים (דף ב. ושם)  וכדמוכח קרא (נחמיה ד) ואנחנו עושים במלאכה וגו' דמיניה מפיק בפ'ב דמגילה (דף כ:) דמעלות השחר יממא הוא ואומר ר'ת דהתם מיירי בתחילת שקיעה והכא משתשקע מסוף שקיעה אחר שנכנסה חמה בעובי הרקיע אבל תימה לר'י דבמאי פליגי דהא ודאי משעת צאת הכוכבים הוי לילה כדפי' וי'ל דאמרינן לקמן לא גדולים הנראים ביום ולא קטנים כו' אלא בינונים והשתא פליגי דלר' יהודה מספקא ליה בכל כוכבים הנראים משקיעת החמה עד שהכסיף העליון אם הם בינונים אם לאו וע'ק דניחזי אנן באדם בינוני שילך מתחילת שקיעת החמה ד' מילין כדאמר בפסחים י'ל דמספקא להו מהו אדם בינוני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואפילו </span>בת תרי כורי לא שרא לי. </span>לית הילכתא הכי שיתבטל ממנו תורת כלי משום כובדו דאמר בפ'ב דעירובין (דף קב. ושם)  ההיא שריתא דהוה בי רבי פדת דהוי שקלי לה עשרה ושדי לה אדשא אמר תורת כלי עליה אפילו אביי גופיה לא קיבלה כדאמרינן בפרק כירה (לקמן דף מה:) מנרתא שאני שאדם קובע לה מקום א'ל אביי והרי כילת חתנים דאדם קובע לה מקום ומותר לנטותה ולפורקה בשבת אלא אמר אביי כו' והא דאמרינן בשילהי כל כתבי (לקמן קכא:) פמוטות של בית רבי מותר לטלטלן בשבת א'ל ר' זירא בניטלין בידו אחת או בשתי ידים אמר ליה כאותן של בית אביך פירוש שהן גדולות ולא כר'ח ורש'י שפירשו כאותן של בית אביך שהם קטנות דהא מוכח בהדיא בפ' כירה (לקמן מו.)  דמנורות דלית להו חדקי דכולי עלמא שרי דהיינו פמוטות גדולות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 35
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וירד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וירד </span>ויטבול ויעלה. </span>פי' בקונטרס ובתוך כדי שירד ויעלה הוי לילה וקשה דלא ה'ל למינקט סימנא דטבילה אי לאו דאתא לאשמעינן דטבילה מעליא היא ובירוש' משמע בפ' (ב') [א'] דברכות דמשיעלה מתחיל בין השמשות והשתא קמ'ל דשפיר טבל ועלה לו הערב שמש וה'ה דלפי זה הוה ליה למינקט הרוצה לידע בין השמשות דרבי יהודה אלא שמא סבר כרב יוסף דבין השמשות דרבי יהודה אינו מתחיל משתשקע החמה אלא משהכסיף התחתון:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>לענין אכילה. </span>קשה דמשום שיעורא פורתא דהוי כהרף עין לא הוי ליה למיפסק כר' יוסי וליכא למימר דכהרף עין דר' יוסי אינו מיד אחר בין השמשות דר' יהודה ומתאחר הרבה אחריו א'כ (ב) הא דאמר רב יהודה כו' בין השמשות דר' יהודה לרבי יוסי כהנים טובלים בו מאי איריא בין השמשות אחר בין השמשות דר' יהודה נמי כהנים טובלים לר' יוסי וי'ל דאינו מתאחר כל כך שיהא שיעור טבילה בינתיים א'נ ספק היה להם אם היה מתחיל מיד אחר דר' יהודה או מתאחר הרבה ולהכי איצטריך למיפסק דלא אכלי כהנים תרומה עד דודאי שלים בין השמשות דרבי יוסי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הקשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הקשה </span>ה'ר פורת דבשבת גופיה הוה מצי למינקט הלכה כר' יהודה בע'ש וכר' יוסי במוצאי שבת וכן לענין תרומה הוה מצי למימר הלכה כר' יהודה לענין טבילה וכר' יוסי לענין אכילה ונראה לר'י דניחא ליה לאשמועינן רבותא דאפי' בשבת דחמיר מיקל ר' יוסי ושרי לעשות מלאכה בבין השמשות דר' יהודה ואפי' בתרומה דקיל משבת או בתרומה דרבנן מחמיר ר' יוסי דלא אכלי כהנים עד דשלים בין השמשות דידיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>רבי </span>יהודה הנשיא אומר שלישית לחלוץ כו'. </span>פירש'י ורביעית להדליק את הנר וכן משמע דלא פליג אתרתי קמייתא ועוד דאמר בסמוך שניה להדליק את הנר כמאן לא כר' נתן ולא כר' יהודה הנשיא וליכא למימר נמי דאף לחלוץ תפילין קאמר ומדליק נמי בשלישית מדקאמר אלא ג' להדליק את הנר כמאן כר' נתן משמע ולא כר' יהודה הנשיא וקשה דבס'פ ד' מיתות (סנהדרין דף סח. ושם) גבי שחלה ר'א ואותו היום ע'ש היה ונכנס הורקנוס בנו לחלוץ תפילין גער בו אביו ויצא בנזיפה א'ל היאך מניחין איסור סקילה ועוסקין באיסור שבות אלמא הדלקת נר קודם לחליצת תפילין וי'ל דשאני התם דמשום חוליו איחרו מלהדליק את הנר לפי שהיו טרודין בו עד שהיה סמוך לחשכה ולכך אמר יעסוק באיסור סקילה קודם ואדרבה משם יש ראיה דחליצת תפילין קודמת מדרצה הורקנוס לחלוץ תפילין קודם הדלקה ומסתמא היה יודע שכך היו רגילין לעשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שש </span>תקיעות. </span>כמו שפירש בקונטרס שהיו תוקעין תקיעה תרועה תקיעה אע'ג דקצת משמע לקמן דשלש ראשונות תקיעות הן דקתני התחיל לתקוע תקיעה שניה לאו דווקא נקט תקיעה וכן מוכיח בפרק החליל (סוכה דף נג: ושם) דתנן אין פוחתין מכ'א תקיעות במקדש ואין מוסיפין על מ'ח תקיעות וחשיב באותן מ'ח שלש להבטיל את העם ממלאכה ואמר בגמרא מתניתין דלא כר' יהודה דתניא רבי יהודה אומר הפוחת אל יפחות משבע והמוסיף אל יוסיף על ט'ז ומפרש במאי פליגי ר' יהודה סבר תקיעה תרועה תקיעה אחת היא ואם ג' להבטיל את העם ממלאכה כולן תקיעות למה היה ר' יהודה מחשיבם כאחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 35
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>שופר מטלטלין כו'. </span>תימה לר'י הא ע'כ האי דשרי לטלטל שופר היינו לצורך גופו או לצורך מקומו דמחמה לצל אפי' ר' שמעון אסר כמו שאפרש בסמוך דשופר מלאכתו לאיסור הוא וברייתא דלעיל דאסר להצניעו היינו מחמה לצל והוי כמו מרא שלא יגנב בפרק כל הכלים (לקמן דף קכד:) דהיינו טלטול שלא לצורך ואומר ר'י דמשמע ליה דאסר בברייתא דלעיל אפי' לצורך גופו ומקומו מדקתני לפי שאין מטלטלין ולא קתני לפי שאין מצניעין וא'ת וכיון דאיירי הכא הא דמטלטל שופר היינו לצורך גופו א'כ חצוצרות אמאי אין מטלטלין וי'ל דחצוצרות מוקצה יותר משופר כמו שאפרש בסמוך ומיהו מתוך פירוש הקונטרס משמע דשופר הוי מלאכתו להיתר:  הא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר' יהודה. </span>לר' יהודה מטלטלין שופר אע'ג דמלאכתו לאיסור שרי לטלטלו לצורך גופו ומקומו כדמוכח בפרק כל הכלים  (לקמן קכד:) דאמר רב מכבדות של מילתא מותר לטלטל בשבת ושל תמרה אסור פירוש לפי שמלאכתו לאיסור ור' אלעזר אמר אף של תמרה במאי עסקינן אילימא לצורך גופו ומקומו בהא לימא רב של תמרה לא והא רב כרבא ס'ל דשרי דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו ואי ר' יהודה אסר והא רב סבר כר' יהודה דאית ליה מוקצה ובפרק תולין  (לקמן דף קמא: ושם) גבי הא דפריך לאביי [ורבא] ממנעל שעל גב האימום משמע בהדיא דשרי ר'י בדבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו ותניא נמי בפרק כירה (לקמן דף מד.)  ר' יהודה אומר כל הנרות של מתכת מטלטלין חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת אבל בחצוצרות אסר משום דכיון דלא חזי למלאכת היתר אלא מעט מקצה ליה לגמרי ממלאכת היתר והוי כמטה שיחדה למעות והניח עליה מעות דאמר רב יהודה א'ר (לקמן דף מד:) דאסור לטלטלה ומוקי לה כר' יהודה וכמו קינה של תרנגולים דמשמע לקמן (דף מה:) דאסור לר' יהודה אפי' לצורך גופו ומקומו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר' שמעון. </span>דלית ליה מוקצה אלא מוקצה מחמת חסרון כיס ודוקא לצורך גופו או מקומו הוא דשרי אבל מחמה לצל מודה ר'ש דאסור דתנן בפרק כל הכלים (לקמן דף קכב:) נוטל אדם את הקורנס לפצע בו את האגוזים קורדום לחתוך בו דבילה אבל מחמה לצל אסור וכר' שמעון היא מדקתני סיפא מחט של יד ליטול בו את הקוץ ובהנחנקין (סנהדרין דף פד:) מוקי לה כר' שמעון ובשילהי האורג (לקמן קז.) נמי מוכח מינה דמפיס מורסא מותר לכתחילה וההיא דמפיס מורסא מוקמא כר'ש בריש פ' ח' שרצים  (לקמן דף קז:) ובפ' בתרא (לקמן קנז.) נמי פשיטא לן דמתניתין דכל הכלים אתיא כר'ש דקאמר דבמוקצה מחמת חסרון כיס מודה ר'ש דתנן כל הכלים ניטלין בשבת חוץ ממסר הגדול ויתד של מחרישה וגבי מכבדות של תמרה (דף קכד:) דפריך אלא מחמה לצל בהא לימא ר' אלעזר אף של תמרה ואי שרי ר'ש אף מחמה לצל מאי קושיא דילמא ר' אלעזר כר'ש ס'ל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>ר' נחמיה. </span>ההיא דאסרה שופר וחצוצרות דתניא בפרק חבית (לקמן דף קמו.) אפי' תרווד אפי' טלית אפי' סכין אין נוטלין אלא לצורך תשמישן ופי' בקונטרס תשמישן המיוחד להם ומשמע לפי' דכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו לשום צורך דהא מיוחד למלאכת איסור ואנן בעינן שיהא מיוחד לצורך אותו דבר שנוטלו בשבת וקשה לר'ת דאמר בפרק חבית (ג'ז שם) חותלות של תמרים ושל גרוגרות מתיר אבל לא מפקיע ולא חותך ומוקי לה כר' נחמיה וכן בפרק בכל מערבין (עירובין דף לה. ושם) הכא במנעול דקטיר במיתנא ובעי סכינא למיפסקיה ומוקי כר' נחמיה ואמאי אסר בסכין כיון שהוא עומד ומיוחד לחתיכה והר'ר שמעון הזקן הקשה לפירוש הקונטרס דהיכי קאמר רבא בפרק כל הכלים (לקמן דף קכד.) ואתא ר' נחמיה למימר דאפי' כלי שמלאכתו להיתר לצורך גופו או לצורך מקומו אין מחמה לצל לא היכי שרי לצורך מקומו והלא אין זה תשמיש המיוחד לו ודוחק ר'ת לומר לפי' הקונטרס דקערות אחר שאכלו בהן דדרך להסירן כל שעה חשיב צורך מקומו תשמיש המיוחד לו ונראה לר'ת דלא שרי ר' נחמיה אלא תשמיש הרגיל לעשות בו בחול אפי' אינו תשמיש המיוחד לו ואפי' דבר שמלאכתו לאיסור שרי כיון שדרך אותו תשמיש לעשות ממנו בחול כגון קורנס לפצע בו את האגוזים וקורדום לחתוך בו את הדבילה והיינו לצורך תשמישו דקאמר כלומר מה שרגיל לעשות בו בחול ולא אתא לאפוקי אלא מחמה לצל וכגון תשמיש שאינו רגיל לחתוך כגון חותלות של תמרים בסכין או מנעול דקטיר במיתנא ושופר נמי אין דרך בחול לגמע בו מים לתינוק והסקה בכלים דתניא בפרק כל הכלים (לקמן דף קכד: ) אין מסיקין בכלים כו' ומוקי לה כר' נחמיה ומביא ר'ת ראיה מפרק כל הכלים  (ג'ז שם) דתנן כל הכלים ניטלין לצורך ושלא לצורך ר' נחמיה אומר אין ניטלין אלא לצורך ומפרש רבה בגמרא דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו ולצורך מקומו דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו אין לצורך מקומו לא והשתא מה לו להזכיר דבר שמלאכתו לאיסור כיון דמתניתין לא איירי אלא במלאכתו להיתר אלא ודאי משום ר' נחמיה נקטיה דבעי למימר ואתא ר' נחמיה למימר דאפי' דבר שמלאכתו להיתר כו' ומשום דמשוה ר' נחמיה מלאכתו להיתר למלאכתו לאיסור נקט מלאכתו לאיסור דלר' נחמיה תרוייהו לצורך גופו שרי ולצורך מקומו לא ולרבא תרוייהו לצורך גופו ומקומו שרי מחמה לצל לא ולשון אפי' משמע נמי הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למחט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למחט </span>שנמצאת. </span>דתניא באלו טרפות (חולין דף נ. ושם) ובהמדיר (כתובות דף עו:) מצד אחד כשירה מב' צדדין טרפה ופי' בקונטרס בעובי בית הכוסות הוא דאיכא לפלוגי הכי אבל בהמסס אפי' מצד אחד שלא נראה הנקב לחוץ טרפה דאין זו סתימה והקשה ה'ר אליעזר ממי'ץ דהא תנן המסס ובית הכוסות שניקבו לחוץ משמע דבהמסס נמי לא מיטרפה אלא בנקב מפולש ואור'י דהאי לחוץ לא לגמרי לחוץ אלא כלומר לצד חוץ לאפוקי ניקבו זה לתוך זה דכשירה כדקתני בתר הכי וקמ'ל דמצד אחד כשירה אע'ג דניקב עור אחד שלם אבל הא דקתני מב' צדדין טרפה אין חידוש אי נמי מב' צדדין טרפה נמי חידוש הוא דקמ'ל אע'פ ששוכב על המסס וס'ד שמגין כמו חלחולת שנקבה וירכים מעמידין אותה דכשירה קמ'ל דהכא טרפה ור'ת אומר דבהמסס נמי מצד אחד כשירה ופשיטא דלא הויא טרפה אא'כ ניקב נקב מפולש לחוץ דאין סברא שיהיה טרפה בשום מקום אלא בנקב מפולש והא דנקט בברייתא בית הכוסות לאשמועינן מצד אחד כשירה אע'ג דניקב עור שלם ונפקא מינה הא דשמעינן דאישתני שמייהו אע'ג דדינם שוה דאי לא אשמעינן ה'א דהאי דקתני מחט שנמצאת בעובי בית הכוסות היינו דקרו השתא בי כסי שאין לו אלא עור אחד והוה אתי למימר דדוקא בההוא מצד אחד כשירה אבל במאי דקרו הובלילא אפי' מצד אחד טרפה כיון שניקב עור אחד שלם להכי אשמעינן דאישתני שמייהו דאפי' בהובלילא מצד אחד כשירה ועוד אור'י דמצינו למימר כפי' רש'י דבהמסס אפי' מצד אחד טרפה דחיישינן שמא ניקב לחוץ וחזר והבריא כמו ישב לו קוץ בוושט דהכי הלכתא התם דחיישינן שמא הבריא וחוששין לספק דרוסה ואפי' למאן דלא חייש התם בקוץ שמא במחט שהוא דק חייש והא דבעי באלו טרפות ניקבו לחוץ היינו כגון דידעינן דשוב לא הבריא כגון שאכלה מחט בפנינו ושחטוה מיד:  נפקא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נפקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נפקא </span>מינה לגיטי נשים. </span>מה שפי' בקונטרס לענין שינה שם עירו ושם עירה אין נראה לרשב'א דבבל הוא שם מדינה ולא שם העיר כדאמר בפרק עשרה יוחסין (קדושין דף עא.) כל הארצות עיסה לארץ ישראל וארץ ישראל עיסה לבבל וקאמר נמי התם עד היכן היא בבל ולא אשכחן שום דוכתא עיר ששמה בבל אלא מדינה היא ואין כותבין שם מדינה בגט:  הדרן עלך במה מדליקין </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כירה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כירה </span>שהסיקוה בקש ובגבבא. </span>נראה לר'י דקש היינו זנבות השבולים שנשאר בשדה הנקרא אשטובל'א בלעז ותבן הוא הנקצר עם השבולת דהכי משמע לקמן בפרק שואל (לקמן דף קנ:) דקאמר בשלמא קש משכחת לה במחובר אלא תבן היכי משכחת לה ומסיק בתבנא סריא והא דאמר בריש המקבל  (בבא מציעא דף קג.) גבי מקום שנהגו לקצור אינו רשאי לעקור משום דאמר ניחא לי דתיתבן ארעאי הוה ליה למימר דתיתקש דהנשאר בקרקע נקרא קש כדפירש רש'י אלא משום דתיתבן משמע טפי לשון זיבול נקט ליה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יתן עד שיגרוף. </span>פירש בקונטרס משום תוספת הבל ואין נראה לר'י דאפילו גרופה וקטומה היא מוספת הבל יותר מכמה דברים השנויין בבמה טומנין ועוד דחנניה שרי להשהות אף כשאינה גרופה ולא אסרו מוסיף הבל אלא דוקא בהטמנה אבל להשהות שרי וכשאינה גרופה אסרי רבנן דחנניה משום דילמא אתי לאחתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמין </span>ותבשיל. </span>נראה לר'י דסתם חמין ותבשיל היינו אפי' לא בשיל כל צרכו אלא כמאכל בן דרוסאי דהא כי מוקי מתניתין להחזיר תנן הוי מתניתין כחנניה דשרי חמין ותבשיל להשהות על גבי כירה אפילו בשאינה גרופה אפילו לא בשיל כל צרכו ולא כרבנן ואמאי ודילמא מתניתין אפילו כרבנן ומתני' בחמין ותבשיל שנתבשלו כל צרכן דמודו רבנן דמשהין ע'ג כירה שאינה גרופה וקטומה אלא ודאי משום דסתם חמין ותבשיל כמאכל בן דרוסאי נמי משמע ומיהו סתם חמין ותבשיל הוי נמי בשיל כל צרכו כדמוכח בסוף שמעתין  (דף לח.) גבי קשיא דרבי מאיר אדרבי מאיר אע'פ שיש לדחות ושם אפרש בע'ה ואפילו אי סתם חמין ותבשיל לא הוה בשיל כל צרכו צריך לומר הא דאסרי בית שמאי להחזיר היינו אפילו חמין שהוחמו כל צרכן וכן לבית הלל באינה גרופה מדקאמר בגמרא (דף לח:) ואף רבי אושעיא סבר מחזירין אפילו בשבת דאמר רבי אושעיא פעם אחת כו' והעלנו לו קומקומוס של חמין ומזגנו לו את הכוס והחזרנוהו למקומו ואי לא אסיר בהוחמו כל צרכן מנא ליה דמחזירין אפילו בשבת דילמא הוחם כל צורכו הוה ואם תאמר ואם סתם חמין ותבשיל הוי בין בשיל כל צרכו בין לא בשיל אם כן סברי בית שמאי מצטמק ויפה לו אסור כיון דאסיר תבשיל שבישל כל צרכו ואם כן היכי שרי חמין שלא הוחמו כל צרכן והא יפה לו הוא ואור'י דודאי תבשיל אסרי בית שמאי משום דלעולם יפה לו אע'ג דנתבשל כל צרכו אבל חמין שאין יפה להם אלא עד כדי צרכן אבל מכאן ואילך רע להן כדמוכח לקמן לא אסרי בית שמאי דליכא למיגזר שמא יחתה דבלא חיתוי יוחמו כל צרכן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 36
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וב'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וב'ה </span>אומרים אף מחזירין. </span>אפילו בשבת מחזירין כדאמר בגמרא ולשון נוטלין נמי משמע דבשבת מיירי דבחול לא הוה צריך למיתני נוטלין ולמאן דאסר להחזיר אסר אפילו בחול לבית הלל כשאינה גרופה ולבית שמאי אפי' בגרופה מדקאמר בגמרא לדברי האומר מחזירין מחזירין אפילו בשבת משמע דעיקר פלוגתא הוי בחול ועוד מדקדק ר'ת מדקאמר לא יתן עד שיגרוף ואי לא יתן לא יחזיר בשבת הוא איך יגרוף או יקטום בשבת והוה ליה למימר אלא אם כן גרף וקטם אלא בחול נמי אסור להחזיר וא'ת מה שיעור הוא נותן לאסור בע'ש דהיכא דסלקו בהשכמה פשיטא דשרי להחזיר ואומר ר'י דמשעה שלא יוכלו להרתיחו מבעוד יום אסור להחזיר ומיהו בשבת אפילו רותח אסור להחזיר למאן דאסר דאי לאו הכי מנא ליה דרבי אושעיא סבר מחזירין אפילו בשבת דילמא קומקמוס של חמין רותח הוה ועוד אומר ר'י דמצינו למימר דבערב שבת נמי אסור להחזיר אפילו רותח משעה שאם היה קר לא היה יכול להרתיח מבע'י וקשה לרשב'א היכי שרי להחזיר קדרה על גבי כירה בשבת והא אמר בפרק המביא כדי יין (ביצה דף לג: ושם)  דביצים וקדרה וחביתא ופוריא מלמטה למעלה אסור משום אהל ואור'י דכי אסרו חכמים אהל עראי ה'מ כשעושה הדפנות תחלה ואח'כ הכיסוי אבל הכא שדופני הכירה כבר עשויות מאיליהן לא אחמור רבנן לאסור ליתן קדרה על גבה ומיהו הא דאמר בהמוצא תפילין (עירובין דף קב.)  גבי דיכרי דרב הונא דאמר ליה כרוך בודיא ושייר בה טפח למחר מוסיף על אוהל עראי הוא משמע דבלא שיור אסור אע'ג דהדפנות כבר עשויות אור'י התם משום דדמי אהל טפי אסור אפי' בלא עשיית דפנות אבל קדרה דלא דמי אהל כולי האי לא אסרו חכמים בלא עשיית דפנות:  לעולם</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לעולם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לעולם </span>אימא לך להחזיר תנן וחסורי מיחסרא כו'. </span> משום דקיי'ל כחנניה כמו שאפרש בע'ה דחיק לאוקמא מתני' כוותיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אא'ב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אא'ב </span>להחזיר תנן היינו דשני בין תוכה לעל גבה. </span>פי' בקונטרס משום דאי להחזיר תנן (א) א'כ לשהות משהין אפילו באינה גרופה להכי שני בין תוכה דהוי מטמין ממש ברמץ לעל גבה וקשה להר'ח דלחנניה אפילו תוכה משהין אפי' באינה גרופה דהא תנן (לעיל דף יט:)  ולא חררה על גבי גחלים אלא עד שיקרמו פניה הא קרמו פניה שרי אע'ג דחררה בתוכה היא ובלאו הכי אור'י דבחנם דחק רש'י לפרש כן דאיכא למימר שפיר היינו דשני לן בין תוכה לעל גבה מהא דשרי להחזיר בגרופה ובהשהאה דוקא לא ניחא ליה לחלק אבל בהחזרה ניחא ליה שפיר לחלק כדמוכח במאי דמשני מי סברת ארישא קאי אסיפא קאי כו' קשה לר'י היכי בעי למימר אליבא דרב דמתניתין להחזיר תנן אם כן אתיא מתניתין כחנניה ורב דלא כחנניה דהא חנניה שרי במצטמק ויפה לו דהא דתנן (שם) אין צולין בשר וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום אתיא כחנניה וביצה אמרינן לקמן דמצטמק ויפה לו הוא ורב אסר לקמן דמצטמק ויפה לו וי'ל דבלאו הכי לא סבר לה רב כשום תנא דהא ר'מ ור' יהודה אסרי באינה גרופה אפילו במצטמק ורע לו ורב שרי במצטמק ורע לו אפילו באינה גרופה דבגרופה לא אשכחן שום אמורא דאסר אפילו יפה לו ועוד דרב קאי אמילתיה דרבי יוחנן דאיירי באינה גרופה וכן רבי יוחנן דשרי לקמן חמין ותבשיל שבישל כל צרכו באינה גרופה אבל לא בישל כל צרכו אסור לא אשכחן תנא דסבר הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>לסמוך. </span>באינה גרופה קבעי ואי מתניתין להשהות תנן קא בעי להשהות ולהחזיר ואי להחזיר תנן ושרי להשהות אפי' תוכה וגבה בעי להחזיר ולהשהות היכא שאינו מבושל כמאכל בן דרוסאי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 37
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>תא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תא </span>שמע כירה שהסיקוה כו'. </span>ומסיק דשרי לסמוך ומכל מקום אין ללמוד מכאן לסמוך אצל האש דשאני הכא דדופני כירה מפסיקין בינו ולאש:  שמע</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמע </span>מינה מצטמק ויפה לו מותר. </span>פירש בקונטרס דאי האי תבשיל במצטמק ורע לו מאי אתא לאשמעינן וקשה לר'י הא איצטריך לאפוקי מדרבי מאיר ורבי יהודה דאסרי בשאינה גרופה אפילו חמין דמצטמק ורע להם ועוד קשה כיון דהשתא ס'ד דמשום דהובערה הדרא למילתא קמייתא כי משני שאני הכא דקטמה מאי פריך מאי למימרא הא איצטריך טובא לאפוקי ממאי דס'ד מעיקרא ונראה לר'י דהשתא ס'ד דלא חשיבא קטומה כלל משום דהובערה ואשמעינן דהדרא למילתא קמייתא דאי חשיבא קטומה אמאי נקט בישל כל צרכו אפי' לא בישל כל צרכו שרי דאפילו רבי מאיר דמחמיר מכולהו תנאי שרי בחמין שלא הוחמו כל צרכן כדפירשנו לעיל דסתם חמין ותבשיל הוי שלא הוחמו כל צורכן ופריך שמע מינה מצטמק ויפה לו מותר דהא סתם תבשיל אמר לקמן דמצטמק ויפה לו הוא ומשני שאני הכא דקטמה פירוש וחשיבא לגמרי קטומה וה'ה אפילו לא בישל כל צרכו שרי והא דנקט בישל כל צרכו לאשמעינן דאי לאו קטומה אפילו בישל כל צרכו אסור משום דמצטמק ויפה לו הוא ופריך אי הכי מאי למימרא אף על גב דאשמעינן דאי לא קטמה אסור מ'מ מדנקט למילתיה בלשון היתר משמע דהתירא אתי לאורויי לן ואף על גב דאשמעינן דלא הדרא למילתא קמייתא נראה לו דהא לא איצטריך לאשמעינן דסברא הוא דלא הדרא למילתא קמייתא ואף על גב דמעיקרא הוה בעי למימר דהדרא למילתא קמייתא לאו משום דסברא הוא לומר כן אלא משום דנקט במלתיה בישל כל צרכו היה ר'ל כן כדפרישית ומשני דמכל מקום אצטריך דמהו דתימא כו' ועוד יש לומר שאני הכא דקטמה דלאו לגמרי מהניא קטימה אלא דוקא משום דבישל כל צרכו אבל לא בישל כל צרכו אסור משום דהובערה והשתא אתי שפיר הא דנקט הכא קטמה והובערה ולעיל נקט ונתלבתה דנתלבתה הוי פחות מהובערה והויא לגמרי כקטומה ופריך א'ה מאי למימרא דהא בלאו מילתיה מסברא ה'א דלא הדרא למלתא קמייתא כמו בנתלבתה ושרי ואפי' לא בישל כל צרכו ובלשון איסור ה'ל לאשמעינן ולא בלשון היתר ומשני הובערה איצטריך ליה ואי לאו מילתיה לא היה פשוט היתר אלא הוה ס'ד למימרא דהדרא למילתא קמייתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב ששת אמר ר' יוחנן כירה שהסיקוה בגפת ובעצים משהין עליה תבשיל שלא בישל כל צרכו כו'. </span>פסק ר'ח דהלכה כרב ששת אמר ר' יוחנן דרבא דאמר תרוייהו תננהי סבירא ליה כוותיה וכן פסק רש'י דסתם מתניתין דפרק קמא (דף יט:) כחנניה ומותר להשהות אפי' באינה גרופה אבל להחזיר ודאי אסור אא'כ גרוף וקטום ואפי' בישל כל צרכו כדפי' לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דיוקא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דיוקא </span>דמתני' קמ'ל. </span>פי' רש'י דקמ'ל דקרמו פניה שפיר דמי ואין נראה דדיוק פשוט הוא דהא כיון דתנא עד שיקרמו פניה ממילא שמעינן דקרמו פניה שרי ונראה לפרש דדיוקא דמתניתין דכירה אתא לאשמעי' דלהחזיר תנן וחסורי מחסרא והכי קתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 37
