# daat

autr: רשי
trm: ואליו הוא נושא את נפשו
id: 0524
nru: טו
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
אל השכר הזה הוא נושא את נפשו למות, עלה בכבש ונתלה באילן:<br>
<span id='pink'><b>והיה בך חטא - <br>
</b></span>מכל מקום, אלא שממהרין להיפרע על ידי הקורא:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא יומתו אבות על בנים
id: 0524
nru: טז
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
בעדות בנים. <br>
ואם תאמר בעוון בנים, כבר נאמר איש בחטאו יומתו, אבל מי שאינו איש מת בעוון אביו, הקטנים מתים בעוון אבותם בידי שמים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא תטה משפט גר יתום
id: 0524
nru: יז
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
ועל העשיר כבר הוזהר (דברים טז יט) לא תטה משפט, ושנה בעני לעבור עליו בשני לאוין, לפי שנקל להטות משפט עני יותר משל עשיר, לכך הזהיר ושנה עליו:<br>
<span id='pink'><b>ולא תחבול - <br>
</b></span>שלא בשעת הלוואה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ושכחת עומר
id: 0524
nru: יט
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
ולא גדיש. <br>
<span id='katom'><b>מכאן אמרו</b></span> עומר שיש בו סאתיים ושכחו אינו שכחה:<br>
<br>
<span id='pink'><b>בשדה - <br>
</b></span>לרבות שכחת קמה ששכח מקצתה מלקצור:<br>
<span id='pink'><b>לא תשוב לקחתו - <br>
</b></span><b><span id='katom'>מכאן אמרו,</span><span id='pink'></span></b> שלאחריו שכחה, שלפניו אינו שכחה, שאינו בבל תשוב:<br>
<span id='pink'><b>למען יברכך - <br>
</b></span>ואף על פי שבאת לידו שלא במתכוון, קל וחומר לעושה במתכוון. <br>
אמור מעתה, נפלה סלע מידו ומצאה עני ונתפרנס בה הרי הוא מתברך עליה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא תפאר
id: 0524
nru: כ
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
לא תיטול תפארתו ממנו. <span id='katom'>מכאן</span> שמניחין פאה לאילן:<br>
<span id='pink'><b>אחריך - <br>
</b></span>זו שכחה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי יהיה ריב
id: 0525
nru: א
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
סופם להיות נגשים אל המשפט. <br>
אמור מעתה אין שלום יוצא מתוך מריבה. <br>
<span id='red'>מי גרם ללוט לפרוש מן הצדיק?</span> <br>
הוי אומר: זו מריבה:<br>
<br>
<span id='pink'><b>והרשיעו את הרשע - <br>
</b></span><span id='red'>יכול כל המתחייבין בדין לוקין?</span> <br>
תלמוד לומר: והיה אם בן הכות הרשע, פעמים לוקה ופעמים אינו לוקה. <br>
<span id='red'>ומי הוא הלוקה?</span> <br>
למוד מן העניין (פסוק ד), לא תחסום שור בדישו,<span id='katom'><b> לאו שלא נתק לעשה:</b></span><br>
<br>


autr: רשי
trm: והפילו השופט
id: 0525
nru: ב
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
<b><span id='katom'>מלמד</span><span id='pink'></span></b> שאין מלקין אותו לא עומד ולא יושב אלא מוטה:<br>
<span id='pink'><b>לפניו כדי רשעתו - <br>
</b></span>ולאחריו כדי שתים. <br>
<span id='katom'><b>מכאן אמרו,</b></span> מלקין אותו שתי ידות מלאחריו ושליש מלפניו:<br>
<br>
<span id='pink'><b>במספר - <br>
</b></span><b><span id='katom'>ואינו נקוד במספר, למד שהוא דבוק,</span><span id='pink'></span></b> לומר במספר ארבעים ולא ארבעים שלמים, אלא מנין שהוא סוכם ומשלים לארבעים, והן ארבעים חסר אחת:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא יוסיף
id: 0525
nru: ג
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
<b><span id='katom'>מכאן</span><span id='pink'></span></b> אזהרה למכה את חברו:<br>
<span id='pink'><b>ונקלה אחיך - <br>
</b></span>כל היום קוראו רשע ומשלקה קראו אחיך:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא תחסם שור בדישו
id: 0525
nru: ד
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
דיבר הכתוב בהווה והוא הדין לכל בהמה חיה ועוף העושים במלאכה שהיא בדבר מאכל. <br>
<span id='red'>אם כן למה נאמר שור?</span> <br>
להוציא את האדם:<br>
<br>
<span id='pink'><b>בדישו - <br>
</b></span><span id='red'>יכול יחסמנו מבחוץ? <br>
</span>תלמוד לומר: לא תחסום שור מכל מקום. <br>
<span id='red'>ולמה נאמר דיש?</span> <br>
<span id='katom'><b>לומר לך</b></span> מה דיש מיוחד דבר שלא נגמרה מלאכתו וגידולו מן הארץ, אף כל כיוצא בו. <br>
יצא החולב והמגבן והמחבץ שאין גדולו מן הארץ. <br>
יצא הלש והמקטף שנגמרה מלאכתו לחלה. <br>
יצא הבודל בתמרים ובגרוגרות שנגמרה מלאכתן למעשר:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי ישבו אחים יחדו
id: 0525
nru: ה
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
שהייתה להם ישיבה אחת בעולם, פרט לאשת אחיו שלא היה בעולמו:<br>
<span id='pink'><b>יחדו - <br>
</b></span>המיוחדים בנחלה, פרט לאחיו מן האם:<br>
<span id='pink'><b>ובן אין לו - <br>
</b></span>עיין עליו בן או בת, או בן הבן, או בת הבן, או בן הבת, או בת הבת:<br>
<br>


autr: רשי
trm: והיה הבכור
id: 0525
nru: ו
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
גדול האחים הוא מייבם אותה:<br>
<span id='pink'><b>אשר תלד - <br>
</b></span>פרט לאילונית שאינה יולדת:<br>
<span id='pink'><b>יקום על שם אחיו - <br>
</b></span>זה שייבם את אשתו יטול נחלת המת בנכסי אביו:<br>
<span id='pink'><b>ולא ימחה שמו - <br>
</b></span>פרט לאשת סריס ששמו מחוי:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ועמד
id: 0525
nru: ח
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
בעמידה:<br>
<span id='pink'><b>ואמר - <br>
</b></span>בלשון הקודש, ואף היא דבריה בלשון הקודש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וירקה בפניו
id: 0525
nru: ט
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
על גבי קרקע:<br>
<span id='pink'><b>אשר לא יבנה - <br>
</b></span><b><span id='katom'>מכאן</span><span id='pink'></span></b> למי שחלץ שלא יחזור וייבם, דלא כתיב אשר לא בנה, אלא אשר לא יבנה, כיון שלא בנה שוב לא יבנה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וקצותה את כפה
id: 0525
nru: יב
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
ממון דמי בשתו. הכל לפי המבייש והמתבייש. <br>
<span id='red'>או אינו אלא ידה ממש?</span> <br>
נאמר כאן לא תחוס, ונאמר להלן בעדים זוממין (לעיל יט יג) לא תחוס. <br>
מה להלן ממון, אף כאן ממון:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אבן ואבן
id: 0525
nru: יג
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
משקלות:<br>
<span id='pink'><b>גדולה וקטנה - <br>
</b></span>גדולה שמכחשת את הקטנה, שלא יהא נוטל בגדולה ומחזיר בקטנה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: זכור את אשר עשה לך
id: 0525
nru: יז
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
אם שקרת במדות ובמשקלות הוי דואג מגרוי האויב, שנאמר (משלי יא א) מאזני מרמה תועבת ה', וכתיב בתריה בא זדון ויבא קלון:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אשר קרך בדרך
id: 0525
nru: יח
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
<b><span id='katom'>לשון מקרה. <br>
<br>
דבר אחר:<br>
לשון קרי וטומאה,</span><span id='pink'></span></b> שהיה מטמאן במשכב זכור. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
לשון קור וחום, </b></span>צננך והפשירך מרתיחתך, שהיו כל האומות יראים להלחם בכם ובא זה והתחיל והראה מקום לאחרים. <br>
<blockquote>משל לאמבטי רותחת שאין כל בריה יכולה לירד בתוכה, בא בן בליעל אחד קפץ וירד לתוכה. אף על פי שנכוה, הקרה אותה בפני אחרים:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>ויזנב בך - <br>
</b></span>מכת זנב, חותך מילות וזורק כלפי מעלה:<br>
<span id='pink'><b>כל הנחשלים אחריך - <br>
</b></span>חסרי כוח מחמת חטאם, שהיה הענן פולטן:<br>
<span id='pink'><b>ואתה עיף ויגע - <br>
</b></span>עייף בצמא, דכתיב (שמות יז ג) ויצמא שם העם למים, וכתיב אחריו ויבא עמלק:<br>
<span id='pink'><b>ויגע - <br>
</b></span>בדרך:<br>
<span id='pink'><b>ולא ירא - <br>
</b></span>עמלק, אלוהים, מלהרע לך:<br>
<br>


autr: רשי
trm: והיה כי תבוא וירשתה וישבת בה
id: 0526
nru: א
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
<b><span id='katom'>מגיד</span><span id='pink'></span></b> שלא נתחייבו בבכורים עד שכבשו את הארץ וחלקוה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מראשית
id: 0526
nru: ב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
ולא כל ראשית, שאין כל הפירות חייבין בבכורים אלא שבעת המינין בלבד. נאמר כאן ארץ, ונאמר להלן (לעיל ח, ח) ארץ חיטה ושעורה וגו', מה להלן משבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל, אף כאן שבח ארץ ישראל שהן שבעה מינין זית שמן זית אגורי ששמנו אגור בתוכו ודבש הוא דבש תמרים:<br>
<br>
<span id='pink'><b>מראשית - <br>
</b></span>אדם יורד לתוך שדהו ורואה תאנה שבכרה כורך עליה גמי לסימן ואומר הרי זו בכורים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אשר יהיה בימים ההם
id: 0526
nru: ג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
אין לך אלא כוהן שבימיך, כמו שהוא:<br>
<span id='pink'><b>ואמרת אליו - <br>
</b></span>שאינך כפוי טובה:<br>
<span id='pink'><b>הגדתי היום - <br>
</b></span>פעם אחת בשנה ולא שתי פעמים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וענית
id: 0526
nru: ה
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
<b><span id='katom'>לשון הרמת קול:<br>
<br>
</span><span id='pink'>ארמי אבד אבי - <br>
</span></b>מזכיר חסדי המקום ארמי אובד אבי, לבן בקש לעקור את הכל, כשרדף אחר יעקב. ובשביל שחשב לעשות, חשב לו המקום כאלו עשה, שאומות העולם חושב להם הקב'ה מחשבה <span id='katom'><b>[רעה] </b></span>כמעשה:<br>
<span id='pink'><b>וירד מצרימה - <br>
</b></span>ועוד אחרים באו עלינו לכלותנו, שאחרי זאת ירד יעקב למצרים:<br>
<span id='pink'><b>במתי מעט - <br>
</b></span>בשבעים נפש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: והנחתו
id: 0526
nru: י
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
<b><span id='katom'>מגיד</span><span id='pink'></span></b> שנוטלו אחר הנחת הכהן ואוחזו בידו כשהוא קורא, וחוזר ומניף:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ושמחת בכל הטוב
id: 0526
nru: יא
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
<b><span id='katom'>מכאן אמרו </span><span id='pink'></span></b>אין קורין מקרא בכורים אלא בזמן שמחה מעצרת ועד החג, שאדם מלקט תבואתו ופירותיו ויינו ושמנו, אבל מהחג ואילך מביא ואינו קורא:<br>
<span id='pink'><b>אתה והלוי - <br>
</b></span>אף הלוי חייב בבכורים אם נטעו בתוך עריהם:<br>
<span id='pink'><b>והגר אשר בקרבך - <br>
</b></span>(שם מכות יט) מביא ואינו קורא, שאינו יכול לומר לאבותינו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית
id: 0526
nru: יב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
כשתגמור להפריש מעשרות של שנה השלישית, קבע זמן הביעור והוידוי בערב הפסח של שנה הרביעית, שנאמר (דברים יד, כח) מקצה שלוש שנים תוציא וגו'. נאמר כאן מקץ, ונאמר להלן (שם לא י) מקץ שבע שנים, לענין הקהל מה להלן רגל אף כאן רגל. <br>
<span id='red'>אי מה להלן חג הסוכות אף כאן חג הסוכות? <br>
</span>תלמוד לומר: כי תכלה לעשר, מעשרות של שנה השלישית רגל שהמעשרות כלין בו, וזהו פסח, שהרבה אילנות יש שנלקטין אחר הסוכות, נמצאו מעשרות של שלישית כלין בפסח של רביעית, וכל מי ששהה מעשרותיו הצריכו הכתוב לבערו מן הבית:<br>
<br>
<span id='pink'><b>שנת המעשר - <br>
</b></span>שנה שאין נוהג בה אלא מעשר אחד משני מעשרות שנהגו בשתי שנים שלפניה, ששנה ראשונה של שמיטה נוהג בה מעשר ראשון, כמו שנאמר (במדבר יח כו) כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר, ומעשר שני, שנאמר (דברים יד כג) ואכלת לפני ה' אלוהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך, הרי שני מעשרות, <span id='katom'><b>ובא ולמדך </b></span>כאן בשנה השלישית שאין נוהג מאותן שני מעשרות אלא האחד. <br>
<span id='red'>ואיזה? <br>
</span>זה מעשר ראשון. ותחת מעשר שני תן מעשר עני שנאמר כאן ונתת ללוי. את אשר לו הרי מעשר ראשון. לגר ליתום ולאלמנה זה מעשר עני:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ואכלו בשעריך ושבעו - <br>
</b></span>תן להם כדי שבען, <span id='katom'><b>מכאן אמרו</b></span> אין פוחתין לעני בגורן פחות מחצי קב חטים וכו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: ואמרת לפני ה' אלוהיך
id: 0526
nru: יג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
התודה שנתת מעשרותיך:<br>
<span id='pink'><b>בערתי הקדש מן הבית - <br>
</b></span>זה מעשר שני ונטע רבעי,<b> <span id='katom'>ולמדך</span></b> שאם שהה מעשרותיו של שתי שנים ולא העלם לירושלים, שצריך להעלותם עכשיו:<br>
<span id='pink'><b>וגם נתתיו ללוי - <br>
</b></span>זה מעשר ראשון. וגם לרבות תרומה ובכורים:<br>
<span id='pink'><b>ולגר ליתום ולאלמנה - <br>
</b></span>זה מעשר עני:<br>
<span id='pink'><b>ככל מצותך - <br>
</b></span>נתתים כסדרן ולא הקדמתי תרומה לבכורים, ולא מעשר לתרומה ולא שני לראשון, שהתרומה קרויה ראשית, שהיא ראשונה משנעשה דגן, וכתיב (שמות כב כח) מלאתך ודמעך לא תאחר, לא תשנה את הסדר:<br>
<span id='pink'><b>לא עברתי ממצותיך - <br>
</b></span>לא הפרשתי ממין על שאינו מינו ומן החדש על הישן:<br>
<span id='pink'><b>ולא שכחתי - <br>
</b></span>מלברך על הפרשת מעשרות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא אכלתי באני ממנו
id: 0526
nru: יד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
<b><span id='katom'>מכאן</span><span id='pink'></span></b> שאסור לאונן:<br>
<span id='pink'><b>ולא בערתי ממנו בטמא - <br>
</b></span>בין שאני טמא והוא טהור, בין שאני טהור והוא טמא. והיכן הוזהר על כך (לעיל יב יז) לא תוכל לאכול בשעריך, זו אכילת טומאה, כמו שנאמר בפסולי המקודשים (לעיל טו כב) בשעריך תאכלנו הטמא והטהור וגו', אבל זה לא תוכל לאכול דרך אכילת שעריך האמור במקום אחר:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ולא נתתי ממנו למת - <br>
</b></span>לעשות לו ארון ותכריכין:<br>
<span id='pink'><b>שמעתי בקול ה' אלוהי - <br>
</b></span>הביאותיו לבית הבחירה:<br>
<span id='pink'><b>עשיתי ככל אשר צויתני - <br>
</b></span>שמחתי ושימחתי בו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: השקיפה ממעון קדשך
id: 0526
nru: טו
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
עשינו מה שגזרת עלינו, עשה אתה מה שעליך לעשות, שאמרת (ויקרא כו, ד) אם בחקתי תלכו ונתתי גשמיכם בעתם:<br>
<span id='pink'><b>אשר נתתה לנו כאשר נשבעת לאבתינו - <br>
</b></span>לתת לנו וקיימת ארץ זבת חלב ודבש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: היום הזה ה' אלוהיך מצוך
id: 0526
nru: טז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
בכל יום יהיו בעיניך חדשים, כאלו בו ביום נצטווית עליהם:<br>
<span id='pink'><b>ושמרת ועשית אותם - <br>
</b></span>בת קול מברכתו הבאת בכורים היום, תשנה לשנה הבאה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: האמרת
id: 0526
nru: יז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
והאמירך (פסוק יח) אין להם עד מוכיח במקרא ולי נראה שהוא לשון הפרשה והבדלה הבדלתי לך מאלוהי הנכר להיות לך לאלוהים, והוא הפרישך אליו מעמי הארץ להיות לו לעם סגולה ומצאתי להם עד והוא לשון תפארת כמו יתאמרו כל פועלי און (תהילים צ'ד, ד):<br>
<br>


autr: רשי
trm: והקמות לך
id: 0527
nru: ב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
<blockquote>בירדן ואחר כך תוציא משם אחרות ותבנה מהן מזבח בהר עיבל נמצאת אתה אומר ג' מיני אבנים היו שנים עשר בירדן וכנגדן בגלגל וכנגדן בהר עיבל כדאיתא <b>במסכת סוטה (ל'ה):<br>
</b></blockquote><b></b><br>


autr: רשי
trm: הסכת
id: 0527
nru: ט
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
<b>כתרגומו:<br>
<span id='pink'>היום הזה נהיית לעם - <br>
</span></b>בכל יום יהיו בעיניך כאילו היום באת עמו בברית:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לברך את העם
id: 0527
nru: יב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
<b>כדאיתא במסכת סוטה (לב א):<span id='pink'></span></b> <br>
<blockquote>שישה שבטים עלו לראש הר גריזים, וששה לראש הר עיבל והכוהנים והלוים והארון למטה באמצע, הפכו לוים פניהם כלפי הר גריזים ופתחו בברכה ברוך האיש אשר לא יעשה פסל ומסכה וגו' ואלו ואלו עונין אמן. חזרו והפכו פניהם כלפי הר עיבל ופתחו בקללה ואומרים, (פסוק טו) ארור האיש אשר יעשה פסל וגו' וכן כולם עד (פסוק כו) ארור אשר לא יקים:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: מסיג גבול
id: 0527
nru: יז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
מחזירו לאחוריו וגונב את הקרקע. <br>
<span id='katom'><b>לשון והוסג אחור</b></span> (ישעיה נט, יד):<br>
<br>


autr: רשי
trm: מכה רעהו בסתר
id: 0527
nru: כד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
על לשון הרע הוא אומר. <br>
<b>ראיתי ביסודו של רבי משה הדרשן:</b> <br>
<blockquote>י'א ארורים יש כאן כנגד י'א שבטים וכנגד שמעון לא כתב ארור לפי שלא היה בלבו לברכו לפני מותו כשברך שאר השבטים לכך לא רצה לקללו:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: שגר אלפיך
id: 0528
nru: ד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
ולדות בקרך שהבהמה משגרת ממעיה:<br>
<span id='pink'><b>ועשתרות צאנך - <br>
</b></span><b>כתרגומו.<span id='pink'></span></b> <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו:</b> <br>
<blockquote>למה נקרא שמם עשתרות? <br>
שמעשירות את בעליהן ומחזיקות אותם כעשתרות הללו שהן סלעים חזקים:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: ברוך טנאך
id: 0528
nru: ה
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
פירותיך. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>טנאך דבר לח שאתה מסנן בסלים:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ומשארתך - <br>
</b></span>דבר יבש שנשאר בכלי ואינו זב:<br>
<br>


autr: רשי
trm: המארה
id: 0528
nru: כ
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
חסרון כמו צרעת ממארת (ויקרא יג, נב):<br>
<span id='pink'><b>המהומה - <br>
</b></span>שגוש קול בהלות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: בשחפת
id: 0528
nru: כב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
שבשרו נשחף ונפוח:<br>
<span id='pink'><b>ובקדחת - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון כי אש קדחה באפי</span><span id='pink'></span></b> (דברים לב, כב) והיא אש של חולים מלויי'ד בלע'ז (פיעבערהימצע) שהיא חמה מאד:<br>
<span id='pink'><b>ובדלקת - <br>
</b></span>חמה יותר מקדחת ומיני חלאים הם:<br>
<span id='pink'><b>ובחרחר - <br>
</b></span>חולי המחממו תוך הגוף וצמא תמיד למים ובלע'ז אישרדימינ'ט<span id='katom'><b> (התיבשות)</b></span>. <br>
<span id='katom'><b>לשון ועצמי חרה מני חרב</b></span> (איוב ל, ל). <br>
נחר מפוח מאש (ירמי' ו, כט):<br>
<br>
<span id='pink'><b>ובחרב - <br>
</b></span>יביא עליך גייסות:<br>
<span id='pink'><b>שדפון וירקון - <br>
</b></span>מכות תבואה שבשדות:<br>
<span id='pink'><b>שדפון - <br>
</b></span>רוח קדים אשלי'דה בלע'ז (זאננפערבראננט):<br>
<span id='pink'><b>ירקון - <br>
</b></span>יובש ופני התבואה מכסיפין ונהפכין לירקון קמ'א בלע'ז <span id='katom'><b>(געלב)</b></span>:<br>
<span id='pink'><b>עד אבדך -<br>
</b></span><b>תרגום: <br>
<span id='pink'></span></b><blockquote>עד דתיביד. <br>
</blockquote>כלומר עד אבוד אותך שתכלה מאליך:<br>
<br>


autr: רשי
trm: והיו שמיך אשר על ראשך נחושת
id: 0528
nru: כג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
קללות הללו משה מפי עצמו אמרן ושבהר סיני מפי הקב'ה אמרן כמשמען ושם נאמר: <br>
(ויקרא כו, יד) ואם לא תשמעו לי. <br>
ואם תלכו עמי קרי. (ויקרא כו, כא). <br>
וכן הוא אומר (פסוק טו) בקול ה' אלוהיך. <br>
(פסוק כא) ידבק ה' בך. <br>
יככה ה' (פסוק כב).<br>
 <br>
<span id='katom'><b>הקיל משה בקללותיו לאמרן בלשון יחיד</b></span> וגם כן בקללה זו הקל שבראשונות הוא אומר את שמיכם כברזל את ארצכם כנחושה, (ויקרא כא, יט) שלא יהיו השמים מזיעין כדרך שאין הברזל מזיע, ומתוך כך יהא חורב בעולם והארץ תהא מזיעה כדרך שהנחשת מזיע, והיא מרקבת פירותיה. <br>
וכאן הוא אומר שמיך נחושת וארצך ברזל, שיהיו שמים מזיעין אף על פי שלא יריקו מטר מכל מקום לא יהיה חורב של אבדון בעולם, והארץ לא תהא מזיעה כדרך שאין הברזל מזיע, ואין הפירות מרקיבין. <br>
ומכל מקום קללה היא, בין שהיא כנחשת בין שהיא כברזל, לא תוציא פירות, וכן השמים לא יריקו מטר:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מטר ארצך אבק ועפר
id: 0528
nru: כד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
זיקא דבתר מטרא, מטר יורד ולא כל צרכו ואין בו כדי להרביץ את העפר, והרוח באה ומעלה את האבק ומכסה את עשב הזרעים שהן לחים מן המים ונדבק בהם ונעשה טיט ומתייבש ומרקיבין:<br>
<br>


autr: רשי
trm: בשחין מצרים
id: 0528
nru: כז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
<blockquote>רע היה מאד, לח מבחוץ ויבש מבפנים, <b>כדאיתא בבכורות (מא א):</b><br>
</blockquote><span id='pink'><b>גרב - <br>
</b></span>שחין לח:<br>
<span id='pink'><b>חרס - <br>
</b></span>שחין יבש כחרס:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ישגלנה
id: 0528
nru: ל
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
<b><span id='katom'>לשון שגל, פלגש,</span><span id='pink'></span></b> והכתוב כנהו לשבח ישכבנה <span id='katom'><b>ותיקון סופרים הוא זה:<br>
</b></span><b><span id='pink'>תחללנו - <br>
</span><span id='katom'></span></b>בשנה הרביעית לאכול פריו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לשמה
id: 0528
nru: לז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
אשטורדישו'ן <span id='katom'><b>[תדהמה]</b></span> כל הרואה אותך ישום עליך:<br>
<span id='pink'><b>למשל - <br>
</b></span>כשתבא מכה רעה על אדם, יאמרו זו דומה למכת פלוני:<br>
<span id='pink'><b>ולשנינה - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון ושננתם </span><span id='pink'></span></b>(לעיל ו, ז) ידברו בך.<br>
 <br>
<b>וכן תרגומו: <br>
</b><blockquote>ולשועי, לשון ספור, ואשתעי:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: יירש הצלצל
id: 0528
nru: מב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
יעשנו הארבה רש מן הפרי:<br>
<span id='pink'><b>יירש - <br>
</b></span>יעני:<br>
<span id='pink'><b>צלצל - <br>
</b></span>מין ארבה. <br>
<span id='katom'><b>ואי אפשר לפרש יירש לשון ירושה,</b></span> שאם כן היה לו לכתוב ירש, ולא לשון הורשה וגירושין, שאם כן היה לכתוב יוריש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כאשר ידאה הנשר
id: 0528
nru: מט
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
פתאום ודרך מצלחת ויקלו סוסיו:<br>
<span id='pink'><b>לא תשמע לשונו - <br>
</b></span>לא תכיר לשונו. <br>
וכן (בראשית מא, טו) תשמע חלום לפתור אותו. <br>
וכן (שם מב, כג) כי שומע יוסף אינטינדר'י בלע'ז <span id='katom'><b>[להבין]</b></span>:<br>
<br>


autr: רשי
trm: הרך בך והענג
id: 0528
nru: נד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
הוא הרך הוא הענוג, <span id='katom'><b>לשון פינוק.</b></span> <br>
ומהתענג ומרך מוכיח עליהם ששניהם אחד, אף על פי שהוא מפונק ודעתו קצה בדבר מאוס, ימתק לו לרעבונו בשר בניו ובנותיו עד כי תרע עינו בבניו הנותרים מתת לאחד מהם מבשר בניו אחיהם אשר יאכל. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>הרך בך הרחמני ורך הלבב, מרוב רעבנותם, יתאכזרו ולא יתנו מבשר בניהם השחוטים לבניהם הנותרים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: והפלא ה' את מכתך
id: 0528
nru: נט
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
מופלאות ומובדלות משאר מכות:<br>
<span id='pink'><b>ונאמנות - <br>
</b></span>ליסרך לקיים שליחותן:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אשר יגרת מפניהם
id: 0528
nru: ס
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
מפני המכות כשהיו ישראל רואים מכות משונות הבאות על מצרים היו יראים מהם שלא יבואו גם עליהם, תדע שכן כתיב (שמות טו כו) אם שמוע וגו' כל המחלה אשר שמתי במצרים לא אשים עליך, אין מיראין את האדם אלא בדבר שהוא יגור ממנו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כן ישיש ה'
id: 0528
nru: סג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
את אויביכם עליכם להאביד וגו':<br>
<span id='pink'><b>ונסחתם - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון עקירה.</span><span id='pink'></span></b> <br>
וכן (משלי טו, כה) בית גאים יסח ה':<br>
<br>


autr: רשי
trm: ועבדת שם אלוהים אחרים
id: 0528
nru: סד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
<b>כתרגומו:<span id='pink'></span></b> <br>
לא עבודת אלוהות ממש, אלא מעלים מס וגולגליות לכומרי עבודה זרה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא תרגיע
id: 0528
nru: סה
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
לא תנוח, כמו (ישעיה כח, יב) וזאת המרגעה:<br>
<span id='pink'><b>לב רגז - <br>
</b></span>לב חרד.<br>
<br>
<b>כתרגומו :<br>
</b><blockquote>דחל.<br>
</blockquote>כמו (שם יד ט) שאול מתחת רגזה לך.<br>
(שמות טו, יד) שמעו עמים ירגזון. <br>
(שמואל ב' כב, ח) מוסדות השמים ירגזו:<br>
<br>
<span id='pink'><b>וכליון עינים - <br>
</b></span>מצפה לישועה ולא תבוא:<br>
<br>


autr: רשי
trm: חייך תלואים לך
id: 0528
nru: סו
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
על הספק, כל ספק קרוי תלוי, שמא אמות היום בחרב הבאה עלינו.<br>
 <br>
<b>ורבותינו דרשו:</b> <br>
<blockquote>זה הלוקח תבואה מן השוק:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>ולא תאמין בחייך - <br>
</b></span>זה הסומך על הפלטר:<br>
<br>


autr: רשי
trm: בבקר תאמר מי יתן ערב
id: 0528
nru: סז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
ויהיה הערב של אמש. <br>
<br>
<span id='pink'><b>ובערב תאמר מי יתן בקר - <br>
</b></span>של שחרית, שהצרות מתחזקות תמיד וכל שעה מרובה קללתה משלפניה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: באניות
id: 0528
nru: סח
htm:
בספינות בשביה:<br>
<span id='pink'><b>והתמכרתם שם לאיביך - <br>
</b></span>אתם מבקשים להיות נמכרים להם לעבדים ולשפחות:<br>
<span id='pink'><b>ואין קנה - <br>
</b></span>כי יגזרו עליך הרג וכליון:<br>
<span id='pink'><b>והתמכרתם - <br>
</b></span>בלע'ז איפורוונדרי'ץ וו'ש <span id='katom'><b>[ותמכרו עצמכם].</b></span> <br>
<br>
<span id='katom'><b>ולא יתכן לפרש והתמכרתם לשון ונמכרתם</b></span> על ידי מוכרים אחרים, מפני שנאמר אחריו ואין קונה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ולא נתן ה' לכם לב לדעת
id: 0529
nru: ג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 29
htm:
להכיר את חסדי הקב'ה ולידבק בו:<br>
<span id='pink'><b>עד היום הזה - <br>
</b></span><b><span id='katom'>שמעתי</span><span id='pink'></span></b> שאותו היום שנתן משה ספר התורה לבני לוי, כמו שכתוב (לקמן לא, ט) ויתנה אל הכוהנים בני לוי באו כל ישראל לפני משה ואמרו לו: <br>
משה רבינו! אף אנו עמדנו בסיני וקבלנו את התורה ונתנה לנו, ומה אתה משליט את בני שבטך עליה?! ויאמרו: לנו יום מחר לא לכם נתנה, לנו נתנה. <br>
ושמח משה על הדבר, ועל זאת אמר להם: <br>
היום הזה נהיית לעם וגו' (לעיל כז, ט), היום הזה הבנתי שאתם דבקים וחפצים במקום:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ותבאו אל המקום הזה
id: 0529
nru: ו
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 29
htm:
עתה אתם רואים עצמכם בגדולה וכבוד אל תבעטו במקום ואל ירום לבבכם, ושמרתם את דברי הברית הזאת. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>ולא נתן ה' לכם לב לדעת, שאין אדם עומד על סוף דעתו של רבו וחכמת משנתו עד ארבעים שנה ולפיכך לא הקפיד עליכם המקום עד היום הזה, אבל מכאן ואילך יקפיד ולפיכך (פסוק ח) ושמרתם את דברי הברית הזאת וגו':<br>
<br>
פרשת ניצבים<br>
<br>