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>להשהות. </span>באינה גרופה ולא בישל כל צרכו קבעי או במצטמק ויפה לו:  שכח</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שכח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שכח </span>קדרה על גבי כירה ובישלה בשבת מהו. </span>אע'ג דקיי'ל כחנניא הכא בעי בדלא בשיל כמאכל בן דרוסאי דמודה ביה חנניא אי נמי בעי אפי' בקידרא חייתא והא דשרינן בפ'ק (דף יח: ושם)  קידרא חייתא היינו דוקא בתנור שחומו רב דבלא חיתוי יתבשל עד למחר אבל כירה דשליט בה אוירא אסור דאיכא למיחש שמא יחתה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>האי דלא קעביד מעשה במזיד נמי יאכל. </span>תימה דהא אמר בפ'ק (שם) לא תמלא אשה קדרה עססיות כו' ואם נתנה למוצאי שבת אסורין בכדי שיעשו וי'ל דבלאו הכי פריך שפיר מברייתא דמייתי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשלמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשלמא </span>לרב נחמן בר יצחק כאן קודם גזירה כו'. </span>תימה לר'י לימא תרווייהו קודם גזירה והא דשרי בברייתא שוגג היינו בבשיל כמאכל בן דרוסאי ורב נחמן איירי בדלא בשיל כמאכל בן דרוסאי כדפי' ותירץ ר'ת דבישלה בשבת משמע שלא היתה קודם לכן כלל מבושלת ולא בעי למימר נמי דרב נחמן סבר כר' יהודה דאסר תבשיל אפי' בישל כל צרכו וכ'ש לא בישל משום דדילמא ר' יהודה לא איירי אלא במזיד אבל בשוגג מודה לר'מ דשרי אפי' לא בישל כל צרכו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קשיא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשיא </span>דר' מאיר אדר' מאיר. </span>כאן משמע דסתם חמין ותבשיל הוי נמי מבושל כל צרכו דאי לאו הכי לא הוה פריך מידי ורשב'א אומר דאפי' אי סתם חמין ותבשיל הוי בלא בשיל כל צרכו פריך שפיר דהא באינה גרופה משמע בברייתא דלעיל דאין משהין כלל אפי' בישל כל צרכו דאי הוה שרי בישל כל צרכו ה'ל לפרש מה הן משהין באינה גרופה כדמפרש אגרופה והכא שרי ר'מ בישל כל צרכו אפי' באינה גרופה מ'מ נראה דסתם חמין ותבשיל הוי נמי בבשיל כל צרכו מדפשיטא ליה לתלמודא דמאן דאסר להחזיר אסר אפי' בישל כל צרכו כדמוכח גבי ואף ר' אושעיא סבר כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>לכתחלה הא דיעבד. </span>לא סגי בהאי שינויא דהא לעיל שרי ר' מאיר סתם חמין דהויא אפי' לא הוחמו כל צורכן אפי' לכתחלה והכא אסר חמין שלא הוחמו כל צורכן אפי' דיעבד אלא צריך לשנויי כדמשני אקשיא דר' יהודה אדר' יהודה הא בגרופה וקטומה הא בשאינה גרופה ואדרבי יהודה נמי צריך לשנויא (דהכא) דהא לכתחלה הא דיעבד דהא בשאינה גרופה אסר לעיל אפי' חמין שנתבשל כל צרכו והכא שרי אלא דאיכא לשנויי הא לכתחלה הא דיעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבר </span>ושהה מאי. </span>בדלא בשיל כמאכל בן דרוסאי ליכא לאוקמי דהא כבר פשט לעיל לאיסורא כרב נחמן בר יצחק ונראה לר'י דמבעיא ליה בבשיל ובשוגג ואליבא דר' יהודה אע'ג דאין הלכה כר' יהודה אי אסר מצטמק ויפה לו דוקא במזיד או דילמא אפי' בשוגג ומייתי ראיה ממעשה דר' יוסי דאסר ומשמע ליה דאפי' בשוגג היה מדקאמר ונשתהו ולא קאמר ושיהו ומיהו לשון עבר ושהה משמע במזיד כמו עברה ולשה דפסחים (דף מב.) ואומר רשב'א דקודם גזירה בעו דאחר גזירה פשיטא דאסור בשוגג כמו מזיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>לשבת הבאה. </span>כולה סוגיא בשאינה גרופה דבגרופה ליכא שום אמורא דאסר כדפרישית לעיל והיינו כרב דאסר לעיל מצטמק ויפה לו:  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>בשבת. </span>פירש בקונטרס בשבת ביום המחרת ולפ'ז ה'ל למינקט אפי' ביום השבת ולמאי דפרישית דעיקר פלוגתייהו בחול אתי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>פינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פינה </span>ממיחם למיחם מהו. </span>וא'ת דבפרק במה טומנין (לקמן דף נא.) תניא וכן היה רשב'ג אומר לא אסרו אלא באותו מיחם אבל פינה ממיחם למיחם מותר אלמא במיחם אחר שרי טפי והכי משמע איפכא ואור'ת דהכא גבי השהה ע'ג כירה כשהוא באותו מיחם שהוא חם לא אתי לחתויי אבל במיחם אחר שהוא קר אתי לחתויי אבל גבי הטמנה שרי טפי כשהוא קר דבחיתוי מועט לא יועיל:  ורשב'א מפרש בשם ר'י דהתם בהטמנה דהוי לצורך מחר ליכא למיחש לחיתויי דבלא חיתוי יתחמם הרבה אבל הכא דבעי לה בלילה איכא למיחש לחיתויי ומיהו קצת משמע התם דמיירי במטמין בלילה (ת'י): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנור </span>שהסיקוהו בקש ובגבבא לא יתן כו'. </span>אי להחזיר תנן הכא נמי האי לא יתן לא יחזיר אבל להשהות משהה אפילו בתנור שאינו גרוף וקטום כדמשמע בפ'ק (דף יח:)   דשרינן קידרא חייתא ובשיל כמאכל בן דרוסאי אפילו באינו גרוף וקטום ומשמע התם דבתנור איירי דקאי אהא דקתני התם לעיל לא תמלא אשה קדרה עססיות כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>בשאינה גרופה. </span>האי לישנא לאו דוקא דאביי סבר דלא מיתוקמה בגרופה דבגרופה לא מסתבר ליה שיהא חילוק בין גפת ועצים לקש וגבבא דאי הוה מצי אביי לאוקמה בגרופה כדמוקי לה רב אדא לא הוה מצי למפשט מידי ורב אדא דמוקי לה בגרופה סבר דיש לעולם יותר חום כשהסיקוה בגפת ובעצים אע'ג דגרופה מבקש ובגבבא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>כוותיה דאביי כו'. </span>יש דגרסי בסיפא כופח שהסיקוהו בגפת ובעצים אין סומכין לה דאי גרס סומכין לה לא אתא כוותיה דאביי דאית ליה דבכופח נמי אין סומכין כדאמרינן לעיל וי'ל דאי גרסינן סומכין איכא לאוקמה בגרופה ונקט גפת ועצים לרבותא דאפילו הכי סומכין לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>יטמיננה בחול. </span>אע'ג דאמר בלא יחפור (ב'ב דף יט. ושם)  דחול דקריר מקרר דחמים מחים והכא ביצה היא קרה הכא מיירי בחול שהוחם בחמה דומיא דאבק דרכים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 38
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעשה </span>והביאו סילון של צונן לתוך אמה של חמין כו'. </span>מבעוד יום הביאוהו כדפירש בקונטרס ואין שום איסור כלל בהבאה כדתניא בפרק קמא (דף יח.) פותקין מים לגינה ומתמלאת והולכת כל השבת כולה ואסרו ברחיצה גזירה שמא יערבם בשבת ולערבם בשבת אסור משום תולדות האור וחשיבא כחדא גזירה ואם היינו מפרשים דבסילון היו בו נקבים וכשהיו רוחצים בשבת היו פותחים הנקבים ומתערבין הצוננין בחמין הוה אתי שפיר טפי דהשתא ליכא אלא חדא גזירה אטו חמי האור אך בגמרא מדמי לה להטמנה מבעוד יום ויליף מינה לאסור  להטמין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>שבא בחמין מלפני השבת. </span>פירוש שנתבשל לגמרי כדמפרש לקמן בפרק חבית (דף קמה:) כגון תרנגולת דרבי אבא שורין אותו בחמין אפילו בכלי ראשון וכל שלא בא כו' מדיחין אותו לפירוש רשב'א דמפרש דעירוי ככלי שני אתי שפיר הכא דאין שורין אותו בכלי ראשון אבל מדיחין אותו מכלי ראשון דרך עירוי אבל לפר'ת דמפרש דעירוי הוי ככלי ראשון ע'כ מדיחין אותו מכלי שני קאמר וא'כ מאי איריא מדיחין אפילו שורין נמי ואומר ר'י דאפילו בכלי שני אין שורין דהואיל דהמים חמין מיחזי כמבשל ואע'ג דתנן לקמן (דף מב:) אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי היינו דוקא תבלין שהן עשויין למתק את הקדירה ולא מיחזי כמבשל א'נ ה'ה שורין אותו כיון דאיירי בכלי שני והא דנקט מדיחין לאשמעינן דאפילו הדחה הויא גמר מלאכה במניח הישן וקולייס האיספנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שמא </span>יטמין ברמץ. </span>אבל הפקעת סודרין לא גזרו אטו שמא יטמין ברמץ דסודרין לא דמו לרמץ ואטו סודרין שנתחממו באור לא בעי ר' יוסי למיגזר דאין דרך לחממן כל כך שלא יהיו נשרפין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שמזיז עפר ממקומו. </span>פי' בקונטרס מתוך שלא יהיה לו חול עקור כל הצורך לכסות אתי לאזוזי עפר הדבוק והוי חופר גומא וקשה לריב'א דהא ליכא איסורא דאורייתא בחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה לרבי שמעון דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה וצריך לומר לפי פירוש הקונטרס גזירה שמא יחפור הגומא לטמון הביצה בתוכה ור'ת הקשה לפירוש הקונטרס דמאי דמשני בסמוך סתם גג לית ביה עפר אדרבה הא סתם גג יש בו מעזיבה וכיון דגזרינן שמא יחפור לגזור שמא יחפור במעזיבה ויכסה ועוד שמצא בספרים ישנים מפני שמזיז עפר ממקומו ולפירוש הקונטרס צריך לגרוס שמא יזיז ומפרש ר'ת שמזיז עפר שהוא מוקצה ממקומו כשתוחב הביצה בתוך העפר וסבר רב יוסף דטלטול מן הצד שמיה טלטול ואיכא בינייהו עפר תיחוח היינו שהוא תיחוח כל כך כשמניח הביצה מידו ליפול נטמנת מעצמה בתוך העפר ואינו מזיז עפר ממקומו בידים והשתא אתי שפיר דסתם גג לית ביה עפר כל כך שיוכל להטמין בתוכו דלחפירת מעזיבה לא חיישינן ולפירוש זה הוה מצי למימר איכא בינייהו עפר מוכן ובלאו הכי איכא בינייהו טובא כגון גג דאית ביה עפר שמא יטמין ליכא למימר ושמא יזיז איכא וכגון מעשה דאנשי טבריא דשייך יטמין ולא שייך יזיז אבל קשה לרשב'א דקאמר בסמוך אלא למ'ד שמא יזיז עפר לגזור ולהאי פירוש לא שייך למימר לגזור אלא הוה ליה למימר ליתסר ויש ליישב דמשום דכל איסורי דרבנן הם גזירה אטו דאורייתא נקט האי לישנא ועוד פירש רבינו תם בספר הישר שמזיז עפר ממקומו והוי חופר שהוא תולדה דחורש אפילו בעפר תיחוח כגון חול ואבק דרכים כדמוכח בביצה (דף ח. ושם) דקאמר והא קעביד כתישה בעפר תיחוח והא קעביד גומא אלמא בעפר תיחוח שייך נמי גומא והא דקאמר הכא איכא בינייהו עפר תיחוח היינו כל כך תיחוח כשמניח ביצה עליו נשקעת מאליה דבההוא ודאי לא שייך חורש וקשה לפי' דאמאי פליג רבה ארב יוסף ולא חייש למה שמזיז עפר מדקאמר אלא למאן דאמר שמזיז כו' משמע דלרבה ניחא ויש לומר דרבה סבר דלא שייך גומא אלא כשנוטל בידו מן העפר ונשאר מקום מן הגומא אבל בנעיצת ביצה לא שייכא גומא לפי שאינה ניכרת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>איכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>איכא </span>בינייהו עפר תיחוח. </span>פירש בקונטרס דבעפר תיחוח לא שייכא גומא והא דמשמע בביצה (שם) דבעפר תיחוח נמי שייך גומא צריך לומר לפי' דהתם איירי שיש מעט עפר תיחוח וסביבו קרקע קשה דכשמסיר עפר תיחוח תשאר הגומא קיימת אבל הכא כשיש עפר תיחוח הרבה כשיעשה גומא אינה מתקיימת כי דופני הגומא יפלו ולא יוכלו להתקיים לפי שאין הקרקע קשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מגלגלין ביצה על גבי סיד רותח. </span>קשה אדמפליג בין תולדות חמה לתולדות האור לפלוג בתולדות חמה גופייהו בין גג רותח לחול ואבק דרכים וגג דאית ביה עפר ולמ'ד דשמא יטמין ברמץ אתי שפיר דמפליג בין גג רותח לסיד רותח שלא כדרך הטמנה אבל בתולדות חמה גופייהו לא מצי למיפלג אלא בין דרך הטמנה לשלא כדרך הטמנה דבחול נמי אם אינו מטמינו בו אלא מגלגלו על גביו שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>למ'ד שמא יזיז וכו'. </span>וא'ת לרב יוסף אטו מי לית ליה גזירה שמא יטמין ברמץ והא מהאי טעמא אסרינן להטמין בדבר המוסיף הבל ויש לומר דמבעוד יום איכא למיגזר שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה אבל הכא לא שייך למיגזר דאטו אי שרינן לבשל בחמי חמה ניחוש דילמא אתי לבשל בחמי אור בשבת וא'ת הא אסרינן משחשיכה להטמין אף כשאין מוסיף הבל גזירה שמא ירתיח ויש לומר דהני מילי בדבר המבושל איכא למיחש שמא ירתיח אבל בישול גמור כי הכא לא טעו אינשי אטו תולדות חמה:  ממעשה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממעשה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממעשה </span>שעשו אנשי טבריא ואסרו להם בטלה הטמנה מבע'י בדבר המוסיף הבל. </span>וא'ת מה צריך למילף ממעשה דאנשי טבריא הא מתני' היא דאין טומנין בדבר המוסיף הבל בפרק במה טומנין (לקמן ד' מז: ושם) ומבע'י איירי דמשחשיכה אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל אסור כדאמרינן בפ'ב (לעיל דף לד.) ואור'י דמתניתין דלקמן איכא לאוקמא בבין השמשות אבל מבעוד יום ה'א דשרי וא'ת והא קתני טומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן ואי בין השמשות איך טומנין בהן והא אסור לטלטלן וי'ל דהוה מוקמינן כר' דאמר (לעיל ד' ח:) כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו בין השמשות וא'ת אי כר' אתיא אי מבעוד יום שרי להטמין ביה'ש נמי שרי דכל דבר שהוא משום שבות כו' וי'ל דה'א בהטמנה החמירו וה'ר שמואל מוורדין מפרש ממעשה אנשי טבריא בטלה הטמנה דאסור אפי' לאכול כדקתני ואסורין בשתיה וה'ר יונה מפרש בטלה אפי' בקדירה חייתא והיינו דקאמר בטלה משמע לגמרי מכל דבר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>פניו ידיו ורגליו כו'. </span>הכל היה יכול לדקדק מסיפא דקתני בי'ט כחמין שהוחמו בי'ט אילימא רחיצת כל גופו הא הוחמו מעי'ט שרי והא לקמן אסר רחיצה בי'ט דקאמר למחר נכנס ומזיע אבל רוחץ לא ודוקא שטיפה שרי בבית החיצון אלא דרך הש'ס מה שיכול לדקדק מרישא מדקדק ומיהו קשה לרשב'א דמגופה דמתניתין הוי מצי למידק בלא הך ברייתא דמייתי מדקתני ואסורין בשתיה כ'ש פניו ידיו ורגליו דאסירי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אם כן ראויין לשתיה. </span>נראה לר'י דווקא שמחמם אותם לצורך שתיה אבל לצורך רחיצה אע'ג דראויין לשתיה אסרי ב'ש דהא לית להו מתוך  (ביצה ד' יב. ושם) ובפ'ב דביצה (ד' כא: ושם) אסרי ב'ש מדורה להתחמם כנגדה ואע'ג דראויה היא לבשל ולאפות ועוד אומר ר'י דמהכא נמי יש לדקדק דאי שרו ב'ש לצורך רחיצה משום דראויין לשתיה א'כ לא אתיא מתני' אפי' כב'ש דקתני ואסורין ברחיצה ומותרין בשתיה ומדקתני ומותרין בשתיה מכלל דראויין לשתיה ואפ'ה קתני דאסורין ברחיצה אלא ודאי לא שרו ב'ש אלא כשעושה לצורך שתיה ונראה לר'י דיכול לחמם אפי' ביותר מכדי שתיה כדאמר בפרק הדר (עירובין ד' סח.) נשייליה לאימיה אי צריכה נחיימו אגב אימיה ודוקא בכדי שיעור לרגליו אבל לצורך כל גופו לא והיינו טעמא שהבלנים חשודים דפעמים שיחממו עיקרן לרחיצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וב'ה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וב'ה </span>מתירין. </span>משמע דוקא לרגליו אבל לצורך כל גופו לא וכן משמע בכולה שמעתין דמחמירין בחמין שהוחמו בי'ט כחמין שהוחמו בשבת וגזרו על הזיעה ביו'ט כמו בשבת כדאמר בביצה בהמביא ולקמן (דף מ. ושם) א'כ משמע שאסור לעשות הבערה משום רחיצה שאם לא כן לא היו גוזרים על הזיעה ותימה דמ'ש הבערה דרחיצה מהבערה דזיעה דשרי מדאורייתא כדמוכח התם ואומר ר'י בשם ריב'א דרחיצה אינה אלא לתענוג ואסורה כמו מוגמר דאסור בפ'ק דכתובות (ד' ז. ושם) משום דאין שוה לכל נפש וכן משמע בירושלמי דהיינו טעמא דרחיצה אבל זיעה שוה היא לכל נפש דאינה תענוג אלא לבריאות והא דתניא לקמן (ד' מ.) מרחץ שפקקו נקביו מעי'ט למחר נכנס ומזיע ה'ה אפי' הוחם בו ביום אלא נקט מעי'ט דאפ'ה דוקא מזיע אבל רוחץ לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בין </span>בחמין בין בצונן. </span>נראה לר'י דהיינו אפי' חמין שהוחמו מע'ש דהא אוסר אפי' צונן ומסתמא בהנך חמין אסיר ר' יהודה ועוד דמסתמא לא מיירי בדעבדי איסורא והאי תנא הוא דקאמר היינו ר'ש ועוד אומר ר'י דיש להוכיח דבחמין שהוחמו מע'ש פליגי דאמר בפרק חבית (לקמן ד' קמז. ושם) מה חמי טבריא חמין אף מי מערה חמין הרוחץ דיעבד אין לכתחילה לא מכלל דלהשתטף אפי' לכתחילה מני ר'ש היא דתניא לא ישתטף כו' ואי בשהוחמו בשבת פליגי אבל מערב שבת שרי ר' יהודה אמאי צריך לאוקמה כר'ש לוקמה כר' יהודה ובהוחמו מע'ש דהא דומיא דחמי טבריא קתני: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>מעשה דאנשי טבריא בקרקע הוה ואסרי להו. </span>הקשה ה'ר אליעזר ממי'ץ מאי פריך התם הוחמו בשבת כדקתני כחמין שהוחמו בשבת משמע דבהוחמו מע'ש שרי והכא בהוחמו מע'ש פליגי כדפרישית ומפרש הר'ר יוסף דס'ל להש'ס מדמחמיר ר'מ כ'כ דאוסר אפי' צונן מחמיר נמי לאסור ע'ש אטו שבת ולהכי פריך והא מעשה דאנשי טבריא בקרקע הוה ואסרי להו בהוחמו בשבת ורב חסדא קאמר אבל בקרקע ד'ה מותר אפי' בהוחמו בשבת דהא לר'מ אי הוה אוסר להו בהוחמו בשבת בהוחמו מע'ש נמי הוה אוסר וקשה דר'מ אוסר להשתטף בצונן אפי' בקרקע כדמסיק דבקרקע פליגי ובפרק שמונה שרצים (לקמן דף קט. ושם) משמע דשרי דקאמר התם רוחצין במי גרר ובמי חמתן ובמי עסיא ובמי טבריא אבל לא בים הגדול ורמינהו רוחצין במי טבריא ובים הגדול כו' ומוקים בתרייתא כר' מאיר וי'ל דבקרקע דהכא דאסר היינו דומיא דכלי דדמי לרוחץ בחמין והתם בנהר התירו שנראה כמיקר בנהר ואפי' בחמי טבריא לא דמי לאדם רוחץ בחמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רבה בר בר חנה הלכה כר' יהודה. </span>אע'ג דר' יוחנן אית ליה הלכה כסתם משנה הכא משום דר' יהודה מכריע הוא אין הלכה כסתם וקשה דבפרק קמא דפסחים (דף יג. ודף כא. ושם) פריך ונימא מר הלכה כר' מאיר דסתם לן תנא כוותיה אע'ג דסבר דרבן גמליאל מכריע הוא דפריך בתר הכי ונימא מר הלכה כרבן גמליאל דהוה ליה מכריע וי'ל דסתם דהכא גריע מההוא סתם דהכא סתם במתני' ומחלוקת בברייתא והלכה כמכריע ומיהו אי לאו הכרעה הוה הלכה כסתם מתני' אע'ג דמחלוקת בברייתא: (לעיל) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 39
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>חמין שהוחמו מבעוד יום מותרים והתניא חמין שהוחמו כו'. </span>תימה לוקי ההיא ברייתא דאסרה בכלי משום דהרואה אומר היום הוחמו ומתניתין בקרקע כמשמעה כדמפליג בסמוך בין כלי לקרקע וי'ל דדוקא בשיטוף דקיל איכא לפלוגי אבל ברחיצה דחמירא לא מסתברא לפלוגי בהכי:  דילמא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>ה'מ במתני' אבל בברייתא לא אע'ג דלא קאמר במשנתינו הכא משמע דאין הלכה כמותו משום דסתם מתני' דלא כוותיה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כדברי המכריע. </span>הכרעה כגון קולי מטלניות שר'א ור'י הזכירו בפירוש בדבריהם מוכן ושאינו מוכן דהיינו תלאו במגוד והניחו אחורי הדלת שגילו בדבריהם שיש סברא לחלק ביניהם אלא שנראה להם דסוף סוף אין לחלק ביניהם לכך הוי ר' עקיבא שמחלק ביניהם מכריע וכן ר' יהודה הוי מכריע דר' שמעון ור'מ הזכירו בדבריהם חמין וצונן והכרעה שלישית דלא הויא הכרעה הוי כי ההיא דפ'ק דפסחים (דף כא.) חבית של יין של תרומה שנטמאה ב'ש אומרים תשפך הכל וב'ה אומר תיעשה זילוף אמר ר' ישמעאל בר' יוסי אני אכריע בשדה תשפך הכל ובבית תעשה זילוף אמרו לו אין הכרעה שלישית מכרעת משום דלא הזכירו ב'ש וב'ה בדבריהם בית ושדה ולא גילו שיש סברא לחלק בין בית לשדה חשיב לה הכרעה שלישית ולא כפירוש הקונטרס דפירש התם דטעמייהו דב'ש לא משום תקל' אלא מטעם אחר כמו משום ריחא אלא משום דלא הזכירו בדבריהם בית ושדה כדפי' וה'ה דהוה מצי למימר ליה דאין הכרעת תלמיד הכרעה כדאמר הכא אלא רבותא אמרו דאפי' לא היה תלמיד אינה הכרעה והא דתנן בברכות (דף מג:) ב'ש אומרים מברך על השמן ואח'כ מברך על ההדס וב'ה אומרים מברך על ההדס ואח'כ על השמן א'ר גמליאל אני אכריע שמן זכינו לריחו וזכינו לסיכתו הדס לריחו זכינו לסיכתו לא זכינו וא'ר יוחנן הלכה כדברי המכריע פר'ת התם דהויא כהכרעה שבכל הש'ס ולא נהירא דלא הויא הכרעה אלא כדפי' והתם אינו אלא מפרש טעמא דבית שמאי ור'ח פי' אין הכרע' שלישית מכרעת היינו הכרע' דור שלישי כמו ר' ישמעאל בר' יוסי שהיה דור שלישי לב'ש וב'ה ולאו דוקא דור שלישי אלא ה'ה שני ובכל מקום נקט הכרעה שלישית משום ברייתא דפסחים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למוצאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למוצאי </span>שבת רוחץ מיד. </span>דוקא לרחוץ אבל להזיע נכנס אפי' בשבת ומזיע כמו בי'ט כדאמר בסמוך דאפי' בשבת הוי זיעה שריא עד הגזירה ולאחר גזירה אפילו בי'ט אסרו דאיום טוב קתני משרבו עוברי עבירה התחילו לאסור והוה מצי לערובינהו וליתנינהו מרחץ שפקקו נקביו מערב שבת או מערב יום טוב למחר נכנס ומזיע ולמוצאי שבת ויום טוב רוחץ מיד אלא אי עריב ותני להו הוה אמינא דדוקא בשבת אסרו הזיעה ולא ביום טוב דעובדא דמייתי בשבת הוה להכי מפליג להו השתא משרבו עוברי עבירה קאי איום טוב אבל לא אשבת דזיעה לא הוזכרה גבי שבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 40
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שחמין שלו מחופין בנסרים. </span>פי' בקונטרס שלא היו צריכין לחוש שהוחמו בשבת מחום המרחץ משמע שסובר שנשתטפו בחמין שהוחמו מע'ש ולעיל אסר רבי יהודה גופיה ושמא יחלק בין שבת ליום טוב ומיהו בתוספתא גרסינן ונשתטפו בצונן אלא שחמין שלו מחופים ולא יסברו העולם שרחצו בחמין:  מפני</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שמפשיר מים שעליו. </span>בכולה שמעתא ובמתניתין גבי מיחם שפינהו משמע דלהפשיר מים לצורך שתייה מותר דהפשירן לא זהו בישולן. והכא דאסורין מפרש ריב'א דדומה כרוחץ במים חמין ויבא להחם חמין לרחוץ גופו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ובלבד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ובלבד </span>שלא יביא קומקומוס כו'. </span>פירוש כל זמן שהאלונטית שם שמא יפלו המים על האלונטית ואתי לידי סחיטה אי נמי לא יביא משום רפואה וגזרו אטו שחיקת סממנים טפי מבאלונטית דלא מיחזי כרפואה כ'כ: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ושמע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמע </span>מינה כלי שני אינו מבשל. </span>תימה מאי שנא כלי שני מכלי ראשון דאי יד סולדת אפי' כלי שני נמי ואי אין יד סולדת אפילו כלי ראשון נמי אינו מבשל ויש לומר לפי שכלי ראשון מתוך שעמד על האור דופנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה ולכך נתנו בו שיעור דכל זמן שהיד סולדת בו אסור אבל כלי שני אף על גב דיד סולדת בו מותר שאין דופנותיו חמין והולך ומתקרר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 40
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>תימא בלשון חול קאמר ליה. </span>ואע'ג דאסור להרהר נימא דאין אסור להרהר אלא בלשון קדש והוא הרהר בלשון חול:  פשיטא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>פשיטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>פשיטא </span>דלא נגע דתניא ר' אליעזר אומר כו'. </span>ואע'ג דרבנן פליגי עליה ושרו בפרק כל היד (נדה יג. ושם) לא שרי אלא משום ממזרות שלא יראה ככרות שפכה ויוציאו לעז על בניו שהן ממזרים : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רחץ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רחץ </span>ולא סך. </span>ול'ג מעיקרא דהא בכולי הש'ס רחיצה קודם סיכה כדאמר בפ'ק דקידושין (דף כב:) רחצו סכו וקרא כתיב ורחצת וסכת (רות ג) מיהו קרא איכא לאוקמי בסיכה שהיתה מתקשטת עצמה לריח טוב לכן לא היתה סכה בתחלה שעל ידי רחיצה היתה מעברת הסיכה מעליה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 41