autr: רשי
trm: אתם נצבים
id: 0529
nru: ט
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
<b><span id='katom'>מלמד</span><span id='pink'></span></b> שכנסם משה לפני הקב'ה ביום מותו להכניסם בברית:<br>
<span id='pink'><b>ראשיכם שבטיכם - <br>
</b></span>ראשיכם לשבטיכם:<br>
<span id='pink'><b>זקניכם ושטריכם - <br>
</b></span>החשוב חשוב קודם ואחר כך כל איש ישראל:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מחטב עציך
id: 0529
nru: י
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
<b><span id='katom'>מלמד</span><span id='pink'></span></b> שבאו כנענים להתגייר בימי משה, כדרך שבאו גבעונים בימי יהושע. וזהו האמור בגבעונים (יהושע ט, ד) ויעשו גם המה בערמה, ונתנם משה חוטבי עצים ושואבי מים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לעברך
id: 0529
nru: יא
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
להיותך עובר בברית. <br>
<span id='katom'><b>ולא יתכן לפרשו</b></span> כמו להעבירך, אלא כמו (לעיל ד, יד) לעשותכם אותם:<br>
<span id='pink'><b>לעברך בברית - <br>
</b></span>דרך העברה, כך היו כורתים ברית, עושין מחיצה מכאן ומחיצה מכאן ועוברים בינתיים, כמו שנאמר (ירמיה לד, יח) העגל אשר כרתו לשנים ויעברו בין בתריו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: למען הקים אותך היום לו לעם
id: 0529
nru: יב
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
כל כך הוא נכנס לטרוח למען קיים אותך לפניו לעם:<br>
<span id='pink'><b>והוא יהיה לך לאלוהים - <br>
</b></span>לפי שדבר לך ונשבע לאבותיך שלא להחליף את זרעם באומה אחרת, לכך הוא אוסר אתכם בשבועות הללו, שלא תקניטוהו אחר שהוא אינו יכול להבדל מכם. <span id='katom'><b>עד כאן פירשתי לפי פשוטו של פרשה. <br>
</b></span><br>
<b>ומדרש אגדה: <br>
</b><span id='red'>למה נסמכה פרשת אתם ניצבים לקללות? <br>
</span>לפי ששמעו ישראל מאה קללות חסר שתים, חוץ ממ'ט שבתורת כוהנים, הוריקו פניהם, ואמרו: <span id='red'>מי יוכל לעמוד באלו?</span> <br>
התחיל משה לפייסם אתם נצבים היום, הרבה הכעסתם למקום ולא עשה אתכם כלייה והרי אתם קיימים לפניו:<br>
<br>
<span id='pink'><b>היום - <br>
</b></span>כיום הזה שהוא קיים והוא מאפיל ומאיר, כך האיר לכם וכך עתיד להאיר לכם, והקללות והיסורין מקיימין אתכם ומציבין אתכם לפניו. ואף הפרשה שלמעלה מזו פיוסין הם:<br>
<span id='pink'><b>אתם ראיתם - <br>
</b></span>את כל אשר עשה.<br>
 <br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>אתם נצבים -<br>
</span><span id='katom'></span></b>לפי שהיו ישראל יוצאין מפרנס לפרנס ממשה ליהושע, לפיכך עשה אותם מצבה כדי לזרזם וכן עשה יהושע וכן שמואל (שמואל א' יב, ז) התיצבו ואשפטה אתכם, כשיצאו מידו ונכנסו לידו של שאול:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי אתם ידעתם וגו' ותראו את שקוציהם
id: 0529
nru: טו
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
לפי שראיתם האומות עובדי עבודה זרה ושמא השיא לב אחד מכם אותו ללכת אחריהם פן יש בכם וגו' (פסוק יז) לפיכך אני צריך להשביעכם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ותראו את שקוציהם
id: 0529
nru: טז
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
על שם שהם מאוסים כשקצים:<br>
<span id='pink'><b>גלליהם - <br>
</b></span>שמוסרחים ומאוסין כגלל:<br>
<span id='pink'><b>עץ ואבן - <br>
</b></span>אותן של עצים ושל אבנים ראיתם בגלוי, לפי שאין הגויים יראים שמא יגנבו, אבל של כסף וזהב עימהם בחדרי משכיתם הם, לפי שהם יראים שמא יגנבו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: פן יש בכם
id: 0529
nru: יז
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
שמא יש בכם:<br>
<span id='pink'><b>אשר לבבו פנה היום - <br>
</b></span>מלקבל עליו הברית:<br>
<span id='pink'><b>שרש פרה ראש ולענה - <br>
</b></span>שרש מגדל עשב מר כגידין, שהם מרים, כלומר מפרה ומרבה רשע בקרבכם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: והתברך בלבבו
id: 0529
nru: יח
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
<b><span id='katom'>לשון ברכה</span><span id='pink'></span></b><span id='katom'>,</span> יחשוב בלבו ברכת שלום לעצמו לאמר, לא יבואוני קללות הללו, אך שלום יהיה לי:<br>
<span id='pink'><b>והתברך - <br>
</b></span>בינדיר'א שי'י בלע'ז<span id='katom'><b> [יברך את עצמו]</b></span>, כמו והתגלח והתפלל:<br>
<span id='pink'><b>בשררות לבי אלך - <br>
</b></span>במראית לבי, כמו (במדבר כד, יז) אשורנו ולא קרוב, כלומר מה שלבי רואה לעשות:<br>
<span id='pink'><b>למען ספות הרוה - <br>
</b></span>לפי שאוסיף לו פורענות על מה שעשה עד הנה בשוגג והייתי מעביר עליהם, וגורם עתה שאצרפם עם המזיד ואפרע ממנו הכל. <br>
<br>
<b>וכן תרגם אונקלוס:</b> <br>
<blockquote>בדיל לאוספא ליה חטאי שלותא על זדנותא. <br>
</blockquote>שאוסיף לו אני השגגות על הזדונות:<br>
<br>
<span id='pink'><b>הרוה - <br>
</b></span>שוגג שהוא עושה כאדם שכור שלא מדעת:<br>
<span id='pink'><b>הצמאה - <br>
</b></span>שהוא עושה מדעת ובתאווה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: יעשן אף ה'
id: 0529
nru: יט
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
על ידי כעס הגוף מתחמם והעשן יוצא מן האף, וכן (ש'ב כב, ט) עלה עשן באפו ואף על פי שאין זו לפני המקום, הכתוב משמיע את האוזן כדרך שהיא רגילה ויכולה לשמוע, כפי דרך הארץ:<br>
<span id='pink'><b>וקנאתו - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון חמה</span><span id='pink'></span></b> אנפרטמינ'ט <span id='katom'><b>[חמה].</b></span> <br>
אחיזת לבישת נקמה, ואינו מעביר על המידה :<br>
<br>


autr: רשי
trm: הכתובה בספר התורה הזה
id: 0529
nru: כ
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
ולמעלה הוא אומר (לעיל כח, סא) בספר התורה הזאת גם כל חלי וכל מכה וגו'.<br>
<span id='katom'><b>הזאת לשון נקבה מוסב על התורה. הזה לשון זכר מוסב על הספר, ועל ידי פסוק הטעמים הן נחלקין לשתי לשונות, בפרשת הקללות הטפחא נתונה תחת בספר, והתורה הזאת דבוקים זה לזה, לכך אמר הזאת וכאן הטפחה נתונה תחת התורה, נמצא ספר התורה דבוקים זה לזה לפיכך לשון זכר נופל אחריו, שהלשון נופל על הספר:<br>
</b></span><br>


autr: רשי
trm: לא ידעום
id: 0529
nru: כה
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
לא ידעו בהם גבורת אלהות:<br>
<span id='pink'><b>ולא חלק להם - <br>
</b></span>לא נתנם לחלקם. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם:</b> <br>
<blockquote>ולא אוטיבא להון. <br>
</blockquote>לא הטיבו להם שום טובה, ולשון לא חלק אותו אלוה שבחרו להם לא חלק להם שום נחלה ושום חלק:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ויתשם ה'
id: 0529
nru: כז
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
<b>כתרגומו:<span id='pink'></span></b> <br>
<blockquote>וטלטלינון. <br>
</blockquote>וכן (ירמיה יב יד) הנני נותשם מעל אדמתם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ושב ה' אלוהיך את שבותך
id: 0530
nru: ג
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 30
htm:
היה לו לכתוב והשיב את שבותך.<br>
<br>
<b>רבותינו למדו מכאן:</b> <br>
<blockquote>שהשכינה כביכול שרויה עם ישראל בצרת גלותם, וכשנגאלין הכתיב גאולה לעצמו, שהוא ישוב עימהם. <br>
</blockquote><br>
<span id='katom'><b>ועוד יש לומר,</b></span> שגדול יום קבוץ גליות ובקושי, כאלו הוא עצמו צריך להיות אוחז בידיו ממש איש איש ממקומו, כענין שנאמר (ישעיה כז, יב) ואתם תלקטו לאחד אחד בני ישראל, ואף בגליות שאר האומות מצינו כן (ירמיהו מח מז) ושבתי שבות מואב:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא נפלאת היא ממך
id: 0530
nru: יא
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 30
htm:
לא מכוסה היא ממך.<br>
כמו שנאמר (דברים יז, ח) כי יפלא ארי יתכסי.<br>
(איכה א, ט) ותרד פלאים. <br>
(איוב מ, יג) ותרד במטמוניות, מכוסה חבוש בטמון:<br>
<br>


autr: רשי
id: 0531
htm:
<div id='title1'>רשי, דברים               פרק לא</div><br>

	<span id='pink'><b><br>
(א) וילך משה וגו'<br>
(ב) אנכי היום - <br>
</b></span><b></b>היום מלאו ימי ושנותי ביום זה נולדתי וביום זה אמות:<br>
<span id='pink'><b><br>
לא אוכל עוד לצאת ולבא - <br>
</b></span><span id='red'>יכול שתשש כחו?</span> <br>
תלמוד לומר (דברים לד, ז) לא כהתה עינו ולא נס לחה. <br>
<span id='red'>אלא מהו לא אוכל?</span> <br>
איני רשאי שנטלה ממני הרשות ונתנה ליהושע. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>לצאת ולבא - <br>
</span><span id='katom'></span></b>בדברי תורה, <span id='katom'><b>מלמד</b></span> שנסתמו ממנו מסורות ומעיינות החכמה:<br>
<span id='pink'><b>וה' אמר אלי - <br>
</b></span>זהו פירוש לא אוכל עוד לצאת ולבא, לפי שה' אמר אלי:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי אתה תבוא את העם הזה
id: 0531
nru: ז
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
<blockquote>ארי את תיעול עם עמא הדין. <br>
</blockquote>משה אמר לו ליהושע: זקנים שבדור יהיו עמך הכל לפי דעתן ועצתן, אבל הקדוש ברוך הוא אמר ליהושע כי אתה תביא את בני ישראל אל הארץ אשר נשבעתי להם (דברים לא, כג), תביא על כורחם הכל תלוי בך, טול מקל והך על קדקדן. דבר אחד לדור, ולא שני דברים לדור:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מקץ שבע שנים
id: 0531
nru: י
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
בשנה ראשונה של שמיטה, שהיא שנה בשמינית. <br>
<span id='red'>ולמה קורא אותה שנת השמטה?</span> <br>
שעדיין שביעית נוהגת בה בקציר של שביעית היוצא למוצאי שביעית:<br>
<br>


autr: רשי
trm: תקרא את התורה הזאת
id: 0531
nru: יא
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
<blockquote>המלך היה קורא מתחילת אלה הדברים, כדאיתא <b>במסכת סוטה (מא א)</b> על בימה של עץ שהיו עושין בעזרה:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: האנשים
id: 0531
nru: יב
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
ללמוד:<br>
<span id='pink'><b>והנשים - <br>
</b></span>לשמוע:<br>
<span id='pink'><b>והטף - <br>
</b></span><span id='red'>למה בא?</span> <br>
לתת שכר למביאיהם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וענתה השירה הזאת לפניו לעד
id: 0531
nru: כא
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
שהתריתי בו בתוכה על כל המוצאות אותן:<br>
<span id='pink'><b>כי לא תשכח מפי זרעו - <br>
</b></span>הרי זו הבטחה לישראל, שאין תורה משתכחת מזרעם לגמרי:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לקח
id: 0531
nru: כו
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
כמו (שמות כ, ח דברים ה, יב) זכור, שמור, (שמואל ב' ג, כד) הלוך:<br>
<span id='pink'><b>מצד ארון ברית ה' - <br>
</b></span><b>נחלקו בו חכמי ישראל בבבא בתרא (יד ב): <br>
<blockquote>יש מהם אומרים:</blockquote><span id='pink'></span></b><blockquote> דף היה בולט מן הארון מבחוץ ושם היה מונח. <br>
<b>ויש אומרים</b>: מצד הלוחות היה מונח בתוך הארון:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: הקהילו אלי
id: 0531
nru: כח
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
ולא תקעו אותו היום בחצוצרות להקהיל את הקהל, לפי שנאמר (במדבר י, ב) עשה לך, ולא השליט יהושע עליהם בחייו של משה. ואף בחייו נגנזו קודם יום מותו, לקיים מה שנאמר (קהלת ח, ח) ואין שלטון ביום המות:<br>
<span id='pink'><b>ואעידה בם את השמים ואת הארץ - <br>
</b></span>ואם תאמר הרי כבר העיד למעלה (לעיל ל, יט) העידותי בכם היום וגו', התם לישראל אמר, אבל לשמים ולארץ לא אמר ועכשיו בא לומר האזינו השמים וגו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: האזינו השמים
id: 0532
nru: א
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
שאני מתרה בהם בישראל ותהיו אתם עדים בדבר (לעיל ל, יט) שכך אמרתי להם שאתם תהיו עדים, וכן ותשמע הארץ. <br>
<span id='red'>ולמה העיד בהם שמים וארץ?</span> <br>
אמר משה: אני בשר ודם למחר אני מת, אם יאמרו ישראל לא קבלנו עלינו הברית מי בא ומכחישם, לפיכך העיד בהם שמים וארץ, עדים שהן קיימים לעולם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>ועוד,</b></span> שאם יזכו, יבואו העדים ויתנו שכרם:<br>
הגפן תתן פריה.<br>
והארץ תתן יבולה.<br>
והשמים יתנו טלם.<br>
 <br>
ואם יתחייבו, תהיה בהם יד העדים תחילה: <br>
(לעיל יא, יז), ועצר את השמים ולא יהיה מטר והאדמה לא תתן את יבולה.<br>
ואחר כך ואבדתם מהרה על ידי האומות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: יערף כמטר לקחי
id: 0532
nru: ב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
זו היא העדות שתעידו שאני אומר בפניכם תורה נתתי לישראל שהיא חיים לעולם כמטר זה שהוא חיים לעולם, כאשר יערפו השמים טל ומטר:<br>
<span id='pink'><b>יערף - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון נטיפה.</span><span id='pink'></span></b> <br>
וכן (לקמן לג, עח) יערפו טל. <br>
(תהילים סה, יב) ירעפון דשן:<br>
<br>
<span id='pink'><b>תזל כטל - <br>
</b></span>שהכל שמחים בו, לפי שהמטר יש שהן עצבים, כגון הולכי דרכים ומי שהיה בורו מלא יין:<br>
<span id='pink'><b>כשעירם - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון (תהילים רמח, ח) רוח סערה.</span><span id='pink'></span></b> <br>
<br>
<b>כתרגומו:</b> <br>
<blockquote>כרוחי מטרא. <br>
</blockquote>מה הרוחות הללו מחזיקים את העשבים ומגדלין אותם, אף דברי תורה מחזיקין את לומדיהן ומגדלין אותם:<br>
<br>
<span id='pink'><b>וכרביבים - <br>
</b></span>טיפי מטר. ונראה לי על שם שיורה כחץ נקרא רביב, כמה דאת אמר (בראשית כא, כ) רובה קשת:<br>
<span id='pink'><b>דשא - <br>
</b></span>אדברי'ץ<span id='katom'><b> [צמחיה] </b></span>עטיפת הארץ מכוסה בירק:<br>
<span id='pink'><b>עשב - <br>
</b></span>קלח אחד קרוי עשב, וכל מין ומין לעצמו קרוי עשב:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי שם ה' אקרא
id: 0532
nru: ג
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b><span id='katom'>הרי כי משמש בלשון כאשר,</span><span id='pink'></span></b> כמו (ויקרא כג, י) כי תבאו אל הארץ, כשאקרא ואזכיר שם ה' אתם הבו גודל לאלוהינו וברכו שמו. <span id='katom'>מכאן אמרו</span> שעונין ברוך שם כבוד מלכותו אחר ברכה שבמקדש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: הצור תמים פעלו
id: 0532
nru: ד
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
אף על פי שהוא חזק, כשמביא פורענות על עוברי רצונו, לא בשטף הוא מביא, כי אם בדין כי תמים פעלו:<br>
<span id='pink'><b>אל אמונה - <br>
</b></span>לשלם לצדיקים צדקתם לעולם הבא. <br>
ואף על פי שמאחר את תגמולם, סופו לאמן את דבריו:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ואין עול - <br>
</b></span>אף לרשעים משלם שכר צדקתם בעולם הזה:<br>
<span id='pink'><b>צדיק וישר הוא - <br>
</b></span>הכל מצדיקים עליהם את דינו, וכך ראוי וישר להם. <br>
<b>צדיק</b> מפי הבריות. <br>
<b>וישר</b> הוא וראוי להצדיקו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: שחת לו וגו'
id: 0532
nru: ה
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b>כתרגומו:<span id='pink'></span></b> <br>
<blockquote>חבילו להון ולא ליה:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>בניו מומם - <br>
</b></span>בניו היו והשחתה שהשחיתו היא מומם:<br>
<span id='pink'><b>בניו מומם - <br>
</b></span>מומם של בניו היה ולא מומו:<br>
<span id='pink'><b>דור עקש - <br>
</b></span>עקום ומעוקל, כמו (מיכה ג, ט) ואת כל הישרה יעקשו. <br>
ובלשון משנה חולדה ששיניה עקומות ועקושות:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ופתלתל - <br>
</b></span>אנטורטיליי'ש<span id='katom'><b> [פתלתל]</b></span> כפתיל הזה שגודלין אותו ומקיפין אותו סביבות הגדיל. <br>
<span id='katom'><b>פתלתל מן התיבות הכפולות.</b></span> כמו: <br>
(ויקרא יג, מט) ירקרק, אדמדם. <br>
סחרחר (תהילים לח, יא).<br>
סגלגל (מלכים א' ז, כג):<br>
<br>


autr: רשי
trm: הלה' תגמלו זאת
id: 0532
nru: ו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b><span id='katom'>לשון תימה, </span><span id='pink'></span></b>וכי לפניו אתם מעציבין, שיש בידו ליפרע מכם ושהטיב לכם בכל הטובות:<br>
<span id='pink'><b>עם נבל - <br>
</b></span>ששכחו את העשוי להם:<br>
<span id='pink'><b>ולא חכם - <br>
</b></span>להבין את הנולדות שיש בידו להטיב ולהרע:<br>
<span id='pink'><b>הלא הוא אביך קנך - <br>
</b></span>שקנאך שקננך בקן הסלעים ובארץ חזקה, שתקנך בכל מיני תקנה:<br>
<span id='pink'><b>הוא עשך - <br>
</b></span>אומה באומות:<br>
<span id='pink'><b>ויכננך - <br>
</b></span>אחרי כן בכל מיני בסיס וכן. מכם כוהנים מכם נביאים ומכם מלכים כרך שהכל תלוי בו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: זכר ימות עולם
id: 0532
nru: ז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
מה עשה בראשונים שהכעיסו לפניו:<br>
<span id='pink'><b>בינו שנות דר ודר - <br>
</b></span>דור אנוש שהציף עליהם מי אוקינוס ודור המבול ששטפם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>לא נתתם לבבכם על שעבר. <br>
<span id='pink'><b>בינו שנות דור ודור - <br>
</b></span>להכיר להבא שיש בידו להיטיב לכם ולהנחיל לכם ימות המשיח והעולם הבא:<br>
<span id='pink'><b>שאל אביך - <br>
</b></span>אלו הנביאים שנקראים אבות.<br>
כמו שנאמר באליהו (מלכים ב' ב, יב) אבי אבי רכב ישראל:<br>
<span id='pink'><b>זקניך - <br>
</b></span>אלו החכמים:<br>
<span id='pink'><b>ויאמרו לך - <br>
</b></span>הראשונות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: בהנחל עליון גויים
id: 0532
nru: ח
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
כשהנחיל הקדוש ברוך הוא למכעיסיו את חלק נחלתן הציפן ושטפם:<br>
<span id='pink'><b>בהפרידו בני אדם - <br>
</b></span>כשהפיץ דור הפלגה היה בידו להעבירם מן העולם ולא עשה כן, אלא יצב גבולות עמים קיימם ולא אבדם:<br>
<span id='pink'><b>למספר בני ישראל - <br>
</b></span>בשביל מספר בני ישראל שעתידים לצאת מבני שם, ולמספר שבעים נפש של בני ישראל שירדו למצרים, הציב גבולות עמים שבעים לשון:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי חלק ה' עמו
id: 0532
nru: ט
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<span id='red'>למה כל זאת?</span> <br>
לפי שהיה חלקו כבוש ביניהם ועתיד לצאת. <br>
<span id='red'>ומי הוא חלקו? <br>
</span>עמו. <br>
<span id='red'>ומי הוא עמו?</span> <br>
<span id='pink'><b>יעקב חבל נחלתו - <br>
</b></span>והוא השלישי באבות, המשולש בשלוש זכיות: <br>
<b>זכות אבי אביו <br>
וזכות אביו <br>
וזכותו. <br>
</b>הרי שלושה, כחבל הזה שהוא עשוי בשלשה גדילים והוא ובניו היו לו לנחלה, ולא ישמעאל בן אברהם, ולא עשו בן של יצחק:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ימצאהו בארץ מדבר
id: 0532
nru: י
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
אותם מצא לו נאמנים בארץ המדבר, שקבלו עליהם תורתו ומלכותו ועולו מה שלא עשו ישמעאל ועשו, שנאמר (לקמן לג, ב) וזרח משעיר למו הופיע מהר פארן:<br>
<span id='pink'><b>ובתהו ילל ישימון - <br>
</b></span>ארץ ציה ושממה מקום יללת תנינים ובנות יענה אף שם נמשכו אחר האמונה, ולא אמרו למשה האיך נצא למדברות מקום ציה ושממון, כענין שנאמר (ירמיה ב, ב) לכתך אחרי במדבר:<br>
<span id='pink'><b>יסבבנהו - <br>
</b></span>שם סבבם והקיפם בעננים וסבבם בדגלים לארבע רוחות וסבבן בתחתית ההר, שכפהו עליהם כגיגית:<br>
<span id='pink'><b>יבוננהו - <br>
</b></span>שם בתורה ובינה:<br>
<span id='pink'><b>יצרנהו - <br>
</b></span>מנחש שרף ועקרב ומן האומות:<br>
<span id='pink'><b>כאישון עינו - <br>
</b></span>הוא השחור שבעין, שהמאור יוצא הימנו. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם:</b> <br>
<span id='pink'><b>ימצאהו -<br>
</b></span><blockquote>יספיקהו כל צרכו במדבר.<br>
</blockquote>כמו (במדבר יא, כב) ומצא להם. <br>
(יהושע יז, טז) לא ימצא לנו ההר. <br>
<span id='pink'><b>יסבבנהו -<br>
</b></span><blockquote>אשרינון סחור סחור לשכינתיה. <br>
</blockquote>אוהל מועד באמצע וארבעה דגלים לארבע רוחות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כנשר יעיר קנו
id: 0532
nru: יא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
נהגם ברחמים ובחמלה כנשר הזה רחמני על בניו ואינו נכנס לקנו פתאום עד שהוא מקשקש ומטרף על בניו בכנפיו בין אילן לאילן בין שוכה לחברתה, כדי שיעורו בניו, ויהא בהם כח לקבלו:<br>
<span id='pink'><b>יעיר קנו - <br>
</b></span>יעורר בניו:<br>
<span id='pink'><b>על גוזליו ירחף - <br>
</b></span>אינו מכביד עצמו עליהם אלא מחופף, נוגע ואינו נוגע, אף הקב'ה (איוב לז, כג) שדי לא מצאנוהו שגיא כח, כשבא ליתן תורה לא נגלה עליהם מרוח אחת אלא מארבע רוחות, שנאמר (לקמן לג, ב) ה' מסיני בא וזרח משעיר למו הופיע מהר פארן ואתה מרבבות קודש, (חבקוק ג, ג) אלוה מתימן יבא זו רוח רביעית:<br>
<br>
<span id='pink'><b>יפרוש כנפיו יקחהו - <br>
</b></span>כשבא ליטלן ממקום למקום אינו נוטלן ברגליו כשאר עופות, לפי ששאר עופות יראים מן הנשר, שהוא מגביה לעוף ופורח עליהם, לפיכך נושאן ברגליו מפני הנשר, אבל הנשר אינו ירא אלא מן החץ לפיכך נושאן על כנפיו. <br>
אומר: מוטב שיכנס החץ בי ולא יכנס בבני, אף הקב'ה (שמות יט, ד) ואשא אתכם על כנפי נשרים, כשנסעו מצרים אחריהם והשיגום על הים היו זורקים בהם חצים ואבני בליסטראות, מיד (שמות יד, יט - כ) ויסע מלאך האלוהים וגו' ויבא בין מחנה מצרים וגו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: ה' בדד ינחנו
id: 0532
nru: יב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
נהגם במדבר בטח ובדד:<br>
<span id='pink'><b>ואין עמו אל נכר - <br>
</b></span>לא היה כח באחד מכל אלוהי הגיוים להראות כוחו ולהלחם עימהם. <br>
<span id='katom'><b>ורבותינו דרשוהו על העתיד,</b></span> <b>וכן תרגם אונקלוס.</b> <br>
<br>
<span id='katom'><b>ואני אומר דברי תוכחה הם,</b></span> להעיד השמים והארץ ותהא השירה להם לעד שסופן לבגוד ולא יזכרו הראשונות שעשה להם ולא הנולדות שהוא עתיד לעשות להם, לפיכך צריך ליישב הדבר לכאן ולכאן. וכל הענין מוסב על (פסוק ז) זכור ימות עולם בינו שנות דור ודור, כן עשה להם וכן עתיד לעשות, כל זה היה להם לזכור:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ירכבהו על במותי ארץ
id: 0532
nru: יג
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
כל המקרא כתרגומו:<br>
<span id='pink'><b>ירכבהו וגו' - <br>
</b></span>על שם שארץ ישראל גבוה מכל הארצות:<br>
<span id='pink'><b>ויאכל תנובת שדי - <br>
</b></span>אלה פירות ארץ ישראל שקלים לנוב ולהתבשל מכל פירות הארצות:<br>
<span id='pink'><b>וינקהו דבש מסלע - <br>
</b></span><blockquote>מעשה באחד שאמר לבנו בסיכני הבא לי קציעות מן החביות. <br>
הלך ומצא הדבש צף על פיה. <br>
אמר לו: זו של דבש הוא. <br>
אמר לו: השקע ידך לתוכה ואתה מעלה קציעות מתוכה:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>ושמן מחלמיש צור - <br>
</b></span>אלו זיתים של גוש חלב:<br>
<span id='pink'><b>במותי ארץ - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון גבוה:<br>
</span><span id='pink'>שדי - <br>
</span><span id='katom'>לשון שדה:<br>
</span><span id='pink'>חלמיש צור - <br>
</span></b>תקפו וחזקו של סלע. כשאינו דבוק לתיבה שלאחריו נקוד חלמיש, (תהילים קיד, ח) וכשהוא דבוק נקוד חלמיש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: חמאת בקר וחלב צאן
id: 0532
nru: יד
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
זה היה בימי שלמה, שנאמר (מלכים א' ה, ג) עשרה בקר בריאים ועשרים בקר רעי ומאה צאן:<br>
<span id='pink'><b>עם חלב כרים - <br>
</b></span>זה היה בימי עשרת השבטים, שנאמר (עמוס ו, ד) ואוכלים כרים מצאן:<br>
<span id='pink'><b>חלב כליות חיטה - <br>
</b></span>זה היה בימי שלמה, שנאמר (מלכים א' ה, ב) ויהי לחם שלמה וגו':<br>
<span id='pink'><b>ודם ענב תשתה חמר - <br>
</b></span>בימי עשרת השבטים, (עמוס ו, ו) השותים במזרקי יין:<br>
<span id='pink'><b>חמאת בקר - <br>
</b></span>הוא שומן הנקלט מעל גבי החלב:<br>
<span id='pink'><b>וחלב צאן - <br>
</b></span>חלב של צאן, וכשהוא דבוק נקוד חלב כמו (שמות כג, יט) בחלב אמו:<br>
<span id='pink'><b>כרים - <br>
</b></span>כבשים:<br>
<span id='pink'><b>ואילים - <br>
</b></span>כמשמעו:<br>
<span id='pink'><b>בני בשן - <br>
</b></span>שמנים היו:<br>
<span id='pink'><b>כליות חיטה - <br>
</b></span>חטים שמנים כחלב כליות וגסין ככוליא:<br>
<span id='pink'><b>ודם ענב - <br>
</b></span>היה שותה יין טוב וטעם יין חשוב:<br>
<span id='pink'><b>חמר - <br>
</b></span>יין בלשון ארמי:<br>
<span id='pink'><b>חמר - <br>
</b></span><b><span id='katom'>אין זה שם דבר, אלא לשון משובח</span><span id='pink'></span></b> בטעם אינו'ש בלע'ז<span id='katom'><b> [יין טוב]</b></span>. <br>
<br>
<span id='katom'><b>ועוד יש לפרש</b></span> שני מקראות הללו אחר<b> תרגום של אונקלוס: </b><br>
<blockquote>אשרינון על תוקפי ארעא וגו':<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: עבית
id: 0532
nru: טו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b><span id='katom'>לשון עובי:<br>
</span><span id='pink'>כשית - <br>
</span></b>כמו כסית, לשון (איוב טו, כז) כי כסה פניו בחלבו, כאדם ששמן מבפנים וכסליו נכפלים מבחוץ, וכן הוא אומר (שם) ויעש פימה עלי כסל:<br>
<span id='pink'><b>כשית - <br>
</b></span><b><span id='katom'>יש לשון קל בלשון כסוי,</span><span id='pink'></span></b> כמו (משלי יב, טז) וכוסה קלון ערום ואם כתב כשית דגוש היה נשמע כסית את אחרים, כמו (איוב טו, כז) כי כסה פניו:<br>
<span id='pink'><b>וינבל צור ישעתו - <br>
</b></span>גנהו וביזהו, כמו שנאמר (יחזקאל ח, טז) אחוריהם אל היכל ה' וגו', אין לך נבול גדול מזה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: יקנאהו
id: 0532
nru: טז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
הבעירו חמתו וקנאתו:<br>
<span id='pink'><b>בתועבות - <br>
</b></span>במעשים תעובים, כגון (ויקרא יח, כב) משכב זכור וכשפים (ויקרא יח, יב), שנאמר בהם תועבה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא אלה
id: 0532
nru: יז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b>כתרגומו:<span id='pink'></span></b> <br>
<blockquote>דלית בהון צרוך. <br>
</blockquote>אלו היה בהם צורך לא הייתה קנאה כפולה כמו עכשיו:<br>
<span id='pink'><b>חדשים מקרוב באו - <br>
</b></span>אפילו האומות לא היו רגילים בהם. גוי שהיה רואה אותם, היה אומר זה צלם יהודי:<br>
<span id='pink'><b>לא שערום אבתיכם - <br>
</b></span><blockquote>לא יראו מהם לא עמידה שערתם מפניהם. דרך שערות האדם לעמוד מחמת יראה, כך נדרש בספרי. <br>
</blockquote><br>
<span id='katom'><b>ויש לפרש עוד</b></span> שערום לשון (ישעיה יג, כא) ושעירים ירקדו שם, שעירים הם שדים. לא עשו אבותיכם שעירים הללו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: תשי
id: 0532
nru: יח
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
תשכח. <br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו:<br>
</b><blockquote> כשבא להיטיב לכם אתם מכעיסין לפניו ומתישים כחו מלהיטיב לכם:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>אל מחוללך - <br>
</b></span>מוציאך מרחם.<br>
לשון (תהילים כט, ט) יחולל אילות.<br>
(שם מח, ז) חיל כיולדה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מה אחריתם
id: 0532
nru: כ
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
מה תעלה בהם בסופם:<br>
<span id='pink'><b>כי דור תהפוכות המה - <br>
</b></span>מהפכין רצוני לכעס:<br>
<span id='pink'><b>לא אמון בם - <br>
</b></span>אין גדולי נכרים בהם, כי הוריתים דרך טובה וסרו ממנה:<br>
<span id='pink'><b>אמן - <br>
</b></span>לשון (אסתר ב, ז) ויהי אומן נורריטור'ה בלע'ז<span id='katom'><b> [חינוך]</b></span>. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
אמון לשון אמונה, </b></span><b>כתרגומו.<span id='katom'></span></b> <br>
אמרו בסיני (שמות כד, ז) נעשה ונשמע, ובשעה קלה בטלו הבטחתם ועשו העגל:<br>
<br>