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מוליאר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוליאר </span>הגרוף שותין ממנו בשבת. </span>פי' בקונטרס לפי שאין מוסיף הבל אלא משמר ומקיים חום שלהן ואנטיכי אפי' גרופה אין שותין הימנה לפי שמוספת הבל ואין נראה דלא שייך למיגזר במוסיף הבל אלא בהטמנה גזירה שמא יטמין ברמץ ועוד דדוחק לומר דמתני' איירי כשעשה האיסור ועוד דאנטיכי אוסר בכל ענין לשתות הימנו אפילו בהשהאה ואי להחזיר תנן משהין אפילו באינו גרוף ועוד אי משום תוספת הבל אסרה ליה מתני' בשתיה תקשה לרבה ורב יוסף דשרו לעיל (דף לח.) בשכח קדרה ע'ג כירה ובשלה בשבת אע'ג דלא נתבשלה כמאכל בן דרוסאי ואפי' במזיד ונראה כפי' ה'ר פורת מוליאר הגרוף שותין הימנו בשבת שמוזגין המים חמין ביין לפי שהמים אינן כ'כ חמין במוליאר שיתבשל היין מן המים שמוזגין לתוכו אבל אנטיכי אע'פ שגרופה אין שותין הימנה לפי שאנטיכי יש בה הבל יותר ומתבשל היין מן המים בשעת מזיגה וכ'מ בירושלמי:  והלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והלא </span>מצרף. </span>וליכא לשנויי בשלא הגיע לצירוף כדמשני בפרק אמר להם הממונה (יומא דף לד: ושם) דסתם מיחם הגיע לצירוף הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מידי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מידי </span>מיחם שפינה הימנו מים קתני המיחם שפינהו קתני. </span>תימה והכתיב ופנו את הבית (ויקרא יד) ואנכי פניתי הבית (בראשית כד)  סולו פנו דרך (ישעיה נז) וכן בש'ס פנו מקום לבר ליואי שאינו מפנה אלא מה שבתוכם וי'ל כיון דבכמה מקומות הוזכר פינוי על הדבר המפנין כגון המפנה חפציו מזוית לזוית מפנין ד' וה' קופות פנו כלים (מבית) הטומאה (תבן) ועתיד לפנותו לא הוה ליה למנקט פינהו אלא פנה ממנו מים כיון דאיכא למיטעי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מיחם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מיחם </span>שפינה ממנו מים לא יתן לתוכו מים כל עיקר מפני שמצרף ורבי יהודה היא. </span>אבל לר'ש שרי אע'פ שמצרף כיון דאינו מבשל כגון שיש בו מים הרבה שאין המיחם מספיק לבשל רוב המים שבתוכו כדאשכחן בפרק אמר להם הממונה  (יומא דף לד: ושם) שאין מבשל ומצרף דקאמר רבי יהודה מביאין עששיות של ברזל ומטילין לתוך המים שתפיג צינתן ואם היה מבשל היה אסור ואפ'ה פריך והלא מצרף ואע'ג דאביי סבר כר'ש דהא אמר לעיל כל מילי דמר עביד כרב לבר מהני תלת דעביד כשמואל וחד מינייהו הלכה כר'ש בגרירה ומסתמא אביי כרבה רביה סבירא ליה מ'מ מוקי מתניתין כרבי יהודה משום דקשיא ליה מידי מיחם שפינה ממנו מים קתני ורב אדא לא חייש לקושיית אביי ומוקי לה כהלכתא כר'ש ול'ג לעיל אמר רב אדא בר מתנא אמר רב דרב סבר כר' יהודה בגרירה ועוד דבהדיא מוקי בסמוך מתני' כר' יהודה וצ'ל דלא הוי פסיק רישיה שיכול להיות שלא יצרף דבפסיק רישיה מודה ר'ש והא דפריך והלא מצרף ה'ק והלא שמא מצרף קשה דהכא משמע דבצירוף אסר ר' יהודה נמי דבר שאין מתכוין ובפרק אמר להם הממונה גריס רש'י ה'מ דאורייתא אבל הכא צירוף דרבנן ול'ג אין שבות במקדש ומפרש דדוקא בדבר שהוא מן התורה אית ליה לר' יהודה דבר שאין מתכוין אסור אבל בצירוף שהוא דרבנן לא ומיהו בלאו הכי קשה לפי' דהא ר' יהודה אסר בגרירה במתניתין דביצה דפרק י'ט (דף כג:) דתנן ואינה נגררת אלא ע'ג כלים דמשמע אבל ע'ג קרקע לא ומוקמינא כר' יהודה דאסר באין מתכוין אע'ג דבגרירה ליכא איסורא דאורייתא אפי' במתכוין כדמשמע בסוף פירקין דהוי חורש כלאחר יד ועוד דשמעתא דהתם קשה דמשני אביי אפי' תימא כשהגיע לצירוף דבר שאינו מתכוין מותר ופריך ומי אמר אביי הכי והתניא ימול בשר ערלתו אפי' במקום בהרת יקוץ דברי רבי אושעיא והוינן בה קרא ל'ל ואמר אביי לא נצרכה אלא לר' יהודה דאמר דבר שאין מתכוין אסור והשתא אמאי לא מייתי ההיא דביצה דהיא משנה שלמה דאסר ר' יהודה דבר שאין מתכוין ומייתי מילתיה דאביי ועוד מוחק הספר דגרס ואין שבות במקדש לכך נראה לפרש התם אביי אמר אפילו כו' דבר שאין מתכוין מותר פי' מותר לר' יהודה ולא אסר ליה ר' יהודה דבר שאין מתכוין אלא מדרבנן ופריך מימול בשר ערלתו דמוקי אביי דאיצטריך לר' יהודה קרא א'כ ש'מ דאסר ר' יהודה אין מתכוין מן התורה ומשני וה'ג ה'מ בכל התורה כולה פי' בכל התורה כולה חוץ משבת אסור מן התורה אבל צירוף דגבי שבת לא אסור אין מתכוין אלא מדרבנן דכיון דאין מתכוין לא הויא מלאכת מחשבת ושרי דאין שבות במקדש והשתא א'ש הכא וסוגיא דהתם וקשה דבפרק ספק אכל (כריתות דף כ: ושם) א'ר אשי כגון שנתכוין לכבות העליונות והובערו התחתונות מאליהן ת'ק סבר לה כר'י דאמר דבר שאין מתכוין אסור ולכך קאמר דחייב חטאת ומאן דפטר כר'ש דאמר דבר שאין מתכוין מותר אלמא משמע דדבר שאין מתכוין אסור לר'י אפי' בשבת מן התורה וי'ל דהתם הוי פסיק רישיה שאי אפשר כלל לכבות העליונות אם לא יובערו התחתונות וחשיב מלאכת מחשבת ואע'ג דהוי פסיק רישיה פטר ר'ש משום דהויא מלאכה שאינה צריכה לגופה דאינו צריך להבערת התחתונות והא דנקט לישנא מתכוין ושאין מתכוין ולא נקט ת'ק כר'י דאמר מלאכה שאינה צריכה כו' משום רבותא דר'י נקט דלא תימא דלא מחייב ר'י מלאכה שאינה צריכה לגופה אלא במקום שמתכוין לעשות המלאכה כגון מכבה גחלת של עץ שלא יזוקו רבים שמתכוין לכיבוי אבל התם שאינו מתכוין להבעיר התחתונות לא קמ'ל כיון דהוי פסיק רישיה חייב ובההיא דהחותה גחלים להתחמם והובערו מאליהן נקט הא ר'י דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב הא ר'ש כו' אע'ג דאין כוונתו להבעיר מדפטר ר'ש דאי כוונתו להבעיר הויא צריכה לגופה מ'מ כיון דניחא ליה בהך הבערה לא קרינן ביה שאינו מתכוין ולהכי לא נקט לישנא דאין מתכוין אבל בנתכוין לכבות העליונות לא ניחא ליה בהבערת התחתונות כלל שהרי בא לכבות שייך לישנא דאין מתכוין אע'ג דהוי פסיק רישיה ור'ש שרי בחותה גחלים להתחמם אע'ג דבפרק הבונה (לקמן קג. ושם) משמע דהתולש לאכילה או לבהמה בארעא דידיה חייב חטאת בכל שהוא אע'ג דאין מתכוין ליפות הקרקע לא דמי לכל מלאכה שאינה צריכה לגופה כגון חותה להתחמם דהתם אע'פ שאין מתכוין ליפות אנן סהדי דניחא ליה אבל בחותה אינו נהנה בהבערה זו דבלא הבערה זו יתחמם וכיון שאינו נהנה (א) בברור לא נתכוון להבעיר והויא מלאכה שאינה צריכה לו : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 41
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>שנו אלא להפשיר. </span>מתוך פי' הקונט' משמע דמפרש הסוגיא כן לא שנו אלא בדבר שאין שייך צירוף אלא פישור כגון מיחם שפינהו אבל לצרף פי' בדבר ששייך צירוף כגון מיחם שפינו ממנו מים אסור ושמואל אמר אף לצרף כלומר אף בדבר ששייך צירוף מותר ומשמע אפי' במתכוין ולהכי פריך ולצרף לכתחילה מי שרי אלא אי איתמר הכי איתמר לא שנו דפינה ממנו מים שרי לתת לתוכו צונן אלא שיעור להפשיר ולא לצרף כגון שלא מלאהו כולו דליכא צירוף עד שימלאנו על כל גדותיו ורב מפרש פינהו כרב אדא והא דפריך לעיל והא מצרף משום דמשמע ליה הא דקאמר אבל נותן לתוכו מים מרובין שיש שיעור לצרף מדקאמר מרובים אבל כשפינהו והמים בתוכו א'א להיות צירוף ודוחק ור'י מפרש בענין אחר דבפינהו נמי איכא צירוף כשמילאהו ובפינה ממנו מים כל שהוא יש בו שיעור לצרף מדפריך לעיל והלא מצרף ולא משני שאין בו שיעור לצרף ועוד מדקאמר אביי אבל מיחם שפינה ממנו מים אסור מפני שמצרף משמע דהתם פשיטא ליה שמצרף ולא שייך לפלוגי ביה דבכל שהוא הוא מצרף וה'פ לא שנו אלא להפשיר פי' שמתכוין להפשיר השתא סבירא ליה דמיירי רב אפי' בשיעור לצרף אבל לצרף שמתכוין לצרף אסור כר'ש ומפרש פינהו שפינה ממנו מים כרב אדא אי נמי פינהו עם המים כאביי ומיירי כשיש בו שיעור לצרף כגון שממלאו כולו מים צוננין דאע'ג דהמים חמין שבתוכו לא נסתלקו יש שיעור לצרף ומחלק בין אין מתכוין למתכוין כר'ש ולא כאביי דמוקי לה באין בו שיעור לצרף וכר' יהודה וכי פריך אליבא דשמואל ולצרף לכתחילה מי שרי ה'ה דהוה מצי למיפרך אליבא דרב כיון דסבר דהלכה כרבי יהודה בגרירה דהיינו בדבר שאינו מתכוין מאי דוחקיה לאוקמי מתני' כשיש בו שיעור לצרף וכר'ש לוקמה כשאין בו שיעור לצרף כאביי וכרבי יהודה דסבירא ליה כוותיה אלא אדשמואל קפריך דעדיפא ליה אלא אי איתמר הכי איתמר השתא מפרש מתניתין כאביי לגמרי שפינהו עם המים וה'פ לא שנו אלא שיעור להפשיר שאינו ממלא המיחם על כל גדותיו אבל שיעור לצרף אע'פ שאינו מתכוין אלא להפשיר אסור כרבי יהודה דסבר כוותיה אבל פינה ממנו מים לעולם אסור דבכל ענין יש שיעור לצרף כדפי' וכי קאמר אביי אבל מיחם שפינה ממנו מים כו' ה'ה דמצי למימר בד'א בשיעור להפשיר אבל שיעור לצרף אסור אלא ניחא ליה למינקט האי לישנא משום דמלשון פינהו דייק דאתיא כר' יהודה שמואל אומר אף שיעור לצרף מותר כר'ש וא'ת מדקאמר שמואל אף שיעור לצרף אם כן מוקי מתני' כאביי דדייק שפינהו דלרב אדא דמפרש שפינה ממנו מים לעולם יש שיעור לצרף ומאי אף שיעור לצרף דקאמר שמואל וכיון דמפרש כאביי אם כן נידוק דווקא פינהו הא פינהו ממנו אסור כר'י וי'ל דשמואל קאי אמילתיה דרב וקאמר אף שיעור לצרף שרי דאנא סבירא לי כר'ש מוקמי' מתני' כוותיה דרב אדא כשפינה ממנו מים ויש לעולם שיעור לצרף:  לא שנו אלא להפשיר. פ'ה דרב משמע ליה מתני' פינהו כרב אדא שפינה ממנו המים ושיעור להפשיר כשלא מלאהו ושיעור לצרף כשמילאהו וקשה כי פריך לעיל והלא מצרף לימא כשלא מילאהו ועוד מדקאמר אביי אבל מיחם שפינה ממנו מים לא יתן לתוכו כל עיקר מפני שהוא מצרף משמע בכל ענין הוא מצרף אפי' לא מילאהו וי'ל דמשמע ליה פינהו כאביי וקאמר לא שנו אלא שיעור להפשיר שלא נתן בו מים כ'כ שיצטננו החמין אבל נתן בו מים כ'כ שיצטננו החמין אסור ואע'פ שאינו מתכוין לצרף מיתסר (תו'י בשם מהר'ש ממירזבורג):  אפילו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אפילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אפילו </span>של עץ נמי. </span>ואם תאמר ומאי ס'ד דמקשה וכי משום דסבר שמואל כרבי שמעון באין מתכוין יסבור כמותו במלאכה שאינו צריך לגופה וי'ל דס'ד דמקשה דודאי הא בהא תליא משום דסבר רבי יהודה דמלאכה שאינו צריך לגופה חייב עליה היכא דמתכוין בשאין מתכוין נמי החמירו חכמים אבל לרבי שמעון דפטור עליה מן התורה אף במתכוין לא חש לאסור מדרבנן כשאין מתכוין כיון דמתכוין עצמו ליכא אלא איסורא דרבנן ומיהו לפי האמת לאו הא בהא תליא דשמואל אע'ג דבמלאכה שאינה צריכה לגופה סבר כרבי יהודה דחייב [מתיר] באין מתכוין ולרבי יהודה נמי אסור אין מתכוין אפילו בגרירה דמתכוין עצמו לא אסיר אלא מדרבנן כדאמרי' לקמן ובשילהי כל התדיר (זבחים דף צא: ושם ) דאמר שמואל המתנדב יין מביאו ומזלפו ע'ג האשים ופריך והא קא מכבה ומשני דסבר דבר שאין מתכוין מותר ופריך כי הכא דאמר שמואל מכבין גחלת של מתכת אבל לא של עץ והשתא אומר רשב'א דפריך מכ'ש דכיון דסבר שמואל דמלאכה שאינה צריכה לגופה חייב א'כ סבירא ליה נמי בשבת דבר שאין מתכוין אסור דסבר המקשה דהתם דהא בהא תליא כמו מקשה דהכא וכיון דבשבת אסור אין מתכוין כ'ש בעלמא אך הקשה דמשמע דאי הוי סבר שמואל מלאכה שאינה צריכה לו פטור עליה הוה אתי שפיר ואמאי והא מלאכה שאינה צריכה לגופה בשאר איסורים דלאו שבת חייב עליה וכיון דסבירא ליה דהא בהא תליא א'כ אמאי קאמר התם דבר שאין מתכוין מותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>אדם חמין לתוך צונן. </span> אפי' בכלי ראשון דחמין לתוך צונן אינו מבשל כמו שאפרש ולא צונן לתוך חמין אפילו בכלי שני דגזרי ב'ש כלי שני אטו כלי ראשון וב'ה דפליגי ושרו צונן לתוך חמין היינו דוקא בכלי שני כדקתני בד'א בכוס משמע דבכלי ראשון מודו ב'ה ולא משום דסברה הך ברייתא דתתאה גבר כדפירש בקונטרס דאם כן יקשה מהכא למ'ד  עילאה גבר ולמאן דאמר תתאה גבר נמי הא מבשל כדי קליפה כמו שאפרש לקמן בע'ה אלא נראה כמו שאומר ר'ת דחמין לתוך צונן משמע שהצוננין של מטה מרובים שדרך ליתן המועט במרובה ולכך אין מבשלים החמין המועטים כלל לפי שמתערבין בצוננין המרובין ומתבטל חמימותן ולא צונן לתוך חמין שהחמין של מטה מרובין ומתערבין בהן הצוננין המועטין ומתבשלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>באמבטי כו'. </span>נראה דהאי אמבטי איירי כגון שהוא כלי שני ולא הוי כההוא אמבטי דלעיל דקאמר בקשתי להניח פך באמבטי מדקאמר ספל אינו כאמבטי והאי ספל ע'כ כלי שני דאי כלי ראשון אמאי אינו כאמבטי ודכוותיה אמבטי הוי כלי שני ועוד דאי באמבטי שהוא כלי ראשון איירי לא הוה ליה למינקט אמבטי אלא מיחם שהוא לשתיה דומיא דכוס ומדנקט אמבטי משמע דבכלי שני איירי ואתא לפלוגי בכלי שני בין כוס שהוא לשתיה לאמבטי לפי שחמין הרבה ואיכא למיגזר דהרואה אותן חמין כל כך סבור דכלי ראשון הוא ובמתני' דנקט במיחם שהוא ראשון לא יתן לתוכו מים הוה מצי למימר באמבטי שהוא שני לא יתן לתוכו מים אלא דמתני' מיירי בשתיה ומפליג בין מיחם לכוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>סברת ר'ש בן מנסיא אסיפא קאי ארישא קאי. </span>היינו דוקא למאי דס'ד לרב יוסף מעיקרא אבל למאי דמסקי' דספל אינו כאמבטי קאי אסיפא בכוס וסבר שפיר ר'ש בן מנסיא כב'ה דאפילו צונן לתוך חמין מותר ואתיא מתני' דשריא לתוך הכוס אליבא דהלכתא דהלכה כר'ש בן מנסיא וא'ת למאי דסלקא דעתך דארישא קאי ואסר בכוס צונן לתוך חמין מאי קמ'ל רב יוסף דספל הרי הוא כאמבטי כוס נמי הרי הוא כאמבטי לר'ש בן מנסיא דהלכתא כוותיה וי'ל דרב יוסף לב'ה אתא לאשמעינן דשרו בכוס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נותן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נותן </span>אדם קיתון של מים. </span>וא'ת ואמאי לא מייתי ברייתא דלעיל דספל אינו כאמבטי ואמאי איצטריך נמי רבי חייא למיתני תרוייהו וי'ל דהשתא קמ'ל בין חמין לתוך צונן בין צונן לתוך חמין דההיא דספל אינו כאמבטי ה'א דקאי אר'ש בן מנסיא דאסר באמבטי אפי' חמין לתוך צונן ועליה קאמר דספל אינו כאמבטי ושרי חמין לתוך צונן אבל צונן לתוך חמין ה'א דאסור ואפשר ההיא דלעיל היינו הך דהכא אלא שקיצרה ונקט לישנא דרב יוסף דמייתי עלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שאני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאני </span>התם דמפסיק כלי. </span>וא'ת דאמר לעיל (דף מ:) טול בכלי שני ותן אבל בכלי ראשון לא אע'ג דמפסיק מנא וי'ל דהתם בכלי ראשון והכא דבכלי שני שאני:  אבל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>נותן הוא לתוך הקערה כו'. </span>מהכא ליכא למידק דעירוי ככלי שני מדקתני לא יתן לתוכה תבלין ולא אשמעינן רבותא אפילו שלא יערה על הקערה שתבלין בתוכה דאדרבה דוק מסיפא דקתני אבל נותן הוא לתוך הקערה ולא קתני מערה על הקערה שתבלין בתוכה ורבינו שמואל מביא ראיה דעירוי ככלי שני מהא דקי'ל תתאה גבר ולר'י נראה דעירוי ככלי ראשון ומביא ראיה דבזבחים בפרק דם חטאת (דף צה: ושם)  ת'ר אשר תבושל בו אין לי אלא שבישל בו עירה לתוכו רותח מניין תלמוד לומר [אשר תבושל] בו ישבר אלמא דעירוי חשיב מבשל ובירושלמי בפרק כירה בעי מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהן מלמעלה ר' יונה אמר אסור דעירוי ככלי ראשון חיליה דר' יונה מן הדא אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח ודחי ר' יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אינו מתבשל השיב רבי יוסי בר בון והתניא מניין שבכלי נחשת כן תלמוד לומר ואם בכלי נחשת בשלה אית לן למימר כלי נחשת בלע בתמיה פי' ע'י עירוי אם אינו מבשל לא בלע אלמא דמסיק דעירוי ככלי ראשון ונראה דעירוי לא הוי ככלי ראשון ולא ככלי שני אלא מבשל כדי קליפה דהא קי'ל כשמואל דאמר תתאה גבר דתניא כוותיה בכיצד צולין (פסחים עו.) ומ'מ מבשל כדי קליפה דאמר התם תניא כוותיה דשמואל חם לתוך צונן או צונן לתוך צונן מדיח ופריך חם לתוך צונן אדמיקר ליה בלע אלא אימא חם לתוך צונן קולף צונן לתוך צונן מדיח וכן משמע בשילהי מסכת ע'ז (דף עו.) דאמר מר עוקבא זבן יורה מעכו'ם אהדר ליה גדנפא ומסיק כבולעו כך פולטו מה בולעו בניצוצות אף פולטו בניצוצות ואי עירוי ככלי ראשון מאי איריא משום דבלע בניצוצות אפילו בלע בליעה גמורה פלט בניצוצות שהוא עירוי אלא ודאי לא מבשל אלא כדי קליפה ואם עירו רותחים על התרנגולת צריכה קליפה וכלי שתשמישו ע'י עירוי כגון קערות יכול להגעילן ע'י עירוי דכבולעו כך פולטו אבל כלי שנתבשל בו איסור לא סגי להגעילו על ידי עירוי והא דאמר בפרק בתרא דע'ז (דף עד:) דרש רבא נעוה ארתחיה דהתם מסתמא ע'י עירוי שאני התם דאותה נעוה לא בלעה ע'י רותח : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לכל </span>קדרות רותחות הוא נותן. </span>נראה דדוקא בתבלין פליג אבל בשאר דברים מודה דכלי ראשון מבשל אף כשהעבירו מעל האור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והיינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והיינו </span>דר'נ. </span>נראה דאף לפי' הקונטרס שפי' דבכל מקום דאיכא לישני דפליגי בשל תורה הלך אחר המחמיר ובשל סופרים הלך אחר אחרון ולר'ת בשל סופרים הלך אחר המיקל וכן לריב'א שפירש שבכל מקום איכא דאמרי טפל לגבי לשון ראשון שהוא עיקר הכא הלכה כלישנא בתרא דללישנא קמא פליג ברייתא דרבי חייא אדרב נחמן וללישנא בתרא היינו דרב נחמן ומתוך כך פסק רבינו שמואל שמותר לתת מלח בתבשיל בשבת אפילו בכלי ראשון שהעבירו מן האור והמחמיר כלישנא קמא שלא ליתן מלח בקערה כל זמן שהיד סולדת בו תבא עליו ברכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>נתנוהו מבעוד יום מותר. </span>הלשון דחוק דהוה ליה למימר אבל מבעוד יום נותנין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>נאותין ממנו לפי שאינו מן המוכן. </span>איכא לאוקמה כר'ש דמתיר מותר השמן שבנר ואין ניאותין דקתני הכא היינו כל זמן שדולק דבמוקצה מחמת מצוה מודה ר'ש כדאמר בגמ' לקמן (דף מה.) אין מוקצה לר'ש אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק הואיל והוקצה למצותו הוקצה לאיסורו ולא שבנר ממש קאמר דההיא אסור בלאו הכי משום מכבה כדאמר בביצה פ'ב (דף כב. ושם) המסתפק ממנו חייב משום מכבה אלא כלומר שמן המטפטף מן הנר והטלטול דנר עצמו אין לאסור מטעם דהוקצה למצותו ולא אסור לטלטלו אלא משום דנעשה בסיס לדבר האסור כדאמרינן בסוף פירקין (דף מז.)  הנח לנר שמן ופתילה הואיל ונעשה בסיס לדבר האסור אבל מטעם דהוקצה למצותו לא היה אסור לטלטלו שאין ביטול מצוה במה שמטלטלו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'פ </span>שאמרו חכמים אין נותנין כו'. </span>אין נותנין כלי תחת הנר לקבל בו את השמן ה'ל למימר דתנן במתניתין וכלי לקבל ביצה לא שמעינן אלא מדיוקא דמתני' אלא משום דבעי למימר אבל כופה עליה כלי נקט ביצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הצלה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הצלה </span>שאינה מצויה לא התירו. </span>פי' בקונטרס לדבר שאינו ניטל וגרס בההוא דפריך אביי מינה בסמוך נשברה לו חבית של טבל בראש גגו דטבל אינו ניטל וקשה לריב'א דאי גרס בה טבל אמאי פריך לרב יוסף מברייתא אחרת מהך דהכא הוה ליה לאקשויי ועוד דבפרק כל כתבי (לקמן דף קיז: ושם) משמע בהדיא דלא גרסי' בברייתא דהכא טבל דלא בשל טבל מיירי דקתני סיפא נזדמנו לו אורחין מביא כלי אחר כו' ונראה לו לפרש דהצלה שאינה מצויה לא התירו לטרוח בכל דבר אפילו בדבר הניטל משום טירחא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 42
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שאינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שאינה </span>מצויה לא התירו. </span>והא דאין נותנין כלי תחת הנר לקבל שמן חשיב הצלה שאינה מצויה לפי שרגילים לעולם לתת כלי תחת הנר מבעוד יום וניצוצות אע'ג דקאמר בסמוך דשכיחי לא שכיחי כולי האי שיחושו לתת שם כלי מבעוד יום ולהכי חשיב לה הצלה מצויה:  דמבטל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דמבטל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דמבטל </span>כלי מהיכנו. </span>בפרק בתרא פירש בקונטרס דאסור משום דמתחזי כסותר וכאן פירש דחשיב כאלו מחברו שם בטיט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טבל </span>מוכן הוא אצל שבת. </span>אף על פי שאסור לטלטלו כדתנן בפרק מפנין (לקמן קכו:) מ'מ לא חשיב מבטל כלי מהיכנו כיון דאם עבר ותיקנו מתוקן ק' לרשב'א דתנן במסכת תרומות בפ'ב (משנה ג)  ומייתי לה בהניזקין (גיטין נד.) המעשר בשבת בשוגג יאכל במזיד לא יאכל ולישנא דקאמר הכא אם עבר ותיקנו משמע במזיד מדלא קאמר שאם שגג ותיקנו ונראה דנקט עבר כגון דלית ליה פירי אחריני דאמר בביצה בפרק י'ט (דף יז:) דאפילו במזיד יאכל עוד הקשה דבפרק בתרא (דף קנד:) תניא היתה בהמתו טעונה טבל ועששית מתיר את החבלים והשקים נופלים ואע'פ שמשתברין משמע דאסור להניח תחתיהן כרים וכסתות אלמא טבל לאו מוכן הוא ואור'י דאף על פי שמשתברין לא קאי אטבל אלא אעששית ועוד הקשה כי היכי דאמר דאם עבר ותיקנו מתוקן ה'נ כשמניח כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה נימא שאם עבר והסיר הביצה מותר הכלי לטלטל ואם כן ביטלת תורת ביטול כלי מהיכנו ולאו פירכא היא דהא כמו שהכלי עם הביצה אין לה היתר אבל טבל יש לו היתר על ידי תיקון ועוד הקשה היכא דאית ליה פירי אחריני בשוגג אמאי יאכל נימא מגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא ועוד מ'ש דהכא אמר דאם עבר ותיקנו מתוקן ובביצה בפ' אין צדין (דף כו: ושם) גבי בכור לר'ש דאמר אין רואין מומין בי'ט אמר שאם עבר וביקרו אינו מבוקר ואדא בר אוכמי דאמר בשוגג מבוקר אמרינן התם דליתא דמשבש ותני : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כופין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופין </span>את הסל. </span>לעיל לא מצי פריך מינה דהצלה מצויה היא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעודן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעודן </span>עליו. </span>אבל אחר שירדו מותר לטלטלו נראה לר'י דקסבר דאין מוקצה לחצי שבת דלמ'ד בפ' אין צדין (ביצה כו: ושם) דיש מוקצה אסור לטלטלו אף אחר שירדו וקשה לרשב'א למ'ד יש מוקצה לחצי שבת אמאי כופין את הסל לפני האפרוחים והא מבטל כלי מהיכנו וקי'ל דאסור לבטלו דבסוף פירקין פריך סתמא דהש'ס והא קא מבטל כלי מהיכנו וכן בפ' מפנין  (לקמן קכח:) ובפ' בתרא (דף קנד:) פריך אליבא דרב הונא אע'ג דלא מצינו שהיה סובר כן משמע דלכ'ע אסור לבטל כלי מהיכנו וכן אפרש בסמוך וי'ל דלמ'ד יש מוקצה לחצי שבת הך דכופין את הסל מוקי כר'ש דלדידיה ודאי שרי לטלטל הסל כשירדו דאפי' מיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא לית ליה דהא מתיר להסתפק מן הנר שכבה א'נ הא דיש מוקצה לחצי שבת היינו לאכילה ולא לטלטול וא'ת רב יוסף דמפרש מתני' משום דאסור לבטל כלי מהיכנו לא אתיא מתני' כר'ש דלדידיה לא מבטל כלי מהיכנו כיון דשרי לאחר שכבה כי היכי דלא חשבינן הכא כפיית הסל ביטול כלי משום דשרי אחר שירדו וי'ל דלא דמי דהכא ודאי לא חשיב ביטול כלי כי מיד כשבאו על הסל בידו להפריחם ולהבריחם משם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בעודן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בעודן </span>עליו כל בין השמשות. </span>תימה הא כיון דבידו להפריחם למטה הוי גמרו בידי אדם ולית לן למימר מיגו דאיתקצאי לבין השמשות כדמוכח בפ' אין צדין (ביצה כו:) דפריך ר' זירא למ'ד יש מוקצה לחצי שבת והא פולין ועדשים דמבשלים בי'ט דמעיקרא חזו לכוס כי שדינהו בקדרה חייתא (א) אידחו להו גמר בישולייהו אישתרו להו א'ל אביי ולטעמיך תקשי לך קדירות דעלמא דהא קדירות דשבתא בין השמשות רותחות הן ולאורתא קא אכלינן מינייהו אלא גמרו בידי אדם לא קמבעיא ליה כי קא מיבעיא ליה גמרו בידי שמים וי'ל דשאני קדירות אם הוה צריך להו בין השמשות היה מקררן וכן פולין ועדשים רצונו שיתבשלו בלא שום דיחוי אבל הכא רצונו היה שיעלו האפרוחין על הסל שלכך כפאו והרי שעה אחת הקצה אותו לצרכן ומיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושני </span>ליה בצריך למקומו. </span>ההיא דנותנין כלי תחת הדלף איכא נמי לשנויי בדלף הראוי כדשני לעיל ובפרק משילין  (ביצה לו. ושם) משני ליה הכי לרבי יצחק תימה לר'י מ'ש דגבי שמן תנא אין נותנין וגבי ניצוצות נותנין בתרוייהו הוה מצי למתני נותנין בצריך למקומו או בתרוייהו אין נותנין באין צריך למקומו ונראה לר'י דמעיקרא אשמעינן דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת וגבי ניצוצות דבתר הכי אשמעינן דבצריך למקומו שרי אי נמי ר' יצחק אית ליה נמי דאסור לבטל כלי מהיכנו ולהכי גבי שמן אין נותנין אפילו בצריך למקומו ולרב הונא נפרש בסמוך דאית ליה נמי תרוייהו אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל ואסור לבטל כלי מהיכנו ואם נאמר דלרב יוסף לא אתיא מתניתין כר'ש דכיון דלדידיה מותר לאחר שכבה לא חשיב ביטול כלי אם כן מצינן למימר דאפילו רבה אית ליה דאסור לבטל כלי מהיכנו ואיצטריך למימר דהצלה שאינה מצויה לא התירו כדי לאוקמה מתניתין כר'ש וא'ת מאי צריך בכל הני משניות לאשמעינן דבצריך למקומו שרי ויש לומר דלגבי ניצוצות איצטריך לאשמעינן דלא תימא אפילו בצריך למקומו אסור משום דילמא אתי לכבויי וכן ההיא דכופין קערה שלא תאחוז כו' וההיא דקורה שנשברה נראה לרשב'א דאיצטריך לאשמעינן דלא חיישינן שמא יעלה את הקורה דאסור להעלות כדתנן בפ' שואל (לקמן קנא:) וכן קורה שנשברה סומכין אותה כו' לא שתעלה אלא שלא תוסיף: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כופה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כופה </span>עליה כלי שלא תשבר כו'. </span>כל הנהו דמייתי ידע המקשה דמצי לשנויי בצריך למקומו אלא שרוצה לידע אם יש לתרץ בענין אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאייתור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאייתור </span>מבניינא. </span>כדאמר לקמן בפ' כל הכלים (דף קכד:) הני לבני דאייתרי מבניינא שרי לטלטולינהו:  דחשיב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דחשיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחשיב </span>עלייהו. </span>וא'ת והא אסור לרדותם כדתניא בסוף פרק המצניע (לקמן צה. ושם) הרודה חלות דבש בשוגג חייב חטאת דברי ר'א ולרבנן שבות מיהא איכא והוי דבר שאינו ניטל וי'ל דמיירי ברדויות ומונחות שם בכוורת אי נמי רגילות שיש דבש צף ע'ג חלות ואותו אינו צריך רדייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יעשנו כעין מצודה. </span>וא'ת מאי קמ'ל פשיטא דאי עביד כעין מצודה דאסור והא לא משמע מברייתא דאע'ג דאינו מתכוין אסור וי'ל דאמר בפ' משילין (ביצה לו: ושם) דקמ'ל דס'ד במינו ניצוד אסור שאין במינו ניצוד מותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אשי אמר כו'. </span>מסתמא רב אשי השיב מיד כן לרב עוקבא כששאלו אלא שסידר הש'ס תירוץ שלו תחילה ורשב'א אומר דשניהם השיב רב אשי דבמסכת ביצה גרס א'ל לא נצרכה אלא לאותן שתי חלות ובשינויא דהכא גרס ואב'א מי קתני בימות החמה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבר </span>תירגמ' רב הונא לשמעתיך. </span>בפרק בתרא (דף קנד:)  משמע דאית ליה נמי לרב הונא דאסור לבטל כלי מהיכנו דפריך אמילתיה דקאמר התם רב הונא היתה בהמתו טעונה כלי זכוכית מביא כרים וכסתות ומניח תחתיהן והא קמבטל כלי מהיכנו ומשני בשליפי זוטרי וא'ת אכתי תקשה ליה התם דהא רב הונא סבר הכא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל וי'ל דמיירי בצריך למקומו וא'ת וכי פריך ליה התם מההיא דהיתה בהמתו טעונה טבל ועששית לימא דמיירי באין צריך למקומו וי'ל דהוה מצי לשנויי הכי דה'נ הוה מצי לשנויי בשליפי רברבי ור'י מתרץ דאיסור דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל שרי  היכא דאיכא הפסד מרובה וכן משמע דקאמר התם מהו דתימא כי היכי דלהפסד מרובה חששו כו' משמע חששו והתירו לטלטל אף לדבר שאינו ניטל דמה חששו להתיר אם לא זה האיסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חם </span>להם מלמטה. </span>תימה בלא שום חום מאי איסור איכא שיביאו כל אחד מטה לישב עליה ותו אמאי מייתי ברישא מטה והדר מחצלת ימתינו עד שיחם להם גם מלמעלה ויביאו מטות ומחצלות יחד ונראה דאחמור רבנן למיעבד היכרא שהוא לצורך חי כל כמה דאיפשר למיעבד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ופורסין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ופורסין </span>עליהן זה זוקף כו'. </span>דוקא בכה'ג כמו שפי' רש'י אבל ממטה למעלה אסור משום אהל כדאמרי' בהמביא כדי יין (ביצה לב: ושם) אמר רב יהודה מדורתא מלמעלה למטה שרי מלמטה למעלה אסור וכן ביעתא וכן קידרא וכן חביתא ופוריא דהא דאמרי' בהמוצא תפילין (עירובין קב.)  גבי דיכרי דרב הונא אתא לקמיה דרב א'ל זיל כרוך בודיא ושייר בה טפח למחר פשטוה מוסיף על אהל עראי הוא ושפיר דמי אבל בלא שיור אסור היינו משום שהמחיצות התחתונות היו כבר עשויות ואם היה פורש עליהן היה עושה אהל כדרך לעשות אהל ואע'ג דרב הונא אית ליה הכא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל מה שהיה מוסיף למחר לא חשיב טלטול או שמא היו מושיבין שם אדם א'נ משום הפסד מרובה שרי כדפירש לעיל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>זה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>זה </span>זוקף מטתו. </span>תימה לר'י דרבא לא שרי אלא בשביל חי ובפ' מי שהוציאוהו (שם מד. ושם) תניא זוקף את המטה פורס עליה סדין שלא תפול החמה על המת ועל האוכלין והתם מוקי לה במחיצה רביעית שסוכה כשירה בלאו הכי ולא הוי אלא תוספת אהל אבל מ'מ (אין) ניטל הכלי בשביל מת ויש לומר דהתם נמי לא שרי אלא בענין שאומר כאן שעושה בשביל חי אי נמי שיש אוכלין עם המת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ונשמט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ונשמט </span>והולך לו. </span>ואין צריך לישאר שם תחת האהל כדי שיהא נראה שנעשה בשביל חי כיון דבשעת עשייה היה נראה שעושה בשביל חי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 43
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכ'ע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכ'ע </span>טלטול מן הצד שמיה טלטול. </span>נראה לר'י דכן הלכה מדלא קאמר דכ'ע לא שמיה טלטול וכגון דליכא ככר ותינוק ואין לו אלא מטה אחת וטעם דרבי יהודה בן לקיש מתוך שאדם בהול כו'. אלא משום דהלכתא דשמיה טלטול נקט הכי וקשה לר'י דבריש כל הכלים (לקמן קכג.) פסיק רב נחמן כר' אלעזר בן תדאי דקסבר לא שמיה טלטול וע'ק דרב אדרב דהכא סבר שמיה טלטול ובסוף פ' תולין (שם קמא.) אמרי בי רב טלטול מן הצד לא שמיה טלטול ובדוכתא אחריתי פריך מדרב אאמרי בי רב ובפרק השואל (ב'מ קב:) ובפרק בית כור (ב'ב קה:) מצריך מילתיה דרב ודאמרי בי רב ועוד אמאי אסר  רב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> מתוך </span>שאדם בהול על מתו אי לא שרית לי' אתי לכבויי. </span>ואע'ג דגבי ממון אמרינן איפכא אי שרית ליה אתי לכבויי היינו משום שאין מצטער על ממונו כמו על מתו ואי שרית ליה מתוך שיהא טרוד להציל ישכח שהיום שבת ויבא לכבות בשוגג אבל על מתו מצטער ביותר ואי לא שרית ליה אתי לכבויי במזיד: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שבנר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שבנר </span>ושבקערה אסור ור' שמעון מתיר. </span>ואחר השבת מותר אפי' לר' יהודה וה'נ תניא לקמן גבי נויי סוכה אסור להסתפק מהן עד מוצאי י'ט האחרון אבל בתר הכי שרי וקשה לר'י דמ'ש מנר חנוכה דתניא כבה ליל ראשון מוסיף עליו בליל ב' ומדליק בו כבה ליל ח' עושה לו מדורה בפני עצמו מפני שהוקצה למצותו ואומר ר'י דנר חנוכה עיקרו לא להנאתו בא אלא לפרסומי ניסא ומשום חביבותא דנס אינו מצפה שיכבה אלא מקצה לגמרי למצוה אבל נר שבת להנאתו בא יושב ומצפה שיכבה ולכך מותר וא'ת ומ'ש נר שכבה דאסור לטלטל לר' יהודה מסוכה רעועה דעלמא דמהני בה תנאי כדאמר לקמן בשמעתין ואם התנה עליה הכל לפי תנאו ומוקי לה במסכת ביצה (דף ל:) בסוכה דעלמא ורעועה דאתמול דעתיה עילויה שתפול ונר נמי דעתיה עילויה שיכבה ואמאי אין מועיל תנאי להסתפק ממותר השמן ולר'ש נמי יועיל תנאי להסתפק מן השמן המטפטף בשעה שהנר דולק וי'ל דהתם סוכה דעלמא היתה עשויה מזמן גדול ועתה ביה'ש אינו בודל ממנה ויושב ומצפה מתי תפול אבל נר עיקר הקצאתו הוא ביה'ש ודחייה בידי' לצורך שבת וחמיר טפי ולא מהני ביה תנאי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לדברי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדברי </span>המתיר אסור. </span>פי' בקונטרס לדברי ר' מאיר וא'ת מאי קמ'ל הא בהדיא קאסר ר' מאיר נר שהדליקו בה באותו שבת וי'ל דה'א ה'מ בנר של חרס דאית ביה תרתי מוקצה מחמת מיאוס ומחמת איסור קמ'ל דאפי' בשל מתכת דלא מאיס ולית ביה אלא מוקצה מחמת איסור אסר ר' מאיר ואין נראה לר'ת דלפי זה הא דמסיק דברי הכל אסור לא הוי אלא ר' מאיר ור' יהודה דקאי עלייהו ולא ר'ש ומפרש וכן פר'ח לדברי המתיר היינו ר' שמעון אסר כאן בפמוט דהא פמוט גדול הוא ככוס וקערה ועששית כמו פמוטות של בית ר' דשילהי כל כתבי (לקמן קכא:) לדברי האוסר היינו ר' מאיר ור' יהודה דאסרי בנר חרס שהדליקו בו באותו שבת וה'מ בנר של חרס דאיכא תרתי מוקצה מחמת מיאוס ומחמת איסור אבל בנר מתכת שרו ומסיק דאפי' בשל מתכת אסר ר' מאיר וה'נ אמרי' בפ'ק דחולין (דף טו.) ע'כ לא שרי רבי מאיר אלא במבשל דראוי לכוס אבל בשוחט לא : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מטה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מטה </span>שיחדה למעות אסור לטלטלה. </span>נראה דאפי' לצורך גופה או לצורך מקומה אסור דכיון שיחדה למעות שוב אין עושין ממנה שום תשמיש והויא כחצוצרות דאסור לטלטלה לרבי יהודה אפילו לצורך גופה ומקומה ולרבי שמעון לא אסור שום מוקצה לצורך גופו ומקומו אלא מוקצה מחמת חסרון כיס:  ומה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ומה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ומה </span>נר דלהכי עבידא כו'. </span>פי' בקונטרס דדייק מדקתני אבל לא ישן משמע דוקא ישן אבל חדש אפילו יחדו וקשה לר'י דלמאי דמסיק נמי מטה שיחדה והניח עליה מעות כו' תקשה ליה מנר של מתכת דשרי ר' יהודה אפילו יחדו לעיל מדקתני חוץ מן הנר שהדליקו בה באותה שבת אבל לא הדליקו בה באותה שבת אע'פ שיחדה והדליקו בה בחול שרי ונראה לר'י דלא דייק כלל מדקתני אבל לא ישן אלא דוקא בנר של חרס הוא דקאמ' דלהכי עבידא שתחלת עשייתה היא להדלקה והוי כמו יחוד שמיד שמדליקין בה פעם אחת נמאסת ואין ראויה לתשמיש אחר ולכך תחלת עשייתה אינה אלא להדלקה אע'פ שראויה לתשמיש אחר בין עשייה להדלקה מ'מ אין עושין אותה לכך שאין זה אלא זמן מועט אבל בנר מתכת אין עשייתה להדלקה לבד דראויה כל שעה לתשמיש אחר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>הניח עליה מעות מותר לטלטלה. </span>וחצוצרות דאסר ר' יהודה לעיל (דף לו.) נראה לר'י דאסר אפי' לא תקע בה דחצוצרות לא חזיא אלא לתקיעה ואין לחלק בין תקע ללא תקע אבל מטה ונר חזי לתשמיש אחרינא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>יש
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>יש </span>עליה מעות אסור לטלטלה. </span>ע'כ במניח איירי  דבשכח תנן פרק נוטל (לקמן קמב:) מנער הכר והן נופלות ובמניח בשבת איירי דבהניח מבעוד יום והיו עליה בין השמשות אפילו אין עליה מעות אסור לטלטלה כדקאמר בסיפא דמילתיה וקשה דאיך יכול להיות שמניח לדעת בשבת וי'ל כגון שהניח נכרי או תינוק לדעת ישראל וא'ת אמאי לא מוכח מהכא בפ' אין צדין  (ביצה כו:) דאין מוקצה לחצי שבת וי'ל דאיכא לאוקמא כגון שהניחם לדעת ישראל כדי להסירם אחר שעה והוו כגמרו בידי אדם ולמאי דפרישית לעיל דהא דיש מוקצה לחצי שבת היינו באיסור אכילה ולא בטלטול א'ש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מוכני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מוכני </span>שלה. </span>פי' בקונטרס דגבי שידה תנן לה במסכת כלים (פי'ח מ'א) והיא עשויה למרכבת אנשים ונשים  ואין נראה לר'י דאי חזיא למדרס לא שייך בה מדידה דלא איתקש לשק ולא בעינן מיטלטל מלא וריקן כדמוכח בפרק אלו מומין (בכורות לח. ושם) דפריך ושאין לו תוך בכלי שטף מקבל טומאה הוא והא דומיא דשק בעינן ומשני בהנך דחזו למדרסות לכך נראה דאינה עשויה אלא לכלים והא דאמר לקמן בפרק רבי עקיבא (דף פד. ושם) שלש תיבות הן תיבה שפתחה מצדה טמאה מדרס מלמעלה טמא מת פי' אבל מדרס לא לפי שאומרים עמוד ונעשה מלאכתנו והבאה במדה טהורה מכלום פי' שיש לה מ' סאה אור'י דצריך לומר דלא קאי אפתחה מצדה דכיון דחזיא למדרס אפילו באה במדה טמאה כדפי' : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>מצלת עמה באהל המת. </span>פי' בקונט' בבית הקברות (ב) שהכלים על דופני השידה וקשה דמי יביא טומא' על הכלים ומפרש ריב'א דמיירי שפיר דקיימא השידה באהל המת ומוקפת צמיד פתיל ואע'ג דכלי עץ אינו מציל בצמיד פתיל היכא דמקבל ארבעים סאה מציל כיון דלא מקבל טומאה כדתנן במסכת כלים ואלו מצילין בצמיד פתיל כלי גללים כו' וכלי עץ הטהורים ואין צ'ל דמוכני יש לו בית קיבול אלא פשוטי כלי עץ הוא ויש נקב בשידה בצדה והכלים בתוך השידה והמוכני חופפת שם וממעטת אותו נקב עד שאין נשאר פותח טפח וקאמר כיון דנשמטת אינו ממעט דדוקא כי מבטלו שם ממעט בחלון כדמוכח בלא יחפור (ב'ב כ: ושם)  דפריך אהא דקתני דכלי חרס ממעט בחלון הא קחזי ליה פי' ולא מבטל התם והיכי ממעט ומשני דמטונף ומיירי שאינו סותם כל הנקב דאם סותם כל הנקב אפי' אינו מבטלו שם סותם כדאמר בפ' בתרא (דף קנז.) בימי אבא שאול בן בטנית פקקו את המאור בטפיח והתם לא בטלוהו שאם ביטלוהו בשבת היה חייב משום בונה דהא מוסיפים על הבנין אלא ודאי בלא ביטול איירי ואפ'ה סותם ובכלי עץ אמרינן נמי בפ' בתרא דמגילה (דף כו:) ההיא בי כנישתא דרומאי דהות פתיחה לההוא אנדרונא דהוו מחתי בה מיתי בעו כהני למיזל לצלויי התם אמרו ליה לרבא אמר להו זילו דלו תיבותה ואותבוהו אבבא דה'ל כלי עץ העשוי לנחת ומסתמא לא היו מבטלין אותו שם שהרי ס'ת מניחין בתוכו ומיהו תבן וגרוגרות אין להם דין כלים דאפי' סותמין כל החלון צריכין ביטול כדמוכח בפרק לא יחפור (ב'ב יט:) ולר'ת אין נראה לפרש דמוכני הוי אופן דאין דרך להניח מעות על האופן דקתני ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עליה מעות ומפרש דמוכני היינו כן של שידה כמו את הכיור ואת כנו (שמות ל) וכמו מכונות במלכים (א ז) פי' בסיס שהשידה מונחת עליו ויש בשידה נקב מתחתיה כנגד המוכני והיא בבה'ק והטומאה נכנסת דרך נקב בשידה ואין המוכני מצלת כיון שהיא נשמטת ואין מבטלין אותה שם ומיירי נמי שאין סותמת כל הנקב אלא ממעטת אותו מפותח טפח כדפי' לעיל וצ'ל דמיירי שאין הטומאה כנגד הנקב דכשהטומאה נגד הנקב אפילו אין בו פותח טפח בוקעת ועולה כדאמר בפ'ק דסוכה (דף יח. ושם) ארובה בבית ואין בה פותח טפח טומאה כנגד ארובה כל הבית טהור לפי שבוקעת ועולה וכן במסכת אהלות ומייתי לה בהעור והרוטב (חולין קכה:) חבילי המטה וסריגי חלונות כו' פירסן על המת באויר הנוגע כנגד הנקב טמא שלא כנגד הנקב טהור והתם אין בנקבים פותח טפח דקתני רישא דמפסיק בין בית לעלייה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>גוררין אותה בשבת בזמן שיש עליה מעות. </span>מפרש ר'י דכשהיא נשמטת היא כלי בפני עצמה אבל כשאינה נשמטת מותר לגוררה אע'פ שיש עליה מעות דכיון שאינם ע'ג השידה שהיא עיקר הכלי שרי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 44
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>אין עליה מעות שריא אע'ג דהוו עליה כל בין השמשות. </span>קשה לרשב'א דמאי פריך לוקמא בשכח ולהכי אין עליה מעות אע'ג דהוו עליה כל בין השמשות שריא כדאמר בפרק נוטל (לקמן קמב:) ובזמן שיש עליה מעות אסור לגוררה אפי' בשכח שהוא טלטול גמור וקמ'ל דבאינה נשמטת שרי לגוררה טלטול גמור ומתרץ דע'כ במניח איירי דהא אין גוררין אותה משמע אפי' לצורך מקומה ואי בשכח הא אמרי' בפרק נוטל (ג'ז שם) לא שנו אלא לצורך גופו אבל לצורך מקומו מטלטלו ועודן עליו ( ומיהו מטה שיחדה והניח עליה מעות איכא למימר דמודה ר'ש דמדקפיד עליה מיחד לה מקום כדאמרי' בריש כל הכלים (שם קכג. ושם) הכל מודים כיון דקפיד עליה מיחד לה מקום ופר'ת דהכל מודים אפי' ר'ש והא דפריך לעיל מנר היינו משום שאין לחלק בין מטה לשאר דברים אלא כשהניח עליה מעות ולפ'ז לא קשה לעיל אפי' הקונטרס שפי' דדייק מדקתני אבל לא ישן):  הכי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכי </span>נמי מסתברא דרב כר' יהודה ס'ל. </span>בכמה מקומות אשכחן דרב סבר כר' יהודה דאסר מטה שייחדה למעות והניח עליה מעות ואילו לר' שמעון שרי דהא שרי חצוצרות אפי' תקע בה כמה זימני ודכרכי דזוזי (לעיל דף יט:) אלא דבעי לאוכוחי דסבר כר' יהודה במיגו דאיתקצאי בין השמשות כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מקמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקמי </span>חברי בשבתא. </span>שביום חג שלהם לא היו מניחין נר אלא בבית ע'ז ומאי דקמבעיא ליה בנר חנוכה טפי מבנר שבת משום דלצורך אכילה היו מניחים להם ואע'ג דבשעת הסכנה אמרינן בבמה מדליקין (לעיל דף כא:) דמניחה על שולחנו ודיו הכא מיירי אם יארע שלא הניחה על שולחנו א'נ אומר ר'י דשעת הסכנה דלעיל לאו סכנת חברים קאמר אלא סכנת גזירה שגזרו שלא להדליק נר חנוכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דדחייה בידים אית ליה. </span>ואף על גב דנר שכבה שרי ר' שמעון אף על גב דדחייה בידים דהתם שאני כיון שכבר פסק דיחוי שלה אבל הכא לעולם הן דחויין כל זמן שמונחין שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>שמן שבנר. </span>לאו דווקא שבנר דההוא אסור משום מכבה כדאמר בפ'ב דביצה (דף כב.)  המסתפק ממנו חייב משום מכבה אלא המטפטף מנר ומשום דמוקצה למצותו לא אסור נר הדולק לטלטל כדפרישית לעיל אלא כדאמר בסוף פירקין משום דהוי בסיס לדבר האסור תימה לר'י דאמאי נקט שמן שבנר טפי ה'ל למינקט אין מוקצה לר' שמעון אלא גרוגרות וצימוקין דדמו טפי לחיטין שזרען דלא איתקצאי לא מחמת מצוה ולא מחמת איסור וליכא למימר דסבר ר' יוחנן דלר' שמעון אין מוקצה בגרוגרות וצימוקין דהא רבי קאמר בסמוך דאית ליה לרבי שמעון מוקצה בגרוגרות וצימוקין ומסתמא לא פליג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>מוצאי י'ט האחרון של חג. </span>הקשה ר'ת ביום טוב האחרון דלא אסר אלא מטעם מיגו דאיתקצאי בין השמשות מחמת יום שעבר והא רבי שמעון שרי מותר השמן שבנר אף על גב דהוקצה בין השמשות למצותו משום יום הבא ונראה לר'י דבמה שאוסרת הברייתא יום טוב האחרון לא אתיא כר' שמעון: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>מן הסמוך לה. </span>בפרק המביא כדי יין (ביצה ל: ושם) גרס במשנה אלא מן הסמוך לה ופריך בגמ' והא קסתר אוהלא ומשני מאי מן הסמוך לה סמוך לדפנות והשתא אי גרס בברייתא דהכא אלא מן הסמוך לה הוי בסמוך לדפנות ואי גרס ולא מן הסמוך לה מיירי במה שעל הסכך וטעמא משום דסתר אוהלא כדאמר התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>התנה הכל לפי תנאו. </span>בריש המביא (ג'ז שם) פריך עלה והא קא סתר אוהלא ומוקי לה בסוכה נפולה וברעועה דמאתמול דעתיה עלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>בגרוגרות וצימוקין. </span>בירושלמי מפ' שמסריחין בינתיים כיון שמתקלקלין כל כך אין דעתו לקחתם עד שיתקנו היטב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכן </span>אתה אומר באפרסקין. </span>אף על פי שאין מתקלקלין כל כך מקצה אותם מדעתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>היכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היכא </span>דלא דחייה בידים אית ליה מוקצה. </span>כגון הא דתנן בפרק מפנין (לקמן קכו:) ולא את האוצר ותנן נמי בפרק בתרא (דף קנו:) רבי יהודה אומר אם לא היתה נבלה מע'ש אסורה כו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואוכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואוכל </span>איצטריכא ליה. </span>מדנקט אוכל במוקצה דדחייה בידים נראה דאזיל ואכיל שרי ליה לר'י במוקצה דלא דחייה בידים כגון גבי אוצר:  לדבריו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לדבריו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לדבריו </span>דר' שמעון קאמר ליה וליה לא סבירא ליה. </span>משמע דמספקא ליה אי ר' סבר לה כר' שמעון ותימה אמאי לא מוכח מההיא דלקמן דסבר כר'ש דאמר פעם אחת הלך ר' כו' והורה במנורה כר'ש בנר וכן מברייתא דמייתי באין צדין בכור תם שנפל לבור ר' יהודה הנשיא אומר ירד מי שבקי במומין ויראה אם יש בו מום יעלה וישחוט כו' ומיהו במאי דמתיר לראות במומין לא אתי כר'ש אלא במאי דלית ליה מוקצה ומיהו רש'י לא גריס בכור תם אלא בכור שנפל לבור והשתא מצי אתי כר' יהודה ויראה אם היה בו מום זה מעי'ט : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>במאי עסקינן דאית ביה אפרוח מת. </span>פירש הר'ר יוסף דלא נקט אפרוח חי משום דחי חזי לשתק בו תינוק כשבוכה ואין נראה דהא בההיא דכופין את הסל לפני האפרוחין (לעיל דף מג.) משמע דאסור לטלטל ועוד אי מחיים שרי אמאי קאמר בסמוך דמודה ר'ש בבעלי חיים שמתו שאסורין אלא ודאי בעלי חיים מוקצין הם כגרוגרות וצימוקין ומקצה אותם גם מכלבים ולא דמי לבשר תפל שמותר לר'ש מדפריך בפרק מפנין (לקמן קכח.) על רב הונא דשרי והא תלמיד דרב הוה ורב כר' יהודה סבירא ליה אבל לר' שמעון משמע דשרי משום דאינו מקצהו מכלבים כמו בעלי חיים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאית </span>ביה ביצה. </span>דאסור משום נולד צ'ע דר' יוחנן גופיה  מפרש טעמא דביצה משום משקין שזבו ואפשר דמשום הכי לא הוה אסר ר'ש לטלטלה אלא לאכילה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דאית
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאית </span>ביה ביצת אפרוח. </span>נראה לר'י דאסור לר' שמעון משום דכיון דאית ביה אפרוח הוי  כמו גרוגרות וצימוקין וקא מיבעיא ליה לסבא קירוייא אי שרי לטלטולי על ידי שינער משם הביצה אי חשיב כמו מניח או כשכח והשיב לו רבי יוחנן כלום עשוי אלא לתרנגולין ואין זה כשכח אלא כמניח ואסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>ליה מנרתא שאני. </span>וא'ת אמאי לא מוכח מהא דא'ר יוחנן בפ' לולב וערבה (סוכה מו:) דסוכה אפי' בשמיני אסורה אלמא אית ליה מיגו דאיתקצאי כו' כר' יהודה ותירץ ר'י דנר אינו מוקצה למצותו מטלטול שאין ביטול מצוה בטלטול ולא דמי לסוכה דאיתקצאי ביה'ש מחמת מצוה ולהכי אינו יכול להוכיח מסוכה אנר: לעיל </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לאו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לאו </span>משום דר' אסי תלמידו דר' יוחנן כו'. </span>וא'ת דילמא ר' אסי כרב רביה סבירא ליה כדאמר לעיל גבי שרגא דחנוכה אמרו ליה רב כהנא ורב אסי לרב הילכתא הכי ונראה דרב אסי דלעיל לאו היינו ר' אסי דהכא דההוא דלעיל חבירו של רב כהנא והכא ר' אסי חבירו של ר' אמי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 45
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>לנו אלא בנר כר' שמעון. </span>פי' במוקצה מחמת מיאוס דהיינו נר ישן שלא הדליקו בה באותה שבת ולעיל דפסיק כרבי יהודה היינו בהדליקו בה באותה שבת דהוי מוקצה מחמת איסור והא דפסיק בפרק בתרא כר'ש בנבלה לפני הכלבים אף על גב דנבלה מוקצה מחמת איסור היא כדפר'ת (לעיל יט: ד'ה ושמואל) התם לא דחייה בידים אבל הכא דדחייה בידים סבר כר' יהודה ולפי זה לא קיימי ר' יוחנן וריב'ל דפסקי כר' שמעון אחדא ברייתא דר' יוחנן קאי אברייתא דכל הנרות של מתכת מטלטלין כו' אבל במאי דקאמר ר' יהודה בברייתא דלעיל מטלטלין נר חדש אבל לא ישן לא סבר רבי יוחנן כוותיה וריב'ל אברייתא דמטלטלין נר חדש קאי דבההיא ברייתא שרי  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>כילת חתנים דאדם קובע לה מקום. </span>פי' רשב'א דאדם קובע לה מקום כמו למנורה ואפ'ה שרי שמואל אלא ודאי לא חשיב קביעות שלה ושל מנורה קביעות אלא היכא דקבע מקום לגמרי כדאמר בפ' כל הכלים (לקמן קכג. ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דחוליות