autr: רשי
trm: קנאוני
id: 0532
nru: כא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
הבעירו חמתי:<br>
<span id='pink'><b>בלא אל - <br>
</b></span>בדבר שאינו אלוה:<br>
<span id='pink'><b>בלא עם - <br>
</b></span>באומה שאין לה שם, שנאמר (ישעיה כג, יג) הן ארץ כשדים זה העם לא היה, ובעשו הוא אומר (עובדיה א, ב) בזוי אתה מאד:<br>
<span id='pink'><b>בגוי נבל אכעיסם - <br>
</b></span>אלו המינים. <br>
וכן הוא אומר (תהילים יד, א) אמר נבל בלבו אין אלוהים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: קדחה
id: 0532
nru: כב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
בערה:<br>
<span id='pink'><b>ותיקד - <br>
</b></span>בכם עד היסוד:<br>
<span id='pink'><b>ותאכל ארץ ויבלה - <br>
</b></span>ארצכם ויבולה:<br>
<span id='pink'><b>ותלהט - <br>
</b></span>ירושלים המיוסדת על ההרים, שנאמר (שם קכה, ב) ירושלים הרים סביב לה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אספה עלימו רעות
id: 0532
nru: כג
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
אחביר רעה על רעה. <br>
לשון (ישעיה כט, א) ספו שנה על שנה, <br>
(לעיל כט, יח) ספות הרוה. <br>
(ירמיה ז, כא) עולותיכם ספו על זבחיכם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>אספה -<br>
</span><span id='katom'></span></b>אכלה, כמו (בראשית יט, טו) פן תספה:<br>
<span id='pink'><b>חצי אכלה בם - <br>
</b></span>כל חצי אשלים בהם. <br>
וקללה זו לפי הפורענות לברכה היא, חצי כלים והם אינם כלים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מזי רעב
id: 0532
nru: כד
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b>אנקלוס תרגם:<span id='pink'></span></b> <br>
<blockquote>נפיחי כפן, <br>
</blockquote><span id='katom'><b>ואין לי עד מוכיח עליו.</b></span><br>
<br>
<b>ומשמו של רבי משה הדרשן:</b> <br>
<blockquote>מטולושא שמעתי שעירי רעב, אדם כחוש מגדל שער על בשרו:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>מזי - <br>
</b></span>לשון ארמי שער מזיא, דהוה מהפך במזיא:<br>
<span id='pink'><b>ולחמי רשף - <br>
</b></span>השדים נלחמו בהם, שנאמר (איוב ה, ז) ובני רשף יגביהו עוף, והם שדים:<br>
<span id='pink'><b>וקטב מרירי - <br>
</b></span>וכריתות שד ששמו מרירי. קטב כריתה, כמו (הושע יג, יד) אהי קטבך שאול:<br>
<span id='pink'><b>ושן בהמות - <br>
</b></span>מעשה היה והיו הרחלים נושכין וממיתין:<br>
<span id='pink'><b>חמת זוחלי עפר - <br>
</b></span>ארס נחשים המהלכים על גחונם על העפר, כמים הזוחלים על הארץ. <br>
<span id='katom'><b>זחילה לשון מרוצת המים על העפר,</b></span> וכן כל מרוצת דבר המשפשף על העפר והולך:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מחוץ תשכל חרב
id: 0532
nru: כה
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
מחוץ לעיר תשכלם חרב גייסות:<br>
<span id='pink'><b>ומחדרים אימה - <br>
</b></span>כשבורח ונמלט מן החרב חדרי לבבו נקופים עליו מחמת אימה והוא מת והולך בה. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>ומחדרים אימה -<br>
</span><span id='katom'></span></b>שבבית תהיה אימת דבר, כמו שנאמר (ירמיה ט, כ) כי עלה מות בחלונינו, <b>וכן תרגם אונקלוס</b>. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>מחוץ תשכל חרב - <br>
</span><span id='katom'></span></b>על מה שעשו בחוצות, שנאמר (ירמיה יא, יג) ומספר חוצות ירושלים שמתם מזבחות לבושת:<br>
<span id='pink'><b>ומחדרים אימה - <br>
</b></span>על מה שעשו בחדרי חדרים, שנאמר (יחזקאל ח, יב) אשר זקני בית ישראל עושים בחטף איש בחדרי משכיתו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אמרתי אפאיהם
id: 0532
nru: כו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
אמרתי בלבי אפאה אותם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>ויש לפרש: <br>
</b></span>אפאיהם אשיתם פאה להשליכם מעלי הפקר. <br>
ודוגמתו מצינו בעזרא (נחמיה ט כב) ותתן להם ממלכות ועממים ותחלקם לפאה, להפקר. <br>
<span id='katom'><b>וכן חברו מנחם. <br>
</b></span><br>
<b>ויש פותרים אותו כתרגומו:</b> <br>
<blockquote>יחול רוגזי עליהן. <br>
<br>
</blockquote><span id='katom'><b>ולא יתכן, שאם כן היה לו לכתוב אאפאיהם אחת לשמוש ואחת ליסוד,</b></span> כמו:<br>
 (ישעיה מה, ה) אאזרך.<br>
 (איוב טז, ה) אאמיצכם במו פי, <span id='katom'><b>והא' התיכונה אינה ראויה בו כלל. </b></span><br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם</b> אחר לשון הברייתא השנויה בספרי החולקת תיבה זו לשלש תיבות: <br>
<blockquote>אמרתי אף אי הם, <br>
</blockquote>אמרתי באפי אתנם כאילו אינם, שיאמרו רואיהם עליהם איה הם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לולי כעס אויב אגור
id: 0532
nru: כז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
אם לא שכעס האויב כנוס עליהם להשחית ואם יוכל להם וישחיתם יתלה הגדולה בו ובאלוהיו ולא יתלה הגדולה בי, וזהו שנאמר פן ינכרו צרימו, ינכרו הדבר לתלות גבורתי בנכרי, שאין הגדולה שלו:<br>
<span id='pink'><b>פן יאמרו ידנו רמה וגו' - <br>
</b></span>כי אותו גוי אובד עצות המה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: איכה ירדף אחד
id: 0532
nru: ל
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
ממנו אלף מישראל:<br>
<span id='pink'><b>אם לא כי צורם מכרם וה' הסגירם - <br>
</b></span>מכרם ומסרם בידנו. דילבר'ר בלע'ז <span id='katom'><b>[להסגיר]</b></span>:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי לא כצורנו צורם
id: 0532
nru: לא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
כל זה היה להם לאויבים להבין שהשם הסגירם ולא להם ולאלוהיהם הניצחון, שהרי עד הנה לא יכלו כלום אלוהיהם כנגד צורנו, כי לא כסלענו סלעם. <br>
<span id='katom'><b>כל צור שבמקרא לשון סלע:<br>
<br>
</b></span><b><span id='pink'>ואיבינו פלילים - <br>
</span><span id='katom'></span></b>ועכשיו אויבינו שופטים אותנו, הרי שצורנו מכרנו להם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי מגפן סדום גפנם
id: 0532
nru: לב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
מוסב למעלה. <br>
אמרתי בלבי אפאיהם ואשבית זכרם, לפי שמעשיהם מעשה סדום ועמורה:<br>
<span id='pink'><b>שדמות - <br>
</b></span>שדה תבואה, כמו (חבקוק ג, יז) ושדמות לא עשה אוכל, (מלכים ב' כג, ד) בשדמות קדרון:<br>
<span id='pink'><b>ענבי רוש - <br>
</b></span>עשב מר:<br>
<span id='pink'><b>אשכלת מררת למו - <br>
</b></span>משקה מר ראוי להם, לפי מעשיהם פורענותם. <br>
<br>
<b>וכן תרגם אונקלוס:</b> <br>
<blockquote>ותושלמת עובדיהון כמררותהון:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: חמת תנינים יינם
id: 0532
nru: לג
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b>כתרגומו: <br>
<span id='pink'></span></b><blockquote>הא כמרת תניניא כס פורענותהון. <br>
</blockquote>הנה כמרירות נחשים כוס משתה פורענותם:<br>
<br>
<span id='pink'><b>וראש פתנים - <br>
</b></span>כוסם, שהוא אכזר לנשוך. <br>
אויב אכזרי יבא ויפרע מהם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: הלא הוא כמוס עמדי
id: 0532
nru: לד
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
<b>כתרגומו<span id='pink'></span></b> כסבורים הם ששכחתי מעשיהם, כולם גנוזים ושמורים לפני:<br>
<span id='pink'><b>הלא הוא - <br>
</b></span>פרי גפנם ותבואת שדמותם כמוס עמדי:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לי נקם ושלם
id: 0532
nru: לה
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
עמי נכון ומזומן פורענות נקם וישלם להם כמעשיהם הנקם ישלם להם גמולם. <br>
<br>
<b>ויש מפרשים:</b> <br>
<span id='pink'><b>ושלם -<br>
</b></span><blockquote>שם דבר, כמו ושלום, והיא מגזרת והדבר אין בהם (ירמיה ה, יג), כמו והדבור. ואימתי אשלם להם:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>לעת תמוט רגלם - <br>
</b></span>כשתתום זכות אבותם שהן סמוכין עליו:<br>
<span id='pink'><b>כי קרוב יום אידם - <br>
</b></span>משארצה להביא עליהם יום אידם קרוב ומזומן לפני להביא על ידי שלוחים הרבה:<br>
<span id='pink'><b>וחש עתדות למו - <br>
</b></span>ומהר יבואו העתידות להם:<br>
<span id='pink'><b>וחש - <br>
</b></span>כמו (ישעיה ה, יט) ימהר יחישה. <br>
עד כאן העיד עליהם משה דברי תוכחה להיות השירה הזאת לעד כשתבא עליהם הפורענות. ידעו שאני הודעתים מראש. <br>
מכאן ואילך העיד עליהם דברי תנחומין שיבואו עליהם ככלות הפורענות ככל אשר אמר למעלה (לעיל ל, א - ג) והיה כי יבואו עליך וגו' כל הדברים האלה הברכה והקללה וגו' ושב ה' אלוהיך את שבותך וגו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי ידין ה' עמו
id: 0532
nru: לו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
כשישפוט אותן ביסורין הללו האמורים עליהם, כמו (איוב לו, לא) כי בם ידין יוסר עמים. <br>
כי זה אינו משמש בלשון דהא, לתת טעם לדברים של מעלה, אלא לשון תחילת דבור, כמו (ויקרא כה, ב) כי תבואו אל הארץ, כשיבואו עליהם משפטים הללו ויתנחם הקב'ה על עבדיו לשוב ולרחם עליהם:<br>
<br>
<span id='pink'><b>יתנחם - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון הפך המחשבה</span><span id='pink'></span></b> להיטיב או להרע:<br>
<span id='pink'><b>כי יראה כי אזלת יד - <br>
</b></span>כשיראה כי יד האויב הולכת וחוזקת מאד עליהם ואפס בהם עצור ועזוב:<br>
<span id='pink'><b>עצור - <br>
</b></span>נושע על ידי עוצר ומושל שיעצור בהם:<br>
<span id='pink'><b>עזוב - <br>
</b></span>על ידי עוזב. <br>
עוצר הוא המושל העוצר בעם שלא ילכו מפוזרים בצאתם לצבא על האויב. <br>
<span id='katom'><b>בלשון </b></span>בלע'ז מיינטינדו'ר <span id='katom'><b>[שליט].<br>
</b></span> <br>
<b>עצור</b> הוא הנושע במעצור המושל. עזוב מחוזק, כמו (נחמיה ג, ח) ויעזבו את ירושלים עד החומה, (ירמיה מט, כה) איך לא עזבה עיר תהלה. עצור מיינטינו'ד<span id='katom'><b> [נשלט]</b></span>. <br>
<b>עזוב</b> אינפורצדו'ר<span id='katom'><b> [מבוצר]</b>:<br>
</span><br>


autr: רשי
trm: ואמר
id: 0532
nru: לז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
הקב'ה עליהם:<br>
<span id='pink'><b>אי אלוהימו - <br>
</b></span>עבודה זרה שעבדו:<br>
<span id='pink'><b>צור חסיו בו - <br>
</b></span>הסלע שהיו מתכסין בו מפני החמה והצנה, כלומר שהיו בטוחין בו להגן עליהם מן הרעה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אשר חלב זבחימו
id: 0532
nru: לח
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
היו אותן אלוהות אוכלים שהיו מקריבין לפניהם ושותין יין נסיכם:<br>
<span id='pink'><b>יהי עליכם סתרה - <br>
</b></span>אותו הצור יהי לכם מחסה ומסתור:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ראו עתה
id: 0532
nru: לט
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
הבינו מן הפורענות שהבאתי עליכם ואין לכם מושיע ומן התשועה שאושיעכם ואין מוחה בידי:<br>
<span id='pink'><b>אני אני הוא - <br>
</b></span>אני להשפיל ואני להרים:<br>
<span id='pink'><b>ואין אלוהים עמדי - <br>
</b></span>עומד כנגדי למחות:<br>
<span id='pink'><b>עמדי - <br>
</b></span>דוגמתי וכמוני:<br>
<span id='pink'><b>ואין מידי מציל - <br>
</b></span>הפושעים בי:<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי אשא אל שמים ידי
id: 0532
nru: מ
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
כי בחרון אפי אשא ידי אל עצמי בשבועה:<br>
<span id='pink'><b>ואמרתי חי אנכי - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון שבועה הוא</span><span id='pink'></span></b> אני נשבע חי אנכי:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אם שנותי ברק חרבי
id: 0532
nru: מא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
אם אשנן את להב חרבי, כמו (יחזקאל כא, טו) למען היות לה ברק שפלנדו'ר<span id='katom'><b> [ברק]</b></span>:<br>
<span id='pink'><b>ותאחז במשפט ידי - <br>
</b></span>להניח מידת רחמים באויבי שהרעו לכם, (זכריה א, טו) אשר אני קצפתי מעט והמה עזרו לרעה. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>ותאחז ידי את מידת המשפט להחזיק בה ולנקום נקם:<br>
<br>
<span id='pink'><b>אשיב נקם וגו' - <br>
</b></span><b>למדו רבותינו באגדה מתוך לשון המקרא שאמר: <br>
<span id='pink'></span></b><blockquote>ותאחז במשפט ידי, לא כמידת בשר ודם מידת הקב'ה, מידת בשר ודם זורק חץ ואינו יכול להשיבו, והקב'ה זורק חציו ויש בידו להשיבם, כאלו אוחזן בידו, שהרי ברק הוא חצו, ונאמר כאן ברק חרבי ותאחז במשפט ידי, והמשפט הזה לשון פורענות הוא בלע'ז יושטיצי'א</blockquote><span id='katom'><b> [עונש]</b></span><blockquote>:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: אשכיר חצי מדם
id: 0532
nru: מב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
האויב:<br>
<span id='pink'><b>וחרבי תאכל בשר - <br>
</b></span>בשרם:<br>
<span id='pink'><b>מדם חלל ושביה - <br>
</b></span>זאת תהיה להם מעון דם חללי ישראל ושביה ששבו מהם:<br>
<span id='pink'><b>מראש פרעות אויב - <br>
</b></span>מפשע תחילת פרצות האויב, כי כשהקב'ה נפרע מן האומות פוקד עליהם עוונם ועונות אבותיהם מראשית פרצה שפרצו בישראל:<br>
<br>


autr: רשי
trm: הרנינו גויים עמו
id: 0532
nru: מג
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
לאותו הזמן ישבחו האומות את ישראל ראו מה שבחה של אומה זו שדבקו בהקב'ה בכל התלאות שעברו עליהם ולא עזבוהו, יודעים היו בטובו ובשבחו:<br>
<span id='pink'><b>כי דם עבדיו יקום - <br>
</b></span>שפיכות דמיהם כמשמעו:<br>
<span id='pink'><b>ונקם ישיב לצריו - <br>
</b></span>על הגזל ועל החמס, כענין שנאמר (יואל ד, יט) מצרים לשמה תהיה ואדום למדבר שממה תהיה מחמס בני יהודה, ואומר (עובדיה א, י) מחמס אחיך יעקב וגו':<br>
<span id='pink'><b>וכפר אדמתו עמו - <br>
</b></span>ויפייס אדמתו ועמו על הצרות שעברו עליהם ושעשה להם האויב:<br>
<span id='pink'><b>וכפר - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון רצוי ופיוס,</span><span id='pink'></span></b> כמו (בראשית לב, כ) אכפרה פניו אנחיניה לרוגזיה:<br>
<span id='pink'><b>וכפר אדמתו - <br>
</b></span><span id='red'>ומה היא אדמתו?</span> <br>
עמו. כשעמו מתנחמים ארצו מתנחמת.<br>
וכן הוא אומר (תהילים פה, ב) רצית ה' ארצך. <br>
<span id='red'>במה רצית ארצך? <br>
</span>שבת שבות יעקב. <br>
<br>
<b>בפנים אחרים היא נדרשת בספרי, ונחלקו בה ר' יהודה ור' נחמיה:</b> <br>
<b>ר' יהודה</b> דורש כולה כנגד ישראל.<br>
<b>ור' נחמיה</b> דורש כולה כנגד האומות. <br>
<br>
<b>רבי יהודה דורשה כלפי ישראל,</b> אמרתי אפאיהם, כמו שפירשתי עד ולא ה' פעל כל זאת. כי גוי אובד עצות המה אבדו תורתי שהיא להם עצה נכונה. ואין בהם תבונה להתבונן איכה ירדוף אחד מן האומות אלף מהם אם לא כי צורם מכרם, כי לא כצורנו צורם, הכל כמו שפירשתי עד תכליתו. <br>
<br>
<b>ור' נחמיה דורשה כלפי האומות</b> כי גוי אבד עצות המה, כמו שפירשתי תחלה עד ואויבינו פלילים. <br>
<span id='pink'><b>כי מגפן סדום גפנם - <br>
</b></span>של אומות:<br>
<blockquote><br>
</blockquote><span id='pink'><b>ומשדמת עמורה וגו' - <br>
</b></span>ולא ישימו לבם לתלות הגדולה בי. <br>
<br>
<span id='pink'><b>ענבמו ענבי רוש - <br>
</b></span>הוא שאמר לולי כעס אויב אגור על ישראל להרעילם ולהמרירם, לפיכך אשכלות מרורות למו להלעיט אותם על מה שעשו לבני. <br>
<span id='pink'><b>חמת תנינם יינם - <br>
</b></span>מוכן להשקותם על מה שעושין להם. <br>
<span id='pink'><b>כמוס עמדי - <br>
</b></span>אותו הכוס, שנאמר (תהילים עה, ט) כי כוס ביד ה' וגו'. <br>
<span id='pink'><b>לעת תמוט רגלם - <br>
</b></span>כענין שנאמר (ישעיה כו, ו) תרמסנה רגל. <br>
<span id='pink'><b>כי ידין ה' עמו - <br>
</b></span><b><span id='katom'>בלשון זה משמש כי ידין בלשון דהא, </span><span id='pink'></span></b>ואין ידין לשון יסורין, אלא כמו כי יריב את ריבם מיד עושקיהם, כי יראה כי אזלת יד וגו'. <br>
<span id='pink'><b>ואמר אי אלוהימו - <br>
</b></span>האויב יאמר אי אלוהימו של ישראל, כמו שאמר טיטוס הרשע כשגדר את הפרכת, כענין שנאמר (מיכה ז, י) ותרא אויבתי ותכסה בושה האומרה אלי איו ה' אלוהיך. <br>
<span id='pink'><b>ראו עתה כי אני וגו' - <br>
</b></span>אז יגלה הקב'ה ישועתו ויאמר ראו עתה כי אני אני הוא מאתי באת עליהם הרעה ומאתי תבא עליהם הטובה. <br>
<span id='pink'><b>ואין מידי מציל - <br>
</b></span>מי שיציל אתכם מן הרעה אשר אביא עליכם. <br>
<span id='pink'><b>כי אשא אל שמים ידי - <br>
</b></span>כמו כי נשאתי, תמיד אני משרה מקום שכינתי בשמים.<br>
<br>
<b>כתרגומו</b> אפילו חלש למעלה וגבור למטה, אימת העליון על התחתון, וכל שכן שגיבור למעלה וחלש מלמטה:<br>
<span id='pink'><b>ידי - <br>
</b></span>מקום שכינתי, כמו (במדבר ב, יז) איש על ידו, והיה בידי להיפרע מכם, אבל אמרתי שחי אנכי לעולם, איני ממהר לפרוע, לפי שיש לי שהות בדבר, כי אני חי לעולם, ובדורות אחרונים אני נפרע מהם והיכולת בידי להיפרע מן המתים ומן החיים. <br>
<blockquote>מלך בשר ודם שהוא הולך למות ממהר נקמתו להיפרע בחייו, כי שמא ימות הוא או אויבו ונמצא שלא ראה נקמתו ממנו, אבל אני חי לעולם ואם ימותו הם ואיני נפרע בחייהם, אפרע במותם. <br>
</blockquote><br>
<span id='pink'><b>אם שנותי ברק חרבי - <br>
</b></span>הרבה אם יש שאינם תלויין, כשאשנן ברק חרבי ותאחז במשפט ידי וכו', כמו שפירשתי למעלה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: הוא והושע בן נון
id: 0532
nru: מד
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
שבת של דיוזגי הייתה, נטלה רשות מזה ונתנה לזה, העמיד לו משה מתורגמן ליהושע, שיהא דורש בחייו, כדי שלא יאמרו ישראל בחיי רבך לא היה לך להרים ראש. <br>
<span id='red'>ולמה קוראו כאן הושע? <br>
</span>לומר שלא זחה דעתו עליו, שאף על פי שנתנה לו גדולה, השפיל עצמו כאשר מתחילתו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: שימו לבבכם
id: 0532
nru: מו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
צריך אדם שיהיו עיניו ולבו ואוזניו מכוונים לדברי תורה.<br>
וכן הוא אומר (יחזקאל מ, ד) בן אדם ראה בעיניך ובאזניך שמע ושים לבך וגו'. <br>
<span id='katom'><b>הרי דברים קל וחומר,</b></span> ומה תבנית הבית שהוא נראה לעיניים ונמדד בקנה צריך אדם שיהיו עיניו ואוזניו ולבו מכוונים להבין, דברי תורה שהן כהררין התלויין בשערה על אחת כמה וכמה!<br>
<br>


autr: רשי
trm: כי לא דבר רק הוא מכם
id: 0532
nru: מז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
לא לחנם אתם יגעים בה, כי הרבה שכר תלוי בה, כי הוא חייכם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>אין לך דבר ריקן בתורה שאם תדרשנו שאין בו מתן שכר, תדע לך שכן אמרו (בראשית לו, כב) ואחות לוטן תמנע, (שם לו, יב) ותמנע הייתה פילגש וגו' לפי שאמרה איני כדאי להיות לו לאשה הלוואי ואהיה פילגשו. <br>
<span id='red'>וכל כך למה?</span> <br>
להודיע שבחו של אברהם שהיו שלטונים ומלכים מתאווים להידבק בזרעו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וידבר ה' אל משה בעצם היום הזה
id: 0532
nru: מח
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
בשלשה מקומות נאמר בעצם היום הזה: <br>
<b>נאמר בנח</b> (שם ז, יג) בעצם היום הזה בא נח וגו', במראית אורו של יום, לפי שהיו בני דורו אומרים בכך וכך אם אנו מרגישין בו אין אנו מניחין אותו ליכנס בתיבה, ולא עוד, אלא אנו נוטלין כשילין וקרדומות ומבקעין את התיבה. <br>
אמר הקב'ה: הריני מכניסו בחצי היום, וכל מי שיש בידו כוח למחות יבא וימחה. <br>
<br>
<b>במצרים</b> נאמר (שמות יב, נא) בעצם היום הזה הוציא ה', לפי שהיו מצרים אומרים בכך וכך אם אנו מרגישין בהם אין אנו מניחים אותם לצאת, ולא עוד אלא אנו נוטלין סייפות וכלי זיין והורגין בהם. <br>
אמר הקב'ה הריני מוציאן בחצי היום וכל מי שיש בו כוח למחות יבא וימחה. <br>
<br>
<b>אף כאן במיתתו של משה</b> נאמר בעצם היום הזה, לפי שהיו ישראל אומרים בכך וכך אם אנו מרגישין בו אין אנו מניחין אותו. <br>
<b>אדם שהוציאנו ממצרים. <br>
וקרע לנו את הים.<br>
והוריד לנו את המן.<br>
והגיז לנו את השליו.<br>
והעלה לנו את הבאר.<br>
ונתן לנו את התורה..<br>
</b>אין אנו מניחין אותו. <br>
אמר הקב'ה: הריני מכניסו בחצי היום וכו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: כאשר מת אהרן אחיך
id: 0532
nru: נ
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
באותה מיתה שראית וחמדת אותה, שהפשיט משה את אהרן בגד ראשון והלבישו לאלעזר וכן שני וכן שלישי וראה בנו בכבודו. <br>
אמר לו משה: אהרן אחי, עלה למטה, ועלה. <br>
פשוט ידיך, ופשט. <br>
פשוט רגליך, ופשט. <br>
עצום עיניך, ועצם. <br>
קמוץ פיך, וקמץ והלך לו. <br>
אמר משה: אשרי מי שמת במיתה זו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: על אשר מעלתם בי
id: 0532
nru: נא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
גרמתם למעול בי:<br>
<span id='pink'><b>על אשר לא קדשתם אותי - <br>
</b></span>גרמתם לי שלא אתקדש אמרתי לכם (במדבר כ, ח) ודברתם אל הסלע והם הכוהו והוצרכו להכותו פעמים ואילו דברו עמו ונתן מימיו בלא הכאה היה מתקדש שם שמים, שהיו ישראל אומרים ומה הסלע הזה שאינו לשכר ולא לפורענות אם זכה אין לו מתן שכר ואם חטא אינו לוקה כך מקיים מצוות בוראו אנו לא כל שכן:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ויאמר ה' מסיני בא
id: 0533
nru: ב
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
פתח תחלה בשבחו של מקום ואחר כך פתח בצרכיהם של ישראל. ובשבח שפתח בו יש בו הזכרת זכות לישראל וכל זה דרך ריצוי הוא, כלומר כדאי הם אלו שתחול עליהם ברכה:<br>
<span id='pink'><b>מסיני בא - <br>
</b></span>יצא לקראתם כשבאו להתייצב בתחתית ההר כחתן היוצא להקביל פני כלה, שנאמר (שמות יט, יז) לקראת האלוהים, <span id='katom'>למדנו</span> שיצא כנגדם:<br>
<span id='pink'><b>וזרח משעיר למו - <br>
</b></span>שפתח לבני עשו שיקבלו את התורה ולא רצו:<br>
<span id='pink'><b>הופיע - <br>
</b></span>להם:<br>
<span id='pink'><b>מהר פארן - <br>
</b></span>שהלך שם ופתח לבני ישמעאל שיקבלוה, ולא רצו:<br>
<span id='pink'><b>ואתה - <br>
</b></span>לישראל <span id='pink'><b>מרבבת קדש - </b></span>ועמו מקצת רבבות מלאכי קדש, ולא כולם ולא רובם, ולא כדרך בשר ודם שמראה כל כבוד עשרו ותפארתו ביום חופתו:<br>
<span id='pink'><b>אש דת - <br>
</b></span>שהייתה כתובה מאז לפניו באש שחורה על גב אש לבנה, נתן להם בלוחות כתב יד ימינו.<br>
 <br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>אש דת -<br>
</span>כתרגומו,<span id='katom'></span></b> שנתנה להם מתוך האש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אף חבב עמים
id: 0533
nru: ג
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
גם חבה יתירה חבב את השבטים. כל אחד ואחד קרוי עם, שהרי בנימין לבדו היה עתיד להיוולד כשאמר הקב'ה ליעקב (בראשית לה, יא) גוי וקהל גויים יהיה ממך:<br>
<span id='pink'><b>כל קדשיו בידך - <br>
</b></span>נפשות הצדיקים הגנוזות אתו, כענין שנאמר (שמואל א' כה, כט) והייתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים את ה' אלוהיך:<br>
<span id='pink'><b>והם תכו לרגלך - <br>
</b></span>והם ראוים לכך, שהרי תכו עצמן לתוך תחתית ההר לרגלך בסיני. <br>
<span id='katom'><b>תכו לשון פועלו,</b></span> הותווכו לתוך מרגלותיך:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ישא מדברתיך - <br>
</b></span>נשאו עליהם עול תורתך:<br>
<span id='pink'><b>מדברתיך - <br>
</b></span><b><span id='katom'>המ'ם בו קרוב ליסוד,</span><span id='pink'></span></b> כמו: <br>
(במדבר ז, פט) וישמע את הקול מדבר אליו.<br>
(יחזקאל ב, ב) ואשמע את קול מדבר אלי, כמו מתדבר אלי.<br>
אף זה מדברותיך מה שהיית מדבר להשמיעני לאמר להם. <br>
טיי'ש פורפרלידורי'ש בלע'ז <span id='katom'><b>[דיבורך]</b></span>. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם:</b> שהיו נוסעים על פי דבריך, <span id='katom'><b>והמ'ם בו שמוש משמשת לשון מן. <br>
</b></span><br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>אף חבב עמים אף בשעת חבתם של אומות העולם שהראית להם פנים שוחקות ומסרת את ישראל בידם:<br>
<span id='pink'><b>כל קדשיו בידך - <br>
</b></span>כל צדיקיהם וטוביהם דבקו בך ולא משו מאחריך ואתה שומרם:<br>
<span id='pink'><b>והם תכו לרגלך - <br>
</b></span>והם מתמצעים ומתכנסים לתחת צלך:<br>
<span id='pink'><b>ישא מדברתיך - <br>
</b></span>מקבלים גזרותיך ודתותיך בשמחה. ואלה דבריהם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ויהי
id: 0533
nru: ה
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
הקב'ה:<br>
<span id='pink'><b>בישרון מלך - <br>
</b></span>תמיד עול מלכותו עליהם:<br>
<span id='pink'><b>בהתאסף - <br>
</b></span>בכל התאסף ראשי חשבון אסיפתם:<br>
<span id='pink'><b>ראשי - <br>
</b></span>כמו (שמות ל, יב) כי תשא את ראש ראויין אלו שאברכם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>בהתאסף בהתאספם יחד באגודה אחת ושלום ביניהם הוא מלכם, ולא כשיש מחלוקת ביניהם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: יחי ראובן
id: 0533
nru: ו
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
בעולם הזה:<br>
<span id='pink'><b>ואל ימות - <br>
</b></span>לעולם הבא, שלא יזכר לו מעשה בלהה:<br>
<span id='pink'><b>ויהי מתיו מספר - <br>
</b></span>נמנין במניין שאר אחיו, דוגמא היא זו כעניין שנאמר (בראשית לה, כב) וישכב את בלהה ויהיו בני יעקב שנים עשר, שלא יצא מן המניין:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וזאת ליהודה
id: 0533
nru: ז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
סמך יהודה לראובן, מפני ששניהם הודו על קלקול שבידם, שנאמר (איוב טו, יח - יט) אשר חכמים יגידו וגו' להם לבדם וגו' ולא עבר זר בתוכם. <br>
<br>
<b>ועוד פירשו רבותינו:</b> <br>
<blockquote>שכל ארבעים שנה שהיו ישראל במדבר היו עצמות יהודה מתגלגלים בארון מפני נדוי שקבל עליו, שנאמר (בראשית מד, לב) וחטאתי לאבי כל הימים.<br>
אמר משה: מי גרם לראובן שיודה יהודה וכו':<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>שמע ה' קול יהודה - <br>
</b></span>תפלת דוד ושלמה ואסא מפני הכושים, ויהושפט מפני העמונים, וחזקיה מפני סנחריב:<br>
<span id='pink'><b>ואל עמו תביאנו - <br>
</b></span>לשלום מפני המלחמה:<br>
<span id='pink'><b>ידיו רב לו - <br>
</b></span>יריבו ריבו וינקמו נקמתו:<br>
<span id='pink'><b>ועזר מצריו תהיה - <br>
</b></span>על יהושפט התפלל על מלחמת רמות גלעד, (דה'ב יח, לא) ויזעק יהושפט וה' עזרו. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><blockquote>שמע ה' קול יהודה כאן רמז ברכה לשמעון מתוך ברכותיו של יהודה, ואף כשחלקו ארץ ישראל נטל שמעון מתוך גורלו של יהודה שנאמר (יהושע יט, ט) מחבל בני יהודה נחלת בני שמעון. <br>
ומפני מה לא ייחד לו ברכה בפני עצמו? <br>
שהיה בלבו עליו על מה שעשה בשטים, <b>כן כתוב באגדת תהלים</b>:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: וללוי אמר
id: 0533
nru: ח
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
ועל לוי אמר:<br>
<span id='pink'><b>תמיך ואוריך - <br>
</b></span>כלפי שכינה הוא מדבר:<br>
<span id='pink'><b>אשר נסיתו במסה - <br>
</b></span>שלא נתלוננו עם שאר המלינים:<br>
<span id='pink'><b>תריבהו וגו' - <br>
</b></span><b>כתרגומו. <br>
<br>
<span id='katom'>דבר אחר:<br>
</span><span id='pink'></span></b>תריבהו על מי מריבה נסתקפת לו לבוא בעלילה, אם משה אמר (במדבר כ, י) שמעו נא המורים, אהרן ומרים מה עשו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: האומר לאביו ולאמו לא ראיתיו
id: 0533
nru: ט
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
כשחטאו בעגל ואמרתי (שמות לב, כו) מי לה' אלי, נאספו אלי כל בני לוי וציוויתים להרוג את אבי אמו והוא מישראל, או את אחיו מאמו, או את בן בתו, וכן עשו. <br>
<span id='katom'><b>ואי אפשר לפרש</b></span> אביו ממש ואחיו מאביו וכן בניו ממש, שהרי לווים הם ומשבט לוי לא חטא אחד מהם שנאמר כל בני לוי:<br>
<span id='pink'><b>כי שמרו אמרתך -<br>
</b></span> (שמות כ, ג) לא יהיה לך אלוהים אחרים:<br>
<span id='pink'><b>ובריתך ינצרו - <br>
</b></span>ברית מילה, שאותם שנולדו במדבר של ישראל לא מלו את בניהם והם היו מולין ומלין את בניהם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מחץ מתנים קמיו
id: 0533
nru: יא
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
מחץ קמיו מכת מתנים, כענין שנאמר (תהילים סט, כד) ומתניהם תמיד המעד, ועל המעוררין על הכהונה אמר כן. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>ראה שעתידין חשמונאי ובניו להלחם עם היונים והתפלל עליהם לפי שהיו מועטים י'ב בני חשמונאי ואלעזר כנגד כמה רבבות, לכך נאמר ברך ה' חילו ופועל ידיו תרצה:<br>
<span id='pink'><b>ומשנאיו מן יקומון - <br>
</b></span>מחץ קמיו ומשנאיו מהיות להם תקומה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לבנימן אמר
id: 0533
nru: יב
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
לפי שברכת לוי בעבודת הקורבנות ושל בנימין בבנין בית המקדש בחלקו סמכן זה לזה וסמך יוסף אחריו, שאף הוא משכן שילה היה בנוי בחלקו, שנאמר (שם עח, סז) וימאס באהל יוסף וגו'. ולפי שבית עולמים חביב משילה לכך הקדים בנימין ליוסף:<br>
<span id='pink'><b>חפף עליו - <br>
</b></span>מכסה אותו ומגין עליו:<br>
<span id='pink'><b>כל היום - <br>
</b></span>לעולם משנבחרה ירושלים לא שרתה שכינה במקום אחר:<br>
<span id='pink'><b>ובין כתפיו שכן - <br>
</b></span>בגובה ארצו היה, בית המקדש בנוי אלא שנמוך עשרים ושלוש אמה מעין עיטם ושם היה דעתו של דוד לבנותו. <br>
<blockquote><b>כדאיתא בשחיטת קדשים (זבחים נד ב)</b> אמרי נחתי ביה פורתא משום דכתיב ובין כתפיו שכן אין לך נאה בשור יותר מכתפיו:<br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: מברכת ה' ארצו
id: 0533
nru: יג
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
שלא הייתה בנחלת השבטים ארץ מלאה כל טוב כארצו של יוסף:<br>
<span id='pink'><b>ממגד - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון עדנים ומתק:<br>
<br>
</span><span id='pink'>ומתהום - <br>
</span></b>שהתהום עולה ומלחלח אותה מלמטה אתה מוצא בכל השבטים ברכתו של משה מעין ברכתו של יעקב:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וממגד תבואת שמש
id: 0533
nru: יד
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
שהייתה ארצו פתוחה לחמה וממתקת הפירות:<br>
<span id='pink'><b>גרש ירחים - <br>
</b></span>יש פירות שהלבנה מבשלתן ואלו הן קשואין ודלועין. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>גרש ירחים -<br>
</span><span id='katom'></span></b>שהארץ מגרשת ומוציאה מחדש לחדש:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ומראש הררי קדם
id: 0533
nru: טו
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
ומבורכת מראשית בישול הפירות שהרריה מקדימין לבכר בישול פירותיהם. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b>מגיד</span> שקדמה בריאתן לשאר הרים:<br>
<br>
<span id='pink'><b>גבעות עולם - <br>
</b></span>גבעות העושות פירות לעולם ואינן פוסקות מעוצר הגשמים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ורצון שכני סנה
id: 0533
nru: טז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
כמו שוכן סנה ותהא ארצו מבורכת מרצונו ונחת רוחו של הקב'ה הנגלה עלי תחלה בסנה:<br>
<span id='pink'><b>רצון - <br>
</b></span>נחת רוח ופיוס וכן כל רצון שבמקרא:<br>
<span id='pink'><b>תבואתה - <br>
</b></span>ברכה זו לראש יוסף:<br>
<span id='pink'><b>נזיר אחיו - <br>
</b></span>שהופרש מאחיו במכירתו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: בכור שורו
id: 0533
nru: יז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
<b><span id='katom'>יש בכור שהוא לשון גדולה ומלכות</span><span id='pink'></span></b>, שנאמר (תהילים פט, כח) אף אני בכור אתנהו, וכן (שמות ד, כה) בני בכורי ישראל:<br>
<span id='pink'><b>בכור - <br>
</b></span>מלך היוצא ממנו והוא יהושע:<br>
<span id='pink'><b>שורו - <br>
</b></span>שכחו קשה כשור לכבוש כמה מלכים:<br>
<span id='pink'><b>הדר לו - <br>
</b></span>נתון לו שנאמר (במדבר כז, כ) ונתתה מהודך עליו:<br>
<span id='pink'><b>וקרני ראם קרניו - <br>
</b></span>שור כוחו קשה ואין קרניו נאות, אבל ראם קרניו נאות, ואין כוחו קשה, נתן ליהושע כוחו של שור ויופי קרני ראם:<br>
<span id='pink'><b>אפסי ארץ - <br>
</b></span>שלושים ואחד מלכים אפשר שכולם מארץ ישראל היו אלא אין לך כל מלך ושלטון שלא קנה לו פלטרין ואחוזה בארץ ישראל, שחשובה לכולם היא, שנאמר (ירמיה ג, יט) נחלת צבי צבאות גוים:<br>
<span id='pink'><b>והם רבבות אפרים - <br>
</b></span>אותם המנוגחים הם הרבבות שהרג יהושע, שבא מאפרים:<br>
<span id='pink'><b>והם אלפי מנשה - <br>
</b></span>הם האלפים שהרג גדעון במדין, שנאמר (שופטים ח, י) וזבח וצלמונע בקרקר וגו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: ולזבולן אמר
id: 0533
nru: יח
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
אלו חמישה שבטים שבירך באחרונה זבולן גד דן נפתלי ואשר כפל שמותיהם לחזקם ולהגבירם, לפי שהיו חלשים שבכל השבטים, הם הם שהוליך יוסף לפני פרעה, שנאמר (בראשית מז, ב) ומקצה אחיו לקח חמישה אנשים, לפי שנראים חלשים ולא ישים אותם לו שרי מלחמתו:<br>
<br>
<span id='pink'><b>שמח זבולן בצאתך ויששכר באהליך - <br>
</b></span>זבולן ויששכר עשו שותפות, זבולן לחוף ימים ישכון ויוצא לפרקמטיא בספינות ומשתכר, ונותן לתוך פיו של יששכר והם יושבים ועוסקים בתורה, לפיכך הקדים זבולן ליששכר שתורתו של יששכר על ידי זבולן הייתה:<br>
<br>
<span id='pink'><b>שמח זבולן בצאתך -<br>
</b></span>הצלח בצאתך לסחורה:<br>
<span id='pink'><b>ויששכר - <br>
</b></span>הצלח בישיבת אהליך לתורה לישב ולעבר שנים ולקבוע חדשים, כמו שנאמר (דה'א יב, לג) ומבני יששכר יודעי בינה לעתים ראשיהם מאתים ראשי סנהדראות היו עוסקים בכך. ועל פי קביעות עתיהם ועיבוריהם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: עמים
id: 0533
nru: יט
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
של שבטי ישראל:<br>
<span id='pink'><b>הר יקראו - <br>
</b></span>להר המוריה יאספו כל אסיפה על ידי קריאה היא ושם יזבחו ברגלים זבחי צדק:<br>
<span id='pink'><b>כי שפע ימים יינקו - <br>
</b></span>יששכר וזבולן ויהא להם פנאי לעסוק בתורה:<br>
<span id='pink'><b>ושפני טמוני חול - <br>
</b></span>כסויי טמוני חול טרית וחלזון וזכוכית לבנה היוצאים מן הים ומן החול ובחלקו של יששכר וזבולן היה, כמו שאמרו במסכת מגילה (ו א) זבולן עם חרף נפשו למות (שופטים ה יח) משום דנפתלי על מרומי שדה, שהיה מתרעם זבולן על חלקו לאחי נתת שדות וכרמים וכו':<br>
<br>
<span id='pink'><b>ושפני - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון כסוי,</span><span id='pink'></span></b> כמו שנאמר: <br>
(מ'א ו, ט) ויספון את הבית.<br>
(שם ז, ג) וספון בארז.<br>
 <br>
<b>ותרגומו:</b> <br>
<blockquote>ומטלל בכיורי ארזא. <br>
<br>
</blockquote><span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>עמים הר יקראו על ידי פרקמטיא של זבולן, תגרי אומות העולם באים אל ארצו, והוא עומד על הספר והם אומרים הואיל ונצטערנו עד כאן נלך עד ירושלים ונראה מה יראתה של אומה זו ומה מעשיה, והם רואים כל ישראל עובדים לאלוה אחד ואוכלים מאכל אחד לפי שהגויים אלוהו של זה לא כאלוהו של זה, ומאכלו של זה לא כמאכלו של זה, והם אומרים אין אומה כשרה כזו ומתגיירין שם, שנאמר שם יזבחו זבחי צדק:<br>
<br>
<span id='pink'><b>כי שפע ימים יינקו - <br>
</b></span>זבולן ויששכר הים נותן להם ממון בשפע:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ברוך מרחיב גד
id: 0533
nru: כ
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
<b><span id='katom'>מלמד</span><span id='pink'></span></b> שהיה תחומו של גד מרחיב ועולה כלפי מזרח:<br>
<span id='pink'><b>כלביא שכן - <br>
</b></span>לפי שהיה סמוך לספר לפיכך נמשל כאריות שכל הסמוכים לספר צריכים להיות גיבורים:<br>
<span id='pink'><b>וטרף זרוע אף קדקד - <br>
</b></span>הרוגיהן היו נכרין, חותכים הראש עם הזרוע במכה אחת:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וירא ראשית לו
id: 0533
nru: כא
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
ראה ליטול לו חלק בארץ סיחון ועוג, שהיא ראשית כבוש הארץ:<br>
<span id='pink'><b>כי שם חלקת מחקק - <br>
</b></span>כי ידע אשר שם בנחלתו חלקת שדה קבורת מחוקק והוא משה:<br>
<span id='pink'><b>ספון - <br>
</b></span>אותה חלקה ספונה וטמונה מכל בריה, שנאמר (לקמן לד, ו) ולא ידע איש את קבורתו:<br>
<span id='pink'><b>ויתא - <br>
</b></span>גד:<br>
<span id='pink'><b>ראשי עם - <br>
</b></span>הם היו הולכים לפני החלוץ בכבוש הארץ לפי שהיו גיבורים, וכן הוא אומר (דברים ג, יח) ואתם תעברו חלוצים לפני אחיכם וגו':<br>
<span id='pink'><b>צדקת ה' עשה - <br>
</b></span>שהאמינו דבריהם ושמרו הבטחתם לעבור את הירדן עד שכבשו וחלקו. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span><b><span id='pink'>ויתא -<br>
</span><span id='katom'></span></b>משה ראשי עם. <br>
<span id='pink'><b>צדקת ה' עשה -<br>
</b></span>על משה אמור:<br>
<br>


autr: רשי
trm: דן גור אריה
id: 0533
nru: כב
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
אף הוא היה סמוך לספר לפיכך מושלו באריות:<br>
<span id='pink'><b>יזנק מן הבשן - <br>
</b></span><b>כתרגומו:<span id='pink'></span></b> שהיה הירדן יוצא מחלקו ממערת פמייאס והיא לשם שהיא בחלקו של דן, שנאמר (יהושע יט, מז) ויקראו ללשם דן וזינוקו וקילוחו מן הבשן. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>מה זינוק זה יוצא ממקום אחד ונחלק לשני מקומות, כך שבטו של דן נטלו חלק בשני מקומות. תחלה נטלו בצפונית מערבית עקרון וסביבותיה, ולא ספקו להם ובאו ונלחמו עם לשם שהיא פמייאס והיא בצפונית מזרחית, שהרי הירדן יוצא ממערת פמייאס והוא במזרחה של ארץ ישראל ובא מהצפון לדרום וכלה בקצה ים המלח, שהוא במזרח יהודה, שנטל בדרומה של ארץ ישראל, כמו שמפורש בספר יהושע, והוא שנאמר (שם יט, מז) ויצא גבול בני דן מהם ויעלו בני דן וילחמו עם לשם וגו', יצא גבולם מכל אותו הרוח שהתחילו לנחול בו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: שבע רצון
id: 0533
nru: כג
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
שהייתה ארצו שבעה כל רצון יושביה:<br>
<span id='pink'><b>ים ודרום ירשה - <br>
</b></span>ים כנרת נפלה בחלקו ונטל מלא חבל חרם בדרומה לפרוש חרמים ומכמורות:<br>
<span id='pink'><b>ירשה - <br>
</b></span><b><span id='katom'>לשון צווי. <br>
</span><span id='pink'></span></b>כמו (דברים א, כא) עלה רש, <br>
<span id='katom'><b>והטעם שלמעלה ברי'ש מוכיח,</b></span> כמו ירש, ידע, לקח, שמע.<br>
<span id='katom'><b>כשמוסיף בו ה'א יהיה הטעם למעלה</b></span> שמעה, ידעה, סלחה, לקחה. <br>
<span id='katom'><b>אף כאן ירשה לשון צווי. <br>
</b></span><br>
<span id='katom'><b>ובמסורת הגדולה מצינו באלפא ביתא לשון צווי דטעמיהון מלעיל:<br>
</b></span><br>


autr: רשי
trm: ברוך מבנים אשר
id: 0533
nru: כד
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
<b>ראיתי בספרי:<br>
<span id='pink'></span></b><blockquote>אין לך בכל השבטים שנתברך בבנים כאשר.<br>
</blockquote><span id='katom'><b>ואיני יודע כיצד:<br>
<br>
</b></span><b><span id='pink'>יהי רצוי אחיו - <br>
</span><span id='katom'></span></b>שהיה מתרצה לאחיו בשמן אנפיקינון ובקפלאות והם מרצין לו בתבואה. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>יהי רצוי אחיו שהיו בנותיו נאות והוא שנאמר (דברי הימים א' ז, לא) הוא אבי ברזית, שהיו בנותיו נשואות לכוהנים גדולים הנמשחים בשמן זית:<br>
<span id='pink'><b>וטובל בשמן רגלו - <br>
</b></span><blockquote>שהייתה ארצו מושכת שמן כמעין. ומעשה שנצטרכו אנשי לודקיא לשמן מנו להם פולמוסטום אחד וכו',<b> כדאיתא במנחות (פה ב):</b><br>
</blockquote><br>


autr: רשי
trm: ברזל ונחשת מנעלך
id: 0533
nru: כה
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
עכשיו הוא מדבר נגד כל ישראל, שהיו גיבוריהם יושבים בערי הספר ונועלים אותה שלא יוכלו האויבים ליכנס בה כאלו היא סגורה במנעולים ובריחים של ברזל ונחושת. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>ברזל ונחשת מנעלך ארצכם נעולה בהרים שחוצבין מהם ברזל ונחושת, וארצו של אשר הייתה מנעולה של ארץ ישראל:<br>
<br>
<span id='pink'><b>וכימיך דבאך - <br>
</b></span>וכימים שהם טובים לך, שהן ימי תחילתך ימי נעוריך כן יהיו ימי זקנתך, שהם דואבים זבים ומתמוטטים. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>וכימיך דבאך וכימיך שהם טובים לך כמנין ימיך, כל הימים אשר אתם עושים רצונו של מקום, יהיו דבאך שכל הארצות יהיו דובאות כסף וזהב לארץ ישראל, שתהא מבורכת בפירות. וכל הארצות מתפרנסות הימנה וממשייכות לה כספם וזהבם אישקורונ'ט<span id='katom'><b> [ישפעו]</b></span>. <br>
הכסף והזהב כלה מהם, שהן מזיבות אותם לארצכם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אין כאל ישרון
id: 0533
nru: כו
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
<b><span id='katom'>דע לך</span><span id='pink'></span></b> ישורון שאין כאל בכל אלוהי העמים ולא כצורך צורם:<br>
<span id='pink'><b>רכב שמים - <br>
</b></span>הוא אותו אלוה שבעזרך ובגאותו הוא רוכב שחקים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: מענה אלוהי קדם
id: 0533
nru: כז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
למעון הם השחקים לאלוהי קדם, שקדם לכל אלוהים ובירר לו שחקים לשבתו ומעונתו, ומתחת מעונתו כל בעלי זרוע שוכנים:<br>
<span id='pink'><b>זרעת עולם - <br>
</b></span>סיחון ועוג ומלכי כנען, שהיו תקפו וגבורתו של עולם, לפיכך על כרחם יחרדו ויזועו וכחם חלש מפניו. לעולם אימת הגבוה על הנמוך, והוא שהכוח והגבורה שלו בעזרך:<br>
<span id='pink'><b>ויגרש מפניך אויב - <br>
</b></span>ואמר לך השמד אותם:<br>
<span id='pink'><b>מענה - <br>
</b></span><b><span id='katom'>כל תיבה שצריכה למ'ד בתחילתה הטיל לה ה'א בסופה:<br>
</span><span id='pink'></span></b><br>


autr: רשי
trm: בטח בדד
id: 0533
nru: כח
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
כל יחיד ויחיד איש תחת גפנו ותחת תאנתו מפוזרין ואין צריכים להתאסף ולישב יחד מפני האויב:<br>
<span id='pink'><b>עין יעקב - <br>
</b></span>כמו (במדבר יא, ז) ועינו כעין הבדולח, כעין הברכה שברכם יעקב, לא כבדד שאמר ירמיה (ירמיה טו, יז) בדד ישבתי, אלא כעין הבטחה שהבטיחם יעקב (בראשית מח, כא) והיה אלוהים עמכם והשיב אתכם אל ארץ אבותיכם:<br>
<span id='pink'><b>יערפו - <br>
</b></span>יטיפו:<br>
<span id='pink'><b>אף שמיו יערפו טל - <br>
</b></span>אף ברכתו של יצחק נוספת על ברכתו של יעקב (שם כז, כח) ויתן לך האלוהים מטל השמים וגו':<br>
<br>


autr: רשי
trm: מערבות מואב אל הר נבו
id: 0534
nru: א
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
כמה מעלות היו ופסען משה בפסיעה אחת:<br>
<span id='pink'><b>את כל הארץ - <br>
</b></span>הראהו את כל ארץ ישראל בשלותה והמציקין העתידים להיות מציקין לה:<br>
<span id='pink'><b>עד דן - <br>
</b></span>הראהו בני דן עובדים עבודה זרה שנאמר (שופטים יח, ל) ויקימו להם בני דן את הפסל, והראהו שמשון שעתיד לצאת ממנו למושיע:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ואת כל נפתלי
id: 0534
nru: ב
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
הראהו ארצו בשלותה וחורבנה, והראהו דבורה וברק מקדש נפתלי נלחמים עם סיסרא וחיילותיו:<br>
<span id='pink'><b>ואת ארץ אפרים ומנשה - <br>
</b></span>הראהו ארצם בשלותה ובחורבנה והראהו יהושע נלחם עם מלכי כנען שבא מאפרים, וגדעון שבא ממנשה נלחם עם מדין ועמלק:<br>
<span id='pink'><b>ואת כל ארץ יהודה - <br>
</b></span>בשלותה ובחורבנה והראהו מלכות בית דוד וניצחונם:<br>
<span id='pink'><b>עד הים האחרון - <br>
</b></span>ארץ המערב בשלותה ובחורבנה. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>אל תקרי הים האחרון אלא היום האחרון, הראהו הקב'ה כל המאורעות שעתידין לארע לישראל עד שיחיו המתים:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ואת הנגב
id: 0534
nru: ג
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
ארץ הדרום. <br>
<br>
<span id='katom'><b>דבר אחר:<br>
</b></span>מערת המכפלה, שנאמר (במדבר יג, כב) ויעלו בנגב ויבא עד חברון:<br>
<br>
<span id='pink'><b>ואת הככר - <br>
</b></span>הראהו שלמה יוצק כלי בית המקדש, שנאמר (מ'א א' ז, מו) בכיכר הירדן יצקם המלך במעבה האדמה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לאמר לזרעך אתננה הראיתיך
id: 0534
nru: ד
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
כדי שתלך ותאמר לאברהם ליצחק וליעקב שבועה שנשבע לכם הקב'ה קיימה, וזהו לאמר, לכך הראיתיה לך, אבל גזרה היא מלפני ששמה לא תעבור, שאילולי כך הייתי מקיימך עד שתראה אותם נטועים וקבועים בה ותלך ותגיד להם:<br>
<br>


autr: רשי
trm: וימת שם משה
id: 0534
nru: ה
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
אפשר משה מת וכתב וימת שם משה?! <br>
אלא עד כאן כתב משה, מכאן ואילך כתב יהושע. <br>
<blockquote>ר' מאיר אומר: אפשר ספר התורה חסר כלום, והוא אומר (לעיל לא, כו) לקוח את ספר התורה הזה?! <br>
אלא הקב'ה אומר ומשה כותב בדמע:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>על פי ה' - <br>
</b></span>בנשיקה:<br>
<br>


autr: רשי
trm: ויקבר אותו
id: 0534
nru: ו
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
הקב'ה בכבודו. <br>
<blockquote>רבי ישמעאל אומר: הוא קבר את עצמו, וזהו אחד משלשה אתין שהיה רבי ישמעאל דורש כן. <br>
כיוצא בו (במדבר ו, יג) ביום מלאת ימי נזרו יביא אותו, הוא מביא את עצמו. <br>
כיוצא בו (ויקרא כב, טז) והשיאו אותם עון אשמה, וכי אחרים משיאים אותם, אלא הם משיאים את עצמם:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'><b>מול בית פעור - <br>
</b></span>קברו היה מוכן שם מששת ימי בראשית לכפר על מעשה פעור, וזה אחד מן הדברים שנבראו בערב שבת בין השמשות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: לא כהתה עינו
id: 0534
nru: ז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
אף משמת:<br>
<span id='pink'><b>ולא נס לחה - <br>
</b></span>לחלוחית שבו לא שלט בו ריקבון ולא נהפך תואר פניו:<br>
<br>


autr: רשי
trm: בני ישראל
id: 0534
nru: ח
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
הזכרים, אבל באהרן מתוך שהיה רודף שלום ונותן שלום בין איש לרעהו ובין אשה לבעלה נאמר (במדבר כ, כט) כל בית ישראל, זכרים ונקבות:<br>
<br>


autr: רשי
trm: אשר ידעו ה' פנים אל פנים
id: 0534
nru: י
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
שהיה לבו גס בו ומדבר אליו בכל עת שרוצה, כענין שנאמר (שמות לב, ל) ועתה אעלה אל ה', (במדבר ט, ח) עמדו ואשמעה מה יצווה ה' לכם:<br>
<br>


autr: רמבם
id: 0101
htm:
<div id='title1'>רמבן, בראשית              פרק א</div><br>