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דחוליות </span>בין גדולה בין קטנה אסורה. </span>קשה לר'י דבפ'ב דביצה (דף כא:) תנן ג' דברים ר'ג מחמיר כב'ש וחשיב אין זוקפין את המנורה ומשמע דב'ה שרי ומפרש התם בגמרא הכא במנורה של חוליות עסקינן משום דמיחזי כבונה דב'ש סברי יש בנין בכלים ויש סתירה בכלים וב'ה סברי אין בנין כו' אלמא שרי ב'ה מנורה של חוליות להחזיר ומאן דשרי בסוף פירקא להחזיר מטה של חוליות ברפוי איכא לאוקמא ה'נ ברפוי אבל למאן דאסר קשה ותירץ ר'י דהתם מיירי כגון שהחוליות מחוברין יחד ואינם מתפרקין ופעמים מטין אותן ופעמים זוקפין אותן : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הורה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הורה </span>במנורה להיתרא וכר'ש בנר נמי להיתרא או דילמא במנורה הורה לאיסורא וכר'ש בנר להיתרא. </span>וא'ת אמאי לא קאמר נמי או דילמא הורה במנורה להיתרא כרבי שמעון בנר וכרבי שמעון בנר לא סבירא ליה דכה'ג איתא באלו טריפות (חולין דף נו: ושם) הורו בטרפחת כרבי בזפק איבעיא להו הורו בטרפחת לאיסורא וכרבי בזפק להיתרא או דילמא הורו בטרפחת להיתרא כרבי בזפק וכרבי בזפק לא סבירא להו וי'ל דהכא לא שייך למיתלי מנורה בנר כדתלי טרפחת בזפק דהכא אין טעם אחד לשניהם דנר משום מוקצה ומנורה משום בנין ועוד דלא בעי למימר דר' לא סבר בנר כר'ש משום דריב'ל פסיק לעיל כר'ש ואם תאמר ובההיא דאלו טריפות אמאי לא קאמר נמי תרוייהו להיתרא כדאמר הכא או דילמא הורו בטרפחת להיתרא וכר' בזפק נמי להיתרא ומיהו בלאו הכי מגיהין שם הספרים ול'ג הורו בטרפחת לאיסורא דהא כ'ע שרו לה דתניא התם היא האם היא טרפחת היא שלחופית ובניטל האם הוה עובדא והאכילה רבי טרפון לכלבים ואמר הלכה חמורך טרפון ואמר ליה רבי עקיבא טועה בדבר משנה אתה וגרס התם הורו בטרפחת להיתרא וכרבי בזפק להיתרא כו' ורש'י פי' הורה במנורה להיתרא כר'ש בנר וחדא הוראה הוי ואין נראה דאין לתלות מנורה בנר ועוד דאכתי הוי ליה למיבעיא או דילמא תרוייהו להיתרא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דנפטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דנפטא </span>אסור לטלטלה. </span>פי' בקונט' אפילו לר'ש וכן משמע דהא שרגא דמשחא דשרי לטלטלה היינו לר' שמעון ועוד מדפריך רבא בסמוך לרבה ורב יוסף מ'ש מצרורות שבחצר ואי שרי ר' שמעון דנפטא תיקש' ליה לכ'ע אליבא דרבי שמעון לכך פי' בקונט' דהכא אליבא דר' שמעון קאי ואע'ג דרב אית ליה מוקצה גבי מטה שיחדה למעות ורבה נמי אית ליה כדאמר אביי כל מילי דמר עביד כרב ורב יוסף נמי משמע דאית ליה מוקצה בפ' נוטל (לקמן קמב:) דקאמר כמה חריפא שמעתתא דדרדקי אימור דאמור בשכח לכתחילה מי אמור הכא אליבא דר'ש קאמר וליה לא ס'ל ומיהו נראה לפרש דהכא מיירי נמי אליבא דרבי יהודה ולא מיירי בהדליקו בו באותה שבת וה'ק שרגא דמשחא של מתכת שרי לטלטולה ואפילו לרבי יהודה כדתניא לעיל  (ד' מד.) כל הנרות של מתכת מטלטלין דנפטא אסור אפי' לרבי שמעון דמאיס טפי מנר ישן ורבה ורב יוסף שרו אפי' לרבי יהודה דלא מאיס אלא שריחו רע וחזי לכסויי ביה מנא אבל נר ישן מקצה ליה לגמרי משום דמאיס ואפילו מכיסוי מנא: [ועי' תוס' מנחות מא: ד'ה כל מילי] :  ואמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>עולא מה טעם. </span>להכי איצטריך לפרושי האי טעמא משום דמשמע ליה דסבר האי תנא כמאן דאסר לקמן להתקשט בהן בחצר מדקתני הרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר פירוש ככל הכלים שמלאכתן לאיסור דשרי לצורך גופן ומקומן ולהכי מפרש עולא דאיכא תורת כלי עליה וקשה לר'י דאמר בפ' מי שהפך (מ'ק יב: ושם) ר' יהודה נשיאה נפק בחומרתא דמדושא  [עי' פי' רש'י שם] שמע ר' אמי ואיקפיד אמר רב יוסף מ'ט איקפיד והתניא השירים והנזמים כו' ומאי פריך מינה אדרבה מינה משמע דאסור לצאת בהן כדפי' והתם קאמר נפק דמשמע דרך מלבוש ונראה לר'י דחומרתא דמדושא היינו טבעת של עץ כמו שמפרשים רבותיו של רש'י ולא של אלמוג כמו שהוא מפרש דאלמוגין מפרש בראש השנה (דף כג.) כסיתא והכא קאמר דמדושא אלא של עץ אחר הוא ששמו מדושא ואין שם תכשיט עליו וכשיוצאים בו דרך מלבוש לא הוי קישוט אלא טלטול בעלמא ולהכי ידע רב יוסף דר' אמי לא איקפד אלא משום טלטול והשתא מייתי שפיר מהך ברייתא דשרי לטלטל לצורך גופו או לצורך מקומו כשאר כלי' שמלאכתן לאיסור דניטלין לצורך גופו או לצורך מקומו ונפק לחצר קאמר אבל לרה'ר אסור כדאמרי' בפ' הדר (עירובין סט. ושם) ההוא גברא דנפיק בחומרתא דמדושא חזייה לר' יהודה נשיאה כסייה אמר כגון זה מבטל רשות לר' יהודה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתנן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתנן </span>ר'ש אומר כל שאין מומו ניכר מעי'ט אין זה מן המוכן. </span>קשה לר'י מאי קא פריך הא ע'כ טעמא דר'ש לאו משום מוקצה אלא משום דסבר דאין רואין מומין ביו'ט דהא ר' יהודה דאית ליה טפי מוקצה שרי התם בריש אין צדין  (ביצה כה: ושם) בכור שנפל לבור ירד מומחה ויראה אם יש בו מום יעלה וישחוט ואם לאו לא ישחוט וי'ל דדייק מדלא קתני ר'ש אוסר לפי שאין רואין מומין בי'ט דהוה משמע לכתחילה אסור אבל בדיעבד מבוקר ומדקתני אין זה מן המוכן משמע דהוי מוקצה ואפי' בקרו אינו מבוקר ובהכי פליגי דר' יהודה סבר רואין מומין בי'ט הלכך לא הוי מוקצה דמיירי בנפל בו מום מעי'ט כדמוקי לה התם ור'ש סבר אין רואין ולכך אפי' ביקרו אינו מבוקר משום מוקצה וא'ת דבביצה משמע דאביי סבר כאדא בר אוכמי דאמר לר'ש היכא דנפל בו מום מעי'ט אם בקרו מבוקר דאמר אביי התם כוותיה דרבה בר רב הונא מסתברא מדקתני תלת בבי בברייתא (ומוקמא ההיא ברייתא כאדא בר אוכמי) וע'כ הא דשני ליה בין נפל בו מום קבוע מעי'ט לנפל בו מום בי'ט משום דבנפל בו בי'ט איכא תלתא מי יימר כדקאמר בסמוך ובנפל בו מעי'ט ליכא אלא חד מי יימר דמיזדקיק ליה חכם מאי קשיא מנר שכבה דליכא כל הני מי יימר וי'ל דחזר בו אביי ולית ליה (דאדא בר אוכמי) משמע מתני' דרב אושעיא דאדא בר אוכמי משבש ותני דמתני' דהתם נמי דיקא כרב אושעיא כדמפרש התם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>יימר דנפל ביה מומא. </span>נראה דכל הני מי יימר דקאמר רבה לאו דווקא דהא ר'ש אסר אפי' בנפל בו מום קבוע מעי'ט דהשתא ליכא אלא חד מי יימר דמיזדקיק ליה חכם דהא קאי אר' יהודה דלא שרי אלא כשהיה בו מום קבוע מעי'ט דהא פריך אהא דקאמר ר' יהודה ואם לאו לא ישחוט פשיטא ומשני לא צריכא דנפל ביה מאתמול מום עובר והשתא הוה ליה מום קבוע מהו דתימא כיון דדעתיה עילויה נשחטיה קמ'ל א'כ הא דקאמר אם יש בו מום יעלה וישחוט היינו ע'כ מום קבוע מעי'ט ואפי' לאדא בר אוכמי דשרי ר'ש בדיעבד בחד מי יימר מ'מ בנפל בו מום עובר מעי'ט דאיכא תרתי מי יימר לכאורה משמע התם דאסר לכך נראה דלאו דוקא הן דאפי' בחד מי יימר סגי וכן מוכחא מאתקפתא דרמי בר חמא דפריך מחד מי יימר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>יימר דמיזדקיק לה בעל. </span>ואע'ג דפירות שנדרה מהם אינם מוקצין לענין טלטול דהא חזו לשאר בני אדם מ'מ אית לן למימר מיגו דאיתקצאי בין השמשות מאכילתם איתקצאי לכולי יומא אי נמי מיירי בפירות שלה ואסרתן לכל אדם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מי </span>יימר דמיזדקיק לה בעל. </span>תימה מי דמי התם ודאי לא מיזדקיק ליה חכם דאין רואין מומין בי'ט אבל הכא דאין לך איסור בדבר מיזדקק לה בעל ולית לן למימר מי יימר דהא לר' יהודה דקסבר רואין מומין בי'ט לא אמרי' מי יימר וי'ל דבעל נמי לא ניחא להזדקק דזימנין דשרי נדרים שנדרה לדבר מצוה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>אי לא מיזדקיק ליה חכם סגי ליה בג' הדיוטות אבל הכא כו'. </span>ואע'ג דבפ'ק דחולין (דף יח:)  אמר רב יהודה אמר ר' ירמיה ספק משמיה דרב ספק משמיה דשמואל ג' מתירין את הבכור במקום שאין מומחה היינו דוקא במומין מובהקין כגון ניסמת עינו נקטעה ידו נשברה רגלו כדאמרינן בשילהי כל פסולי המוקדשין (בכורות לו:) וה'נ דהוה מצי למימר מי יימר דמזדקקי ליה ג' הדיוטות דודאי לא מיזדקקי ליה משום דאין רואין מומין בי'ט והא דנקט דמיזדקק ליה חכם משום דחכם שרי בכל מומין:  ולפ'ז א'ש גבי טבל דאמר אם עבר ותיקנו מתוקן דדוקא חכם אמר הכא לא מיזדקיק אבל בג' הדיוטות לא אמר מי יימר ומיהו לפי מ'ש בפנים ה'נ המ'ל כו' לא א'ש טבל כדפי' לעיל ולהכי נקט חכם משום דמתיר בכל מומין ועיקר טעמא משום דהכא איכא איסורא והתם ליכא והא דנקט התם אם לא מיזדקיק ליה חכם סגיא בג' הדיוטות אע'ג דשרי חשיב מוקצה אי לא סגיא ליה בג' הדיוטות [ת'י]: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כבתה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כבתה </span>אין לא כבתה לא. </span>כן דרך הש'ס דאע'ג דהוה מצי לאתויי רישא דקתני בהדיא חוץ מן הנר הדולק בשבת מייתי סיפא ודייק מינה : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 46
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דכל </span>היכא דקמכוין איכא איסורא דאורייתא. </span>וא'ת דהכא בכיבוי ליכא איסורא דאורייתא לר'ש דמלאכה שאינה צריכה לגופה היא וי'ל דה'ק דכי מיכוין איכא איסורא דאורייתא כגון בפתילה וצריך להבהבה אע'פ שזה התירוץ דחוק הוא הא בלאו הכי פריך ליה שפיר הרב פור'ת:  הנח</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הנח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הנח </span>לנר שמן ופתילה הואיל ונעשה בסיס לדבר האסור. </span>איצטריך למימר בשמן דנעשה בסיס לדבר האסור דאי לאו הכי לא היה הנר אסור לטלטל דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ושרי כדאמר בסמוך כי הוינן בי רב נחמן הוה מטלטלינן כנונא אגב קיטמא אע'ג דאיכא עליה שברי עצים ואם תאמר פתילה אמאי קאמר דהויא בסיס לדבר האסור היא עצמה הויא דבר האסור כדאמר לקמן ושוין שאם יש בה שברי פתילות שאסור לטלטלה וי'ל דשברי פתילה הוי שברי כלים ודמי לצרורות אבל פתילה שלימה שהיא כלי הוה שרי אי לאו דנעשה בסיס לדבר האסור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לי </span>התיר רבי לטלטל מחתה באפרה. </span>השתא ס'ד דאפר מחתה מוקצה הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואמר </span>רבה ב'ב חנה א'ר יוחנן כו'. </span>תימה אמאי לא פריך בלאו מילתיה דרבי יוחנן ממתני' דפ' נוטל  (לקמן דף קמב:) דתנן מעות שע'ג הכר מנער את הכר והן נופלות וכן אבן שעל פי החבית מטה על צדה והיא נופלת אבל טלטול גמור אסור ואור'י דה'א דשאני מעות דחשיבי ולא בטלי ואבן שע'פ החבית ה'א דמיירי שהוא מתוקן לסתום פי החבית והחבית צריכה לה ולכך לא בטלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בגדי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגדי </span>עניים לעניים. </span>אומר ר'ת דדוקא בטומאת מדרס דבייחוד תליא מלתא אבל בשאר טומאות לא תליא מלתא בייחוד דאפי' היה מוטל באשפה מרבינן  מוהבגד דשלש על שלש מיטמא בין לעניים בין לעשירים דבקרא לא מפליג מידי ומייתי ר'ת ראיה דתנן במסכת כלים (פרק כ'ז מ'ב) דבגד מטמא משום שלשה על שלשה למדרס משום שלש על שלש לטמא מת וע'כ בעשירים מיירי דבפכ'ח תנן התם בגדי עניים אע'פ שאין בהם שלשה על שלשה טמאין מדרס וא'ת הכא דפריך מברייתא אמאי לא פריך ממתני' דפכ'ח דכלים שהבאתי ואור'י דאי ממתני' ה'א דבגדי עניים היינו כעין שק שעיקרו עשוי לעניים ואפי' ביד עשירים אינו צריך שלשה על שלשה אבל שאר בגדים בעי שלשה על שלשה שאינו עומד אלא לעשירים להכי מייתי ברייתא דלא שייך לפרשה הכי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>מטלטלינן כנונא אגב קיטמא. </span>פי' כנונא מחתה והיינו מחתה באפרה דלעיל פי' אגב אפרה שהוסק מע'ש דמוכן הוא דחזי לכסות בה רוק או צואה וקשה דמשמע דוקא אגב קיטמא שרי הא לאו הכי נעשה בסיס לדבר האסור ואילו בפ'ב דביצה (כא: ושם) אמר גבי אין מזמנין נכרי בשבת משום שיורי כוסות פריך וניטלטלינהו אגב כסא מי לא אמר רבא כי הוינן בי רב נחמן הוה מטלטלינן כנונא אגב קיטמא אף על גב דאיכא עליה שברי עצים ומאי פריך שאני כנונא דאגב קטמא מטלטל לה אבל בכוס ליכא אלא דבר האסור ואור'י דשיורי כוסות לא חשיבי למיהוי כוס בטל לגבייהו אף על גב שאין היתר עמהן בכוס טפי גרעי משברי עצים שעם הקיטמא בכנונא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אע'ג </span>דאיכא עליה שברי עצים. </span>נראה לרבינו תם דשברי עצים חשיבי טפי מאבן שבכלכלה דאם לא כן מאי קמ'ל ואדמקשי ליה מברייתא דשוין כו' ליסייעיה ממתני' דכלכלה והאבן בתוכה אלא שברי עצים חשיבי טפי ויש לדמות שברי עצים לגבי אפר כשברי פתילה לגבי שמן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בגלילא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בגלילא </span>שנו. </span>פי' בקונט' שחשובות להן שברי פתילה שאין בגדי פשתן מצויין להם ואין נראה לר'ת דהא אמרי' בשילהי ב'ק (דף קיח:) לוקחין מן הנשים כלי צמר ביהודה וכלי פשתן בגליל משמע שמצוי פשתן הרבה שם ומפרש ר'ת בגלילא שנו שהיה להם רוב שמן ולהכי לא בטלי שברי פתילה אגב שמן וכן משמע בפ'ק דסנהדרין (דף יא:) גבי טול איגרת וכתוב לאחנא בני גלילאה עילאה ותתאה כו' דזמן ביעורא מטא לאפרושא מעשרא ממעטני זיתא ואמר בנזיר בפרק בית שמאי (דף לא:) בגלילא שנו דחמרא עדיף ממשחא ויין היה מצוי להם הרבה כדאמר בהמוציא יין (לקמן עח.) גבי מים כדי לשוף בהן את הקילור וקאמר בגלילא שנו דרפואת מים שכיח טפי משתיה שהיה להן רוב יין והיו שותין הכל יין ואפילו הכי חמרא עדיף להו ממישחא כי השמן היה להם בזול יותר ורש'י פי' נמי בהמוציא (שם) שמחמת עניותא היו עושין רפואה מן המים ואין עושין מן היין רק שתייה ולפיכך היתה רפואת מים שכיחא ואין נראה דכיון שלא היה להם יין לשיפות הקילור א'כ שכיחא שתיית מים טובא ואמרי' בעלמא אף ערב יוה'כ בגליל שהיו מרבים בסעודה משמע שעשירים היו [וע'ע תוספות חגיגה כה: ד'ה בגלילא] :  רבן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבן </span>שמעון בן גמליאל אומר אם היה רפוי מותר. </span>ולעיל נמי מיירי ברפוי וקשה קצת דהיכי פליגי כולי האי דמר מחייב חטאת ומר שרי אפי' לכתחלה ועוד הא אין בנין וסתירה בכלים ועוד תקשה לרב יהודה הך ברייתא דליכא תנא דמחייב חטאת ויש לומר דהכי קאמר לעיל הא רב ושמואל דאמרי תרווייהו המחזיר מטה של טרסיים בשבת חייב חטאת כשאינו רפוי ואם כן ברפוי אין סברא להתיר לכתחלה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לימא </span>תנן סתמא כרבי יוסי דאמר גורם לכיבוי אסור. </span>הוה מצי למימר וליטעמיך הא רבי יוסי גופיה לא אמרה אלא בדליקה משום דאדם בהול על ממונו אי שרינא ליה אתי לכבויי והכי מפרש בכל כתבי (לקמן קכ:) אבל הכא ליכא למגזר דהא יש כלי תחת הנר ואינו בהול ובכמה מקומות בהש'ס יכול לומר וליטעמיך ואינו אומר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מפני
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מפני </span>שמקרב את כבויו. </span>פירוש דגזרינן ע'ש אטו שבת ובשבת יכול לבא לידי כיבוי אם יגביה הכלי בשעת נפילת הניצוצות ואם תאמר מאי שנא שריית דיו וסממנים ופריסת מצודה דשרינן בפ'ק (דף יז:)  עם השמש והכא אסרינן מע'ש שלא יבא לעשות בשבת ותירץ הרב פור'ת דהתם ליכא למיחש שמא יעשה כן בשבת דהא אב מלאכה הן אבל הכא איכא למיחש דלא דמי איסור כל כך במה שמניח כלי תחת הניצוצות ואיכא למיחש שמא יבא לידי כיבוי שיתחיל ליתן המים קודם נפילת הניצוצות וקודם גמר הנתינה יפלו ומכבה בידים או שיגביה הכלי עם המים כנגד הניצוצות כדפרישית ואף על גב דבאותו כיבוי אין בו חיוב חטאת לר' שמעון דמלאכה שאינה צריכה לגופה היא החמירו אטו כיבוי דחיוב חטאת ואע'ג דהוי גזירה לגזירה קים להו לרבנן דהכא שייך למגזר טפי ורש'י דפי' דהוה מכבה ממש לאו דוקא אלא כלומר שיוכל לבא לידי כיבוי ור'ת גריס כפירוש ר'ח מפני שמקרב כיבוי דהתם הוא דשרי לעשות מחיצה מכלים שיש בתוכן מים שאינו מכבה כלום עד שיתבקעו הכלים אבל הכא אין הפסק בין מים לניצוצות ומיד נכבות כשנופלות בכלי והוי כמחיצת מים דאסירא כגון מחיצת שלג וברד וקשה לפירושו דבירושלמי מוקי מתני' כר' יוסי אבל לרבנן אפי' מחיצות של מים מותר ובפ' כל כתבי (לקמן קכ:) נמי שרו רבנן דר' יוסי בטלית שאחז בו האור מצד אחד ליתן עליו מים מצד אחר ואם כבתה כבתה ונראה דלפי הש'ס שלנו יש לחלק דבמחיצה של מים אע'ג דאין דבר מפסיק מ'מ שרי שאין האש נופלת לתוך המים להדיא כי הכא שהמים תחת הניצוצות ומקרב כיבוין טפי ועוד דאיכא למימר דהש'ס שלנו אוסר במחיצות של מים לרבנן ומשום הכי מוקי מתניתין כרבנן ופליג אירושלמי ולא דמי לטלית שאחז בו האור מצד אחד שאינו אלא שלא תתפשט האור ומה שרגילים לתת מים בזכוכית שקורין לאמפ'א ונותנין עליה שמן בע'ש אין זה קרוי קירוב כיבוי דכיון שאין מתכוין לכיבוי כלל אלא להגביה את השמן לא שייך למגזר מידי שמא יעשה בשבת ושרי אפי' לר' יוסי וכ'ש לרבנן דאל'כ אפי' בלא מים אסור שהניצוצות נופלות בשמן:  ועוד איכא למימר דתלמוד שלנו אסר מחיצה של מים לרבנן ומש'ה מוקי מתני' כר' יוסי ופליג אירושלמי ול'ד לטלית שאחז בו האור מצד אחד שאינו אלא שלא תתפשט האור [ת'י]:  הדרן עלך כירה </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 47
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במה </span>טומנין וכו' אין טומנין לא בגפת. </span>פירש הר'ר יוסף בשם רבינו שמואל דמיירי בבשיל ולא בשיל אבל קדרא חייתא ובשיל שרינן בפ'ק (דף יח:) ואין נראה לר'ת דהא אית לן לאוקמא מתניתין בסתם קדרות שהן מבושלים בין השמשות ועוד דמסתמא איירי מתני' דומיא דמתני' דכירה דמיירי בבשיל כמאכל בן דרוסאי ונראה לר'ת שיש לחלק בין השהאה להטמנה דודאי להשהות מותר כשהוא מאכל בן דרוסאי שאין חיתוי מעט מועיל לו שהרי מגולה הוא ושליט ביה אוירא אבל הטמנה שעושין לצורך מחר והוא מוטמן יש לחוש שמא יחתה שמעט חיתוי מועיל לו ליתפס חומו וגזרו להטמין בכל דבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ ויחתה:  דזיתים</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דזיתים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דזיתים </span>מסקי הבלא. </span>מכאן יש לאסור להניח גחלים תחת הקדרה אפי' יתן עליהן אפר אין להטמין קדרה עליהם שהרי הגחלים מעלין הבל למעלה כמו גפת של זיתים ויש תימה היאך אנו מטמינין על כירות שלנו שקורין אשטר'א ואע'פ שגורפין אותו הוא מוסיף הבל כמו גפת של זיתים ואומר ר'י שיש ליתן טעם לקיים המנהג דגבי גפת איכא למיחש שמא יטמין כולה בתוכה אבל בכירות שלנו לא שייך למיחש הכי ועוד יש שעושין חפירה גדולה ועושין בה בנין לבנים סביב מכל צד ומלמטה ומחמין אותה היטב וגורפין אותה ומטמינין בה את הקדרה ולא דמיא למטמין בדבר המוסיף הבל דלא אסרו אלא כשמטמין ומדביק סביב הקדרה דומיא דרמץ אבל תנור או חפירה שיש אויר בין הדפנות לקדרה אין לאסור יותר מהשהאה אף על פי שכל הקדרה בתוך התנור ורבינו ברוך פי' שיש לחלק בין תוספת הבל דגפת לתוספת הבל דכירה שלנו לפי שהכירה אין חומה אלא מחמת האש ולעולם מתקרר והולך אבל הגפת מוסיף הבל מעצמו אומר רבינו שמואל דמותר לשום תפוחים אצל האש סמוך לחשכה אע'פ שלא יוכלו לצלות מבע'י דנאכלין טפי כמו שהן חיין מתבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי דשרי ואע'ג דבפ'ק (ד' יט:) תנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבע'י אע'פ שפעמים אוכלים בצל חי מ'מ אינו ראוי לאכול חי כמו תפוחים ורוצה להפיג חריפותן ולמתקן בבישולו ואם הטמין תפוחים עם הקדרה אסור להחזיר כרים וכסתות על הקדרה שעמהן או להוסיף על אותן כרים אע'ג דאם אין שם תפוחים מותר להחזיר כדתנן בפירקין (ד' נא.) כסהו ונתגלה מותר לכסותו ולהוסיף נמי אמרינן בגמרא (שם.) אם בא להוסיף מוסיף כשיש עם הקדרה תפוחים אסור דאם מחזיר קודם שנתבשלו נמצא מבשל בשבת ומה שנהגו להסיר הקדרה מעל הכירה ומניחין על הקרקע עד שיגרפו הכירה שמא סבירא לן כהך לישנא דריש כירה  (לעיל דף לח:) דשרי חזקיה משמיה דאביי הניחו על גבי קרקע אם דעתו להחזיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא ממיחם ע'ג מיחם. </span>קשה לר'י דבברייתא גופה דשרי מיחם ע'ג מיחם בסוף פרקין קתני בהדיא ולא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהו משומרין ואומר ר'י דברייתא לא שמיע ליה ולא מכח ברייתא פריך אלא ממעשים בכל יום שנותנין מיחם על גבי מיחם תימה דהיכי דמי אי יד סולדת בו היכי הוה בעי למישרי אע'פ שמבשל מי לא ידע דתולדות האור כאור דתנן (לעיל דף לח:) אין נותנין ביצה בצד המיחם ואמר אם גלגל חייב חטאת ותנן נמי (דף מא.) המיחם שפינהו לא יתן לתוכו צונן ואי להפשיר היכי מסיק דאסור והא תניא בפ' כירה (דף מ:) נותן אדם קיתון של מים כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפוג צינתן והיינו הפשר כדמוכח סוגיא דהתם ורב יהודה נמי קאמר התם אחד מים ואחד שמן יד סולדת בו אסור אין יד סולדת בו מותר ואין לחלק דגבי מדורה יזהר שלא יבשל כיון שהוא אצל האש אבל הכא אפילו אין יד סולדת בו אסור דשמא יבא לטעות ויניח עד שיתבשל דהא גבי מיחם שרינן לתת לתוכו מים מרובין כדי להפשירן ולא גזרינן אטו מים מועטין אע'פ שאינו אצל האש ונראה לרשב'א דהא דשרינן לתת קיתון של מים כנגד המדורה היינו ברחוק מן המדורה שלעולם לא יוכל לבא לידי בשול אבל בקרוב אסור אפי' להפשיר דילמא משתלי ואתי להניחן שם עד שיתבשל ולהכי מסיק הכא דאסור ולא בשביל שיחמו דקתני התם היינו כלומר במקום שיכול לבא לידי שיחמו והלשון דחוק קצת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא מפרונקא. </span>פר'ח דאמר רבא בפרק תולין (לקמן קלט:) האי פרונקא אפלגא דכובא שרי דלא הוי אהל ולא חיישינן שמא יסחוט: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>התם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>התם </span>לא קפיד. </span>פר'ת בפ'ק דכתובות  (דף ו. ) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מפני שאין לו קופה של תבן כו'. </span>וא'ת מאי קבעי הא תנן במתניתין טומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן והיינו אפילו טמן דהא קתני בהדיא כיצד עושה מנער את הכיסוי והן נופלות וכי מייתי מברייתא דמסייע ליה לייתי ממתניתין דלא מצי למדחי ממתניתין כדדחי ברייתא וליכא למימר דמתני' איכא לאוקומי בשל הפתק כדמוקי לקמן רבינא ע'כ סוגיא דהכא לא סבירא כרבינא מדלא מוקי ברייתא דמייתי בשל הפתק ותירץ ר'י דגיזי צמר חשיבי טפי ממוכין ואסורים לטלטל יותר ואע'ג דרבא קאמר לקמן דאפילו גיזי צמר טמן בהן מטלטלין אין לחוש אי פליגא אאביי דהכא כיון דלא קיימא לקמן מילתיה דרבא ולמאי דמשני רבינא מילתיה דרבא ומוקי מתניתין בשל הפתק ודרבא בשאין של הפתק אומר רשב'א דה'נ מיירי במוכין של הפתק ולא פליגא דרבא אדאביי אך ק'ק דמאי משני בסמוך מהו דתימא חזי למזגא עלייהו כיון דמיירי בשל הפתק היכי ס'ד דשרי לטלטל משום דחזי למזגא עלייהו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ה'ק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ה'ק </span>אם לא טמן אין מטלטלין אותן. </span>אמוכין קאי ולא אגיזי צמר דגיזי צמר אפי' טמן אין מטלטלין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>בחדתי הא בעתיקי. </span>אומר ר'י שאם נתקו חוטי הסרבל אם הנקב רחב ויכול להכניסם בלא טורח שרי כיון דעתיקי ובלבד שיתנם בענין זה שלא יהא לחוש שמא יתקע דבעניין שהוא רגילות לתקוע ולקשור נראה דאסורין להחזיר כדאסרינן בריש כל הכלים (דף קכב:) החזרת שידה תיבה ומגדל גזירה שמא יתקע:  וכי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וכי </span>מה בין זה למגופת חבית. </span>פי' בקונטרס דתניא לקמן בפרק חבית (דף קמו. ושם) רשב'ג אומר מתיזה בסייף ומניחה לפני האורחין ואין נראה לר'י דא'כ מאי משני זה חיבור וזה אינו חיבור התם נמי חיבור הוא דרשב'ג שרי להתיז אפילו גוף החבית עם המגופה כדמוכח התם דבעו מיניה מרב ששת מהו למיברז חביתא בבורטיא כו' אמר להו לפתחא קא מכוין ואסור ופריך מהא דשרי רשב'ג להתיז ראשה בסייף ומשני התם ודאי לעין יפה קא מכוין אבל הכא אי לעין יפה קא מכוין ליפתחיה מיפתח והא דאסר למיברז חביתא היינו בגוף החבית דחביתא חבית גופא משמע ועוד דמגופה שרי דתנן במתני' אין נוקבין מגופה של חבית דברי רבי יהודה וחכמים מתירין משמע דשרי רשב'ג אפי' בגוף החבית דלעין יפה קא מיכוין והכי הוה ליה לשנויי בשמעתין הכא לפתחא מכוין התם לעין יפה מכוין ופיר'ת וכי מה בין זה לנקיבת מגופת חבית דתנן בפ' חבית (גם זה שם) אין נוקבין מגופת חבית דברי ר' יהודה וחכמים מתירין וא'ת [התם] לכ'ע לא מיחייב חטאת כדאמר התם בגמ' דבר תורה כל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח אבל הכא פתח בית הצואר עשוי הוא להכניס ולהוציא ואם כן מאי קשיא ליה ויש לומר דהכי פריך כיון דמחייבת חטאת בפותח בית הצואר משום דעשוי להכניס ולהוציא א'כ נמי גבי מגופה אם עשוי להכניס ולהוציא היה חייב חטאת הלכך השתא נמי שאינו עשוי אלא להוציא היה לאסור מדרבנן ומשני זה חיבור וזה אינו חיבור שהמגופה אינה מן החבית ואפילו אם היה עשוי נקב שבמגופה להכניס ולהוציא לא היה חייב חטאת לכך שרו רבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חיבור
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חיבור </span>עד שיתחיל להתיר. </span>האי חיבור היינו לטומאה ולא להזאה כדתנן במסכת פרה (פי'ב מ'ט) וא'ת ואמאי לא מייתי מתני' דמסכת פרה וי'ל משום דלא קתני בה עד שיתחיל להתיר ולא הוה מצי לאוכוחי מינה דשלא בשעת מלאכה נמי חיבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב יהודה אמר רב רבי מאיר היא. </span>אההיא דשלל של כובסים קאי וכן פירש בקונטרס דבההוא דמקל שמא אפי' רבי שמעון מודה דכיון שצריך הקרדום למקל הוי חיבור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>עבדו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עבדו </span>רבנן היכרא כו'. </span>וגבי שלל של כובסין איכא נמי היכרא מה שאינו חיבור להזאה והכא גבי כירה לא שייך הך היכרא דלית ביה הזאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>חיבור הוא אפי' להזאה נמי כו'. </span>קשה לר'י דבשלל של כובסין נמי תקשה לן הכי אי חיבור הוא אפילו להזאה נמי אי לאו חיבור הוא לטומאה נמי לא ורבא נמי דקאמר דבר תורה בשעת מלאכה חיבור בין לטומאה בין להזאה אמאי לא קאמר דבין בשעת מלאכה בין שלא בשעת מלאכה גזרו בה רבנן טומאה כי ההיא דשלל של כובסין ותירץ ר'י דשלל של כובסין ודאי לא הוי חיבור אלא מדרבנן אפילו בשעת מלאכה שאינם צריכים זה לזה ולהכי מדמה לה לבית הפך ולבית התבלין שכל אחד הוא תשמיש בפני עצמו ולהכי אינו חיבור להזאה כיון דמדאורייתא אינו חיבור אבל מספורת של פרקים פשיטא ליה דבשעת מלאכה הוי חיבור דבר תורה כיון שמשמשין שניהם תשמיש א' וצריכים זה לזה בשעת מלאכה מה שאין כן בשלל של כובסים שאין תשמיש בגד זה צריך לזה כלל והא דפריך אי לאו חיבור הוא אפילו לטומאה נמי לא לאו דוקא ועיקר קושיתו הוא דאמאי אינו חיבור להזאה ורשב'א מפרש דגבי שלל של כובסין אתי ליה שפיר אע'ג דאינו חיבור להזאה משום דלא הוי חיבור מן התורה גזרו רבנן שיהא חיבור לטומאה כיון שכל בגד טמא בפני עצמו מן התורה אבל גבי מספורת פריך שפיר אי לאו חיבור הוא מדאורייתא אם כן אמאי גזרו חכמים טומאה כלל דהא כל פרק בפני עצמו טהור מדאורייתא לרבנן דתנן במס' כלים בפי'ג (מ'א) מספורת שנחלקה לשנים רבי יהודה מטמא וחכמים מטהרים אף על גב דאיכא למימר דהתם מיירי כשאינה של פרקים ולפי זה הא דאמר השחור והזוג של מספרים אף על פי שנחלקו טמאים אתי כרבי יהודה ודוחק והא דאמר דגזרו על הזאה שבשעת מלאכה משום הזאה שלא בשעת מלאכה אף על גב דשלא בשעת מלאכה טהור גמור הוא ואין צריך הזאה כלל מ'מ כשחוזרים ועושים בו מלאכה חוזר לטומאתו ישנה והחמירו חכמים בטומאה ישנה שלא תועיל לו הזאה שלא בשעת מלאכה כיון שאינו חיבור דבר תורה וגזרו על הזאה שבשעת מלאכה אטו הזאה שלא בשעת מלאכה. רשב'א: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 48
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דבר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דבר </span>תורה בשעת מלאכה חיבור. </span>תימה מאי שנא ממוכני דאמר (לעיל דף מד:) בזמן שהיא נשמטת דאינו חיבור וצריך לחלק:  ועל</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הזאה שבשעת מלאכה משום הזאה שלא בשעת מלאכה. </span>תימה דהא גבי מקל שעשאו יד לקורדם קאמר דהוי חיבור לטומאה משמע אבל לא להזאה ואמאי והא לא שייך למגזר התם אטו שלא בשעת מלאכה כדאמר לעיל דאדם עשוי לזורקו בין העצים וי'ל דהתם לא הוי חיבור להזאה משום דאפילו בשעת מלאכה לא הוי חיבור דבר תורה דלא חשיב כלל בית יד בשום פעם כיון שהוא עשוי לזורקו כל שעה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לא בכסות לחה כו'. </span>נראה דרבי אושעיא פליג אמתני': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כאלישע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאלישע </span>בעל כנפים. </span>להכי נקט אלישע דמסתמא כיון שנעשה לו נס בתפילין היה זהיר בהן והיה לו גוף נקי ומזה הטעם אין אנו יכולין ליפטר שהרי בזה אנו יכולין להזהר ואין תימה על מה שמצוה זאת רפויה בידינו שגם בימי חכמים היתה רפויה כדתניא בפרק ר' אליעזר דמילה (לקמן קל.)  ר'ש בן אלעזר אומר כל מצוה שלא מסרו עצמן ישראל עליה בשעת גזירת המלכות כגון תפילין עדיין היא רפויה בידם והא דאמרינן בפ'ק דראש השנה (דף יז.) פושעי ישראל בגופן קרקפתא דלא מנח תפילין אומר ר'ת דמיירי באותן שעושין מחמת מרד ומבזין המצות ושוחקין ברצועה שבידם ובראשם כדאמר ביומא (דף לו:) פשעים אלו המרדין והא דאמר במדרש תפילין מפני מה לא החזיקו בהן מפני הרמאים אין נראה לר'י דמשום רמאין נמנעו מלעשות מצוה אלא ה'פ מפני מה לא החזיקו נאמנות באדם המניח תפילין וקאמר מפני הרמאין שהיו מניחין תפילין לרמות בני אדם כדמפרש התם מעשה בתלמיד אחד שהפקיד מעותיו אצל אחד שהיה מניח תפילין כשתבע בו אמר להד'ם אמר ליה אותו תלמיד לא לך הפקדתי אלא לתפילין שעל ראשך וצ'ע שם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אביי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אביי </span>אמר שלא יפיח בהן. </span>שיוכל לשמור עצמו מלהפיח עד שיסיר תפילין כדפירש בקונט' אבל לא חייש שמא ישן דאע'ג דפעמים יוכל ליזהר משינה ורבא מצריך גם שיכול להעמיד עצמו בשעה שתאחזנו השינה שלא ישן פתאום ומיהו אביי נמי מודה דאסור לישן בהן כדתניא בפרק הישן (סוכה כו. ושם) דאסור לישן בתפילין בין שינת קבע בין שינת עראי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שלא </span>יישן בהן. </span>משום שלא יפיח בהן בשעת שינה או משום היסח הדעת אבל משום קרי אין לחוש כדאמר בפ' הישן (ג'ז שם:) דא'ר יוסי ילדים לעולם חולצין מפני שרגילין בטומאה ופריך לימא קסבר ר' יוסי בעל קרי אסור להניח תפילין ומשני הכא בילדים ונשותיהם עמהם עסקינן שמא יבאו לידי הרגל דבר אבל משום קרי לא בעי למיסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>נטלם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נטלם </span>מראשו. </span>ואף על גב דאמר בסנהדרין (דף עד: ושם) בשעת גזרת המלכות אפי' על מצוה קלה יהרג ואל יעבור ואפילו לשנויי ערקתא דמסאנא אסור היינו משום דבשינוי ערקתא מתנהג כעובד כוכבים ודומה שמוציא עצמו מכלל ישראל אבל הכא אינו עושה כלום אלא שאין לו תפילין בראשו שעה אחת והרבה ישראל שאין להם תפילין כמותו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כנפיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כנפיה </span>מגינות עליה. </span>אור'י דאמרינן במדרש כל העופות כשהן יגעין נינוחין ע'ג סלע והיונה בשעה שהיא יגעה פורחת באחת ונינוחת באחת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>טומנין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>טומנין </span>בשלחין ומטלטלין אותן. </span>הא דאמר בפ'ק דביצה (דף יא.) נותנין העור לפני הדורסן דהתירו סופן משום תחילתן פי' כדי שישחוט לצורך יו'ט אבל עור דמערב יו'ט משמע התם דאסור לטלטל ובפרק כל כתבי (לקמן קטז:) קאמר אם מטלטלין תיק הספר עם הספר לא נטלטל עור אגב בשר משמע דעור בלא בשר אסור פירש'י בפרק כל כתבי (ג'ז שם ) דהכא מיירי בעור בהמה גסה והתם בעור בהמה דקה דלא חזי למזגא כולי האי ולפירושו האי דביצה נמי מיירי בעור בהמה דקה והא דתנן בפ' כל כתבי (דף קכ.) פורסין עור גדי על גבי התבה כו' צריך לומר לפי' דמיירי כשיחדו לישיבה ור'ת מפרש דהכא מיירי ביבשין דחזי למזגא עלייהו והתם בלחין:  אבא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבא </span>שלחא. </span>פר'ח ואמר הביאו לי שלחין בשבת והלכה כר' יוסי דקי'ל מעשה רב וכן נראה דאי בחול מיירי כדפי' בקונט' ולא מייתי ראיה אלא דאומן נמי לא קפיד טפי הוה ליה לאתויי דר' יוסי אבוה דשרי לקמן בהדיא של אומן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>אמרו עבודין אלא לענין טומאה בלבד. </span>פרש'י שאין עור מקבל טומאה עד לאחר עיבוד ואם תאמר והא אמר בזבחים בפ' דם חטאת (דף צג: ושם)  מניין לרבות עור משהופשט תלמוד לומר אשר יזה עליה תכובס יכול אף עור שלא הופשט תלמוד לומר בגד מה בגד מקבל טומאה אף כל דבר המקבל טומאה משמע דעור משהופשט מקבל טומאה ויש לומר דהתם כשיחדו לישיבה והכא כשלא יחדו ואפ'ה מותר לטלטלו בשבת והא דאמר רבא בריש כל הכלים (לקמן קכג.) מדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא גבי מחט שניטל חורה או עוקצה ה'פ מדלענין טומאה לאו מנא הוא אפי' ע'י יחוד דניטל חורה או עוקצה טהורה ולא מהני בה יחוד והא דתנן במסכת כלים בפרק י'ג (משנה ה)  מחט שניטל חורה או עוקצה טהורה ואם התקינה למיתוח טמאה אומר ר'י דהתם מיירי כשעשה בה שום שינוי ותיקון למיתוח אבל ביחוד בעלמא למיתוח אינה טמאה אבל היכא דהוי מנא לענין טומאה ע'י יחוד לגבי שבת הוי מנא בלא יחוד וכן משמע התם דקאמר תרגמא אביי אליבא דרבא בגלמי דזימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא להכי מותר לטלטלה אע'ג דאכתי לא אימליך עלה והיא טהורה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבעים
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבעים </span>אבות מלאכות חסר אחת כנגד מי. </span>דהרבה מלאכות יש דדמיין להדדי והוה לן למחשבינהו כולן כאחת כדפריך בפרק כלל גדול (לקמן עג:)  היינו זורה היינו בורר היינו מרקד ומשום חילוק מועט שביניהם לא הוה מחלקינן להו אי לאו דקים להו דל'ט מלאכות הן כנגד שום דבר לכך בעי כנגד מי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כנגד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כנגד </span>כל מלאכה שבתורה. </span>לכאורה נראה דיליף נמי ממשכן שהרי לכך נסמכה פרשת שבת לפרשת משכן ועוד דאי לא יליף ממשכן א'כ היכי ידעינן לדידיה הי נינהו אבות מלאכות והי תולדות דאין סברא לומר שמדעתם ביררו מלאכות החשובות ועשאום אבות ועוד דבהדיא תנן לקמן בהזורק המושיט חייב שכך היתה עבודת הלוים אלא לפי שיש מלאכות דומות זו לזו ואנו עושין שתיהן אבות כגון מרקד ובורר לכך חלקום חכמים להשלים מנין מלאכות שבתורה הואיל וחלוקות קצת זו מזו ואי אפשר לומר כן דלא פליג מדקאמר בסמוך תניא כמ'ד כנגד עבודות המשכן משמע דפליגי ועוד למאן דלית ליה דרשא דמלאכת ומלאכה מנא ליה דחשיב זורה ובורר בשתים ועוד לקמן משמע דמטעם דכנגד עבודות המשכן גרידא אית לן לאחשובינהו בתרתי דקאמר אביי ורבא בפרק כלל גדול (לקמן עג:) כל מילתא דהואי במשכן אע'ג דאיכא דדמיא לה חשיב לה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הם </span>העלו קרשים כו'. </span>אפילו רבנן דפליגי ארבי יוסי ברבי יהודה גבי נעץ קנה ברשות הרבים ובראשו טרסקל ולית להו גוד אחית מודו בעגלה שהיא רשות היחיד כיון דעגלה גופה יש אורך בזקיפה עשרה ורוחב ארבעה אע'פ שתחתיה רשות הרבים ובריש כל גגות (עירובין פט.) [ד'ה במחיצות] הארכתי יותר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 49
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואתם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואתם </span>אל תכניסו. </span>ואפ'ה לא הויא אב כדפרישית לעיל (דף ב.) [ד'ה פשט] :  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אי איתמר כו'. </span>אין גירסא זו נכונה דלכאורה משמע שלרבא עצמו היה מקשה וטפי הוי ניחא אי הוה גרס אלא אמר רבא אבל לפי זה הוה צריך לומר דרבינא לפלוגי אתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רבינא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבינא </span>אומר בשל הפתק שנו. </span>ומילתא דרבא כדקאמר מעיקרא ובשאינה של הפתק ותימה דרבא קאמר לא שנו משמע דאמתניתין קאי והא מתניתין מיירי בשל הפתק וי'ל דרישא מיירי בכל גיזי צמר בין של הפתק בין שאינם של הפתק דאין מטלטלים אותן וקאמר רבא לא שנו בהנהו שאינה של הפתק אלא שלא טמן בהן אבל טמן בהן מטלטלים אותן והא דקתני סיפא כיצד הוא עושה כו' בשל הפתק קאמר ואע'פ שטמן בהן אין מטלטלין כיון שלא הזמינן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורב </span>אסי אמר ישב אע'פ שלא קשר ושלא חישב. </span>רבינו שמשון הזקן פסק כרב אסי מדקאמר בסמוך רב אשי שהוא בתראה מתני' נמי דיקא ור'ת פוסק כרב מכח קושיא כמו שמפורש בפרק כל הכלים  (לקמן דף קכו. בד'ה ר'י אומר ושם) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בפקורין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בפקורין </span>ובציפא. </span>פר'ח כיפה שיש בה שער ונותנין אותה בראש הקרח ונראה שהוא שער ראשו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לא צבען בשמן אין יוצאין בהן. </span>לאו דוקא אין יוצאין דאפילו לטלטלם אסור לפי שאינם מוכנים אלא נקט אין יוצאין אגב רישא ובסמוך נמי דקאמר אבל יצא בהן שעה אחת מבעוד יום לאו דוקא יצא דהוא הדין ישב בהן בביתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואם </span>יצא בהן שעה אחת כו'. </span>אע'פ שלא צבע ולא חישב היינו כרב אסי דאמר ישב אע'פ שלא חישב ולא קישר קשה לר'י רישא דקתני יוצאין בהן בזמן שצבען מאי אריא צבען אפילו חישב נמי דהא כיון דמתיר יצא אע'פ שלא צבע ולא חישב כל שכן חישב ולא צבע דלכאורה ישיבה גריעא ממחשבה וכן נמי יציאה ותירץ דהאי דקאמר צבען לא לצאת בהן בשבת אלא כדי לצאת בהן מבעוד יום ואחר כך נמלך ואפ'ה יכול לצאת בהן בשבת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ולא </span>ידענא אי בית האבל הוה. </span>פי' אי משום בית האבל התיר אי משום בית המשתה:  רבי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> רבי </span>שמעון אומר נזיר חופף ומפספס כו'. </span>ומיירי בנתר וחול דתנן בתר הכי בפ' ג' מינין (נזיר דף מב.) ר' ישמעאל אומר נזיר לא יחוף ראשו באדמה לפי שמשיר את השער: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אבל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אבל </span>לא סורק. </span>התם מפרש טעמא משום דלהשרת נימין המדולדלות מתכוין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>אוקימתא כר' יהודה אימא סיפא כו'. </span>בשלמא אי כר'ש אתיא שפיר דאיכא למימר דשערות פניו ידיו ורגליו אינם נושרות מהר ולא הוי פסיק רישיה ושרי אבל בראשו אסור דהוי פסיק רישיה אבל השתא דאוקימתא כר' יהודה אע'ג דלא הוה פסיק רישיה הוה לן למיסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>לפצוע זיתים בשבת. </span>פירש בקונט' להכותם על הסלע למתק מרירותן ומיבעיא ליה אי אסיר בשבת משום שווי אוכלא ותיקוני אוכלא ופריך ובחול מי התירו דאיכא הפסד אוכלין שנפסד המשקה הזב מהן:  וקשה לפ'ז דבפ' חבית גבי דיני סחיטה ה'ל למיתני ועוד מה הפסד אוכלין יש כיון שעושה לתקנם ומפרש ר'י מהו לפצוע לחוף פניו ידיו ורגליו כי ההוא דלעיל ודרך מי זיתים להעביר וללבן כדאמר במסכת ע'ז חולטן ברותחין או מולגן במי זיתים ופריך ובחול מי התירו דאיכא הפסד דנמאסין לאכילה. (ת'י) </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשביל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשביל </span>צערו. </span>ואם אין לו צער אחר אלא שמתבייש לילך בין בני אדם שרי דאין לך צער גדול מזה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכל </span>מודים שאם נתקלקלה הגומא שאסורה להחזיר. </span>ואפי' לר'א בן תדאי דאמר בפרק כל הכלים (לקמן קכג.) תוחב בכוש או בכרכר והן ננערות מאליהן דטלטול מן הצד לא שמיה טלטול וכן קי'ל הכא עדיף טפי מטלטול מן הצד שצריך לטלטל אילך ואילך כשרוצין להטמין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>לא נתקלקלה הגומא פשיטא. </span>טפי הוה ליה למפרך מ'ט דמאן דאסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>גורדיתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גורדיתא </span>דקני. </span>מין אילן כפירוש הקונטרס כדמשמע בעושין פסין (עירובין יט:) ומיירי למטה מג' דליכא איסור משתמש במחובר כדאמר בפרק כל הכלים (לקמן קכה:)  ובפרק בתרא דעירובין (דף ק.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הטומן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הטומן </span>לפת וצנונות כו'. </span>ע'כ בשלא השרישו מיירי דבהשרישו לא היו ניטלין בשבת ואם תאמר בשלמא כלאים ושביעית איצטריך לאשמעינן דלא גזרינן כשמתכוין להטמין אטו דילמא אתי לנוטעה אבל מעשר אמאי נקטיה דאפי' השרישו לא שייך מעשר כיון דליכא תוספת ואי נקטיה דשרי לעשר מן התלוש ממקום אחר עליו או לעשותו מעשר על התלוש ולא חיישי' דילמא אתי לעשר מן התלוש על המחובר או להפך א'כ הוה ליה למינקט תרומה דבכל דוכתא רגיל להזכיר תרומה על זה כדאמר  (תרומות פ'א מ'ה) אין תורמין מן התלוש על המחובר פירות ערוגה זו תלושין יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברין ואומר ר'י דרגילות הוא שמתוספין מחמת ליחלוחית הקרקע כמו שאנו רואין שומין ובצלים שמתוספין אפי' כשמונחין בחלון ועל אותו תוספת קאמר דלא בעי לעשורי ודוקא נקט הטומן אבל במתכוין לנטיעה חושש משום כולן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 50
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מקצת
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מקצת </span>עליו מגולים. </span>משום דבעי למתני וניטלין בשבת נקט מקצת עליו מגולים כדפירש בקונטרס ובערוך משמע דמשום כולהו נקט דפירש בשם רב האי גאון דגרס אם היו מקצתם מגולים שאם האמהות טמונים בקרקע והעלים מגולים הרי זו זריעה מעולה אלא דוקא מקצתן מגולים אינו חושש משום כלאים ושביעית דלאו זריעה היא ומה שהקשה והלא זריעה מעולה היא לאו פירכא היא דבלא השרישו איירי כדפרישית ולפירושו קשה דבפרק חלון (עירובין דף עז. ושם) קאמר רב יחיאל כפה ספל ממעט ופריך והא ניטלת בשבת  הוא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כסהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כסהו </span>ונתגלה מותר לכסותו. </span>נראה לר'י דה'ה דמותר לגלותו בידים ולחזור ולכסותו כמו שמותר ליטול הקדרה ולהחזירה והא דנקט כסהו ונתגלה משום דנתגלה מבעוד יום איירי דומיא דרישא לא כסהו מבעוד יום וקאמר דמותר לכסותו משתחשך אבל אם גילהו בידים מבעוד יום כדי לכסותו משתחשך אסור לכסותו משתחשך דדמיא לתחלת הטמנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילו </span>היה ר' יוסי קיים היה כפוף כו'. </span>פי' רבינו שלמה מחמת נשיאותו דהא ר'י היה גדול מרבי כדמוכח בפ'ב דנדה (דף יד: ושם)  דאמר ליה רבי ישמעאל ברבי יוסי לר' חמא בר ביסנא כדברי רבי אומר לך או כדברי אבא אמר ליה כדברי רבי אמור לי אמר ליה זהו שאומרים עליו דאדם גדול הוא שמניח דברי הרב ושומע דברי התלמיד ור'ת מפרש דודאי מתחלה היה רבי תלמידו של רבי יוסי אבל אח'כ נתחכם רבי כדקאמ' התם ור' חמא סבר רבי ריש מתיבתא שכיחי רבנן גביה ומחדדן שמעתתיה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כיצד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כיצד </span>הוא עושה רשב'ג אומר נוטל את הסדינין כו'. </span>נראה לר'י ולה'ר פור'ת דל'ג כיצד הוא עושה דרשב'ג פליג את'ק דלא שרי אלא להוסיף אבל להחליף אסור ורשב'ג שרי אף להחליף וכ'ש ליטול ולהחזיר אותו דבר דלא הוי כל כך תחלת הטמנה והיינו דקאמר וכן היה רשב'ג אומר כלומר שהיה מיקל קולא אחריתי גבי הטמנה: אבל פינה ממיחם למיחם מותר. ול'ד לההוא דכירה דבעי בפרק כירה (לעיל לח:) פינה ממיחם למיחם מהו דהתם רוצה בחמימותן לכך יש לאסור כשהוא צונן אבל הכא גבי הטמנה כל כמה שהוא צונן טפי שפיר דמי כדאמר לעיל רבי התיר להטמין את הצונן וא'ת ורבי לא ידע לעיל דמותר להטמין את הצונן וכי לא ידע דשמיע ליה מאבוה הכא דשרי וי'ל דהכא דוקא דמוכח מילתא שנתכוין לצנן שפינהו ממיחם למיחם אבל קיתון של מים דלא מוכח מידי יהא אסור להטמין. מתוספות רבינו יהודה (ת'י): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>שטמן בדבר הניטל וכיסה בדבר שאינו ניטל. </span>הקשה בקונט' יפנה סביבה ויאחזנה בדופניה ויגביהנה ויטנה על צדה כדתנן בפרק נוטל (לקמן קמב:) היתה בין החביות מגביהה כו' ומתרץ דהא אוקמינן התם בשכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור וקשה דאי חשיב הכא כמניח אם כן במגולה מקצתה היאך נוטל ומחזיר מה בין זה לאבן שעל פי החבית דאסרי' במניח אפי' להטותה על צדה ועוד קשה לר'ת דהא תנן נוער את הכיסוי והן נופלות אפי' אינן מגולות מקצתן ועל כן אומר ר'ת דלא חשיב כמניח כיון שדעתו ליטלו בשבת ובפ' נוטל (שם דף קמג.) נמי תנן בית שמאי אומרים מגביהין מעל גבי השלחן עצמות וקליפים וב'ה אומרים מסלק את הטבלא ומנערה ולא חשיב לב'ה כמניח והכא מיירי בכיסוי כעין כלי חרס שנותנים על הקדרה שהקדרה בלועה בתוכה ואי אפשר לנער הכיסוי אלא אם כן יגביהו קצת ור'י מפרש כגון שטמן הקדרה בקופה בדבר הניטל ולמעלה מן הקדרה מילא כל הקופה בדבר שאינו ניטל שאי אפשר לו להגיע לקדרה אם לא יטלטל דבר שאינו ניטל בידים :  אינו</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אינו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אינו </span>נוטל ומחזיר. </span>נראה לרשב'א דהיינו כרשב'ג דאמר בפרק נוטל כל היכא דאיכא איסורא והיתרא בהיתרא טרחינן באיסורא לא טרחינן אבל לרבנן דפליגי עליה שרו במכוסות לגמרי ליטול בידים דבר שאינו ניטל דבפרק נוטל (לקמן קמב:) מתני' דהיתה בין החביות מגביהה ומטה על צדה מוקי לה כרשב'ג משמע דרבנן דרשב'ג שרו לטלטל את האבן עצמו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מרסקין לא את השלג ולא את הברד. </span>מכאן יש ליזהר שלא ירחוץ ידיו בשלג וברד בשבת  ופעמים שמתקרשים ויש ברד מעורב בהם אין לרחוץ בהן דאי אפשר שלא ירסק הברד וכל הזהיר בו תבא עליו ברכה:  הדרן עלך במה טומנין </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>במה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במה </span>בהמה יוצאה. </span>דאדם מוזהר על שביתת בהמתו דכתיב למען ינוח וגו' ומיהו לאו דלא תעשה מלאכה אתה ובהמתך ליכא אלא במחמר אחר בהמתו כדמוכח בריש מי שהחשיך (לקמן קנג.)  ובריש נדרים (דף ב:) דייק בהך דהכא ובכל הני דלעיל דאיכא דוכתא דתנא ברישא הא דסליק מיניה ואיכא דוכתא דתני ברישא הא דפתח ביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>חמרא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>חמרא </span>לובא. </span>אומר ר'ת דלובא היינו מצרים דכתיב (נחום ג) פוט ולובים היו בעזרתך ואמרינן בירושלמי גרים הבאים מלוב מהו להמתין להם שלשה דורות ומייתי עלה דהדא עלם מצראה דצווחין ליה לוב : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>דילמא כל נטירותא יתירתא לאו משוי היא. </span>וא'ת תפשוט ממתניתין דתנן ולובדקים בפרומביא אע'ג דסגי לה באפסר כדאמר בסמוך תנא לובדקים וגמל יוצאים באפסר ופרומביא עדיפא מאפסר דאמר לקמן חמור שעסקיו רעים כגון זה מהו לצאת בפרומביא בשבת אלמא משמע דעדיף מאפסר וי'ל דלא הוי נטירותא יתירתא ואורחיה נמי בהכי ולא חשיב משוי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 51