	<br>
<br><div id='title1'>הקדמת רמב'ן לתורה</div><br><b>בשם האל הגדול הגיבור והנורא אתחיל לכתוב חידושים בפירוש התורה.</b> <br>באימה ביראה ברתת בזיע במורא. <br>מתפלל ומתודה בלב נדכה ונפש שבורה. <br>שואל סליחה מבקש מחילה וכפרה. <br>בקידה בכריעה בהשתחויה, <br>עד שיתפקקו כל חוליות שבשדרה. <br>ונפשי יודעת מאד ידיעה ברורה, <br>שאין ביצת הנמלה כנגד הגלגל העליון צעירה, <br>כאשר חכמתי קטנה ודעתי קצרה, <br>כנגד סתרי תורה הצפונים בביתה הטמונים בחדרה,<br>כי כל יקר וכל פלא כל סוד עמוק וכל חכמה מפוארה, <br>כמוס עמה חתום באוצרה. <br>ברמז בדבור בכתיבה ובאמירה, <br>כאשר אמר הנביא המפואר בלבוש מלכות והעטרה, <br>משיח אלהי יעקב ונעים הזמירה. <br>לכל תכלה ראיתי קץ רחבה מצותך מאד. <br>ונאמר פלאות עדותך על כן נצרתם נפשי. <br>אבל מה אעשה ונפשי חשקה בתורה. <br>והיא בלבי כאש אוכלת בוערה. בכליותי עצורה. <br>לצאת בעקבי הראשונים אריות שבחבורה. <br>גאוני הדורות בעלי גבורה. להכנס עמם בעובי הקורה. <br>לכתוב בהם פשטים בכתובים ומדרשים במצות ואגדה. <br>ארוכה בכל ושמורה. ואשים למאור פני נרות המנורה הטהורה. <br>פרושי רבנו שלמה עטרת צבי וצפירת תפארה. <br>מוכתר בנמוסי במקרא במשנה ובגמרא. לו משפט הבכורה. <br>בדבריו אהגה. באהבתם אשגה. <br>ועמהם יהיה לנו משא ומתן דרישה וחקירה. <br>בפשטיו ומדרשיו וכל אגדה בצורה. אשר בפירושיו זכורה. <br>ועם רבי אברהם בן עזרא, תהיה לנו תוכחת מגולה ואהבה מסותרה. <br>והאל אשר ממנו לבדו אירא. יצילנו מיום עברה, <br>יחשכני משגיאות ומכל חטא ועברה. <br>וידריכני בדרך ישרה. ויפתח לנו שערי אורה. <br>ויזכנו ליום הבשורה. כדכתיב: מה נאוו על ההרים רגלי מבשר,<br> משמיע שלום מבשר טוב משמיע ישועה אומר לציון מלך אלהיך. <br>צרופה אמרתך מאד ועבדך אהבה. צדקתך צדק לעולם ותורתך אמת. <br>צדק עדותיך לעולם הבינני ואחיה.<br><br><div id='title1'>הקדמת רמב'ן  לספר בראשית </div><br>משה רבנו כתב הספר הזה עם התורה כולה מפיו של הקב'ה. והקרוב שכתב זה בהר סיני, כי שם נאמר לו: <b


autr: רמבם
trm: : בראשית ברא אלוהים
id: 0101
nru: א
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
<b></b><blockquote>אמר רבי יצחק לא היה צריך להתחיל התורה אלא מהחודש הזה לכם שהיא מצווה ראשונה שנצטוו בה ישראל, ומה טעם פתח בבראשית משום כוח מעשיו הגיד לעמו, שאם יאמרו אומות העולם לסטים אתם שכבשתם לכם ארצות שבעה גויים, הם אומרים להם, כל הארץ של הקב'ה היא, ונתנה לאשר ישר בעיניו, וברצונו נתנה להם, וברצונו נטלה מהם ונתנה לנו. <br></blockquote>וזו אגדה בלשון שכתבה רבנו שלמה בפירושיו.<br


autr: רמבם
trm: : ויאמר אלוהים יהי אור
id: 0101
nru: ג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>מלת <b>'אמירה'</b> בכאן להורות על החפץ, כדרך מה תאמר נפשך ואעשה לך (ש'א כ ד), מה תרצה ותחפוץ, וכן ותהי אשה לבן אדניך כאשר דבר ה' (להלן כד נא), כאשר רצה. <br>כי כן הוא הרצון לפניו, או הוא כגון מחשבה, כמו: <br>האומרה בלבבה (ישעיה מז ח). <br>ואמרו אלופי יהודה בלבם (זכריה יב ה). <br>והעניין לומר שלא היה בעמל. וכך קראו רבותינו לזה <b>'מחשבה'</b>.<br> <br><b>אמרו (ב'ר יב יד): <br></b><blockquote>מחשבה ביום, המעשה עם דמדומי חמה. <br></blockquote>והוא להורות על דבר מחושב, שיש בו טעם, לא חפץ פשוט בלבד:<br> <br>ומלת הויה מורה על מעשה הזמן העומד, כמו ואתה הוה להם למלך (נחמיה ו ו). ולכן אמר הכתוב, כי כשברא חומר השמים, אמר שיהיה מן החומר ההוא דבר מזהיר קראו אור:<br> <br


autr: רמבם
trm: : וירא אלוהים את האור כי טוב
id: 0101
nru: ד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br><b>כתב רבנו שלמה: <br></b><blockquote>אף בזה אנו צריכין לדברי אגדה, ראה שאינו ראוי להשתמש בו רשעים והבדילו לצדיקים לעתיד לבוא.<br>ולפי פשוטו כך פרשהו<b>,</b> ראהו כי טוב ואין נאה לו ולחשך להשתמש בערבוביא, וקבע לזה תחומו ביום ולזה תחומו בלילה. <br></blockquote> <br><b>ורבי אברהם אמר: <br></b><blockquote>וירא, כמו וראיתי אני (קהלת ב יג), והיא במחשבת הלב. <br></blockquote> <br>וטעם <b>'ויבדל'</b>, בקריאת השמות:<br><b


autr: רמבם
trm: : ויקרא אלוהים לאור יום
id: 0101
nru: ה
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>יאמר כי נברא הזמן ועשה מידת יום ומידת לילה. ועניין <b>'ויקרא'</b>, מפני שהאדם קרא השמות, אמר באלו שנעשו קודם היותו, כי האלוהים קרא להם שמות. וזה דעת רבי אברהם:<br> <br><b


autr: רמבם
trm: : יהי רקיע
id: 0101
nru: ו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>החומר ההווה בתחילה שבראו מאין, אמר שיהיה רקיע מתוח כאהל בתוך המים, ויהיה מבדיל בין מים למים. ושמא לזה כוונו באומרם (ב'ר ד א): <br><b></b><blockquote><b>רב אמר:</b> לחים היו שמים ביום הראשון, וביום השני קרשו.<br><b>רב אמר:</b> יהי רקיע יחזק הרקיע. <br><b>רבי יהודה ברבי סימון אמר:</b> יעשה מטלית הרקיע, כמה דאת אמר (שמות לט ג): וירקעו את פחי הזהב וגו':<br><b></b></blockquote><b


autr: רמבם
trm: : ויקרא אלוהים לרקיע שמים
id: 0101
nru: ח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>ביום השני קראם בשם הזה כאשר הלביש אותם צורת רקיע, כי בראשון היו שמים בבריאה, אבל אין השם נתפש בהם עד שלבשו הצורה הזו. ופירוש השם הזה כאלו הוא נקוד בסגול תחת השי'ן, כמלת (שה'ש א ז): <b>'שלמה'</b> אהיה כעטיה, כאלו אמר שמים הם שנרקעו ונמתחו כאהל בתוך המים העליונים והתחתונים, הודיע בשם הזה סוד יצירתם:<br><b>ובגמרא במסכת חגיגה (יב א): אמרו:</b> <br><blockquote>מאי שמים, שם מים. <br></blockquote>ואם כן הוא יחסר מ'ם אחד להתחברות שתי אותיות שוות, כמלת <b>'ירובעל'</b> (שופטים ו לב ועוד). <br>ויאמר <b>שם מים</b>, כלומר שם שקרא למים בלבשם צורה אחרת. וזה פשט הכתובים על הדרך הזה שכתב רש'י. והוא דעת רב שהזכרנו (בפסוק ו). ויהי שם <b>'השמים'</b> <b>'והארץ'</b> בפסוק הראשון על העתיד לקרא להם, כי לא יתכן להודיעם רק בלשון הזה:<br> <br><b


autr: רמבם
trm: : יקוו המים מתחת השמים
id: 0101
nru: ט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>היה התהום שהוא מים ועפר כעין המים העכורים, וגזר על המים שיקוו במקום אחד מסובב כל הפאות, וגזר על העפר שיעלה עד שיראה על המים וייבש, ותהיה יבשה שטוחה ראויה לישוב, וכן כתוב לרוקע הארץ על המים (תהלים קלו ו). או שמא שתהיה כדורית מקצתה מגולה ורובה משוקעת אשר ידמו היונים במופתיהם הנראים או המפתים:<br>והנה הן שתי גזרות, כלומר שני עניינים נעשים בחפץ אלוהים הפך מן הנאות בטבעם, כי הראוי לכבדות העפר ולקלות המים כנגדה, להיות עמוד הארץ אמצעי, והמים מכסים עליה מקיפים אותה מכל צד. ועל כן אמר יקוו המים מתחת השמים, כלומר אל מקום שפלות, ואמר ותראה היבשה, וקרא להם שמות בהיותם לובשים הצורות האלו, כי מתחילה היה שמם <b>'תהום'</b>:<br> <br


autr: רמבם
trm: : ויקרא אלוהים ליבשה ארץ
id: 0101
nru: י
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>יאמר כי שמה הראוי לה <b>'יבשה'</b>, כי בהיפרד המים מן העפר היא יבשה, אבל יקרא אותה <b>'ארץ'</b> כשם כלל היסודות הנברא בראשון. והטעם, כי בעבורה נבראו, שתהיה ישוב לאדם, שאין בתחתונים מכיר בוראו זולתו. וקרא למקווה המים <b>'ימים'</b>, כאילו הוא <b>'ים מים'</b>, לפי שקרקע המקווה נקרא <b>'ים'</b>, כדכתיב (ישעיה יא ט): כמים לים מכסים. וכן ואת הים הוריד מעל הבקר (מ'ב טז יז), כי מפני שהוא מקווה מים גדול יקרא כן:<br> <br


autr: רמבם
trm: : ויאמר אלוהים תדשא הארץ דשא
id: 0101
nru: יא
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>גזר שיהיה בתולדות הארץ כוח הצומח ומוליד זרע כדי שיהיה המין קיים לעד:<br>ויתכן שירמוז בארץ הנזכרת בפסוק הראשון, שימשך ממנה כוח מצמיח. והנה נאצלו מכוחה היסודות למיניהם, ומהם צמחו בגן עדן דשאים ואילנות, ומהם בעולם. <br> <br><b>וזהו שאמרו (ב'ר יא ט): <br></b><blockquote>בשלישי ברא שלש בריות, אילנות ודשאים וגן עדן.<br> <br></blockquote><b>ועוד אמרו (שם י ו):</b> <br><blockquote>אין לך כל עשב ועשב מלמטה שאין לו מזל ברקיע ומכה אותו ואומר לו גדל, הדא הוא דכתיב (איוב לח לג): הידעת חקות שמים אם תשים משטרו בארץ, שוטר. ואמר שיהיה כל זה למינהו, והוא אסור הכלאים, כי הזורע אותם מכחיש בכח מעשה בראשית. <br></blockquote>ועוד אבאר בו בעזרת השם (בויקרא יט יט):<br> <br><b>וכתב רבנו שלמה:</b> <br><blockquote>דשא עשב, לא דשא לשון עשב ולא עשב לשון דשא. שלשון דשא לבישת הארץ בעשבים, ואין לומר דשא פלוני, וכל שרש לעצמו נקרא עשב. <br></blockquote><b


autr: רמבם
trm: : וירא אלוהים כי טוב
id: 0101
nru: יב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>קיום המינין לעד. <br>והנה לא נתייחד יום למאמר הזה לבדו, מפני שאיננו מעשה מיוחד, כי הארץ כאשר תצמיח או שתהיה ארץ מליחה אחת היא:<br> <br


autr: רמבם
trm: : יהי מאורות
id: 0101
nru: יד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>הנה האור נברא ביום ראשון ומאיר ביסודות, וכאשר נעשה הרקיע בשני הפסיק באור ומנע אותו מהאיר ביסודות התחתונים. והנה כאשר נבראת הארץ בשלישי היה בה חשך ולא אור, ועתה ברביעי רצה הקב'ה שיהיו ברקיע מאורות מגיעים אור לארץ. וזה טעם <b>'ברקיע השמים להאיר על הארץ'</b>, כי האור היה למעלה מן הרקיע ולא האיר על הארץ:<br>וענין <b>'יהי מאורות'</b>, כי מחומר השמים גזר בראשון שיהיה אור במידת היום, ועתה גזר שיתגשם ויתהווה ממנו גוף מאיר ביום גדול האורה, וגוף אחר קטן האורה מאיר בלילה, ויתלו שניהם ברקיע השמים, שיאירו גם למטה. ויתכן, כי כמו ששם בארץ כוח הצמיחה במקומות ממנה, כן שם ברקיע מקומות מוכנים ומזומנים לקבל האורה, והגופים האלה מקבלי אור מזהירים, כגון האספקלריאות ואבני השהם, ולכן יקראם מאורות, לא אורים, אף על פי שקראם המזמור כן (תהלים קלו ז):<br> <br


autr: רמבם
trm: : והיו למאורות ברקיע השמים להאיר על הארץ
id: 0101
nru: טו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>הוסיף שיהיה אורם מגיע לארץ, כי אפשר שיראה להם אור בשמים ויעשו כל המעשים הנזכרים מבלי שיאירו בארץ, ולכך אמר שיהיו למאורות ברקיע השמים ומביט בארץ ויאירו עליה:<br> <br


autr: רמבם
trm: : ולמשול ביום ובלילה
id: 0101
nru: יח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 <br>עניין הממשלה דבר אחר מבלי האורה שהזכיר, כי יכלול מה שאמר תחלה <b>'והיו לאותות ולמועדים'</b>, כי יש להם ממשלה בארץ בשינוייה אשר יולידו בה, וממשלה בהוויה ובהפסד בכל השפלים, כי השמש בממשלתו ביום יצמיח ויוליד ויגדל בכל החמים והיבשים, והירח בממשלתו יפרה במעיינות ובימים וכל הלחים והקרים. ועל כן אמר סתם ולמשול ביום ובלילה, כי ממשלת השפלים להם:<br> <br><b


autr: רמבם
trm: : ויברא אלוהים את התנינים הגדולים
id: 0101
nru: כא
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 בעבור גודל הנבראים האלה שיש מהם אורכם פרסאות רבות, הגידו היונים בספריהם שידעו מהם ארוכים חמש מאות פרסה, ורבותינו גם כן הפליגו בהם (עיין ב'ב עג ב), בעבור זה ייחס בהם הבריאה לאלוהים, כי הוא שהמציאם מאין מבראשית, כאשר פירשתי לשון בריאה (לעיל פסוק א). וכן יעשה באדם למעלתו, להודיע כי הוא מוצא מאין עם דעתו ושכלו:<br


autr: רמבם
trm: : ויברך אותם אלוהים לאמר
id: 0101
nru: כב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
גזר בהם הברכה ואמר בהם שיפרו וירבו, כלומר שיעשו פירות רבים, שיוציא האחד רבים כמותו. ועניין הברכה בילידה, כעניין שאמר ובירכתיה והייתה לגויים (להלן יז טז):<br>וגם בצמחים תבוא לשון ברכה (ויקרא כה כא): וצוויתי את ברכתי לכם בשנה השישית. אבל לא נאמר כן בשלישי, לפי שהנבראים בכל בעלי הנפש היו שנים בלבד, זכר ונקבה למיניהם, כעניין באדם, והוצרכו לברכה שירבו מאד, אבל בצמחים צמחו על פני כל האדמה רבים מאד כאשר הם היום:<br>ולא אמר בבהמות ובחיות ברכה, שמזאת הגזירה שגזר בבעלי הנפש התנועה שבמים הריבוי, נתרבו בעלי נפש התנועה שבארץ, כי בעלי נפש חיה שאינה מדברת כולם עניין אחד בבריאתם. <b>ורבותינו אמרו (ב'ר יא ג):</b> כי בעבור היות בני אדם צדים מהם ואוכלים הוצרכו לברכה:<br> <br


autr: רמבם
trm: : ויאמר אלוהים נעשה אדם
id: 0101
nru: כו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 נתייחד בעשיית האדם מאמר בעבור גודל מעלתו, כי אין טבעו כטבע החיה והבהמה אשר ברא במאמר הקודם לו:<br><b


autr: רמבם
trm: : ויברך אותם אלוהים
id: 0101
nru: כח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 זו ברכה ממש, לפיכך כתוב בה ויאמר להם אלוהים, אבל למעלה כתוב ויברך אותם אלוהים לאמר, יפרש שהברכה היא המאמר שנתן בהם כוח התולדה, לא דבור אחד שיהיו בו מבורכים:<br> <br


autr: רמבם
trm: : הנה נתתי לכם את כל עשב זורע זרע
id: 0101
nru: כט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
 לא הרשה לאדם ולאשתו להמית ברייה ולאכול בשר, אך כל ירק עשב יאכלו יחדיו כלם, וכשבאו בני נח התיר להם בשר, שנאמר (להלן ט ג): <b>כל רמש אשר הוא חי לכם יהיה לאכלה כירק עשב נתתי לכם את כל.</b> <br><blockquote>כירק עשב שהתרתי לאדם הראשון התרתי לכם את כל, <b>לשון רש'י.<br></b> <br><b></b></blockquote><b>וכן פירש הרב במסכת סנהדרין (נט:<br></b><blockquote>ד'ה לא הותר: ולכל חית הארץ, לכם ולחיות נתתי העשבים ואת האילנות ואת כל ירק עשב לאכלה. ואם כך יהיה פירוש <b>'את כל ירק עשב לאכלה'</b> <b>'ואת כל ירק עשב'</b>:</blockquote> <br><b