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>קדמיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קדמיה </span>חמרא דלוי. </span>משמע שמכבדין בדרכים ובפ' אמר להם הממונה (יומא נז.) נמי אמרינן שלשה שהיו מהלכין בדרך הרב באמצע גדול מימינו וקטן משמאלו וכן מצינו במלאכי השרת שבאו אצל אברהם וכו' והקשה ר'ת דבפ' שלשה שאכלו (ברכות מז.) מסיק דאין מכבדין אלא בפתח הראוי למזוזה ותירץ רבינו תם דהתם כשאין הולכים בחבורה אחת אלא כל אחד הולך לצורך עצמו אבל כשהולכים בחבורה אחת מכבדים בכל מקום:  אמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>שמואל הלכה כחנניא. </span>פר'ח דהלכה כרב דאמר בין לנוי בין לשמר אסור מדמשני אביי ורבא ורבינא דהוו בתראי אליביה ההיא דקשרה בעליה במוסרה ועוד דקיי'ל דהלכתא כרב באיסורי הלכך אומר הרב פור'ת דכל נטירותא יתירתא אסור כגון פרה באפסר ובכל נוי בהמה אסור לצאת ומיהו עגלים יוצאות באפסר כדאמר בסמוך ויוצא סוס ברסן דאורחיה בהכי או באפסר אבל בשניהם ברסן ובאפסר אסור ומותר להשים הרסן או האפסר בראש הסוס בשבת ואין בו איסור טלטול דמוכן הוא לבהמה ואדם המנהיג סוס ברשות הרבים יזהר שלא יוציא ראש החבל מתחת ידו טפח ומה שבין ידו לסוס יגביה מן הקרקע טפח דהכי אמרינן לקמן בפרקין (ב) ומותר לכרוך חבל האפסר סביב צואר הבהמה ולצאת דהא עגלי דרב הונא ומולאות של בית רבי יוצאים כרוכין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אדרבה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אדרבה </span>תסתיים דשמואל הוא דאמר כו'. </span>תימה לרשב'א מה ראייה מייתי מדאמר שמואל מחליפין לפני רבי כו' דלכאורה משמע דהא דקאמר לעיל לא למעוטי נאקה באפסר דכל זה מדברי שמואל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קשרה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קשרה </span>בעליה במוסרה. </span>הוה מצי לשנויי הא מני חנניא היא והא דמשמע בריש הכונס  (ב'ק נה:) דמוסרה שמירה פחותה היא היינו דוקא בשור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>או
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>או </span>יוצאין כרוכין. </span>פי' בקונט' דמכוין לנוי וכן פירש במתניתין וקשה לרשב'א ולהרב פור'ת דלעיל משמע דלנוי לכ'ע אסור ותירץ הרב פור'ת דבהא פליגי דרב הונא סבר דנטירותא נמי איכא בכרוכין שאם רוצה הבהמה לברוח יתפסנה בכריכת האפסר ולא הוי משוי ושמואל סבר כרוכין לא הוי נטירותא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במתניתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במתניתא </span>תנא כרוכין לימשך. </span>רב הונא מתרץ כרוכים לימשך שיש חלל בין אפסר לצואר שהוא נוח לימשך כשירצה ושמואל סבר לימשך דוקא שיש חבל תלוי באפסר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> בבאין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> בבאין </span>מנוי אדם לנוי בהמה. </span>פירש'י ובעודו לאדם נטמא ובחנם פירש כך דאפילו אחר שיחדו לבהמה מקבל טומאה שאינו עולה מלקבל טומאה מכאן ואילך אלא בשינוי מעשה כדמוכח בפ'ק דסוכה  (דף יג:) גבי קוצר לאכילה ונמלך לסיכוך ורש'י בעצמו פירש כן בריש במה אשה (לקמן נח:) וכופת שאור שיחדו לישיבה דאמר טהור אור'י דמיירי כשיש שינוי מעשה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> ומזין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> ומזין </span>עליהם במקומן. </span>אצטריך לאשמעינן במקומן דלא חיישינן שמא תפול הזאה על הבהמה ויפסלו דתנן במסכת פרה (פי'ב מ'ג)  נתכוון להזות על האדם והזה על הבהמה אם יש באזוב [לא] ישנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>וטובלי'
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וטובלי' </span>במקומן. </span>הקשה הר'ר אליעזר אמאי לא מקשה הכא טבילה מאן דכר שמיה כדפריך בריש במה אשה (דף נז.) אמאי דתנן ולא תטבול עד שתרפם ותירץ ר'ת דהכא לא פריך משום דמתני' מיירי בדין כלים שמחלק בין כלי לכלי ואיזה מותר לצאת בו ואיזה אסור ואגב אורחיה אשמעינן שאר דיני כלים ומזין עליהם וטובלן במקומן דכן דרך התנא כי ההוא (לקמן דף סו.) דקיטע יוצא בקב שלו ואם יש בו בית קבול כתותין טמא אבל בריש במה אשה דמיירי בדיני כלים ואשמעינן דין טבילת אשה פריך שפיר טבילה מאן דכר שמיה:  והא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והא </span>איכא חציצה. </span>פירש בקונטרס שטבעת תקוע בשיר בחוזק ואין המים נכנסים שם ואומר ר'י דצריך לומר שפעמים מסירים אותן ועושים מהן מלאכה בפני עצמן שאם כל שעה היו קבועים בצואר הבהמה היה הכל חשיב כלי אחד ולא הוי חציצה וה'ר פור'ת פירש והא איכא חציצה לפי שהוא דבוק בצואר הבהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>בשריתכן.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשריתכן. </span>להכי לא מוקי לה במחוללין דאין דרך השיר להיות כן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>טבעת </span>שהתקינה לחגור בה מתניו. </span>נראה לר'י דהיינו לחגור מלבושיו שהן רחבים ואוגדם כנגד מתניו בטבעת כעין שפי' בקונטרס לקשור בה את כתפיו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>היא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>היא </span>של אלמוג וחותמה של מתכת. </span>וא'ת והא יש בה בית קיבול מקום מושב החותם וי'ל דאין זה בית קיבול דאמרינן בית קיבול העשוי למלאות לא שמיה בית קבול : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 52
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>והתניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והתניא </span>מחט בין נקובה בין אינה נקוב'. </span>נראה לר'י דלא פריך אליב' דאביי דאיהו הוה מפרש שאינה נקובה היינו שניטל חורה או עוקצה אלא אליב' דרבא פריך דלדידיה לא מצינן לפרש הכי כדמוכח בריש כל הכלים (לקמן קכג.) ותימה לר'י דכיון דלא ידע המקשה דמיירי בגלמי א'כ בלאו הכי תקשה ליה לרבא כדפריך בריש כל הכלים (ג'ז שם) :  והוא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והוא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והוא </span>שקשורה לו מע'ש. </span>רש'י פי' לקמן דבקשורה מע'ש הוי מלבוש החמור אבל באינה קשורה מע'ש הוי משאוי ועוד יש לפרש דבאינה קשורה מע'ש מיחזי כמתכוין להוצאת המרדעת וה'ר פור'ת פירש דמיחזי כאילו מתכוין להוליך הבהמה למקום רחוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אילימא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אילימא </span>שאינה קשורה לו כלל פשיטא. </span>ולא בעי למפרך דמרישא שמעינן לה דקתני בזמן שהיא קשורה הא אינה קשורה לא דדרך משניות כן במסכת ע'ז  (דף לה:) אלו דברים אסורין באכילה כבשים שדרכן לתת לתוכן יין כו' ובסיפא (שם דף לט:) קתני ואלו מותרים באכילה כו' וכבשים שאין דרכן לתת כו' ובפרק אלו טרפות  (חולין דף נד.) קתני אלו כשרות אע'ג דאיכא מינייהו דשמעי' מרישא  וא'ת ונפשוט מרישא דבקשורה מערב שבת איירי מדאיצטריך למיתני בזמן שהיא קשורה דבלאו הכי הוה ידעי' דאיירי בקשורה דאי באינה קשורה פשיטא דאסור דילמא נפלה ואתי לאתויי כדקאמר הכא אילימא כו' אלא ודאי בזמן שקשורה מע'ש קאמר וי'ל דמרישא לא תפשוט דאדרבה ה'א דלהכי תנא בזמן שהיא קשורה לאשמעי' דאפי' קשורה בשבת דאי לא תנא ליה ה'א דוקא בקשורה לו מע'ש אבל בקשורה בשבת לא קמ'ל להכי דייק מסיפא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מהו
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מהו </span>ליתן המרדעת ע'ג חמור בשבת. </span>ואין לאסור משום דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל דבהמה חשיבא כדבר הניטל כיון דיכול למושכה ולהוליכה בכל מקום ורב אסי בר נתן דבעי אם אסור אין לפרש משום דמיחזי כרוצה להוליך הבהמה למקום רחוק דא'כ היכי דייק דמאן דשרי טרסקל כ'ש מרדעת. ואין לפרש נמי דבעי למיסר בחצר אטו רה'ר כדאמר גבי אשה בפ' במה אשה (לקמן דף סד:) דגבי בהמה לא גזרו כדתניא בסמוך גבי זוג ומטיילת עמו בחצר אלא נראה לר'י דטעמא משום טרחא דשבת ואע'ג דשריא קרצוף בפ'ב דביצה (דף כג.) התם יש לה צער ביותר א'נ לא שרי אלא בי'ט אבל בשבת אסור:  אוכף שע'ג החמור. וא'ת ויתיר האוכף וינער ויפול כדאמר בפ' כל כתבי גבי היתה בהמתו טעונה טבל כו' וי'ל דהתם מיירי בשקין שתוכל הבהמה להתקלקל אבל מחמת האוכף לא תוכל הבהמה להתקלקל לכך לא התירו:  תולין טרסקל. וא'ת ותאסר משום דמשתמש בבע'ח כי היכי דאסור להניח נר על גבי דקל בשבת משום דמשתמש במחובר וי'ל דהתם מנענע הענפים אבל הכא אינו מנענע הבהמה בכך ורב אסי ברבי נתן דבעי למיסר אפסר משום דילמא אתי להשתמש בבע'ח (ת'י): </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אריוך.
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אריוך. </span>שם מלך כדכתיב אריוך מלך אלסר (בראשית יד)  ונקטי' טפי משאר מלכים לפי שמובלע בו לשון ארי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>דשמעיה </span>דקא מסיים בה כו'. </span>אע'ג דקיי'ל כרב באיסורי היינו לגבי שמואל לחודיה אבל הכא ר' יוחנן דקי'ל כוותיה לגבי רב קאי כשמואל וברייתא דאוכף נמי קיימא כשמואל למאי דמשני כאן לחממה כאן לצננה ומתני' דאין סכין ומפרכסין לבהמה דמייתי לקמן נמי פליגא אדרב כדפירש בקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>לאו בגדולים ומשום תענוג. </span>וא'ת ומאי קושיא דילמא הכא מיירי בטרסקל שנתלה מע'ש אבל לתלות בשבת אפי' בחצר אסור ותירץ דדייק מדנקט רה'ר גבי טרסקל טפי משאר דכולהו נמי ברה'ר איירי אלא נקט רה'ר דבחצר מותר בכל ענין:  כגון</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כגון
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כגון </span>שהיה תחום שלה מובלע כו'. </span>ומ'מ לא התירו אלא דרך קריאה אבל לילך מעבר לבהמה ולרודפה לעיר לא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תנאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תנאי </span>היא. </span>רב יהודה ידע שפיר דתנאי היא אלא דניחא ליה לאוקמי תרי סתמי דברייתא אליבא דחד תנא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כאן </span>ליבש כאן ליחלב. </span>פי' בקונט' ליחלב שיקבלו בכיס את החלב וקשה דהא ודאי משוי הוא ולכ'ע חייב דהויא מלאכה הצריכה לגופה ופי' ה'ר פור'ת ליחלב לשמור החלב בדדיהן שלא יזוב לארץ ושרי ת'ק דהוי כמו רחלים כבונות דחשבי' ליה מלבוש אף על פי שאינו עשוי לצורך עצמן אלא לשמור הצמר ור'י פירש דבין ליבש ובין ליחלב תרווייהו עבדי להו כדי שלא יסרטו דדיהן כדאמרינן בסמוך וליבש בזמן שאינו חפץ בחלב שרי לפי שמהדקו וליכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי אבל ליחלב שאינו רוצה שיתייבשו אינו מיהדק איכא למימר דילמא נפיל ואתי לאתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>שקושרין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שקושרין </span>להן כנגד זכרותן כו'. </span>ולשון לבובין הוי שלא לקרב כמו ובכל תבואתי תשרש (איוב לד) וכמוהו הרבה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 53
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ממאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ממאי </span>מדקתני סיפא. </span>טפי הוי ליה לאתויי כבולות דהוי ממש כעין זה אלא משום דשחוזות הוי ברישא:  עד</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>עד
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>עד </span>כבלא. </span>מפרש ר'י עד השוק כדאמר בפ' במה אשה (לקמן דף סג:) בירית באחת כבלים בשתים שמניחין הכבלים בשוק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>אמר ליבש מותר כו'. </span>וא'ת לימא מר הלכה כמר וי'ל משום דאיכא דמפכי להו לתנאי : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הלכה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הלכה </span>כר' יהודה בן בתירא. </span>הא דנקט ר' יהודה בן בתירה ולא נקט ר' יוסי משום דבמקום שאין עושין כלל אלא כדי ליבש שרי ר' יהודה בן בתירא דלא שייך התם מי מפיס ור' יוסי אוסר משום דילמא נפיל: ר'ת גריס</div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אמר </span>רב הלכה כת'ק ושמואל אמר כו' וכן כי אתא רבין א'ר יוחנן הלכה כתנא קמא ואתי שפיר איכא דמתני לה לדרב ושמואל דלעיל אהא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'><span class='shastitle7'>והתנן </span>אדם מותר עם כולם לחרוש ולמשוך. </span>וא'ת אפי' יהא אדם נמי אסור תקשה דמאי כלאים שייך הכא כיון שאינו מושך בעגלה ובקרון דהא בשבת איירי ואין לומר דאסור להנהיג בכלאים אפי' לא ימשוך שום דבר דאם כן יהא אסור להוליך ולהזיז ממקומו שור פסולי המוקדשין דחשיב כשני מינים כדאמרי' בפרק בתרא דמכות (דף כב.) המנהיג בשור פסולי המוקדשין לוקה גוף אחד הוא ועשאו הכתוב שני גופים וי'ל דה'ק אילימא כלאים דאדם והא דקתני ובלבד שלא יכרוך בחול קאמר כדאוקימנא לעיל (פ'ב דף כג:) ולא בשמן שריפה דאיירי ביו'ט ומיירי שמושכין שום דבר אי נמי י'ל דחשיב משיכה מה שנושאים שניהם את החבלים:  מאי</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>טעמא דילמא נפיל ואתי לאתויי. </span>אע'ג דאוקימנא לעיל דאיירי בקשורה הכא מפרש לפום משמעות ריהטא דמתני' ומשום שהאריך לעיל לא חש להאריך הכא ומתוך פי' הקונט' משמע דל'ג דילמא נפיל ואתי לאתויי: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>משום
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>משום </span>דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא. </span>אבל משוי אינו שבטל אגב אפסר ומשום דילמא נפיל נמי ליכא למיחש כדחייש גבי זוג בריש במה אשה  (לקמן דף נח: ושם) דהכא מיירי באריג ואמר התם כל שהוא אריג לא גזרו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>דלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דלא </span>למציוה יאלי. </span>פירש'י שאנשוא'ש דהיינו עלוקה ואין נראה דאין מוצצות אלא דם ועוד דהוה ליה למימר עלוקות ולא אשכחן דקרי להו יאלי בשום מקום ונראה דיאלי היינו נמי קופר דמתני' כדאמר בריש בבא בתרא (דף ד.)  גבי הורדוס אהדר ליה כלילא דיאלי ונקרינהו לעיניה והאנקה מתרגמינן יאלי (ויקרא יא) והוא שקורין הירצו'ן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הוה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הוה </span>מעשר ר' אלעזר בן עזריה כל שתא ושתא. </span>הקשה ר'ת דאמר בפ' בתרא דבכורות (דף נג: ושם) דאין מעשר בהמה נוהג אחר החורבן מפני התקלה א'כ בזמן הבית הוה מעשר ומסתמא בן י'ג שנה היה כשעישר וא'כ מאי קאמר דהוה מעשר כל שתא ושתא דע'כ לא היה בשעת חורבן הבית לכל היותר כי אם בן י'ד או ט'ו שהרי רבי יוחנן בן זכאי משך נשיאותו אחר החורבן שנה או שנתים דכמה תקנות תקן אחר החורבן כדתנן משחרב בהמ'ק התקין רבי יוחנן בן זכאי ואחריו ר'ג היה נשיא שנתים או ג' קודם שמינו רבי אלעזר בן עזריה כדאמר בפרק תפלת השחר (דף כז:) אשתקד צעריה לרבי צדוק וקודם לכן צעריה לרבי יהושע על תקנת המועדות וכשהעמידוהו נשיא היה בן י'ח שנה כדאמר התם הרי בשעת החורבן היה בן י'ד או ט'ו לכל היותר וי'ל דקודם גזרה הוה מעשר אי נמי אפוטרופוס הוה מעשר בקטנותו והר'ר אלחנן מפרש הוה מעשר אחר חורבן בהמת ארנונא למלך : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 54
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>ור' חנינא ור' יוחנן ורב חביבא מתני. </span>פירוש מתני הך שמעתא דאמר בסמוך והשתא פסק הש'ס למילתיה וקאמר בכולי  (הש'ס) (א) כל כה'ג זוגא מיחלפא רבי יוחנן כו' ולא קאי מתני אחילוף כך קבל רבינו שמואל בשם רבינו שלמה ששמע מרבי אליעזר רבו:  ואע'ג</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואע'ג
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואע'ג </span>דלא מקבלי לוכחינהו מר. </span>היינו היכא דספק אי מקבלי כדאמר בסמוך לפניהם מי גלוי אבל היכא דודאי לא מקבלי הנח להם מוטב שיהו שוגגין ואל יהיו מזידין כדאמרינן בהמביא כדי יין (ביצה דף ל. ושם) ובפרק שואל (לקמן דף קמח:) גבי תוספת יוה'כ : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ועל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ועל </span>הרשעים תי'ו של דם. </span>לא מקרא קאמר הכי אלא מסבר' דהא דכתיב והתוית תיו על מצחות האנשים הנאנחים והנאנקים על כל התועבות הנעשות בתוכה היינו בצדיקים גמורים: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מזבח
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מזבח </span>נחשת בימי שלמה מי הוה. </span>כדכתיב ששלמה הסירו כי היה קטן מהכיל וא'ת והא כתיב בדברי הימים (ב ד) ויעש שלמה את מזבח הנחשת וי'ל דדרשינן ליה כי הכא מזבח שאומרים לפניו שירה בכלי נחשת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>קצף
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>קצף </span>אף וחימה. </span>קשה לרשב'א דאמר בפ'ק דמסכת ע'ג  (דף ד. ושם) כתיב חימה אין לי וכתיב נוקם ה' ובעל חימה ומשני כאן לישראל כאן לנכרים אלמא דאין להקב'ה חימה על ישראל ואההיא דמס' ע'ג קשה דבס'פ ארבעה נדרים  (דף לב.) אמר חימה משה הרגו דכתיב חימה אין לי ופריך והא כתיב כי יגורתי מפני האף והחימה ומשני תרי חימה הוו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ושמואל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ושמואל </span>אמר תמה זכות אבות ורבי יוחנן אמר תחון זכות אבות. </span>אומר רבינו תם דזכות אבות תמה אבל ברית אבות לא תמה דהא כתיב (ויקרא כו) וזכרתי את בריתי יעקוב אף לאחר גלות ואנן אין אנו מזכירין זכות אבות אלא הברית ומפרש דשמואל דאמר מימי חזאל דייק מדכתיב למען בריתו ולא למען זכותו ואומר ר'י דבויקרא רבה  (פ' לו) דייק מעד עתה כדפי' בקונטרס ולר'י נראה דלא פליגי שמואל ור'י אלא שמואל קאמר דלרשעים תמה אבל לצדיקים לא תמה ובצדיקים איירי ר'י תדע דהא ר'י אמר בסמוך דמימי חזקי' תמה זכות אבות והכא קאמר דאף בשעת חורבן דבתר הכי תחון זכות אבות ועל זה אנו סומכין להזכיר זכות אבות ובשלהי ויקרא רבה רבי אחא אומר לעולם זכות אבות קיימת ולעולם אנו מזכירים אותם וכן הוא אומר כי אל רחום וגו' ולא ישכח את ברית אבותיך וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>מיתה בלא חטא. </span>פי' (מיתה) לפי שהגזרה באה אף על השגגה ואין יסורים בלא עון של מזיד כדאמר ביומא (דף לו:)  חטאים אלו השגגות עונות אלו הזדונות ואף על גב דאמר (שבועות דף ח:) גבי שעיר של יה'כ להגין עליו מן היסורים משמע דיסורים באים על שוגג הכא מיירי ביסורי נגעים שהן מכוערים כדמייתי קרא:  ארבעה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ארבעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ארבעה </span>מתו בעטיו של נחש. </span>והא דכתיב (קהלת ז) כי אדם אין צדיק בארץ וגו' ברוב בני אדם קאמר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>וש'מ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>וש'מ </span>יש מיתה בלא חטא ויש יסורים בלא עון. </span>ואע'ג דבמאי דקאמר אין יסורין בלא עון לא איתותב: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>האומר בני עלי חטאו אינו אלא טועה. </span>פירוש במאי דכתיב אשר ישכבון לא חטאו אלא מבזים קדשים היו כדכתיב (שמואל א ב) בטרם יקטירון החלב וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מעבירם
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מעבירם </span>כתיב. </span>הש'ס שלנו חולק על ספרים שלנו שכתוב בהם ( מעבירים) וכן מצינו בירושלמי בשמשון והוא שפט את ישראל ארבעים שנה מלמד שהיו פלשתים יראים ממנו כ' שנה אחר מותו כמו בחייו ובכל ספרים שלנו כתיב כ' שנה (שופטים טז) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 55
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתוך
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתוך </span>שהיה לו לפנחס למחות. </span>ופליג אר' יונתן דאמר שניהם לא חטאו:  שהיה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>שהיה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>שהיה </span>לך לדונו בסנהדרין. </span>קשה לר'י דפ'ק דמגילה (דף יד: ושם)  אמרינן גבי נבל דמורד במלכות לא בעי למדייניה ואוריה מורד במלכות הוה כדאמר בסמוך ויש לומר דודאי צריך לדונו ולידע אם הוא מורד במלכות אבל לעיין בדינו ולעשות הלנת דין ולהמתין עד למחר אין צריך וכן משמע דבסנהדרין (דף לו. ושם) אמר שדן דוד את נבל בסנהדרין מויחגרו איש חרבו וגו': </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ליקוחין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ליקוחין </span>יש לך בה. </span>אף על גב דאפילו חטא נמי יש לו בה ליקוחין דהא אנוסה היתה ושריא לבעל וה'ה לבועל מ'מ ליקוחין יש לך בה משמע לא היה לך בה עבירה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>גט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>גט </span>כריתות כותב לאשתו. </span>פרש'י על תנאי שאם ימות במלחמה תהא מגורשת מעכשיו וצריך לומר לפירושו דאף על גב דאוריה בא מן המלחמה התנאי היה שאם לא ישוב בסוף המלחמה שיהא גט אך קשה דתנן במי שאחזו (גיטין דף עג. ושם) מה היא באותן הימים רבי יהודה אומר הרי היא כאשת איש לכל דבריה ואם כן לר' יהודה היתה אשת איש גמורה ונראה לר'ת שהיה מגרשה לגמרי בלא שום תנאי והא דאמרינן בהזהב  (ב'מ דף נט. ושם) מוטב שיבעול אדם ספק אשת איש ואל ילבין פני חבירו ברבים מנלן מדוד קרי לה ספק אשת איש לפי שהיו מגרשים בצנעה והעולם סבורים שהיא אשת איש: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דאמר </span>ליה ואדוני יואב. </span>פרש'י דמורד במלכות הוה משום דקאמר ואדוני יואב ואין נראה דאין זה מורד שלא היה בלבו להמליכו ולקרותו מלך אלא כמו שפירש רבינו מאיר דהוי מורד משום דבסיפא דקרא כתיב ואני אבא אל ביתי לאכול ולשתות ולשכב עם אשתי וגו' שדוד אמר לו לעשות ולא רצה לעשות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 56
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רק
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רק </span>בדבר אוריה החתי. </span>קשה דהא איכא מעשה דהסתה בריש פ'ב דיומא (דף כב:) וי'ל דלא חשיב ליה דלא הוי כל כך עון גדול וגם שגג:  אלא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>מעתה אז יבנה יהושע כו'. </span>הקשה הר'ר אלחנן דבחלק  (סנהדרין דף צא:) מפקינן מדכתיב אז יבנה יהושע ולא כתב אז בנה מכאן לתחיית המתים מן התורה אם כן אתא לדרשה ה'נ אתא לדרשה דהכא ואומר ר'י דמ'מ פריך מדלא כתיב שבקש לבנות אלא יבנה ש'מ שרוצה לומר שבנה כההוא דיהושע דודאי בנה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 56
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מה </span>אחרונים לא עשו ותלה בהן כו'. </span>לא שייך למימר הכא מקום הניחו לו אבותיו להתגדר בו כדאמר בפ'ק דחולין (דף ז. ושם:)  גבי נחש נחשת שביער חזקיה דהתם לא ביערוהו אבותיו שהיו יראים לבערו לפי שעשאו משה על פי הדבור אבל הכא למה היו מניחים מלבערם: 


lvr: 21
pgn: 56
dfh: b
trm: דצוציתא.