autr: רמבם
trm: : וכל צבאם
id: 0102
nru: א
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <b>'צבא הארץ'</b> הם הנזכרים, חיה ורמש ודגים וכל הצומח, גם האדם. <b>'וצבא השמים'</b> שני המאורות והכוכבים הנזכרים, כעניין ופן תשא עיניך השמיימה וראית את השמש ואת הירח ואת הכוכבים כל צבא השמים (דברים ד יט). גם יכלול השכלים הנבדלים, כעניין ראיתי את ה' יושב על כיסאו וכל צבא השמים עומדים עליו וגו' (מ'א כב יט), וכן יפקוד ה' על צבא המרום במרום (ישעיה כד כא). והנה בכאן רמז על יצירת המלאכים במעשה בראשית. וכן נפשות האדם צבא השמים הנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויברך. ויקדש
id: 0102
nru: ג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <br>
<blockquote>ברכו במן וקדשו במן, והמקרא כתוב על העתיד. לשון רבנו שלמה מבראשית רבה (יא ב). <br>
</blockquote><b>ובשם הגאון רב סעדיה אמרו:</b> שהברכה והקידוש על השומרים, שיהיו מבורכים ומקודשים. ואין משמע הכתוב שידבר על העתיד. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר:</b> <br>
<blockquote>כי הברכה תוספת טוב שיתחדש הגופות יתרון כוח בתולדות, ובנשמה יתרון השכל, ויקדש אותו, שלא עשה בו מלאכה כשאר הימים. <br>
</blockquote>ודברו בזה נכון למאמינים בו, כי אין זה מושג בהרגש לאנשים:<br>
<b><span id='katom'>והאמת,</span></b> כי הברכה ביום השבת היא מעין הברכות, והוא יסוד עולם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויקדש אותו,</span></b> כי ימשוך מן הקדש. <br>
<b><span id='katom'>ואם תבין דברי זה תדע</span></b> <b>מה שאמרו בבראשית רבה (יא ח):</b> <br>
<blockquote>לפי שאין לו בן זוג, ומה שאמרו עוד כנסת ישראל תהא בן זוגך, ותשכיל כי בשבת נפש יתירה באמת:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='pink'>אשר ברא אלוהים לעשות - <br>
</span></b><blockquote>מלאכה שהייתה ראויה לעשות בשבת כפל ועשה בשישי, כמו שמפורש בבראשית רבה (יא ט), <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><br>
אבל רבי אברהם אמר:</b> כפשוטו, <br>
<blockquote>כי מלאכתו 'השרשים בכל המינים, שנתן בהם כח לעשות כמותן':<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולי נראה פירושו,</span></b> ששבת מכל מלאכתו אשר ברא יש מאין, לעשות ממנו כל המעשים הנזכרים בששת הימים. והנה אמר כי שבת מבריאה וממעשה, מן הבריאה שברא ביום הראשון, ומן המעשה שעשה בשאר הימים. ויתכן שיהיה <b>'לעשות'</b> נמשך למעלה, כי בו שבת מכל מלאכתו אשר ברא מלעשות, וכמהו: <br>
כי חדל לספור (להלן מא מט), <br>
ויחדלו לבנות העיר (שם יא ח), <br>
השמרו לכם עלות בהר (שמות יט יב), <br>
ולא סרו מצות המלך (דהי'ב ח טו), וכן רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע,</span></b> כי נכלל עוד במלת <b>'לעשות'</b>, כי ששת ימי בראשית הם כל ימות עולם, כי קיומו יהיה ששת אלפים שנה (ר'ה לא א), שלכך אמרו (ב'ר יט ח): יומו של הקב'ה אלף שנים. והנה בשני הימים הראשונים היה העולם כולו מים ולא נשלם בהם דבר, והם רמז לשני אלפים הראשונים שלא היה בהם קורא בשם ה', וכך אמרו (ע'ז ט א): שני אלפים תהו. אבל הייתה הבריאה <b>ביום הראשון האור,</b> כנגד האלף של ימות אדם שהיה אורו של עולם מכיר את בוראו. ואולי לא עבד אנוש עבודה זרה עד שמת אדם הראשון:<br>
<br>
<b>ביום השני יהי רקיע ויהי מבדיל,</b> שבו היו מובדלין נח ובניו הצדיקים מן הרשעים שנדונו במים:<br>
<br>
<b>ביום השלישי נראית היבשה והצמיחה ועשתה פירות,</b> הוא האלף השלישי המתחיל בהיות אברהם בן מ'ח שנה (ב'ר סד ד), ואז החל לקרוא בשם ה' (להלן ד כו), וצמח צמח צדיק, כי משך רבים לדעת את ה', כמו שדרשו ואת הנפש אשר עשו בחרן (שם יב ה), וציווה את ביתו ואת בניו אחריו ושמרו דרך ה' לעשות צדקה ומשפט, ועלה העניין עד שקבלו זרעו את התורה בסיני, ונבנה הבית ביום ההוא, ואז נתקיימו כל המצות שהם פירות העולם. ודע, כי מעת היות בין השמשות יחשב כיום מחר, ועל כן יתחיל עניין כל יום קודם לו מעט, כאשר נולד אברהם באלף השני, וכן תראה בכל יום ויום:<br>
<br>
<b>והיום הרביעי נבראו בו המאורות, הגדול והקטן, והכוכבים,</b> יומו ירמוז באלף הד', הוא החל כאשר נבנה בית ראשון, ע'ב שנה אחרי בניינו, עד אחרי הבית השני קע'ב שנה. והנה ביום הזה לכל בני ישראל היה אור, כי מלא כבוד ה' את בית ה', והיה אור ישראל לאש על גבי המזבח, רבוץ שם כארי אוכל הקורבנות, ואחרי כן הקטין אורם וגלו, כאשר יעדר במולד הלבנה, וזרחה להם כל ימי בית שני, והאש על גבי המזבח רבוץ ככלב, ושקעו שני המאורים בערב היום וחרב הבית:<br>
<br>
<b>ביום החמישי שרצו המים נפש חיה, ועוף יעופף על הארץ</b>, רמז לאלף החמישי המתחיל קע'ב שנה אחר חרבן הבית, כי בו ימשלו האומות, ויעשה אדם כדגי הים, כרמש לא מושל בו, כלו בחכה העלה, יגורהו בחרמו ויאספהו במכמרתו, ואין דורש את ה':<br>
<br>
<b>ביום השישי בבקר</b> <b>'תוצא הארץ נפש חיה למינה בהמה ורמש וחיתו ארץ למינה'</b>, והייתה בריאתה קודם זרוח השמש, כעניין שכתוב (תהלים קד כב): תזרח השמש יאספון ואל מעונתם ירבצון, ואז נברא האדם בצלם אלוהים, והוא זמן ממשלתו, שנאמר (שם כג): יצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב, והוא האלף השישי, כי בתחילתו ימשלו בו החיות הם המלכויות אשר לא ידעו את ה', ואחרי עשיריתו כשעור הנץ החמה ליום (עיין פסחים צד א): יבא הגואל שנאמר בו (תהלים פט לז): וכיסאו כשמש נגדי, זהו בן דוד הנעשה בצלם אלוהים, כדכתיב (דניאל ז יג יד): וארו עם ענני שמיא כבר אינש אתי הוה ועד עתיק יומיא מטא וקדמוהי הקרבוהי, וליה יהיב שלטן ויקר ומלכו, ויהיה זה קי'ח אחר חמשת אלפים לכלות דבר ה' מפי דניאל, (שם יב יא): ומעת הוסר התמיד ולתת שקוץ שומם ימים אלף ומאתים ותשעים. ונראה משינוי הימים משרץ המים והעוף לחית הארץ, כי בתחילת האלף השישי תתחדש מלכות אומה שלטת ואימתני ותקיפא יתירא, ומתקרבת אל האמת יותר מן הראשונות:<br>
<br>
<b>היום השביעי שבת, רמז לעולם הבא שכולו שבת ומנוחה לחיי העולמים.</b> והאל ישמרנו בכל הימים, וישים חלקינו עם עבדיו התמימים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה תולדות השמים והארץ בהבראם
id: 0102
nru: ד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> יספר תולדות השמים והארץ במטר ובצמיחה כאשר נבראו ונעשו כתיקונם, כי השמים יתנו טלם ומטרם, והארץ תיתן יבולה, והם קיום כל חי:<br>
ורמז <b>'בהבראם'</b> מה שאמרו בה'א בראם. ומפני זה לא הזכיר עד הנה רק מלת אלוהים, ומפורש בכתוב (ישעיה סו ב): ואת כל אלה ידי עשתה, וכן אמר איוב מי לא ידע בכל אלה כי יד ה' עשתה זאת (איוב יב ט). אם כן תרמוז <b>'ביום עשות ה' אלוהים'</b> למלת בראשית כמו שאמרנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל שיח השדה
id: 0102
nru: ה
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <b>על דעת רבותינו</b> (בבראשית רבה): [עיין חולין ס ב] <br>
<blockquote>בשלישי עמדו על פתח קרקע הארץ, ובשישי צמחו לאחר שהמטיר עליהם:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי כפי הפשט,</span></b> כי בשלישי הוציאה הארץ העשב ועץ הפרי בקומותם וצביונם כאשר ציוותה בהם, ועכשיו יספר הכתוב כי אין נוטע וזורע מהם, והיא לא תצמח, עד אשר עלה אד ממנה והשקה אותה ונוצר האדם העובד אותה לזרוע ולנטוע ולשמור. וזהו טעם <b>'שיח השדה טרם יצמח'</b>, שלא אמר <b>'שיח האדמה'</b>, כי המקום הנעבד יקרא <b>'שדה'</b>, אשר תזרע בשדה (שמות כג טז), לא נעבור בשדה ובכרם (במדבר כ יז):<br>
וזהו תשמישו של עולם שנהיה מאחרי ששת ימי בראשית והלאה כל ימי עולם, כי בסיבת האד ימטירו השמים ובסבתם הארץ זירועיה תצמיח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפח באפיו נשמת חיים
id: 0102
nru: ז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> ירמוז לנו הכתוב הזה מעלת הנפש יסודה וסודה, כי הזכיר בה שם מלא, ואמר כי הוא נפח באפיו נשמת חיים, להודיע כי לא באה בו מן היסודות כאשר רמז בנפש התנועה (לעיל א כ), גם לא בהשתלשלות מן השכלים הנבדלים, אבל היא רוח השם הגדול, מפיו דעת ותבונה, כי הנופח באפי אחר מנשמתו ייתן בו. וזהו שנאמר (איוב לב ח): ונשמת שדי תבינם:<br>
<b><span id='katom'>כי היא מיסוד הבינה בדרך אמת ואמונה,</span></b> והוא מאמרם בספרי (ריש פרשת מטות): נדרים כנשבע בחיי המלך, שבועות כנשבע במלך עצמו, אף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר חי ה' וחי נפשך וגומר (מ'ב ד ל). <br>
<b><br>
ובמדרשו של רבי נחוניא בן הקנה (ספר הבהיר אות נז): <br>
</b><blockquote>מאי וינפש, מלמד שיום השבת מקיים כל הנפשות, שנאמר וינפש. <br>
</blockquote>ומכאן תבין דברת שבועת אלוהים. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי המתחכמים במחקר חלקו באדם. מהם יאמרו (ראב'ח הנשיא, ראב'ע שמות כג כה): כי באדם שלש נפשות: <br>
<b>נפש הגדול כצומח, <br>
</b>או תאמר בזו נפש הגדול, ובו עוד<b> נפש התנועה</b> שהזכירה הכתוב (לעיל א כ - כד): בדגים ובחיה ובכל רומש על הארץ, <br>
והשלישית<b> הנפש המשכלת</b>. <br>
<br>
ומהם יאמרו (שמונה פרקים להרמב'ם ח'א): כי זאת הנפש אשר באדם מפי עליון, בה ימצאו שלש הכוחות האלה, ורק היא יחידה. והכתוב הזה כפי משמעו ירמוז כן, כי יאמר שיצר השם את האדם עפר מן האדמה והיה מוטל גולם כאבן דומם, והקב'ה נפח באפיו נשמת חיים, ואז חזר האדם להיות <b>'נפש חיה'</b> שיתנועע בה כמו החיות והדגים שאמר בהם (לעיל א כ, כד): <b>'ישרצו המים שרץ נפש חיה'</b> <b>'ותוצא הארץ נפש חיה'</b>. וזה טעם <b>'לנפש חיה'</b>, כלומר ששב האדם להיות נפש בה חיים, אחרי שהיה חרש את חרשי אדמה, כי הלמ'ד תבא בהפוכים, כמו והיו לדם ביבשת (שמות ד ט), ויהי לנחש (שם ד ג), וישם את הים לחרבה (שם יד כא):<br>
<br>
<b>אבל אונקלוס אמר:</b> <br>
<blockquote>והות באדם לרוח ממללא. <br>
</blockquote>נראה שדעתו כדברי האומרים שהם נפשות שונות וזאת הנפש המשכלת אשר נפחה השם באפיו הייתה בו לנפש מדברת. <br>
<b><span id='katom'><br>
וכן נראה לי מדעת רבותינו,</span> ממה שאמרו (סנהדרין סה ב):</b> <br>
<blockquote>רבא ברא גברא שדריה לקמיה דרבי זירא הוה מישתעיה ליה ולא אישתעי, אמר דמן דחבריא את תוב לעפרך. <br>
</blockquote><br>
<b>ובויקרא רבה (לב ב): <br>
</b><blockquote>אמר רבי אבין: בשעה שאדם ישן הגוף אומר לנשמה, והנשמה אומרת לנפש, והנפש אומרת למלאך. <br>
</blockquote>וכן רוחו ונשמתו אליו יאסוף (איוב לד יד), יורה כפי משמעו שהן שתים:<br>
ואם כן יאמר הכתוב: <b>וייצר ה' אלוהים את האדם </b>- יצירת תנועה שהיה האדם נוצר, כלומר בעל תנועה, כי היצירה היא החיות וההרגש, שבהם הוא אדם לא גבול העפר, וכמו שאמר ויצר ה' אלוהים מן האדמה כל חית השדה ויבא אל האדם (להלן ב יט). <br>
ואחרי שיצרו בהרגשה נפח באפיו נשמת חיים מפי עליון להוסיף הנפש הזאת על היצירה הנזכרת,<b> ויהי האדם כולו לנפש חיה -</b> כי בנשמה הזאת ישכיל וידבר, ובה יעשה כל מעשה, וכל הנפשות וכחותן לה תהיינה:<br>
והלמ'ד הזו למ'ד הקניין, כמו אדוני המלך לך אני וכל אשר לי (מ'א כ ד), לקונה אותו לדורותיו (ויקרא כה ל), לך אני הושיעני (תהלים קיט צד). או יאמר שחזר כולו נפש חיה, ונהפך לאיש אחר, כי כל יצירותיו היו עתה לנפש הזאת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויטע ה' אלוהים גן בעדן מקדם
id: 0102
nru: ח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>פירש רש'י במזרחו של עדן נטע הגן. <br>
<b>ואונקלוס תרגם:</b> מלקדמין. <br>
<br>
וכך אמרו בבראשית רבה (טו ג), <b><span id='katom'>והוא הנכון.</span></b> <br>
ואין טעם <b>'ויטע'</b> שהביא האילנות ממקום אחר ונטען שם, כי מן המקום ההוא הצמיחם, כמו שנאמר ויצמח ה' אלוהים וגו'. אבל ענין <b>'ויטע ה' אלוהים'</b>, להגיד שהיו מטע ה', כי טרם שגזר על הארץ <b>'תוצא הארץ דשא'</b> גזר במקום ההוא שיהיה שם גן, ואמר <b>'בכאן יהיה אילן פלוני ובכאן אילן פלוני'</b> כערוגת המטעים, ולא היה כדרך שאר מקומות הארץ שאמר <b>'תדשא הארץ דשא ועץ פרי'</b>, והצמיחה בלא סדר:<br>
<br>
והנה אילני גן עדן גזר בהם לעשות ענף ולשאת פרי לעד לעולם, לא יזקין בארץ שרשם, ובעפר לא ימות גזעם, אין צריכין לעובד וזומר, שאילו היו צריכין עבודה, אחרי שגורש האדם משם מי עבד אותם. גם זה טעם <b>'ויטע ה' אלוהים'</b>, שהיו מטעיו מעשה ידיו וקיימים לעולמים, כעניין שנאמר (יחזקאל מז יב): לא יבול עלהו ולא יתום פריו וכו', כי מימיו מן המקדש המה יוצאים. אם כן מה טעם <b>'ויניחהו בגן עדן לעבדה ולשמרה'</b> (להלן פסוק טו), שהניחו שם להיות זורע לו חטים ומיני תבואות וכל עשב זורע זרע וערוגות הבשמים, וקוצר ותולש ואוכל כרצונו, וזה טעם <b>'לעבדה ולשמרה'</b>, לעבוד אדמת הגן הערוגות שיעשה שם, כי הגן שהם האילנות לא יעבדו. ויתכן שכנה הגן בלשון נקבה, כמו וכגנה זרועיה תצמיח (ישעיה סא יא), ונטעו גנות (ירמיה כט ה):<br>
<br>
<b>ורבותינו נתעוררו בזה, אמרו בבראשית רבה (טז ה):</b> <br>
<blockquote>לעבדה ולשמרה, אלו הקורבנות, שנאמר (שמות ג יב): תעבדון את האלוהים, הדא הוא דכתיב (במדבר כח ב): תשמרו להקריב לי במועדו. <br>
</blockquote>והכוונה להם בזה לומר כי הצמחים וכל בעלי חיים צריכים לכוחות הראשונות [ס'א העליונות] ומהם יבא להם הגידול, ובקורבנות יהיה משך הברכה לעליונים ומהם לצמחי גן עדן, ומהם יהיו ויחיו לעולם בגשמי רצון וברכה שיגדלו בה. <br>
<b>כמו שאמרו (ב'ר טו א): <br>
</b><blockquote>ישבעו עצי ה' ארזי לבנון אשר נטע (תהלים קד טז), אמר רבי חנינא ישבעו חייהן, ישבעו מימיהן, ישבעו מטעתן, כי <b>'חייהן'</b> יסודותם העליונים, <b>'ומימיהם'</b> אוצרו הטוב המוריד הגשם, <b>'ומטעתן'</b> כחם בשמים. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>כמו שאמרו (ב'ר י ו): <br>
</b><blockquote>אין לך כל עשב ועשב מלמטה שאין לו מזל ברקיע והוא מכה אותו ואומר לו גדל, שנאמר (איוב לח לג): הידעת חוקות שמים אם תשים משטרו בארץ, שוטר:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועץ החיים בתוך הגן ועץ הדעת טוב ורע
id: 0102
nru: ט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <br>
בעבור שאמר הכתוב ועץ החיים <b>'בתוך'</b> הגן, ולא אמר <b>'בגן'</b>, ועוד, שאמר (להלן ג ג): ומפרי העץ אשר בתוך הגן אמר אלוהים לא תאכלו, שלא הזכירו ולא הודיעו בשם אחר, נאמר לפי פשוטו שהוא מקום ידוע בגן שהוא בתוך. ולכך תרגם אונקלוס <b>'במציעות גנתא'</b>:<br>
והנה לדבריו עץ החיים ועץ הדעת שניהם היו באמצע, ואם כן נאמר שהוא כאלו תעשה באמצע הגן ערוגה אחת סוגה, ובה שני האילנות האלה. ויהיה האמצע הזה אמצע רחב, כי אמצע הדק כבר אמרו שאין יודע בו אמיתת הנקודה בלתי השם לבדו. ועץ החיים, אילן פריו נותן באוכליו חיים ארוכים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ועץ הדעת טוב ורע - <br>
</span></b>אמרו המפרשים כי היה פריו מוליד תאוות המשגל, ולכן כסו מערומיהם אחרי אכלם ממנו. והביאו לו דומה בלשון זה מאמר ברזילי הגלעדי האדע בין טוב לרע (ש'ב יט לו), כי בטלה ממנו התאווה ההיא.<br>
 <br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון אצלי</span></b> בעבור שאמר והייתם כאלוהים יודעי טוב ורע (להלן ג ה). ואם תאמר כחש לה, הנה ויאמר ה' אלוהים הן האדם היה כאחד ממנו לדעת טוב ורע (להלן ג כב). <br>
<br>
<b>וכבר אמרו (פירקא דרבנו הקדוש, בבא דשלשה טז):</b> <br>
<blockquote>שלשה אמרו אמת ואבדו מן העולם ואלו הן נחש ומרגלים ודואג האדומי הבארותי:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והיפה בעיני,</span></b> כי האדם היה עושה בטבעו מה שראוי לעשות כפי התולדות, כאשר יעשו השמים וכל צבאם, פועלי אמת שפעולתם אמת ולא ישנו את תפקידם, ואין להם במעשיהם אהבה או שנאה. ופרי האילן הזה היה מוליד הרצון והחפץ שיבחרו אוכליו בדבר או בהפכו לטוב או לרע. ולכן נקרא <b>'עץ הדעת טוב ורע'</b>, כי <b>'הדעת'</b> יאמר בלשוננו על הרצון, כלשונם (פסחים ו א): לא שנו אלא שדעתו לחזור, ושדעתו לפנותו. ובלשון הכתוב (תהלים קמד ג): מה אדם ותדעהו, תחפוץ ותרצה בו, ידעתיך בשם (שמות לג יב), בחרתיך מכל האדם, וכן מאמר ברזילי האדע בין טוב לרע, שאבד ממנו כוח הרעיון, לא היה בוחר בדבר ולא קץ בו, והיה אוכל מבלי שיטעם ושומע מבלי שיתענג בשיר:<br>
והנה בעת הזאת לא היה בין אדם ואשתו המשגל לתאווה, אבל בעת ההולדה יתחברו ויולידו, ולכן היו האיברים כלם בעיניהם כפנים והידיים ולא יתבוששו בהם. והנה אחרי אכלו מן העץ הייתה בידו הבחירה, וברצונו להרע או להטיב בין לו בין לאחרים, וזו מידה אלוהית מצד אחד, ורעה לאדם בהיות לו בה יצר ותאווה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר שנתכוון הכתוב לענין הזה</span></b> כשאמר אשר עשה האלוהים את האדם ישר והמה בקשו חשבונות רבים (קהלת ז כט). <b>'היושר'</b> שיאחוז דרך אחת ישרה, <b>'והבקשה בחשבונות רבים'</b> שיבקש לו מעשים משתנים בבחירה ממנו. וכאשר ציווהו הקב'ה על העץ שלא יאכל ממנו לא הודיעו כי בו המידה הזאת, רק אמר לו סתם <b>'ומפרי העץ אשר בתוך הגן'</b>, כלומר הידוע באמצעותו לא תאכל ממנו, והוא מאמר האשה אל הנחש. והכתוב שאמר ומעץ הדעת טוב ורע לא תאכל ממנו (להלן פסוק יז), הזכירו הכתוב אלינו בשמו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ארץ החוילה אשר שם הזהב
id: 0102
nru: יא
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <br>
לבאר שאינה חוילה של מצרים שאמר בה וישכנו מחוילה עד שור (להלן כה יח), כי זו מזרח המזרח. והזכיר עוד שם הבדולח, לשבח הנהר, כי בחול אשר בו ועל שפתו ימצא הזהב ההוא הטוב והבדולח והשוהם, כי כן ימצא בנהרות, מהם שימצא שם הזהב, ומהם אשר ימצא בהם הכסף, וכן הבדולח והאבנים הטובות בנהרות ימצאו רובם. <br>
<br>
<b>ועל דעת הראשונים (רש'י, ורס'ג, וכן הוא בזוה'ק חיי שרה קכה א):<br>
</b><blockquote><b>'פישון'</b> הוא נילוס מצרים יסובב כל ארץ החוילה הזאת ויבא משם על פני כל ארץ מצרים עד נפלו בים הגדול באלכסנדריה של מצרים:<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תאכל ממנו
id: 0102
nru: יז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <br>
מן הפרי יזהירנו, כי העץ אינו נאכל. וכן אמר למטה (להלן ג ג): מפרי העץ אשר בתוך הגן. וכמהו ואכלו איש גפנו ואיש תאנתו (מ'ב יח לא), וכן בעיצבון תאכלנה (להלן ג יז), תאכל פריה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ביום אכלך ממנו מות תמות -</span></b> <br>
בעת שתאכל ממנו תהיה בן מות. וכמוהו ביום צאתך והלכת אנה ואנה ידוע תדע כי מות תמות (מ'א ב מב), שאין הכוונה שימות מיד בו ביום, ואין הכוונה לידיעה בלבד שידע שימות, כי החיים יודעים שימותו כלם. אבל הכוונה כי בעת שיצא יהיה חייב מיתה למלך, והוא ימית אותו כאשר ירצה. ולא יבאו לראות כבלע את הקדש ומתו (במדבר ד כ), ולא ישאו עליו חטא ומתו בו כי יחללוהו (ויקרא כב ט), אין עניינם אלא שיהיו חייבים מיתה וימותו בחטאם זה:<br>
ועל דעת אנשי הטבע היה האדם מעותד למיתה מתחילת היצירה מפני היותו מורכב, אבל גזר עתה שאם יחטא ימות בחטאו כדרך חייבי מיתה בידי שמים בעבירות, כגון זר האוכל תרומה (ויקרא כט ט), ושתוי יין (שם י ט), ומחוסר בגדים ששמשו (שמות כח מג), וזולתם, שהכוונה בהם שימותו בחטאם טרם בא יומם. ולכך אמר בעונש עד שובך אל האדמה כי ממנה לוקחת כי עפר אתה ואל עפר תשוב בטבעך (להלן ג יט). וגם מתחילה היה אוכל מפרי העץ ומזרע הארץ, אם כן הייתה בו התכה וסבת הוויה והפסד:<br>
<b><br>
ועל דעת רבותינו (עיין שבת נה ב): <br>
</b>אלמלא שחטא לא מת לעולם, כי הנשמה העליונית נותנת לו חיים לעד, והחפץ האלוהי אשר בו בעת היצירה יהיה דבק בו תמיד, והוא יקיים אותו לעד, כמו שפירשתי במלת וירא אלוהים כי טוב (לעיל א ד):<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי אין ההרכבה מורה על ההפסד אלא לדעת קטני אמנה כי הבריאה היא בחיוב. אבל לדעת אנשי האמונה האומרים כי העולם מחודש בחפץ אלוהי פשוט, גם הקיום יהיה בו לעד כל ימי החפץ. וזה אמת ברור:<br>
אם כן ביום אוכלך ממנו מות תמות, שאז תהיה בן מות, לא תתקיים לעד בחפצי. והאכילה הייתה לו מתחילה לענג. ויתכן שפירות גן עדן נבלעים באיברים כמן ומקיימים את אוכליהם, וכאשר גזר עליו ואכלת את עשב השדה, ובזיעת אפיו יאכל לחם האדמה, היה זה סבה להפסד, כי עפר הוא, ועפר יאכל, ואל עפר ישוב:<br>
<b><span id='pink'><br>
 (יח): לא טוב היות האדם לבדו -</span></b> <br>
איננו נראה שנברא האדם להיות יחיד בעולם ולא יוליד, שכל הנבראים זכר ונקבה מכל בשר נבראו להקים זרע, וגם העשב והעץ זרעם בהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן לומר</span></b> כי היה כדברי האומר (ברכות סא א): דו פרצופים נבראו, ונעשו שיהיו בהם טבע מביא באיברי ההולדה מן הזכר לנקבה כוח מוליד, או תאמר זרע, כפי המחלוקת הידוע בעיבור. והיה הפרצוף השני עזר לראשון בתולדתו, וראה הקב'ה כי טוב שיהיה העזר עומד לנגדו, והוא יראנו, וייפרד ממנו ויתחבר אליו כפי רצונו. וזהו שאמר אעשה לו עזר כנגדו. וטעם <b>'לא טוב'</b>, שלא יאמר בו כי טוב בהיותו לבדו, שלא יתקיים כן. במעשה בראשית <b>'הטוב'</b> הוא הקיום, כאשר פירשתי במאמר <b>'וירא אלוהים כי טוב'</b> (לעיל א ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר יקרא לו האדם נפש חיה
id: 0102
nru: יט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>סרסהו ופרשהו, וכל נפש חיה אשר יקרא לו האדם שם, הוא שמו לעולם. <br>
</blockquote><b>ורבי אברהם אמר:</b> <br>
<blockquote>כי למ'ד <b>'אשר יקרא לו'</b> נמשך, וכל אשר יקרא לו האדם לנפש חיה הוא שמו לעולם:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה פירושו</span></b> בעניין העזר, והכוונה לומר כי האדם נפש חיה, כמו שאמר ויהי האדם לנפש חיה (לעיל ב ז), וכמו שפירשתי, והביא לפניו המינין כולן, וכל מין מהם שיקראנו האדם בשמו, ויאמר בו שהוא נפש חיה כמותו, הוא יהיה שמו, ויהיה לו לעזר כנגדו. והוא קרא לכולן ולא מצא לעצמו עזר שיקרא לו <b>'נפש חיה'</b> כשמו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולאדם לא מצא עזר כנגדו
id: 0102
nru: כ
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b> <br>
<b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>כשהביאן הביאן לפניו זכר ונקבה, אמר לכל יש בן זוג ולי אין בן זוג, מיד ויפל ה' אלוהים עליו תרדמה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש,</span></b> כי כאשר הכניס פסוקי קריאת השמות בתוך דבר העזר יכריח זה:<br>
<br>
וקריאת השמות על דעת המפרשים (רש'י, ורד'ק): כפשוטו, שיהא לכל אחד שם לעצמו, כדי שיהיו ידועים וניכרים לתולדותיו בשמות אשר יקרא להם, כי יהיה שמו לעולם. והנה הקב'ה כשרצה לעשות לו העזר אז הביאם לפניו, כי היה צריך להביאם לו זוגות לקרוא שם גם לנקבותיהם, כי מהם שקראם בשם אחד, ומהם חלוקים, כשור ופרה, ותיש ועז, וכבש ורחל, וזולתם. וכשראה אותם מזווגים זה עם זה נתאווה להם, וכאשר לא מצא בתוכם עזר לעצמו נעצב ויישן. והאלוהים הפיל עליו תרדמה שלא ירגיש בהסרת צלע מגופו (פרד'א יב):<br>
<b><span id='katom'><br>
ולפי דעתי</span></b> שקריאת השם הוא העזר. והעניין, כי הקב'ה הביא כל חית השדה וכל עוף השמים לפני אדם, והוא הכיר טבעם וקרא להם שמות, כלומר השם הראוי להם כפי טבעיהם. ובשמות נתבאר הראוי להיות עזר לחברו, כלומר הראויים להוליד זה מזה. ואפילו אם נאמין בשמות שהם בהסכמה, לא טבעיות (מו'נ ב ל), נאמר שקריאת השמות היא הבדלת המינים, כי עברו לפניו זכר ונקבה והתבונן בטבעם, איזה מהם עזר לחברו, כלומר המוליד ממנו, והודיע זה בשמות, כי הבהמה הדקה קרא בשם אחר, שכולן עזר זה לזה בתולדה שיולידו זה מזה, והגסה בשם אחר, והחיה בשם אחר, שלא יולידו מין זה מזה, וכן כולן. ולא מצא בכולן שתהיה בטבעה עזר לו ותקרא בשמו, כי קריאת השמות היא הבדלת המינים והפרד כחותם זה מזה, כאשר פירשתי למעלה:<br>
<br>
ואין העניין שיהיה ביד האדם למצוא בהם עזר לו, כי בטבעם נבראו, אבל שאם יראה טבעו נאות באחד המינים ויבחר בו, היה הקב'ה מתקן טבעו אליו כאשר עשה בצלע, ולא יצטרך לבנותו בנין חדש. וזה טעם <b>'כל אשר יקרא לו האדם נפש חיה הוא שמו'</b>, כלומר הוא יהיה שמו, שהקב'ה יקיים בו השם ההוא על עניין שפירשתי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> <b></b>כי לא היה החפץ לפניו יתברך לקחת צלעו ממנו עד שידע אדם שאין בנבראים עזר לו, ושיתאוה שיהיה לו עזר כמותם. ומפני זה היה צריך לקחת ממנו אחת מצלעותיו. וזה טעם <b>'ולאדם לא מצא עזר כנגדו'</b>, כלומר ולשם האדם לא מצא עזר שיהיה ראוי כנגדו ותקרא בשמו שיוליד ממנו. ואין צורך בכאן לדברי המפרשים (ראב'ע בפסוק יח, והרד'ק): שאמרו כי יבא בכאן שם במקום הכינוי, ולו לא מצא עזר כנגדו, כדרך נשי למך (להלן ד כג), ואת יפתח ואת שמואל (ש'א יב יא). וזהו שאמר <b>'זאת הפעם'</b>, כלומר הפעם הזאת מצאתי עזר לי, שלא מצאתי עד הנה בשאר המינים, כי היא עצם מעצמי ובשר מבשרי, וראוי שתקרא בשמי ממש, כי נוליד זה מזה:<br>
ובמלת <b>'זאת'</b> סוד, יודע מדברינו בפרשת וזאת הברכה, אם יברכני צורי להגיע שם. ולכך החזיר <b>'כי מאיש לקחה זאת'</b>. <b><span id='katom'>והבן:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי טוב העץ למאכל
id: 0103
nru: ו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b>הייתה סבורה כי הוא מר וסם המות, ולכן יזהירנו ממנו. ועתה ראתה כי הוא מאכל טוב ומתוק:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וכי תאוה הוא לעינים - <br>
</span></b>שבו יתאווה ויתור אחרי עיניו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ונחמד העץ להשכיל - <br>
</span></b>כי בו ישכיל לחמוד, ונתנה התאווה לעיניים והחמדה בשכל. והכלל, כי בו ירצה ויחפוץ בדבר או בהפכו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותפקחנה עיני שניהם
id: 0103
nru: ז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b>לעניין החכמה דבר הכתוב, ולא לעניין ראיה ממש, וסופו מוכיח, וידעו כי ערומים הם, כלשון רש'י. וכן גל עיני ואביטה נפלאות מתורתך (תהלים קיט יח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישמעו את קול ה' אלוהים מתהלך בגן לרוח היום
id: 0103
nru: ח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b><b>אמרו בבראשית רבה (יט יב): <br>
</b><blockquote>אמר רבי חילפי: שמענו שיש הלוך לקול, שנאמר וישמעו את קול ה' אלוהים מתהלך בגן.<br>
</blockquote><b>וכן כתב הרב במורה הנבוכים (א כד), וכן דעת רבי אברהם</b>, כי <b>'מתהלך'</b> כנוי לקול, כעניין קולה כנחש ילך (ירמיה מו כב). והוא אמר כי טעם <b>'לרוח היום'</b> ששמעו הקול לפנות ערב. והזכיר בשם רבי יונה כי הטעם והאדם מתהלך בגן לרוח היום:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>כי טעם מתהלך בגן עדן כטעם והתהלכתי בתוככם (ויקרא כו יב), וילך ה' כאשר כלה לדבר אל אברהם (להלן יח לג), אלך אשובה אל מקומי (הושע ה טו), והוא עניין גלוי שכינה במקום ההוא, או הסתלקותו מן המקום שנגלה בו:<br>
<br>
וטעם<b><span id='pink'> לרוח היום - <br>
</span></b>כי בהגלות השכינה תבוא רוח גדולה וחזק, כעניין שנאמר (מ'א יט יא): והנה ה' עובר ורוח גדולה וחזק מפרק הרים ומשבר סלעים לפני ה', וכן וידא על כנפי רוח (תהלים יח יא), וכתוב באיוב (איוב לח א): ויען ה' את איוב מן הסערה, ולפיכך אמר בכאן כי שמעו קול ה' שנתגלה השכינה בגן כמתקרב אליהם לרוח היום, כי רוח ה' נשבה בו בגן כרוח הימים, לא רוח גדולה וחזק במחזה בשאר הנבואות, שלא יפחדו וייבהלו. ואמר כי אף על פי כן נתחבאו מפני מערומיהם:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (יט ז): <br>
</b><blockquote>נמי אמרו, אמר רבי אבא בר כהנא: מהלך אין כתוב כאן אלא מתהלך, מקפץ ועולה. <br>
</blockquote>הנה רבי אבא עשאו כלשון <b>'וילך ה''</b> (להלן יח לג), כמו שפירשנו בלשון ההליכה, אלא שהוא פתר הכתוב להסתלקות השכינה, שהייתה שורה בגן עדן ונסתלקה ממנו בחטאו של אדם, כעניין אלך אשובה אל מקומי (הושע ה טו). <br>
<b><span id='katom'>ואנו מפרשים</span></b> אותו לגלוי השכינה במקום ההוא, והוא הנכון והנאות בכתוב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם האשה אשר נתת עמדי
id: 0103
nru: יב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b>כלומר, האשה אשר אתה בכבודך נתת אותה לי לעזר, היא נתנה לי מן העץ, והייתי חושב שכל אשר תאמר אלי יהיה לי לעזר ולהועיל. וזהו מה שאמר בענשו <b>'כי שמעת לקול אשתך'</b>, שלא היית ראוי לעבור על מצוותי בעבור עצתה. ורבותינו (במסכת ע'ז ה א): קורין אותו בזה כפוי טובה. ירצו לפרש שענה אותו אתה גרמת לי המכשול הזה, שנתת לי אשה לעזר והיא יעצתני להרשיע:<br>
<b><br>


autr: רמבם
trm: : וטעם מה זאת עשית
id: 0103
nru: יג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b><br>
<b></b>לעבור על מצוותי, כי האשה בכלל אזהרת אדם, כי הייתה עצם מעצמיו בעת ההיא, וכן היא בכלל העונש שלו. ולא אמר באשה <b>'ותאכלי מן העץ'</b>, כי היא נענשה על אכילתה ועל עצתה, כאשר נענש הנחש. ועל כן אמרה הנחש השיאני ואוכל, כי העונש הגדול על האכילה. והנה מכאן נוכל ללמוד עונש למחטיאי אדם בדבר, כאשר למדונו רבותינו (פסחים כב ב, ע'ז ו א): בפסוק ולפני עור לא תיתן מכשול (ויקרא יט יד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכל הבהמה ומכל חית השדה
id: 0103
nru: יד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b>התבונן רבי יהושע מן המקרא הזה כי הנחש מוליד לשבע שנים (בכורות ח ב), ובדקו ומצאו כי כן הדבר (ב'ר שם), כי מדרשי הכתוב ורמזיהם מקובלים, ובהם להם סודות עמוקים בתולדות ובכל דבר, כאשר הזכרתי בפתיחתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם תשופנו עקב
id: 0103
nru: טו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b>שיהיה לאדם יתרון עליך באיבה, כי הוא ישופך ראש ואתה לא תשופנו רק בעקבו, וירצץ מוחך שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל אישך תשוקתך
id: 0103
nru: טז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 03
htm:
</b><blockquote>לתשמיש, ואף על פי כן אין לך מצח לתבעו בפה, אלא הוא ימשול בך, הכל ממנו ולא ממך, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי זה שבח באשה, כמו שאמרו (עירובין ק ב): וזו מידה יפה בנשים. ורבי אברהם אמר ואל אישך תשוקתך, משמעתך. והטעם שתשמעי אל כל אשר יצווה עליך, כי את ברשותו לעשות חפצו. ולא מצאתי לשון תשוקה רק בחשק ותאווה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהעניש אותה שתהיה נכספת מאד אל בעלה, ולא תחוש לצער ההריון והלידה, והוא יחזיק בה כשפחה, ואין המנהג להיות העבד משתוקק לקנות אדון לעצמו, אבל יברח ממנו ברצונו. והנה זו מידה כנגד מידה, כי היא נתנה גם לאישה ויאכל במצותה, ועונשה שלא תהיה היא מצווה עליו עוד, והוא יצווה עליה כל רצונו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותהר ותלד את קין
id: 0104
nru: א
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b>ענינו ותלד בן, ותקרא את שמו קין כי אמרה קניתי איש את ה'. וכן ותלד את חנוך (להלן ד יז). ורבים בפרשה ובמקומות אחרים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>את ה' - <br>
</span></b><blockquote>עם ה', כשברא אותי ואת אישי הוא לבדו בראנו, אבל בזה אנו שותפין עמו, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון לי,</span></b> שאמרה הבן הזה יהיה לי קנין לה', כי כאשר נמות יהיה במקומנו לעבוד את בוראו. <br>
<br>
<b>וכן דעת אונקלוס שאמר:</b> קדם ה'. <br>
וכמהו (ונראה): [והראה] את הכהן (ויקרא יג מט), לכהן, ויגש דוד את העם (ש'א ל כא), אל העם:<br>
או יהיה <b>'את ה''</b> כמו ויתהלך חנוך את האלוהים (להלן ה כב), את האלוהים התהלך נח (להלן ו ט). וקראה האחד בשם קנין והשני הבל, כי קנין האדם להבל דמה, ולא רצתה לפרש זה, על כן לא נכתב טעם בשם השני. <b><span id='katom'>והסוד המקובל בעניין הבל גדול מאד:</span></b><br>
<br>
<b><span id='pink'>(ג - ד): ויבא קין מפרי האדמה מנחה לה'. והבל הביא גם הוא - <br>
</span></b>הבינו האנשים האלה סוד גדול מהקורבנות והמנחות, וכן נח. ורבותינו אמרו (ע'ז ח א): שגם אדם הראשון הקריב שור פר. וזה יחסום פי המבהילים בטעם הקורבנות. ועוד ארמוז בו עיקר גדול, ברצון הקב'ה (עיין ויקרא א ט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הלא אם תיטיב שאת
id: 0104
nru: ז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b><b>על דעת המפרשים (אונקלוס, רש'י, ורד'ק): <br>
</b>שאת עונך. <br>
<b><br>
ועל דעת רבי אברהם <br>
</b><blockquote>שאת פניך כנגד למה נפלו פניך, כי המתבייש כובש פנים למטה. וכן ואור פני לא יפילון (איוב כט כד), והמכבדו כאלו נושא פניו למעלה. <br>
</blockquote>וזה טעם אולי ישא פני (להלן לב כא), לא תשא פני דל (ויקרא יט טו):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי, </span></b>אם תיטיב יהיה לך יתר שאת על אחיך, כי אתה הבכור. וזה טעם למה חרה לך, כי בבשתו מאחיו נפלו פניו, ובקנאתו ממנו הרגו. והנה אמר לו למה חרה לך על אחיך ולמה נפלו פניך ממנו, הלא אם תיטיב יהיה לך יתר שאת על אחיך, ואם לא תיטיב לא עמו בלבד תבואך רעה, כי לפתח ביתך חטאתך רובץ להכשילך בכל דרכיך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואליך תשוקתו - <br>
</span></b>שהוא ישתוקק להיות דבק בך כל הימים, אבל אתה תמשול בו אם תחפוץ, כי תיטיב דרכיך ותסירנו מעליך. הורהו על התשובה, שהיא נתונה בידו לשוב בכל עת שירצה ויסלח לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויאמר קין אל הבל אחיו
id: 0104
nru: ח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b><blockquote>שנכנס עמו בדברי ריב ומצה להתגולל עליו ולהרגו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><br>
ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי הקרוב אליו, שאמר לו כל התוכחות שהוכיחו השם:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי,</span></b> שהוא דבק עם ויהי בהיותם בשדה, כי אמר לו נצא השדה והרג אותו שם בסתר. ויתכן שנתכוון בהריגהו שיבנה העולם ממנו, כי חשב שלא יהיה לאביו זרע אחר עוד, גם פחד שלא יהיה עיקר בנינו של עולם מאחיו שנתקבלה מנחתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ארור אתה מן האדמה
id: 0104
nru: יא
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b><blockquote>יותר ממה שנתקללה היא כבר בעונה, וגם בזו הוסיפה לחטוא אשר פצתה את פיה, והנני מוסיף לה קללה, לא תוסף תת כוחה,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ואיננו נכון,</span></b> כי בכאן לא ארר האדמה בעבורו כאשר באביו:<br>
אבל אמר שיהיה הוא ארור ממנה. ופירש הקללה שלא תוסיף תת כוחה אליו, ושיהיה נע ונד בה. ואמר כי תעבוד את האדמה - כי בכל אשר תטרח בה לעבוד אותה כראוי בחרישה ועידור ובכל עבודה בשדה ותזרע אותה כהוגן לא תוסיף תת כוחה לך, אבל תזרע הרבה ותביא מעט. וזו היא הארירה, כטעם וארותי את ברכותיכם (מלאכי ב ב). ואמר כן כנגד אומנותו, כי הוא היה עובד אדמה, והנה ארר מעשיו. וזה טעם לא תוסף תת כוחה לך, שלא תתן עוד כוחה לך כאשר הייתה עושה עד הנה בהיותך עובד אותה. <b>וכך פירש רבי אברהם:<br>
<br>
<span id='katom'>ויתכן</span></b> שאררו מן האדמה שלא תיתן היא מעצמה כוחה אליו, תאנה וגפן לא יתנו חילם באחוזתו, ועץ השדה לא ייתן אליו פריו. וחזר ואמר גם כן כי תעבוד אותה לחרוש ולזרוע לא תוסף תת כוחה לך כאשר בתחילה. והנה הן שתי קללות באומנתו, והשלישית שיהיה נע ונד בה. והטעם, שלא ינוח לבו ולא ישקוט לעמוד במקום אחד ממנה, אבל יהיה גולה לעולם, כי עונש הרוצחים גלות:<br>
<br>
וטעם<b><span id='pink'> אשר פצתה את פיה</span> <span id='pink'>- <br>
</span></b>לאמר, אתה הרגת את אחיך וכיסית את דמו באדמה, ואני אגזור עליה שתגלה את דמיה, ולא תכסה עוד על הרוגיה, כי תיענש בה ובכל אשר תכסה בה, כגון הזריעה והנטיעה. וזה עונש כל שפיכות דם בארץ, כעניין שכתוב (במדבר לה לג): כי הדם הוא יחניף את הארץ, וחנופת הארץ מארה בפירותיה, כעניין מהיותם בא אל ערימת עשרים והייתה עשרה, בא אל היקב לחשוף חמישים פורה והייתה עשרים (חגי ב טז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גדול עוני מנשוא
id: 0104
nru: יג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b><blockquote>בתמיה, אתה טוען עליונים ותחתונים, ועוני אי אפשר לטעון, <b>לשון רש'י מבראשית רבה (כב יא):<br>
<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>והנכון</span></b> בפשט שהוא וידוי. אמר, אמת כי עוני גדול מלסלוח, וצדיק אתה ה' וישר משפטיך, אף על פי שענשת אותי הרבה מאד. והנה גירשת אותי היום מעל פני האדמה - כי בהיותי נע ונד ולא אוכל לעמוד במקום אחד הנה אנכי מגורש מן האדמה ואין מקום למנוחתי, ומפניך אסתר - כי לא אוכל לעמוד לפניך להתפלל או להקריב קרבן ומנחה, כי בושתי וגם נכלמתי כי נשאתי חרפת נעורי. אבל מה אעשה כי כל מוצאי יהרגני - ואתה בחסדך הרבים לא חייבת אותי מיתה:<br>
<b><span id='katom'>והעניין,</span></b> שאמר לפניו הנה חטאי גדול והרבית עלי עונש, אבל שמרני שלא איענש יותר ממה שחייבת אותי, כי בעבור שאהיה נע ונד ולא אבנה לי בית וגדרות בשום מקום, יהרגוני החיות, כי סר צלך מעלי. הודה כי האדם איננו נשגב ונמלט בכוחו, רק בשמירת עליון עליו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומפני שאמר: וישם ה' לקין אות
id: 0104
nru: טו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b><br>
ולא אמר <b>'ויתן'</b> לו השם אות, או <b>'ויעש'</b>, יורה ששם לו האות קבוע שיהיה עמו תמיד. אולי כשהיה נוסע ממקום למקום היה לו אות מאת השם, מורה לו הדרך אשר ילך בה, ובזה ידע שלא יקראנו אסון בדרך ההוא:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (כב יב): <br>
</b><blockquote>אמרו כענין זה רבי אבא אמר כלב מסר לו. כי מפני שהיה פחדו מן החיות מסר לו אחת מהן שתלך לפניו, ולמקום שיפנה הכלב ללכת ידע כי שם ציווה לו השם ולא ייהרג בה. <br>
</blockquote>הזכירו בו החכמים אות נבזה כראוי לו, אבל הכוונה שהיה עמו האות תמיד להורות לפניו הדרך שילך בה, כי כן לשון <b>'וישם'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויצא קין מלפני ה'
id: 0104
nru: טז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b>כי עוד לא עמד לפניו לעולם, כטעם שאמר ומפניך אסתר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וישב בארץ נוד - <br>
</span></b>שלא הלך בכל העולם, אבל באותה הארץ ישב, נודד תמיד, לא ינוח במקום ממנה כלל. ונקראת <b>'ארץ נוד'</b> על שמו לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויהי בונה עיר ויקרא שם העיר כשם בנו חנוך
id: 0104
nru: יז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b>כי מתחילה היה חושב להיות ערירי בעוונו, ואחרי שנולד לו זרע החל לבנות עיר להיות בנו יושב בה, ובעבור כי הוא ארור ומעשיו לא יצליחו קראו <b>'חנוך'</b>, להגיד כי לא בנאה לעצמו, כי הוא אין לו עיר ומושב בארץ, כי נע ונד הוא, אבל יהיה הבניין לחנוך, וכאלו חנוך בנאה לנפשו. ומפני שלא אמר <b>'ויבן עיר'</b>, כאשר יאמר ויבן את נינוה (להלן י יא), ויבנו בני גד את דיבון (במדבר לב לד), יורה כי היה כל ימיו בונה העיר, כי מעשיו ארורים, יבנה מעט בטורח ועמל, וינוע וינוד מן המקום ההוא, ויחזור שם ויבנה מעט, ולא יצליח את דרכיו:<br>
ונכתבו תולדות קין ומעשיו, להודיע כי השם ארך אפים והאריך לו, כי הוליד בנים ובני בנים. והזכיר כי פקד עוון אבות על בנים ונכרת זרעו. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (שמות רבה לא יז): <br>
</b>שחיה שנים רבות ומת במבול, ולא הוריד שיבתו בשלום שאול רק ראה בהכרת הוא וכל זרעו אתו:<br>
והקרוב, כי לא היו תולדותיו רק ששה דורות עד המבול, והיו בתולדות שת שני דורות יותר, או שלא היה צריך לספר בהם, וספר באלה להודיע מי היו המתחילים בבניין הערים ובמרעה הצאן וחכמת הניגון ומלאכת המתכות. וכתב תוכחת למך עם נשיו, להגיד כי הוליד הוא, אך בניו נכרתו טרם הולידם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לוטש כל חורש נחשת וברזל
id: 0104
nru: כב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 04
htm:
</b>שיעורו, הוא היה לוטש וחורש כל נחושת וברזל. יאמר, כי הוא היה מחדד וחורש כל מלאכת נחושת וברזל, וכמהו כל תשא עוון וקח טוב (הושע יד ג). ועל דעת אונקלוס דבק בכתובים הראשונים, הוא היה אבי לוטש כל חורש נחושת וברזל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואחות תובל קין נעמה - <br>
</span></b>כאומר ונולדה לו אחות ושמה נעמה, וכן ואחות לוטן תמנע (להלן לו כב), ואת מרים אחותם (במדבר כו נט), ושם אחותו מעכה (דהי'א ז טו). <br>
<b>ובבראשית רבה (כג ג): <br>
</b><blockquote>יש אומרים אשתו של נח הייתה, ולמה היו קורין אותה נעמה, שהיו מעשיה נאים ונעימים. <br>
</blockquote>נתכוונו לומר, שהיה לה שם בדורות ההם כי הייתה צדקת והולידה צדיקים, ולכן יזכירנה הכתוב. ואם כן נשאר לקין זכר מעט בעולם. ואם נאמר שאינה האשה שהוליד נח ממנה שלשת בניו, אם כן אין בזה טעם להזכירה:<br>
<br>
ומדרש אחר לרבותינו שהיא האשה היפה היא מאד שממנה תעו בני האלוהים, והיא הנרמזת בפסוק ויראו בני האלוהים את בנות האדם (להלן ו ב), כמו שמוזכר בפרקי רבי אליעזר (כב). ואחרים אמרו (זהר חדש א יט ב): כי היא הייתה אשת שמדון, אם אשמדאי, וממנה נולדו השדים, כי כן ימצא שמה בכתבי שמושי השדים. והכתוב ירמוז ויקצר בתעלומות כאלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0105
htm:
<div id='title1'>רמבן, בראשית              פרק ה</div><br>

	<b><span id='pink'>(א - ב): זה ספר תולדות אדם - <br>
</span></b>הבנים אשר יזכיר בפרשה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> ירמוז לכל התורה, כי כל התורה כולה ספר תולדות אדם, על כן אמר בכאן <b>'ספר'</b> ולא אמר <b>'ואלה תולדות אדם'</b>, כאשר יאמר בשאר מקומות (להלן כה יב): ואלה תולדות ישמעאל, ואלה תולדות יצחק (שם יט), וכן כולן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ביום ברוא אלוהים אדם -</span></b> <br>
נמשך לפניו, כי יתחיל באדם עצמו, יזכיר בו שנברא מאין, ולכך אמר ביום ברוא אלוהים מאין האדם הזה הנזכר, בדמות אלוהים עשאו. יפרש שהוא מעשה אלוהים ובדמות אלוהים. והזכיר כי כאשר ברא אותו מאין, כן ברא את אשתו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ויברך אותם - <br>
</span></b>שנתן בהם כוח תולדה להתברך לעד בבנים ובנות רבים מאד. והכוונה לומר כי התולדות מברכת אלוהים, כי הם לא נולדו אבל נבראו מאין, ונתברכו לעשות כן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויקרא את שמם אדם - <br>
</span></b>מפני ששם אדם כלל לכל המין האנושי, הזכיר כי האלוהים קרא הזוג הראשון בשם זה, מפני שכולם בהם בכוח, ועליהם הוא אומר <b>'זה ספר תולדות אדם'</b>:<br>
<blockquote><br>
<b></b></blockquote><b>וכתב רבנו שרירא הגאון: <br>
</b><blockquote>שמסרו חכמים אחד לחברו הכרת פנים וסדרי שרטוטין, מקצתן אמורים בסדר פסוק <b>'זה ספר תולדות אדם'</b>, ומקצתן בסדר פסוק של אחריו <b>'זכר ונקבה בראם'</b>. ואין מוסרים סתרי תורה ורזין אלא למי שרואין בו סימנין שראוי לכך. <br>
</blockquote>אלו דברי הגאון. ולא זכינו בהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויולד בדמותו כצלמו
id: 0105
nru: ג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 05
htm:
</b>ידוע, כי כל הנולדים מן החיים יהיו בדמות המולידים ובצלמם, אבל בעבור שנתעלה האדם בדמותו וצלמו, שאמר בו (לעיל ה א): בדמות אלוהים עשה אותו, פירש כאן שאף תולדותיו היו כן באותו הדמות המעולה. ולא אמר זה בקין והבל, כי לא רצה להאריך בהם, אבל פירש כן בשת שהעולם הושתת ממנו. או מפני שהאדם נברא בתכלית שלימות היצירה, הגיד בשת כי היה כמוהו בכוח וביופי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי כי החל האדם לרוב על פני האדמה
id: 0106
nru: א
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 06
htm:
</b>כאשר הזכיר הכתוב נח ובניו ורצה להתחיל בעניין המבול, אמר כי מיד כאשר החלו בני האדם לרוב החלו לחטוא, ועמדו בחטאם ימים רבים, עד שהיה נח בן ד' מאות ושמנים שנה. ואז גזר עליהם הקב'ה שלא ידון רוחו בהם לעולם, אבל יאריך עוד להם שנים עד שתמלא סאתם, כי כן משפט האלוהים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בני האלוהים
id: 0106
nru: ב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 06
htm:
</b><blockquote>בני השרים והשופטים, <b>לשון רש'י, וכך הוא בבראשית רבה</b> (כו ה). <br>
</blockquote>אם כן יספר הכתוב, כי הדיינין, אשר להם לעשות המשפט, בניהם עושים החמס בגלוי ואין מונע אותם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כי טובות הנה - <br>
</span></b>כמו כי תראה חמור שונאך (שמות כג ה), כי יקרא קן צפור לפניך (דברים כב ו), כאשר הנה טובות יקחו אותן להם לנשים באונס. וספר הכתוב החמס, ואמר עוד <b>'מכל אשר בחרו'</b>, להכניס הנשואות לאחרים. אבל לא הזכיר הכתוב האיסור בהם בפירוש, ולא נגזר עליהם העונש רק על החמס, לפי שהוא עניין מושכל איננו צריך לתורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בשגם הוא בשר
id: 0106
nru: ג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 06
htm:
</b>כמו בשגם בסגול. <br>
<b>ופירש רש'י: <br>
</b><blockquote>בשביל שגם זאת בו שהוא בשר, ואף על פי כן איננו נכנע מלפני. ומה אם יהיה אש או דבר קשה. <br>
</blockquote>ואין בפירוש הזה טעם או ריח. <br>
<b><br>
ורבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote>כי יאמר לא יעמוד רוחי באדם לעולם בעבור החמס הזה, ועוד בעבור שהאדם בשר ויגיע עד עת ויחסר. והנה הוא כמו גם בשהוא בשר. <br>
</blockquote>ומה צורך לטענה הזאת. וידוע כי בשר המה ונגזר עליהם המיתה, כי עפר אתה ואל עפר תשוב (לעיל ג יט):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי יאמר לא יעמוד רוחי באדם לעולם, בעבור שגם האדם הוא בשר ככל בשר הרומש על הארץ בעוף ובבהמה ובחיה, ואיננו ראוי להיות רוח אלוהים בקרבו. והעניין לומר, כי האלוהים עשה את האדם ישר להיותו כמלאכי השרת בנפש שנתן בו, והנה נמשך אחרי הבשר ובתאוות הגופניות נמשל כבהמות נדמו, ולכן לא ידון עוד רוח אלוהים בקרבו, כי הוא גופני לא אלוהי, אבל יאריך להם אם ישובו. והנה זה כטעם ויזכור כי בשר המה רוח הולך ולא ישוב (תהלים עח לט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנפלים
id: 0106
nru: ד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 06
htm:
</b><b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>על שם שנפלו והפילו את העולם. והוא בבראשית רבה (כו ז). <br>
<b></b></blockquote><b>ובעלי הלשון אמרו (הראב'ע, והרד'ק): <br>
</b><blockquote>שנקראו כן בעבור שיפול לב אדם עליו מפחדם, וכן האימים (להלן יד ה):<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>בימים ההם - <br>
</span></b><b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>בימי דור אנוש, וגם אחרי כן, שראו באבדן דור אנוש שעלה אוקיינוס והציף שלישו של עולם ולא נכנעו ללמוד מהם. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ורבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote>גם אחרי המבול, כי בני ענק היו ממשפחת בני האלוהים. <br>
</blockquote>ואם כן, או תהיינה נשי בני נח מזרעם וידמו להם, או שיודה במאמר (נדה סא א): הדורש בעוג שפלט מן המבול, ויוסיף הוא שנמלטו גם אחרים עמו:<br>
<blockquote><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני, </span></b>כי אדם ואשתו יקראו בני האלוהים בעבור שהיו מעשה ידיו והוא אביהם, אין להם אב זולתו, והוא הוליד בנים רבים, ככתוב (לעיל ה ד): ויולד בנים ובנות. והיו האנשים האלה הנולדים ראשונים מאב ואם בשלמות גדולה מן הגובה והחוזק, כי נולדו בדמות אביהם, ככתוב בשת (לעיל ה ג): ויולד בדמותו כצלמו. ויתכן שהיו כל בני הקדמונים אדם שת אנוש נקראים בני האלוהים, כי היו ג' האנשים האלה בדמות אלוהים ואז הוחל לעבוד עבודה זרה, והוחל לבא באנשים חולשה ורפיון. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (כד ו): <br>
</b><blockquote>זה ספר תולדות אדם, ואין הראשונים תולדות, ומה הן אלוהות, בעוון קומי אבא כהן ברדלא אדם שת אנוש, ושתק. אמר לון, עד כאן בצלם ובדמות, מכאן ואילך קינן קנטרנין:<br>
</blockquote>וכאשר החל האדם לרוב ונולדו להם הבנות, היו אלה בני הראשונים בחזקם, ולרוב תאוותם היו בוחרים הנשים הטובות בעלות הקומה והבריאות. וספר בתחילה (בפסוק ב): כי ייקחו אותם לנשים דרך חמס, ואחר כך ספר כי יבאו דרך זנות אל בנות האדם שאינן באותה המעלה, ולא יודע הדבר עד שיולידו להם בנים ויכירו כי אינם מבני שאר האנשים, רק לבני האלוהים האלה נולדו, שהם גדולים מאד, אבל הם נופלים מאבותם בגובה וכוח, כלשון לא נופל אנכי מכם (איוב יב ג), והמה גיבורים כנגד שאר בני האדם. ואמר שהיה זה בדורות הראשונים אשר היו נקראים <b>'בני האלוהים'</b> בהיותם בתכלית השלמות שיולידו מבנות האדם נפילים, וגם אחרי כן, כי הנפילים עצמם יולידו נפילים מהם:<br>
<br>
ופירוש <b>'אשר מעולם'</b>, כי האנשים אחרי המבול כאשר יראו גיבורים, יזכירו אלה ויאמרו כבר היו גיבורים מאלה לעולמים אשר היו לפנינו, והיו <b>'אנשי השם'</b> בכל הדורות אחרי כן. וזה פשט הגון בפרשה הזאת. אבל המדרש אשר לרבי אליעזר הגדול בפרקיו על המלאכים שנפלו ממקום קדושתן מן השמים, והוזכר בגמרא במסכת יומא (סז ב), הוא הנאות בלשון הכתוב יותר מן הכל, אלא שיש צורך להאריך בסוד העניין ההוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וינחם ה'. ויתעצב אל לבו
id: 0106
nru: ו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 06
htm:
</b>דבר תורה כלשון בני אדם. והעניין, כי מרו ועצבו את רוח קדשו בפשעיהם. ועניין <b>'אל לבו'</b>, כי לא הגיד זה לנביא שלוח אליהם, וכן הלשון במחושב, כדרך לדבר אל לבי (להלן כד מה), וזולתו:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (כז ד): <br>
</b>אמרו בזה עניין נכבד במשל שהביאו מן הסרסור והאדריכל, והוא סוד גדול לא ניתן ליכתב, והיודעו יתבונן למה אמר בכאן שם המיוחד, ובכל הפרשה ועניין המבול שם אלוהים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ונח מצא חן בעיני ה'
id: 0106
nru: ח
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>שהיו כל מעשיו לפניו נאים ונעימים. וכן כי מצאת חן בעיני ואדעך בשם (שמות לג יז), כדרך וייתן חנו בעיני שר בית הסוהר (להלן לט כא), ותהי אסתר נושאת חן בעיני כל רואיה (אסתר ב טו). והזכיר זה כנגד מה שאמר בדורו שהיו כל מעשיהם לעיצבון לפניו יתברך, ואמר בו שהיה לחן בעיניו. ואחר כן סיפר מדוע היה טוב לפני האלוהים, כי היה צדיק תמים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה תולדות נח
id: 0106
nru: ט
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>טעמו פירשו בו (הראב'ע, והרד'ק): קורותיו, כטעם מה ילד יום (משלי כז א), וירמוז אל כל הפרשה. ואינו נכון בעיני, כי אין קורות האדם תולדותיו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שהוא כמשמעו, כמו אלה תולדות בני נח (להלן י א), ואלה תולדות ישמעאל (להלן כה יב), יאמר אלה תולדות נח שם חם ויפת. אבל החזיר <b>'ויולד נח'</b> בעבור שהפסיק ואמר נח איש צדיק תמים היה, להודיע למה ציווהו בתיבה. ואף על פי שכבר אמר למעלה (ה לב): ויהי נח בן חמש מאות שנה ויולד נח את שם את חם ואת יפת, חזר להזכירם פעם אחרת להגיד כי לא היה ככל אבותיו שיולידו בנות ובנים. וזה טעם <b>'שלשה בנים'</b>, כי יזכיר מספרם לאמר כי אלה שלשה לבדם היו תולדותיו, ונצלו בזכותו, ומאלה נפצה כל הארץ:<br>
<br>
<b><span id='pink'>איש צדיק תמים היה - <br>
</span></b>יזכיר הכתוב שהיה זכאי ושלם בצדקו, להודיע שראוי להינצל מן המבול שאין לו עונש כלל, כי הוא תמים בצדק, כי הצדיק הוא הזכאי בדין, הפך הרשע, כמו שאמר והצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע (דברים כה א), וכן ואתה צדיק על כל הבא עלינו כי אמת עשית (נחמיה ט לג), וכן בצדק תשפוט עמיתך (ויקרא יט טו). אבל באברהם שאמר (להלן יח יט): לעשות צדקה ומשפט, שבח אותו בצדק שהוא המשפט, וברחמים שהיא הצדקה. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>צדיק במעשיו, תמים בלבו. <br>
</blockquote>וכתיב (יחזקאל כח טו): תמים אתה בדרכיך: ואחר שאמר שהוא איש צדיק, כי איננו איש חמס ומשחית דרכו כבני דורו החייבים, אמר שהיה מתהלך את השם הנכבד ליראה אותו לבדו, איננו נפתה אחרי הוברי שמים ומנחש ועונן, וכל שכן אחרי עבודה זרה, ואיננו שומע להם כלל, רק בשם לבדו הוא דבק תמיד, והולך בדרך אשר בחר השם, או אשר יורה אותו, כי נביא היה. וזה כטעם אחרי ה' אלוהיכם תלכו ואותו תיראו (דברים יג ה): הנאמר בהרחקת המתנבא לעבוד עבודה זרה ונותן אות ומופת, כאשר אפרש. ועוד אזכיר זה בפסוק התהלך לפני והיה תמים (להלן יז א), אם יהיה תמים דעות עמי. והנה אחר שהיה נח צדיק ואיננו ראוי לענש, גם בניו וביתו ראויים להינצל בזכותו, כי היה עונש עליו אם ייכרת זרעו. או יאמר, כי הוא צדיק שלם וגם בניו וביתו צדיקים, כי הוא למדם, כעניין שכתוב (להלן יח יט): כי ידעתיו למען אשר יצווה את בניו ואת ביתו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>בדורותיו = <br>
</span></b><blockquote>יש מרבותינו שדרשוהו לטובה, כל שכן אם היה בדור של צדיקים, ויש שדורשין לגנאי, <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני לפי הפשט,</span></b> כי טעמו לומר שהוא לבדו הצדיק בדורות ההם, אין בדורותיו צדיק ולא תמים זולתו. וכן כי אותך ראיתי צדיק לפני בדור הזה (להלן ז א), שאין אחר בדור ראוי להינצל. ואמר <b>'בדורותיו'</b>, כי דורות רבים עברו מעת שהשחיתו, ואין צדיק בארץ בלתו. ואל יקשה עליך דבר רבותינו במתושלח, כי הכתוב לא יספר רק שאין צדיק ראוי להינצל מן המבול מכל הדורות ההם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את שם את חם ואת יפת
id: 0106
nru: י
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>הנראה אלי, כי יפת הוא הגדול, שנאמר (להלן י כא): אחי יפת הגדול. וכן ימנם כתולדותם בני יפת תחילה (שם שם ב). וחם הוא הקטן בכולם, כאשר אמר (שם ט כד): וידע את אשר עשה לו בנו הקטן. אבל הקדים שם בעבור מעלתו. והזכיר חם אחריו, כי כן נולדו. והנה נתאחר יפת. ולא רצה הכתוב לומר <b>'שם ויפת וחם'</b>, כי היו כולם נזכרים שלא כסדר תולדותם, ואין ליפת מעלה שיבטל הסדר בעבורו, אבל שם הקדים אותו בעבור מעלתו, אף על פי שהוא מאוחר בספור התולדות (להלן י כא). וכן בני אברהם יצחק וישמעאל (דהי'א א כח), וכן ואתן ליצחק את יעקב ואת עשו (יהושע כד ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי השחית כל בשר את דרכו
id: 0106
nru: יב
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>אם נפרש כל בשר כמשמעו, ונאמר: <br>
<blockquote>שאפילו בהמה וחיה ועוף השחיתו דרכם להיזקק לשאינן מינן, כמו <b>שפירש רש'י, </b><br>
</blockquote>נאמר כי מלאה הארץ חמס מפניהם, לא מפני כולם אלא מפני מקצתם, וסיפר עונש האדם לבדו. <br>
או שנאמר שלא שמרו גם בזה תולדתם, והייתה כל הבהמה טורפת וכל העוף דורס. והנה גם הם עושים חמס:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> <b>'כל בשר'</b> זה כל האדם, ולמטה יפרש כל בשר אשר בו רוח חיים (להלן ז טו), ומכל החי ומכל בשר (להלן פסוק יט), כל חי בגוף, אבל בכאן <b>'כל בשר'</b> כל האדם, וכן יבא כל בשר להשתחוות לפני (ישעיה סו כג), וכן בשר כי יהיה בעורו (ויקרא יג כד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חמס
id: 0106
nru: יג
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>הוא הגזל והעושק. ונתן לנח הטעם בחמס ולא הזכיר השחתת הדרך, כי החמס הוא החטא הידוע והמפורסם. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (סנהדרין קח א): <br>
</b><blockquote>שעליו נתחתם גזר דינם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם</span></b> מפני שהוא מצווה מושכלת אין להם בה צורך לנביא מזהיר, ועוד שהוא רע לשמים ולבריות. והנה הודיע לנח החטא שעליו בא הקץ הגיע הצפירה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והנני משחיתם את הארץ - <br>
</span></b>כמו מן הארץ, וכן כצאתי את העיר (שמות ט כט), חלה את רגליו (מ'א טו כג). <br>
<b><br>
דבר אחר:</b> <br>
<b><span id='pink'>את הארץ - <br>
</span></b><blockquote>עם הארץ, שאף שלשה טפחים של מחרישה נימוחו, <b>לשון רש'י מבראשית רבה </b>(לא ז). <br>
<b></b></blockquote><b><br>
ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>שמלת <b>'משחיתם'</b> מושכת עצמה ואחרת עמה, והנני משחיתם ומשחית את הארץ:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך האמת הוא</span></b> כמו את השמים ואת הארץ, כי הארץ תהיה בהשחתה, שבהשחתת הארץ ישחתו, והנם נשחתים בעולם הבא, כדרך ויתעצב אל לבו (לעיל פסוק ו). ולזה רמזו בבראשית רבה (לא ז): לבן אדון שהייתה לו מניקה כל זמן שהיה סורח הייתה מניקתו נרדית וכו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואני הנני מביא את המבול
id: 0106
nru: יז
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>הנני מסכים עם אותן שאמרו לפני מה אנוש כי תזכרנו (תהלים ח ה), לשון רש'י מבראשית רבה (לא יב). ואני תמה והאיך מסכים עימהם והוא משאיר להם שארית לפליטה גדולה בנח ובניו וכל חי להרבות זרעם כחול. אולי היא הסכמה לדעתם כשלא יחמול עליהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל האמת,</span></b> ואני, כמו ויסרתי אתכם אף אני (ויקרא כו כח), וכן אני הנה בריתי אתך (להלן יז ד), ואני זאת בריתי (ישעיה נט כא), יאמר, אף אני תהיה ידי בהם על שהשחיתו את הארץ, ולכך אמר (להלן ט יב): זאת אות הברית אשר אני נותן. ימחץ וידיו תרפינה (איוב ה יח). והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקמתי את בריתי
id: 0106
nru: יח
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b><b>אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>לאות כי השם נשבע לו שלא ימות במבול הוא ובניו. ואם לא נכתב תחילה מפורש, כאשר מצאנו במשנה תורה (דברים א כב): נשלחה אנשים לפנינו. ומלת והקימותי, שאקיים שבועתי. והקרוב אלי שזאת הברית רמז לקשת. וטעם ברית, הסכמה ודבר שבחרו שנים, מגזרת ברו לכם (ש'א יז ח), והמלה בסמוך ובמוכרת, וכן שבית יעקב (תהלים פה ב), ובנותיו בשבית (במדבר כא כט). ויש אומרים כי ברית גבול כרות. כל אלו דבריו:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון בדרך הפשט</span></b> כי עניין <b>'והקימותי את בריתי'</b> לאמר בעת שיבוא המבול תהיה ברית קיימת אתך, שתבוא אל התיבה אתה וביתך ושנים מכל הבשר להחיות, כלומר שתחיו שם ותתקיימו לצאת משם לחיים. והברית הוא דבר השם כשיגזור אומר בלא תנאי ושיור ויקיים. והזכיר הברית, והזכיר שיהיה קיים, והוא כלשון קיימו וקבלו היהודים עליהם ועל זרעם (אסתר ט כז), שקבלו עליהם דבר להיותו קיים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> הברית מעולם היא, והמלה נגזרת מן בראשית ברא אלוהים. והנה בריתי כמו ברייתי, והמלה כמו סמוכה, כי היא סמוכה לעולמים שהיו לפנינו. יצווה שתקום ותהיה עם הצדיק, וכן ואני הנני מקים את בריתי אתכם (להלן ט ט), בריתי הייתה אתו (מלאכי ב ה). והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכל בשר וגו'
id: 0106
nru: יט
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>ידוע כי החיות רבות מאד, ומהן גדולות מאד כפילים וכראמים וזולתם, והרמש הרומש על הארץ רב מאד. גם מעוף השמים מינים רבים אין להם מספר, וכמו שאמרו רבותינו (חולין סג ב): מאה ועשרים מיני עופות טמאים יש במזרח וכולם מין איה הם, ולעופות טהורים אין מספר. והנה יצטרך להביא מכלם שיולידו כמותם. וכאשר תאסוף לכולם מאכל אשר יאכל לשנה תמימה, לא תכיל אותם התיבה הזאת, ולא עשר כיוצא בה. אבל הוא נס, החזיק מועט את המרובה:<br>
ואם תאמר יעשנה קטנה ויסמוך על הנס הזה. ראה השם יתברך לעשותה גדולה כדי שיראו אותה בני דורו ויתמהו בה ויספרו עליה וידברו בעניין המבול וכנוס הבהמה והחיה והעוף לתוכה, אולי יעשו תשובה. ועוד עשו אותה גדולה, למעט בנס, כי כן הדרך בכל הנסים שבתורה או בנביאים לעשות מה שביד אדם לעשות, והשאר יהיה בידי שמים. ואל תתפתה לאמר (ראה ראב'ע להלן פסוק טז): כי היו שלש מאות אמות באמות איש נח, והיה גדול, שאם כן היו גם האנשים גדולים, גם החיה והעופות בדורות ההם גדולים עד שלקה העולם במבול. ועוד כי האמות אמות התורה הנה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>תביא אל התיבה להחיות אתך - <br>
</span></b>ציווהו שיתעסק ויעזור אותם הוא בכניסתם בתיבה, וישתדל בהם שיחיו, כאשר ישתדל בנפשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שנים מכל יבאו אליך להחיות
id: 0106
nru: כ
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 06
htm:
</b>הודיעו כי מעצמם יבאו לפניו שניים שניים, ולא יצטרך הוא לצוד אותם בהרים ובאיים, והוא יביאם בתיבה אחרי כן. ובמעשה פירש, שבאו זכר ונקבה (להלן ז ט). וזה היה בכללם. אחרי כן ציווהו שייקח מכל הבהמה הטהורה שבעה שבעה, ובאלה לא אמר שיבואו אליו אלא שהוא ייקח אותם, כי הבאים להינצל ולחיות להם זרע באים מאליהם, אבל הבאים להקריב עולות לא גזר שיבואו מעצמם להישחט, אבל לקחם נח, כי הצואה של שבעה שבעה הייתה כדי שיוכל נח להקריב מהן קרבן:<br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'הטהורה'</b>,</span> <br>
הקב'ה פירש לו סימני הטהרה. אבל הכתוב יקצר לומר הטהורה על פי התורה. <br>
<b><br>
ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>את שעתידה להיות טהורה לישראל, מלמד שלמד נח תורה. <br>
</blockquote>והנה מכאן שלא הוכשרו בקורבנות בני נח אלא בהמה טהורה ועוף טהור, וכן אמר בהבל (לעיל ד ד): מבכורות צאנו ומחלביהן, אבל כל המינין הטהורים כשרין בהם, כדכתיב (להלן ח כ): וייקח מכל הבהמה הטהורה ומכל עוף הטהור ויעל עולות במזבח. והוסיף לישראל במצווה, שיהיו כל קורבנותם מן הבקר ומן הצאן מן התורים ומן בני היונה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם 'גם מעוף השמים' -<br>
</span></b>הטהור, כי הכתוב נמשך למעלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' לנח
id: 0107
nru: א
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 07
htm:
</b>הודיעו השם, כי במידת רחמים ימלט אותו ואת ביתו ויחיה מהם זרע לדורות, וזה טעם לחיות זרע על פני כל הארץ (להלן פסוק ג), כי מתחלה אמר להחיות אתך (לעיל ו יט). ורמז לו עתה במידת רחמים על הקורבן, להודיע אותו שישעה אל קרבנו, ובזכות קרבנו יקיים העולם ולא ייכרת עוד מפני מי המבול. ועל כן מזכיר בו השם המיוחד, כי בכל עניין הקורבנות לא יזכיר <b>'אלוהים'</b>, כאשר אזכיר (ויקרא א ט): בהגיעי לשם בעזרת השם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>בא אתה וכל ביתך אל התיבה - <br>
</span></b>עשה נח את התיבה ימים רבים קודם המבול, וכאשר קרב עת המבול בחדש השני בעשור לחדש, חזר וציןוהו שיבוא הוא וכל ביתו בתיבה. הוא שאמר לו בראשונה (לעיל ו יח): אתה ובניך ואשתך ונשי בניך. והודיעו כי בזכותו לבדו ינצלו, שלא אמר <b>'אתכם ראיתי צדיקים לפני'</b>. וציווה שייקח הוא ויביא מן הבהמה הטהורה ומן העוף הטהור שבעה שבעה. והודיעו יום המבול שבו יבא אל התיבה. וכן עשה, שבעצם היום זה בא נח (להלן פסוק יג). וזהו טעם מפני מי המבול (להלן פסוק ז). <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>אף נח מקטני אמנה היה ולא נכנס לתיבה עד שדחפוהו המים. <br>
<b></b></blockquote><b><br>
ולשון בראשית רבה (לב ו): <br>
</b><blockquote>מחוסר אמנה היה, אילולי שהגיעו מים עד קרסוליו לא היה נכנס לתיבה. <br>
</blockquote>אם כן יאמר, שלא נכנס שם עד שגברו המים וכסו פני כל הארץ וראה כי יטבע:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ח - ט): מן הבהמה הטהורה ומן הבהמה אשר איננה טהורה. שנים שנים באו אל נח - <br>
</span></b><b>פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>כולן הושוו במניין זה, מן הפחות היו שנים. <br>
</blockquote><br>
<b>ואחרים אמרו (רד'ק): <br>
</b><blockquote>כי פירוש שנים זוגות, לומר שהיו באים זכר ונקבה יחד:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי שכן היה,</span></b> שבאו מכלם שנים זכר ונקבה מעצמם, ונח הוסיף להביא מן הטהורים ששה זוגות, כי הבאים להינצל באו מעצמם, ואשר לצורך קרבן טרח במצווה, כי כן נאמר לו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויעש נח ככל אשר ציווהו ה' (לעיל פסוק ה) <br>
</span></b><b>אמרו בבראשית רבה (לב ה): <br>
</b><blockquote>זה שיכין לכנוס בהמה וחיה ועוף, <br>
</blockquote>כלומר הטהורים, שטרח הוא אחריהם ולקחם אל ביתו.<br>
והכתוב שאמר פעם שלישית כאשר ציווה אלוהים את נח (פסוק ט), לומר שעשה כאשר ציווהו בכניסת התיבה, כי הוא נמשך למעלה עם ויבא נח, לומר שבא נח ובניו ואשתו ונשי בניו אל התיבה ומן הבהמה והעוף והרמש שנים שניים שבאו אליו אל התיבה, וכולם באו אתו, שנכנסו בתיבה מפני מי המבול, כאשר ציווה אותו אלוהים. וחזר ופירש החדש והיום שבא המבול, וכיצד בא. ואמר כי בעצם אותו היום הוא שבא נח אל התיבה, ועמו כל הבשר החי, לא קודם לכן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויבאו אל נח אל התיבה
id: 0107
nru: טו
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 07
htm:
</b>להודיע שלא נאספו אליו כלל ולא באו עד עצם היום ההוא שהיה הגשם, ובא הוא בתיבה, כי האל הוא ציווה, ורוחו הוא קבצן ברגע אחד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והבאים זכר ונקבה מכל בשר באו
id: 0107
nru: טז
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 07
htm:
</b>כי הבאים אל תוך התיבה היו זכר ונקבה שהכניסם נח בתוכה כן, ולכך אמר כאשר ציווה אותו אלוהים, כי הוא מצווה עליו שיכניסם לתוכה:<br>
<br>
<b>ודעת רבי אברהם:<br>
</b>כי ויבא נח ובניו ואשתו ונשי בניו אתו אל התיבה (לעיל פסוק ז), לא נכנסו בתוכה, אלא שבאו אליו כלם בעשור לחדש השני, כי ביתו קרוב אל התיבה היה. <br>