txt:
<span class='five'>דצוציתא. </span>אומר ר'ת דאמר במדרש שהיה נר דולק  על ראשו:  הדרן עלך במה בהמה</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במה </span>אשה כו' לא בחוטי צמר. </span>מפרש בגמ' משום דילמא מיתרמי לה טבילה של מצוה ושרי להו ואתי לאתויינהו ארבע אמות ברה'ר אומר ר'י דהיינו דוקא בחוטין שאינן נתונין בקליעת השער אבל חוטין הנתונין בקליעת השער יוצאה בהן דבהנהו ליכא למיגזר דילמא שריא להו כדתנן בהמצניע  (לקמן דף צד:) דאיכא לכל הפחות איסור שבות בגודלת וסברא הוא דכי היכי דיש איסור בעשיית קליעה ה'נ יש איסור בסתירת קליעה וא'ת מהאי טעמא תהא אשה אסורה לצאת בטלית דהא ודאי שריא לה בשעת טבילה וניחוש דילמא אתי לאתויי וי'ל דבדברים שהם עיקר מלבוש ליכא למיגזר דאפילו בחול אין דרך ללכת כלל ממקומו עד שילבישם אלא דוקא בדברים קטנים יש לחוש שאין מקפיד אם אינם עליו ורגילות הוא בחול כשמתירן פעמים נושאן בידו עד ביתו ונראה לר'י דדוקא בדברים שרגילות להסירן כדי להראותן או משום חציצה או משום קפידא גזרו שלא לצאת דשמא כשיסיר ישכח שהוא שבת ואתי לאתויי אבל דברים שמותר לצאת בהן שאין רגילות להסירן מותר לקשור ולהתיר ברה'ר דליכא למיחש למידי דאם יהא זכור שבת בשעת התרה לא אתי לאתויי ואם לא יהיה זכור שבת אפילו נאסר להתיר ולהסיר לא יועיל וכ'מ לקמן (דף סא.) דקתני בברייתא וקושר ומתיר קמיע אפילו ברה'ר והא דאיצטריך התם לאשמעי' דשרי אע'פ שכל דבר מותר להסיר כדפרישית איצטריך לאשמעינן דלא אסרינן משום דמיחזי דקושרו עליו שלא לרפואה ומתכוין להוציא כי היכי דאסור בפילפל וגרגיר מלח לכתחילה לתת בפה בשבת או להחזיר אלא כמלבוש גמור חשיב מחמת הרפואה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>רך על גבי קשה חוצץ כו'. </span>וא'ת דילמא רב הונא נקט וכולן בראשי הבנות לרבותא דאפילו בראשי הבנות דהוי רך ע'ג קשה חוצץ ואור'י דבלאו רב הונא הוה ידעינן דבכל מקום חוצצין אפילו בראש אלא ודאי למעוטי שום דבר אתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>השתא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>השתא </span>קשה ע'ג קשה חוצץ. </span>סבר הש'ס דקשה ע'ג רך חייץ טפי מקשה ע'ג קשה ורך ע'ג קשה לא חייץ כקשה ע'ג קשה דהא לר' יהודה חוטי צמר אין חוצצין דהוי רך על גבי קשה וחוטי פשתן דהוי קשה ע'ג קשה חוצצין וחוטי שיער דהוי נמי קשה על גבי קשה לכ'ע אין חוצצין אף על פי שחוטי פשתן חוצצין לכולי עלמא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>א'ר יוסף. </span>לפי שרב יוסף בעצמו מקשה שייך לומר אלא:  הכא</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הכא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הכא </span>בקטלא עסקינן. </span>תימה דמשמע דקטלא טעמא משום חציצה וא'כ אמאי תני (ב) במתניתין בסיפא בהדי חוטי צמר ברישא הוה ליה למיתנייה ואומר רשב'א דקטלא נמי דבר של נוי הוא ויש לחוש דילמא שליף ומחויא ומיירי מתני' ברפוי דליכא חציצה ולכך אין לאוסרו אלא משום תכשיט אבל ברייתא דהכא איירי במיהדק דליכא למיחש דילמא שלפא שאינה מסירה לפי שלא תראה בעלת בשר וא'ת ומאי דוחקיה לאוקמא ברייתא משום חציצה לוקמא ברפוי ומשום משלפא כמתני' וי'ל דברייתא משמע ליה דטעמא משום חציצה דומיא דרישא דקתני הבנות יוצאות בחוטין שבאזניהם דלא איצטריך דליכא למיחש דילמא שלפא ומחוייא דפשיטא הוא דמאי נוי שייך בחוטין אלא איצטריך לאשמעינן דאין בו חציצה ואינה מסירתן בשעת טבילה וה'נ סיפא טעמא משום חציצה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תניא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תניא </span>נמי הכי כו'. </span>מדתני (ג) וסרביטין הקבועים בה ודרך לקבוע אפזיינו בסבכה אבל חומרתא דקטיפתא אין קובעין: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אי </span>כבלא דעבדא תנן. </span>תימה אי כבלא דעבדא תנן אמאי קתני טפי גבי אשה וי'ל דבעי למיתני בסיפא דמתני' יוצאה בכבול ובפאה נכרית לחצר ופאה נכרית לא שייכא אלא באשה וא'ת אמאי לא תני נמי ברישא פאה נכרית בהדי כבול דאין יוצאין בה לרה'ר ויש לומר דמילתא דפשיטא היא דאסור לצאת בה לרה'ר דודאי משלפה משום דמחכו עלה וא'ת אי כבלא דעבדא תנן אמאי שרי בחצר טפי משאר דברים אבל אי כיפה של צמר תנן ניחא דשרי בחצר שלא תתגנה על בעלה כדמפרש עולא לקמן (דף סד:) וי'ל דכבלא דעבדא שרי כדי לעשות בו קורת רוח לרבו שאם היה כל היום בלא כבול אפילו בחצר בדבר מועט שיעשה העבד כנגד רבו סבור רבו שדעתו למרוד בו ואתי לידי קטטה ולקמן  דפירש'י דבסיפא מודו כ'ע דכבול כיפה של צמר היא קשה לר'י דהא משמע הכא למ'ד כבלא דעבדא תנן שרי כיפה של צמר אף לרה'ר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>בה משום כלאים. </span>פרש'י משום שאינה טווי וריב'א אומר דמשום הכי אין להתיר דהתנן  הלבדים אסורין מפני שהן שועין אלא משום דאיסטמא דבר קשה הוא ובדבר קשה לא אסרו רבנן משום כלאים כדאמר בפרק קמא דביצה (דף טו. ושם) א'ר הונא בריה דרב יהושע האי נמטא גמדא דנרש שריא אע'ג דשאר לבדים אסורין האי שריא לפי שהיא קשה וכן משמע ביומא פרק בא לו (דף סט.) רב אשי אמר בגדי כהונה קשין הן ולכך שרי להציע תחתיהם כי הא דאמר רב הונא בריה דרב יהושע האי נמטא גמדא דנרש שריא וקשה לר'ת דאמרינן בפ'ק דערכין (דף ג:) הכל חייבים בציצית כהנים לוים וישראלים ופריך פשיטא ומשני כהנים איצטריך ליה סד'א הואיל ואישתרי כלאים לגבייהו כו' לא ליחייבי והשתא היכי אישתרי להו והא בגדי כהונה קשין הן וכה'ג לישראל נמי שרי ואומר ר'ת דדבר שהוא שוע טווי ונוז [ובדרך מלבוש והעלאה] דאסור מן התורה אין חילוק בין רך לקשה דבכל ענין אסור מן התורה אבל בכלאים דרבנן כגון לבדים שאינם אלא שוע שרי בקשין אפילו ללבוש כיון דאין בהו כלאים אלא מדרבנן ובגדי כהונה נמי כיון דשרי מדאורייתא להציע תחתיהן כדתניא לא יעלה עליך אבל אתה מותר להציעו תחתיך אבל אמרו חכמים אסור לעשות כן כו' שרי אפילו מדרבנן כיון דקשין הן דבקשין לא גזרו רבנן כלל ובדבר רך נמי היכא דלא שכיח כריכה מותר להציעו תחתיך כגון מרדעת החמור וכרים וכסתות ומילי אחריני דחשיב במס' כלאים ועל אותן קוטש פורפונטש השיב ר' יצחק שאם יש בתוכן בלאי בגדים של צמר ושל פשתן ונתחב בהן המחט שתי תפירות דאסורין בהעלאה אפילו חוט התפירה של קנבוס או של משי שלא התירו כרים וכסתות אלא בהצעה אבל בהעלאה לא אבל אם אין בתוכן רק גיזי צמר יכול להיות דמותר אף בהעלאה שאין חוט התפירה מחברן לבגד כלל אלא שמחבר ומקרב שני הבגדים של פשתן שהן כסוי הקוטש משני צדדין ומתוך כך מתהדק הצמר שבינתים ואין זה חיבור כחיבור אריג או תפירה או קשירת חבלים דבמה בהמה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 57
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>ואינה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואינה </span>מטמאה בנגעים. </span>קשה לר'י מאי איריא בנגעים אפי' במת ושרץ לא מטמא דבעינן טווי ואריג כדאמר לקמן (דף סד.)  ואומר ר'י דמטמא במת ושרצים מק'ו דפכין קטנים שטהורין בזב וטמאים במת ושרץ איסטמא שטמא בזב דשייך בה מדרס כמו בכפה דאמר (כלים פרק כ'ח משנה ה) כפה שנתנתו לס'ת טהור מן המדרס אינו דין שיטמא במת ושרץ ובערוך פי' איסטמא חתיכה של בגד מוזהב וקבועין בה אבנים טובות ומרגליות ולפ'ז ניחא דמטמא במת ושרצים כשאר תכשיט אבל בנגעים לא שאין הבגד עיקר כ'א הזהב ואבנים טובות ומהאי טעמא נמי אין בה משום כלאים:  והאמר</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>והאמר
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>והאמר </span>שמואל יוצא העבד בחותם כו'. </span>ולא בעי לאוקמי מתניתין בחותם שבכסותו דניחא ליה לאוקמה בדעבד איהו לנפשיה ואיירי מתני' בכל חותמות: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>דעבד איהו לנפשיה. </span>קשה לרשב'א אמאי שריא מתני' בדעבד איהו לנפשיה בחצר כיון דליכא קפידא דרבו וי'ל דאיכא קצת קפידא אבל לא כל כך כמו בעבד ליה רביה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>במאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>במאי </span>אוקימתא להא דשמואל בדעבד ליה רביה כו'. </span>אבל אי מיירי בדעבד איהו לנפשיה אתי שפיר דבצוארו ליכא למיחש דלמא פסיק ליה בידים כדי שלא יבינו הרואין שהוא עבד אבל בכסותו איכא למיחש דלמא מקפל טליתו לכסות החותם ולא ידע דיש בזה חיוב חטאת אבל בדעבד ליה רביה משום אימתא דרביה ירא לקפל והשתא נמי ידע הש'ס לדרב יצחק אלא דלא ידע שיש לחוש דילמא מיפסיק ובתר דמשני מייתי דרב יצחק ונחת לפרושי שיש חיוב חטאת בקיפול: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>דילמא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>דילמא </span>מיפסק ומרתת ומקפל ליה. </span>דניחא ליה טפי שיהיה מקופל משיראה רבו שנפסק לגמרי ויסבור שבמזיד פסקו למרוד בו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>לא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>לא </span>תצא בהמה כו'. </span>דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא כדפי' בקונ' דלא מצינן למימר משום דילמא מיפסיק ואתי לאתויי דהא לעיל (דף נד:)  מפרש דזוג אסור משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא ולא קאמר דלמא מיפסק דומיא דחותם: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>מאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאי </span>שנא זוג שבצוארו דלמא מיפסיק ואתי לאתויי. </span>והא דתנן לקמן (דף סו:) בני מלכים יוצאין בזוגין וכל אדם אלא שדברו חכמים בהווה אומר ר'י דמיירי בזוגין יקרים שיוצאין בהן בני מלכים כגון של כסף ושל זהב דליכא למיחש בהו דילמא מיפסיק דמסתמא תקועין הן יפה בשלשלאות של כסף והכא מיירי בזוג דעלמא דומיא דזוג של בהמה ולמאי דמוקי לה בגמרא באריג בכסותו אתי נמי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הב'ע
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הב'ע </span>דמחי. </span>וא'ת כי היכי דזוג איירי במחי הכי נמי איירי חותם שבכסותו במחי ואם כן אמאי אסור וי'ל דזוג מותר לפי שדרך לאורגו בבגד שאין שום בגד שלא יהא ראוי לנוי ותכשיט כזה ולא הטריחוהו לפוסקו מכל בגדים ולגנות הבגד אבל חותם אין דרך לעשותו בכל הבגדים שאינו יפוי הבגד ולכך גזרו חכמים אפילו בארוג בכסותו שיהא צריך לפוסקו אטו היכא שאין ארוג וא'ת אדמפליג בין זוג שבצוארו לזוג שבכסותו ליפלוג בזוג שבכסותו גופיה בין מחי ללא מחי ויש לומר דניחא ליה לאשמעינן דזוג שבצוארו אסור אפילו בחתיכת הבגד שסביב צוארו ואינה יכולה ליפול אלא ע'י חתיכה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>כדרב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כדרב </span>הונא כו'. </span>ואע'ג דמילתא דרב הונא אייתי לעיל  (דף נז.) גבי חציצה מדקאמר כל שהוא אריג משמע דה'ק בין לענין חציצה בין לענין דלמא מיפסיק לא חיישינן באריג: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> אע'פ
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> אע'פ </span>שחברו בדלת וקבעו במסמרים טמא. </span>והא דאמר בהקומץ רבה (מנחות דף כד.) סדין שעשאו וילון טהור מן המדרס לאו משום קביעות גרידא טהור אלא מיירי שעשה שום שינוי מעשה. והא דאמר בנגמר הדין (סנהדרין דף מח:) כפה שנתנתו לספר טהור מן המדרס אף על פי שלא עשתה שום שינוי מעשה כיון דנאסר בהנאה ע'י כן חשוב כשינוי מעשה:  אין</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אין </span>כדר' שמואל כו'. </span>דחשיב ליה כלי תשמיש דאדם משום דבעי ליה לקלא דע'י הזוג ששומע יודע היכן בהמתו עומדת ומוצאה ע'י כך והוי כמקל של בהמה של מתכת דטמאה הואיל ואדם רודה בה וכ'מ לקמן גבי בירית טהורה דמשמיע [קול] בכלי מתכות אינו טמא אלא היכא דבעי ליה לקלא והא דמשני הא דאית ביה עינבל הא דלית ביה עינבל ולא מחלק באית ביה עינבל בין בעי ליה לקלא בין לא בעי אומר ר'י דלא שכיח שיעשו עינבל אלא אם כן בעי ליה לקלא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>כל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>כל </span>דבר אשר יבא. </span>ואע'ג דהאי קרא לא לגבי טומאה כתיב אלא לגבי הגעלה מסתברא דהתם אין דיבור מעלה ומוריד ואם אינו ענין להגעלה תנהו לענין טומאה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מתיב </span>רבא הזוג והעינבל חיבור. </span>פי' בקונטרס מדקרי ליה חיבור ש'מ דכי נתפרדו הוי כלי שניטל מקצתו ואע'ג דהדיוט יכול להחזיר כל כמה דלא אהדרי' לאו שלם הוא וקשה לר'י דהא מעיקרא נמי הוי ידענא דהוי כלי שניטל מקצתו ולהכי פריך למאי חזו ומשני דודאי באפי נפשה לא חזו לא זוג ולא עינבל אלא משום דהדיוט יכול להחזירו ומה שפירש נמי והתניא כו' גבי ההיא מספורת של פרקים לא עיין דההוא דזוג ועינבל משנה היא במסכת פרה  (פי'ב משנה ח) וההיא דמספורת בתוספתא דכלים ומפרש הרב פור'ת בשם ר' שמואל הואיל והדיוט יכול להחזירם ואע'ג דהשתא בלא עינבל לא חזי מידי כיון דהדיוט יכול בקל להחזירה כמאן דמיחברי דמי ואם נטמא העינבל נטמא גם הזוג כאילו הן מחוברין נפקא מינה דלכשיתחברו יטמא הזוג את הנוגע בו ומיהו בלא חיבור לא יטמא כי אם העינבל לבדו שנגע בטומאה והכי משמע לישנא דקאמר וכי תימא ה'ק אע'ג דלא מיחברי כמאן דמיחברי דמי משמע דאביי הכי סבירא ליה דמדתלי טעמא בחזרת הדיוט משמע דסבר דלא חזי השתא למידי ואי לאו כמחובר חשיב ליה היאך יקבל טומאה מאחר דלא חזי מידי בלא חזרה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> מתיב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> מתיב </span>רבא הזוג והעינבל חיבור. </span>שאם נטמא זה נטמא זה וה'מ כשמחוברים אבל שלא בשעת חיבור אם נטמא זה לא נטמא זה ולא חיישינן להדיוט יכול להחזיר דהשתא מיהא לאו מחוברין נינהו וממשנה זו אין לנו להוכיח דמיירי בשעת חיבור כדקאמר וכי תימא כו' אבל מכח ברייתא מוכיח דבשעת חיבור מיירי ומברייתא גרידתא הוה מצי רבא לאותוביה לאביי אלא דניחא ליה לאקשויי מהך דמיירי בזוג ועינבל בהדיא לאביי דאיירי נמי בזוג ועינבל: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'> (וכי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> (וכי </span>תימא כו') והתניא מספורת של פרקים ואיזמל של רהיטני. </span>שתי ברייתות הן במסכת כלים כל אחד בפני עצמה וברישא קתני בהדיא דכשאינן מחוברין מקבל כל א' טומאה בפני עצמו וגזרו על טומאה שלא בשעת מלאכה שיהא חיבור לטומאה ליטמא זה כשניטמא זה משום דדמי לשעת מלאכה אבל שלא בחיבורין משמע דאפי' גזירה דרבנן ליכא ואם נטמא זה לא נטמא זה דלא חייש למה שהדיוט יכול להחזירו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>(אלא)
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>(אלא) </span>אמר רבא הואיל ויכול להקישו. </span>פי' מקבל טומאה הזוג אבל עינבל דאין ראוי להקישו לא ומספורת ואיזמל נמי בלא חיבור ראויין למעין מלאכה ראשונה ומקבלי טומאה כל אחד בפני עצמו כדתני בתוספתא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 58
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אלא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אלא </span>אמר רבא כו'. </span>פירש בקונטרס דטומאה לא פרח הימנו כשנפרד משקיבל הואיל וראוי להקישו והוה ליה ככלי (עץ) שניקב בפחות ממוציא רמון דלא טהר מטומאה ומשמע שרוצה לומר דמכאן ואילך לא מקבל טומאה וקשה לר'י דלמה לא יקבל טומאה כיון דנפחת פחות מכשיעור דהוי כאילו שלם לגמרי ונראה לר'י דודאי גם מקבל טומאה מכאן ולהבא ולקונטרס דחקו לפרש כן משום דכשלא היה להם עינבל טהורין ולא מקבלי טומאה אף על גב דראוי להקישו ואינו דומה דכשלא היה בו עינבל מעולם ודאי טהור דכיון שעומד ליתן בו עינבל דהא עביד לקלא והוי גולמי כלי מתכות אבל משנגמר שהיה בו עינבל אף על פי שניטל מקבל טומאה שלא בטל מתורת כלי שהיה עליו קודם לכן והר'ם הביא ראיה מחמת שתפרה ושייר פחות ממוציא רמון דטהורה (חולין קלח.) אע'ג דחמת שלם שנקרע  פחות</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ורבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ורבי </span>יוחנן אמר הואיל וראוי לגמע בו מים לתינוק. </span>קשה לרשב'א דע'כ בלא ייחדו מיירי מדקאמר הואיל וראוי משמע בראוי בעלמא אפי' בלא ייחוד ועוד דביחדו לכך לא הוה פליג ר' יוסי בר' חנינא ועוד דביחדו אפי' לא היה לו עינבל מעולם נמי מקבל טומאה ועוד אי ביחדו מיירי מאי פריך דר' יוחנן אדר' יוחנן הא התם ע'כ איירי בלא ייחדו דביחדו אפי' במדרסות נמי אין אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו ולקמן בס'פ המצניע (דף צה: ושם)  גבי ניקב כמוציא זית טהור מלקבל בו זיתים ועדיין כלי הוא לקבל בו רימונים ופי' בקונטרס אם ייחדו לרימונים ואי לאו פי' הקונט' דהתם הוה ניחא וי'ל דאפי' לפירוש הקונטרס הכא חזי טפי ע'י גימוע משום דהואיל דמעיקרא הוה כלי גמור וגם עתה הדיוט יכול להחזירו אית לן למימר דע'י דבר מועט שעדיין ראוי לגמוע בו מים חשיב כלי אפי' בלא ייחוד ולמ'ד נמי הואיל וראוי להקישו דבעי מעין מלאכה ראשונה אתי שפיר בכל ענין דאפי' לא בעינן בעלמא ייחוד הכא אתי שפיר דלא מהני גמוע מים משום שעומד עדיין למלאכתו ראשונה להחזיר בו העינבל ואומר לו עמוד ונעשה מלאכתנו וכ'ש דאי בעינן בעלמא ייחוד דאתי טפי שפיר: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>ואין
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>ואין </span>אומרים בטמא מת עמוד ונעשה מלאכתנו. </span>לפירוש הקונט' קשה לר'י למה ליה לאתויי ברייתא דתרקב כיון דלא שייכא למילתיה דר' אלעזר ור' יוחנן אלא נראה לר' יצחק כפירוש ריב'א אומרים במדרסות עמוד מעל תרקב זה ונעשה מלאכתנו שאינו יכול להיות טמא מדרס ע'י שאתה יושב עליו הואיל ואינו מיוחד לכך כדקתני בברייתא ואין אומרים בטמא מת עמוד מגמוע מים בזה הזוג או בזה הסנדל של בהמה ונעשה מלאכתנו ליתן בו העינבל כדי להשמיע הקול וליתן סנדל ברגלי הבהמה אלא טמא טומאת מת על ידי הגימוע אע'פ שאינו מיוחד לכך והוי בר קבולי טומאה דחשיב כלי ע'י גימוע מים ור' יוחנן אמר אף אומר כו' דבעינן שיהא ראוי למלאכתו ראשונה ולא מהני ליה מידי לקבולי טומאה מה שראוי למלאכה אחרת אבל הקשת זוג ע'ג החרס והנחת סנדל של בהמה ברגלו כשבורח מן הקרב הוי מעין מלאכה ראשונה ולהכי הוי בר קבולי טומאה ולא שייך למימר ביה עמוד ונעשה מלאכתנו דהיינו נמי מלאכתו: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>סנדל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>סנדל </span>של בהמה של מתכת. </span>ושל עץ אינו ראוי לכל הני דברים דמפרש בסמוך דדרך הבהמה לקלקלו ורבינו שמואל גריס סנדל של בהמה ושל מתכת ומיירי בסנדל של סיידין דלקמן (סו.) : </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>וראוי לשתות בו מים במלחמה. </span>וא'ת והא בזוג שלא היה בו עינבל מעולם לא מטמינן משום דחזי לגמוע והכא חשוב כמו זוג שלא היה בו עינבל מעולם דכיון דנעשה לצורך בהמה אינו מקבל טומאה וי'ל דתחלתו נמי עשוי לשתות בו מים במלחמה או לסוך אלא שעיקרו עומד לבהמה ואומר לו עמוד ונעשה מלאכתנו למאן דבעי מעין במלאכה ראשונה: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>בשעה
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>בשעה </span>שבורח מן הקרב מניחו ברגליו. </span>תימה א'כ יטמא מדרס ותניא בתוספתא דכלים פרק כיפה ג' סנדלים הם של אדם טמא מדרס של מתכת ושל בהמה טמא טומאת מת משמע אבל מן המדרס טהור: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'> ולא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'> ולא </span>בעיר של זהב. </span>אור'ת דלאו היינו נושקא כדפי' בקונט' דהא אמרי' בפרק בתרא דסוטה (דף מט:) מאי עטרות כלות עיר של זהב משמע דעשוי הוא כעין עטרה ואע'ג דאמרי' התם בפולמוס של טיטוס גזרו על עטרות חתנים וכלות והכא לא אסרו אלא בשבת אור'ת דדוקא לחתנים וכלות גזרו ולא לשאר בני אדם :  מאן</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מאן
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מאן </span>דרכה למיפק בכלילא אשה חשובה. </span>אומר ר'י דדוקא בכלילא שרי שמואל הכא וכן רבי אליעזר דוקא בעיר של זהב שאין כל הנשים רגילות בהן אלא אשה חשובה אבל שאר תכשיטי נשים אסירי אפי' לאשה חשובה דאין לחלק בין הנשים והביא ראיה מס'פ כירה (לעיל דף מו:) דקאמר עולא מה טעם הואיל ואיכא תורת כלי עליהן ומה דחק לומר כן כיון דחזי לנשים חשובות דאפי' לרבנן דאסרי בעיר של זהב לאשה חשובה מודו בשאר תכשיטים אליבא דשמואל דשרי כלילא אפילו לרבנן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>אאבנט
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>אאבנט </span>של מלכים. </span>שמלבושם הוא ואין להם אבנט אחר ה'נ שרי האי קמרא לאיתתא דמלבושה היא ולא משלפא ומחויא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>תרי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>תרי </span>המייני קאמרת. </span>לשון אחד פי' בקונטרס לאיסור ואע'ג דחשיב בפ' כל כתבי (לקמן דף קכ:)  בי'ח כלים פונדא וחגור ופי' התם בקונט' דפונדא הוא אזור היינו כגון שיש בגד מפסיק בינתים אבל תרי המייני זה על גב זה אסור ולא דמי לכמה מלבושים שאדם לובש בשביל הקור אבל תרי המייני מה הנאה יש ואין דרך לחגור ומשוי הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>מנקטא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>מנקטא </span>פארי. </span>פירורי הפת ותכשיט הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>נזמי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>נזמי </span>האף. </span>ונזמי האוזן שרו כדפי' בקונטרס ואע'ג דאמר לקמן  הבנות יוצאות בחוטין שבאזניהן ואמר בגמ' דשל מיני צבעונים אסירי דילמא משלפי הואיל ותכשיט נינהו התם יותר קל ליטלם מנזמי האוזן: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>הא
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הא </span>יש עליה חותם חייבת חטאת. </span>אסיפא סמיך דקתני בהדיא דחייבת חטאת: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 59
dfh: b
trm: <span class='shastitle7'>רבי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רבי </span>נחמיה מטמא. </span>נראה לר'י דברישא מטהר דלא בעי למימר הלך אף אחר חותמה אלא דוקא אחר חותמה שהוא עיקר וכן משמע בהדיא בתוספתא דמסכת כלים דתניא טבעת של מתכת וחותמה של אלמוג רבי נחמיה מטהר שהיה רבי נחמיה אומר בטבעת הלך אחר חותמה:  רב</div>                     </div>                 


lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>רב
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>רב </span>נחמן בר יצחק אמר טומאה אשבת קא רמית. </span>דאפילו בלאו טעמא דהוי תכשיט לאיש היא טמאה מכל כלי מעשה והשתא בין לרבא בין לרב נחמן בר יצחק מוקמי תרוייהו כרבי נחמיה ולא מטמא מטעם תכשיט דאשה אלא מטעם תכשיט דאיש או מטעם דהוי כלי מעשה ולצדדין קתני בין לרבא בין לרב נחמן בר יצחק: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>למאי
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>למאי </span>חזיא. </span>פי' בקונטרס למאי חזיא והא משוי הוא וקשה לר'י דאם כן מאי משני הואיל ואשה חולקת בה שערה אטו משום הכי לא הוי משוי והא אינו לא מלבוש ולא תכשיט אלא נראה לפרש למאי חזיא למה היא רגילה לצאת בה בחול אמר רב יוסף כו' ובתר הכי פריך ובשבת למאי חזיא נהי שרגילה לנושאה בשביל שצריכה לחלק בה שערה בשבת תיהוי משוי כיון דאינו לא מלבוש ולא תכשיט ובקונטרס פי' בסמוך בשבת למאי חזיא והלא בשבת אינה חולקת שערה וקשה לר'י חדא דהא מנא ליה דאסור לחלק בה שיער בשבת ועוד דאמאי פריך והא אסור אפילו יהא מותר תקשה והא משוי הוא: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


lvr: 21
pgn: 60
dfh: a
trm: <span class='shastitle7'>הואיל
txt:
<span class='five'><span class='shastitle7'>הואיל </span>ואשה אוגרת בה שערה. </span>נראה לר'י שתוחבת המחט בתוך הסבכה ודוחקת את הסבכה כדי שלא יפלו שערותיה חוץ לקישוריה והשתא אתי שפיר דהויא כעין בירית שאוחזת בתי שוקיה שלא יפלו ולא כפירוש הקונטרס: </div><div style='margin-bottom:3px;width:100%'>