<blockquote>וטעם מפני מי המבול, מפחד מי המבול. <br>
</blockquote>ולשבעת הימים היה מי המבול, ונאספו כלם בתיבה וסגר הפתח והצהר. <br>
ואין דבריו נכונים:<br>
<b><span id='katom'><br>
ויתכן</span></b> כי <b><span id='pink'>ויעש נח ככל אשר ציווהו ה' ונח בן שש מאות שנה, </span></b>והפסוקים עד בשנת שש מאות שנה (פסוקים ה ו), אינם מספרים מעשה, אבל ויעש נח ככל אשר ציווהו, יכלול העניין כולו. יאמר, שעשה ככל אשר נצטווה, לא הפיל מכל העניין דבר, עשה התיבה ואסף המאכל, ולקח מן הבהמה והעוף הטהורים שבעה שבעה ביום אשר ציווה אותו. וכאשר היה בן שש מאות שנה והמבול ירד על הארץ בא עם ביתו ועם הבהמות הטהורות וכל החי אל התיבה כאשר ציווהו אלוהים. ואחר כן (מפסוק י והלאה): ספר במעשה ויהי לשבעת הימים בשנת שש מאות, וגמר העניין:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יח - יט): וטעם ויגברו המים. <br>
</span></b>והמים גברו - שנתרבו מאד, כי לריבוי הגדול יקרא הלשון גבורה, וכן ופשעיהם כי יתגברו (איוב לו ט), רבו מאד, גבר חסדו על יראיו (תהלים קג יא), גדל, וכן ואם בגבורות שמונים שנה (שם צ י), בריבוי גדול:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי טעם <b>'ויגברו'</b>, שהיו באים בשטף ועוקרים האילנות ומפילים הבניינים, כי לכוח יקראו גבורה, בעבור כי הגבורה בכוח, וכן גם גברו חיל (איוב כא ז), והגביר ברית לרבים שבוע אחד (דניאל ט כז), יעמידנו בחוזק. <br>
<b>ולשון חכמים (תענית ב א):</b> גבורת גשמים, מפני שיורדין בגבורה. <br>
ואפשר שיהיה מזה ואם בגבורות שמונים שנה, שאם היו עצמותיו וגופו חזקים והוא בעל כוח יחיה שמונים. ואם כן יהיה פירוש גברו על הארץ שהיו בגבורתם כלם אף על ההרים הגבוהים ושוטפים אותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויזכור אלוהים את נח ואת כל החיה ואת כל הבהמה
id: 0108
nru: א
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 08
htm:
</b>הזכירה בנח מפני שהיה צדיק תמים וכרת לו ברית להצילו. ונח יכלול זרעו אשר אתו שם, ולא הזכירם כי בזכותו ניצולו. אבל הזכירה שאמר בחיה ובבהמה אינה בזכות, שאין בבעלי נפש זכות או חובה זולתי באדם לבדו. אבל הזכירה בהם, כי זכר את דבר קדשו שאמר והיה העולם, והרצון אשר לו בבריאת העולם עלה לפניו ורצה בקיום העולם במינין אשר ברא בו, והנה ראה עתה להוציאם שלא יכלו בתיבה. ולא הזכיר העוף והשרץ, כי זכירת החיה שווה עימהם, ויגיד עליו רעו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחסרו המים מקצה חמישים ומאת יום
id: 0108
nru: ג
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 08
htm:
</b>דבק עם <b>'ותנח התיבה'</b>, לומר שחסרו ביום ההוא חסרון גדול שנחה בו התיבה, כאשר פירשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותנח התבה בחדש השביעי בשבעה עשר יום לחדש
id: 0108
nru: ד
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 08
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>מכאן אתה למד שהייתה משוקעת במים י'א אמה, כפי החשבון הכתוב בפירושיו. והוא כן בבראשית רבה (לג ז). <br>
</blockquote>אבל כיון שרש'י מדקדק במקומות אחרי מדרשי ההגדות וטורח לבאר פשטי המקרא, הרשה אותנו לעשות כן, כי שבעים פנים לתורה. ומדרשים רבים חלוקים בדברי החכמים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואומר אני</span></b> שאין החשבון הזה שאמרו נאות בלשון הכתוב, <br>
<span id='red'>כי אם נסבול לפרש ותנח התיבה בחדש השביעי, ליום הזה הנזכר שכלא בו הגשם ושבו המים מעל הארץ הלוך וחסור, שלא כמניין החדש השני הנזכר בהתחלת הפרשה (ז יא), וכמניין האמור בסוף הפרשה (ח יד), איך יתכן שיחזור מיד בפסוק השני ויאמר עד החדש העשירי למניין אחר, שיהיה העשירי לירידת הגשמים?<br>
</span><br>
והראיה מן התיבה שהייתה משוקעת במים מפני שנותן חסרון שווה לכל הימים, אמה לד' ימים, אינה ראיה, כי מן הידוע בחסרון המים, כי הנחל הגדול כאשר יחסר בתחילתו אמה לד' ימים, יחסר בסופו ד' אמות ליום אחד. והרי לפי החשבון הזה באחד לחדש אב נראו ראשי ההרים, ובאחד בתשרי חרבו המים, והנה בששים יום חסרו כל גובה ההרים הגבוהים שהם כמה אלפים אמה:<br>
<br>
<span id='red'>ועוד, כי שלח היונה בשבעה עשר יום לחדש אלול, והמים על פני כל הארץ והאילנות מכוסים, והנה חרבו כולם בשנים עשר ימים. ועל דרך הסברא, אם הייתה משוקעת במים י'א אמה, והוא יותר משליש קומתה, תטבע, בעבור היותה רחבה מלמטה וכלה אל אמה, כי היא הפך הספינות, ויש בה כבדות גדולה?<br>
</span><b><span id='katom'><br>
והנראה בדרך הפשט,</span></b> כי חמישים ומאת יום האמורים בתגברות המים (לעיל ז כד): יכללו ארבעים יום של ירידת הגשם, כי בהם עיקר הריבוי והתגברות. והנה החלו לחסור בשבעה עשר בניסן, ותנח התיבה אחר שלשים יום על הרי אררט בשבעה עשר יום לחדש אייר, הוא החדש השביעי לירידת הגשם. ואחרי ע'ג ימים באחד לחדש אב, הוא החדש העשירי לירידה, נראו ראשי ההרים. והנה תקננו תיקון מועט בלשון הכתוב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי חמישים ומאת יום היו משבעה עשר יום לחדש השני, הוא חדש מרחשוון, עד שבעה עשר יום לחדש השביעי, הוא חדש ניסן, והוא יום מנוח התיבה, כי אז העביר השם רוח קדים עזה כל הלילה וישם את המים לחרבה, שחסרו מאד, ותנח התיבה. והראיה, כי לא אמר הכתוב בכאן <b>'ויחסרו המים בחדש פלוני ביום פלוני והיו המים הלוך וחסור עד החדש השביעי ותנח התיבה וגו''</b>, כאשר אמר בחסרון האחר שנראו בו ראשי ההרים, כי ביום החסרון נחה התיבה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והסדר בעניין הזה, </span></b>כי ביום רדת הגשם נבקעו מעיינות תהום ונפתחו ארובות השמים וירד הגשם ארבעים יום, ובהם גברו המים חמש עשרה אמה מלמעלה. ונפסק הגשם בסוף הארבעים, ונשארו מעיינות תהום וארובות השמים פתוחות, והיה האוויר לח מאד וכל הארץ מלאה מים, ואינם נגררים במורד, ולא יבשו לעולם. ועמדו כן בגבורתם עד מלאת ק'נ יום לירידת הגשם:<br>
ואז העביר השם רוח חזק מאד בשמים ובארץ ויסכרו מעיינות תהום, כי חזרו המים הנובעים מהם אל מקומם עד אשר נתמלא התהום כמו שהיה בתחילה, ונסגרו פתחי מעיינותיו וארובות השמים נסגרו, וייבש האוויר מאד ברוח המייבש, והמים אשר בארץ לחכה. והנה חסרו המים הרבה ביום ההוא, ותנח התיבה שהייתה משוקעת במים כשתים ושלש אמות. ואחר שבעים ושלש יום באחד לחדש העשירי, הוא חדש תמוז, נראו ראשי ההרים. ומקץ ארבעים יום, בעשתי עשר חדש בעשרה לחדש, פתח נח חלון התיבה, ואחרי שלש שבועות הלכה היונה מאתו. ואחר שלשים יום הסיר מכסה התיבה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויעבר אלוהים רוח על הארץ - <br>
</span></b>שהיה רוח גדולה וחזק יוצאה מבטן הארץ על פני התהום ומרחפת במים, ויסכרו בו מעיינות תהום, כי לא אמר הכתוב <b>'ויעבר אלוהים רוח על המים'</b>. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וישכו המים - <br>
</span></b>שהיו נובעין מן התהום וינוחו, מלשון וחמת המלך שככה (אסתר ז י), שנחה. או לשון הסתר הדבר והבלעו, ללמד שנבלעו מי התהום במקומם. וכך אמר זה בסדר עולם (ד): המים העולים למעלה נגבה אותם הרוח, והיורדים למטה נבלעו במקומם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויכלא הגשם מן השמים - <br>
</span></b>שלא ירד עוד גשם עד צאתם מן התיבה, כי היו השמים ברוח הזה כברזל ולא הורידו טל ומטר כלל, וייבש האוויר וחרבו המים, כי גשם המבול כבר כלה מיום הארבעים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וישובו המים מעל הארץ הלוך ושוב -</span></b> יאמר שהיו חסרים מעט מעט עד שחרבו פני האדמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והמים היו הלוך וחסור עד החדש העשירי
id: 0108
nru: ה
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 08
htm:
</b>טעמו מסורס, שהיו הלוך וחסור עד שנראו ראשי ההרים בחדש העשירי, הוא חדש תמוז. והודיענו הכתוב שחסרו בע'ג יום חמש עשרה אמה. אבל החסרון אשר מתחלה למנוח התיבה לא ידענו כמה היה, כי לא הוצרך הכתוב להודיע השקוע ולא החסרון:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה לדעתי</span></b> בשוט התיבה, כי הייתה מפני היות המים נובעים מן התהומות, והיותם עוד רותחים כדברי רבותינו, כי בעבור כן תלך על פני המים. ואם לא מפני זה הייתה נטבעת בכבדותה כי רבים אשר בתוכה, והמאכל והמשקה היה הרבה מאד. וכאשר שככו המים מנביעתם, או מרתיחתם גם כן, וחסרו ברוח, מיד נכנסה התיבה אל תוך המים בכובד משאה ותנח על ההר:<br>
<br>
<b>ועל דעת המפרשים (הראב'ע, והרד'ק): <br>
</b>המספר בתגבורת המים חמישים ומאת יום, ומנוח התיבה, וראיית ראשי ההרים, וארבעים יום אחרי כן, הכל ידענו בדרך הנבואה, כי הכתוב מודיע אותנו כן, אבל נח לא ידע, רק שהרגיש כי נחה התיבה, והמתין לפי דעתו זמן שחשב כי קלו המים:<br>
והנה גם לדברינו גם לדברי רבותינו וכל המפרשים יהיו הרי אררט מן <b>'ההרים הגבוהים אשר תחת כל השמים'</b> (לעיל ז יט): שהיו המים עליהם ט'ו אמה, ולכן יקשה זה, כי הידוע בהר היוני שגבוה מהם הרבה מאד, וארץ אררט בשפל הכדור הקרוב לבבל. ואולי נאמר כי היה החסרון בי'ז לחדש השביעי גדול מאד מט'ו אמה, וקודם לכן נראו ראשי ההרים הגבוהים, לא הרי אררט, ויקר מקרה התיבה שהייתה בארץ אררט בחדש השביעי, ותנח על ראשי ההרים ההם:<br>
<br>
והנה נח מעת שכלה הגשם היה פותח החלון וסוגר אותו כרצונו. ואחר ע'ג יום ממנוח התיבה השגיח מן החלון ונראו לו ראשי הרי אררט, וחזר וסגר אותו. והגיד הכתוב כי אחר ארבעים יום שלח העורב, ולא אמר הכתוב <b>'ויהי בחדש פלוני וביום פלוני ויפתח נח'</b>, ואמר <b>'ויהי מקץ ארבעים יום'</b>, להגיד כי מעת שנראו לנח ראשי ההרים המתין ארבעים יום, כי חשב בלבו שבזמן הזה נראו המגדלים ונגלו האילנות, וימצאו העופות להם מנוח באשר תקנינה, ופתח החלון לשלוח העורב. ובחדש הראשון, הוא חדש תשרי, חרבו המים. ובחדש השני, הוא חדש מרחשון, בשבעה ועשרים בו יבשה הארץ, ובו ביום יצאו מן התיבה. והנה כל מנין הפרשה כפשוטו ומשמעו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע,</span></b> כי אחרי שהסכימו שבתשרי נברא העולם, כאשר תקנו <b>'זה היום תחילת מעשיך זיכרון ליום ראשון'</b>, וכן הוא סדר הזמנים, זרע וקציר וקור וחום, יהיה ראש השנים מתשרי. וכן החדשים ממנו הם נמנים, עד שהגענו ליציאת מצרים, ואז ציווה הקב'ה למנות בחדשים מנין אחר, שנאמר (שמות יב ב): החדש הזה לכם ראש חדשים ראשון הוא לכם לחודשי השנה. ומשם ואילך בכל הכתוב ימנה תשרי החדש השביעי, ועדיין נשאר בשנים החשבון ממנו, דכתיב (שמות לד כב): וחג האסיף תקופת השנה. וכך תרגם יונתן בן עוזיאל <b>'בירח האיתנים בחג הוא החדש השביעי'</b> (מ'א ח ב), אמר בירחא דעתיקיא דקרן ליה ירחא קדמאה וכען הוא ירחא שביעאה. ובמכילתא (בא א ח): החדש הזה לכם, ולא מנה בו אדם הראשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא מצאה היונה מנוח
id: 0108
nru: ט
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 08
htm:
</b>אין מנהג העופות לנוח בראשי ההרים הגבוהים על הארץ ואין אילן שם, אף כי בהיות המים על פני כל הארץ, ולכן לא מצאה היונה מנוח אשר ייטב לה, ובעת הראות האילנות הלכה לנפשה, כי בדליותיהם תקננה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה עלה זית טרף בפיה
id: 0108
nru: יא
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 08
htm:
</b>מפשוטו של פסוק זה יראה שלא נעקרו האילנות ולא נמחו במבול, כי לא היה שם נחל שוטף, בעבור כי נתמלא כל העולם מים. <br>
<b>אבל בבראשית רבה (לג ו): אמרו: <br>
</b><blockquote>מהיכן הביאה אותו,<br>
 רבי לוי אמר: מהר המשחה הביאה אותו דלא טפת ארעא דישראל במיא דמבולא, הוא שהקדוש ברוך הוא אמר ליחזקאל בן אדם אמור לה את ארץ לא מטוהרה היא לא גושמה ביום זעם (יחזקאל כב כד). <br>
רבי ביריי אמר: נפתחו לה שערי גן עדן והביאה אותו:<br>
</blockquote>והנה כוונתם שנעקרו האילנות ונמחו במקומות המבול, ואף כי יהיה העלה נבל. <br>
<br>
<b>וכן אמרו (ב'ר ל ח): <br>
</b>אפילו איצטרובולין של ריחים נמוחו במבול, ודרשו בו אבנים שחקו מים (איוב יד יט):<br>
<blockquote>ומאמרם <b>'דלא טפת ארעא דישראל במיא דמבולא'</b>, שלא היה עליה גשם המבול, כדכתיב לא גושמה, ולא נפתחו בה מעינות תהום רבה, אבל המים נתפשטו בכל העולם וכסו כל ההרים הגבוהים אשר תחת כל השמים, כמו שכתוב מפורש (לעיל ז יט), ואין סביב ארץ ישראל גדר לעכב המים שלא יבאו בה. <br>
</blockquote><br>
<b>וכך אמרו בפרקי רבי אליעזר (פרק כג): <br>
</b><blockquote>ארץ ישראל לא ירד עליה מי המבול מן השמים אלא נתגלגלו המים מן הארצות ונכנסו לתוכה, שנאמר בן אדם אמור לה. והנה לדעת רבי לוי, מפני שלא ירד בארץ ההיא הגשם השוטף ולא נפתחו עליה ארובות השמים, נשארו בה האילנות, ובכל העולם נשברו ונעקרו במבול ומטרות עזו:<br>
</blockquote>ואני תמה על מאמרם <b>'מגן עדן'</b>, אם כן לא ידע נח שקלו המים מעל הארץ, כי שם לא נכנסו מי המבול. ואולי היו שעריו סגורים שלא יכנסו שם המים, וכאשר קלו המים נפתחו. <br>
<b><br>
ומדעתם זו אמרו שם (ב'ר לו ג): <br>
</b><blockquote>ויטע כרם (להלן ט כ), ומהיכן היה לו, אמר רבי אבא בר כהנא בכניסתו לתיבה הכניס עמו זמורות לנטיעות ייחורים לתאנים גרופיות לזיתים:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='pink'>טרף בפיה - <br>
</span></b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>אומר אני שזכר היה ולכך קורא אותו פעמים לשון זכר ופעמים לשון נקבה, לפי שכל יונה שבמקרא לשון נקבה הוא. טרף, חטף. ומדרש אגדה לשון <b>'מזון'</b>, ודרשו <b>'בפיה'</b> לשון מאמר, אמרה יהיו מזונותי מרורין כזית ובידו של הקב'ה ואל יהיו מתוקים כדבש ביד אדם:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין כל זה נכון בעיני,</span></b> כי חזרת זכר היונים מנקבה לזכר במקום אחד מן הפרשה אין בו טעם, ואם הלשון לקרוא כלם בשם הנקבות למה שינה בכאן. וכן מדרשם בהגדה, לא שיעשו <b>'בפיה'</b> לשון מאמר כלל, אבל מדרשם מפני שהביאה העלה הזה, כי אם נאמר שאירע כן, לא על חנם פירש אותו הכתוב, כי היה לו לומר והנה עלה טרף בפיה. והזית איננו בא מן האילנות הגבוהים מאד שישכנו בו העופות לארך דליותיו. ולכך אמרו כי היה בזה רמז שהעופות נוח להם להיות מזונותם מרים כלענה ביד הקב'ה ולא שיהיו טובים בידי אדם, וכל שכן בני האדם שאין רצונם להתפרנס זה מזה:<br>
<br>
<b>ולשון בראשית רבה (לג ו): <br>
</b><blockquote>אמר רבי אבהו: אילו מגן עדן הביאה אותו לא היה לה להביא דבר מעולה או קינמון או פפולסמון, אלא רמז רמזה לו, נח מר מזה מתחת ידו של הקדוש ברוך הוא ולא מתוק מתחת ידך. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>אבל בגמרא (סנהדרין קח ב) הוסיפו: <br>
</b><blockquote>מאי משמע דהאי טרף לישנא דמזוני הוא, דכתיב (משלי ל ח): הטריפני לחם חקי, כי מפני הטעם שאמרנו עשו לזה סמך, מלשון <b>'הטריפני'</b>, ירמוז כאילו אמר והנה עלה זית טרף בפיה:<br>
</blockquote><br>
<b>ופשוטו של מקרא פרשו בו (אונקלוס, הראב'ע, והרד'ק): <br>
</b><blockquote>שהוא תאר לעלה, והנה עלה זית טרוף בפיה. <br>
</blockquote>וסמך לדבר שהוא קמוץ כי כן משפטו, אבל נמצא מהם בזרות, כי הוא טרף וירפאנו (הושע ו א), והשיב את הגזלה אשר גזל (ויקרא ה כג), על שגגתו אשר שגג (שם שם יח), וזולתם רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל רמש אשר הוא חי
id: 0109
nru: ג
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>ירמוז לבהמה ולחיה ולעוף וגם לדגי הים, כי כלם נקראים רמש, כדכתיב (לעיל א כא): כל נפש החיה הרומשת אשר שרצו המים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אך בשר בנפשו דמו
id: 0109
nru: ד
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>בעוד נפשו בו. בשר בנפשו לא תאכלו, הרי אבר מן החי, ואף דם לא תאכלו, הרי דם מן החי. אם כן יאמר בשר בנפשו ודמו לא תאכלו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה כפי הפשט איננו נכון,</span></b> ולפי המדרש איננו אמת, שלא נצטוו בני נח אלא על אבר מן החי כדברי חכמים (סנהדרין נט א), לא על דם מן החי כדברי רבי חנינא בן גמליאל (שם):<br>
<b><span id='katom'><br>
אבל פירושו</span></b> אך בשר בנפשו, שהיא דמו, לא תאכלו, כי נפש כל בשר דמו הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דמכם לנפשתיכם
id: 0109
nru: ה
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>דמכם נפשותיכם, כלומר דמכם שהוא נפשותיכם, כדרך לכל כלי המשכן (שמות כז יט), וכן השלישי לאבשלום (דהי'א ג ב). <br>
<b><span id='katom'>ויש לפרש</span></b> את דמכם לנפשותיכם בנפשותיכם, כי נפש כל בשר דמו בנפשו הוא (ויקרא יז יד), וכמוהו וכל דם לא תאכלו בכל מושבותיכם לעוף ולבהמה (שם ז כו), פתרונו בעוף או בבהמה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שיאמר הדם שהוא לנפש בכם אדרוש. הגיד כי הדם הוא הנפש, ורמז כי על שופך הנפש הוא מחייב מיתה, לא על דם האיברים שאין הנשמה תלויה בהם. ורבותינו (ב'ק צא ב): דרשו בו הורג את עצמו, את דמכם מנפשותיכם אדרוש:<br>
<br>
<b><span id='pink'>מיד כל חיה אדרשנו -</span></b> <br>
תמה אני, אם הדרישה כמשמעה, מיד החיה כמו מיד האדם להיות עונש בדבר, ואין בחיה דעת שתיענש או שתקבל שכר. ואולי יהיה כן בעניין דם האדם לבדו, שכל החיה שתטרוף אותו תיטרף כי גזרת מלך היא, וזה טעם סקול יסקל השור ולא יאכל את בשרו (שמות כא כח), ואיננו להעניש את בעליו בממון, כי אפילו שור המדבר חייב מיתה (ב'ק מד ב). וציווה כן בבני נח כבישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהיה טעם שופך דם האדם
id: 0109
nru: ו
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>כל שופך, בין חיה בין אדם, והנה דמו נדרש בבית דין ובידי שמים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה טעם <b>'מיד כל חיה'</b>, שתהיה הנקמה בשופך הדם מיד כל חיה, כמו כי לקחה מיד ה' כפלים בכל חטאתיה (ישעיה מ ב). ואמר, אך דמכם אדרוש ואנקום אותו ביד כל חיה, כי אשלח ברוצח כל חית הארץ ואשלח בו גם האדם ולא ינצל מידם, וכמוהו מכל צוררי הייתי חרפה (תהלים לא יב): מידם, זה חלק אדם רשע מאלוהים ונחלת אמרו מאל (איוב כ כט):<br>
ואולי הדרישה מיד החיה היא שלא תטרוף האדם, כי כן שם בטבעם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וסוד העניין,</span></b> כי בעת היצירה נתן לאדם את כל עשב זורע זרע ואת כל העץ אשר בו פרי עץ לאוכלה, ונתן לחיה את כל ירק עשב לאוכלה, ואמר הכתוב (לעיל א ל): ויהי כן, כי הוא טבעם ומנהגם. ועתה כאשר אמר באדם שישחוט הבעלי החיים והושם בטבע או במנהג שיהיו בעלי החיים זה לזה לאוכלה, הוצרך לצוות שיהיו שאר בעלי החיים לבני אדם טרף לשיניהם, והם ייראו מהם ולא יטרופו בהם. ואמר ואך את דמכם לנפשותיכם, לרמוז כי לא ידרוש דם חיה מיד חברתה, אם כן נשאר בהם לטרוף זו את זו:<br>
וזה טעם הזכירו איסור שפיכת דמים בכאן מפני היתר השחיטה שהיה המנהג לשפוך דם, כי על דעת רבותינו (סנהדרין נו ב): כבר הזהיר אדם הראשון בזה, אבל מפני השחיטה הוצרך לומר התרתי לכם לשפוך דם כל חי זולתי דמכם שיהיה אסור לכם ולכל החיים שלא יהיה להם טבע לשפוך אותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואתם פרו ורבו
id: 0109
nru: ז
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>פשוטו כמדרשו שהיא מצווה, כי האמור באדם (לעיל א כח): גם בבני נח (שם ט א): עם <b>'ויברך אותם אלוהים'</b> ברכה, כעניין שנאמר בדגים (שם א כב). ובעבור שדבר בשאר הנפש החיה ואמר <b>'ושרצו בארץ ופרו ורבו על הארץ'</b> (שם ח יז): אמר כאן ואתם, האדם, פרו ורבו:<br>
ואמר שרצו בארץ ורבו בה - כי יכפול המצווה לחיזוק, לומר שיתעסקו בה בכל יכולתם. או שיצום ביישוב כל הארץ, כאשר פירשתי בסדר בראשית (א כ):<br>
<b><br>
ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>לפי פשוטו הראשונה לברכה וכאן לצווי, ולפי מדרשו להקיש מי שאינו עוסק בפריה ורביה לשופך דמים. <br>
</blockquote>והמדרש הזה לא הוציאו אותו אלא מן הסמוכים, אבל המקרא למצווה נכתב, והראשונה לברכה. וכך אמרו: והרי פריה ורבייה שנאמרה לבני נח דכתיב ואתם פרו ורבו וכו', כדאיתא בסנהדרין (נט ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויאמר אלוהים אל נח ואל בניו אתו
id: 0109
nru: ח
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>על ידי אביהם, כי בניו לא היו נביאים, ולא הגיע חם למעלת הנבואה. וכן ויאמר ה' אל אחז (ישעיה ז י), וכן ויאמר ה' אל משה ואל אהרן (שמות ז ח), כדברי רבותינו (ת'כ ויקרא א): אל משה אמר שיאמר לאהרן, וכן פירש בסוף ויאמר אלוהים אל נח (להלן פסוק יז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זאת אות הברית אשר אני נותן
id: 0109
nru: יב
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>המשמע מן האות הזה שלא היה קשת בענן ממעשה בראשית, ועתה ברא ה' חדשה לעשות קשת בשמים ביום ענן. ואמרו בטעם האות הזה, כי הקשת לא עשאו שיהיו רגליו למעלה שיראה כאלו מן השמים מורים בו, וישלח חציו ויפיצם בארץ (תהלים יח טו), אבל עשאו בהפך מזה להראות שלא יורו בו מן השמים, וכן דרך הנלחמים להפוך אותו בידם ככה כאשר יקראו לשלום למי שכנגדם. ועוד שאין לקשת יתר לכונן חצים עליו:<br>
ואנחנו על כורחנו נאמין לדברי היונים שמלהט השמש באוויר הלח יהיה הקשת בתולדה, כי בכלי מים לפני השמש יראה כמראה הקשת, וכאשר נסתכל עוד בלשון הכתוב נבין כן, כי אמר את קשתי <b>'נתתי'</b> בענן, ולא אמר <b>'אני נותן'</b> בענן, כאשר אמר זאת אות הברית אשר <b>'אני נותן'</b>. ומלת קשתי מורה שהייתה לו הקשת תחלה. ולכן נפרש הכתוב, הקשת אשר נתתי בענן מיום הבריאה תהיה מן היום הזה והלאה לאות ברית ביני וביניכם, שכל זמן שאראנה אזכיר כי ברית שלום ביני וביניכם:<br>
<b><span id='katom'>ואם תבקש מה טעם</span></b> בקשת להיות אות, הנה הוא כטעם עד הגל הזה ועדה המצבה (להלן לא נב). וכן כי את שבע כבשות תיקח מידי בעבור תהיה לי לעדה (להלן כא ל), כי כל הדבר הנראה שיושם לפני שנים להזכירם עניין נדור ביניהם יקרא אות, וכל הסכמה ברית, וכן במילה אמר והיה לאות ברית ביני וביניכם (להלן יז יא): בעבור ההסכמה שימולו כל זרע אברהם לעבדו שכם אחד:<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי כאשר תראה בהפוך הנזכר יהיה זכר לשלום כאשר כתבנו. ובין שתהיה הקשת עתה בין שהייתה מעולם בטבע, הטעם באות שבה אחד הוא:<br>
אבל יש לרבותינו בפרשה הזאת סוד נעלם. <br>
<br>
<b>אמרו בבראשית רבה (לה ג): <br>
</b><blockquote><b>את קשתי נתתי בענן,</b> קשותי, דבר שהוא מוקש לי. אפשר כן, אלא קשין דפריא. <br>
<b>והיה בענני ענן <br>
</b>רבי יודן בשם ר' יהודה בר' סימון אומר: משל לאחד שבידו סולת רותח ובקש ליתנו על בנו ונתנו על עבדו. <br>
ושם עוד והייתה הקשת בענן וראיתיה לזכור ברית עולם בין אלוהים, זו מדת הדין של מעלה ובין כל נפש חיה בכל בשר אשר על הארץ זו מדת הדין של מטה, מדת הדין של מעלה קשה ומדת הדין של מטה רפה. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b></b>וכבר ידעת מאמרם (חגיגה טז א): במסתכל בקשת כל שלא חס על כבוד קונו ראוי לו שלא בא לעולם:<br>
ואם זכית להבין דבריהם תדע כי פירוש הכתוב כן, את קשתי שהיא מדת הדין הנתונה בענן בעת הדין תהיה לאות ברית:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה בענני ענן על הארץ
id: 0109
nru: יד
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b>שלא יאר ה' פניו אליה מחטאות יושביה ונראתה מדת הדין שלי בענן, ואזכור את הברית בזכר הרחמים, ואחמול על הטף אשר בארץ. והנה האות הזה והברית הוא אות המילה והברית שבה, ולשון המקראות נאות מאד לעניין. והנה פירשו בין אלוהים מדת הדין של מעלה שהיא הגבורה, ואשר על הארץ מדת הדין של מטה, שהיא מידה נוחה מנהגת הארץ עם הרחמים, כי לא אמר אשר בארץ רק אשר על הארץ, וכבר רמזתי (לעיל ו יג): סודם בשם הארץ. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>בין מדת הדין של מעלה וביניכם. <br>
</blockquote>אבל רבותינו לא לכך נתכוונו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וחם הוא אבי כנען
id: 0109
nru: יח
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b><b>פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>לפי שהפרשה עסוקה ובאה בשכרותו של נח שקלקל בה חם, ועל ידו נתקלל כנען, ועדיין לא כתב תולדות חם, הוצרך לומר שחם הוא אבי כנען:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי חם ראה והגיד לאחיו, וכנען עשה לו רעה, לא גלה אותה הכתוב, וזה טעם את אשר עשה לו <b>'בנו הקטן'</b>, כי כנען הוא הקטן לחם כאשר ימנה אותם, ובני חם כוש ומצרים ופוט וכנען. <br>
</blockquote>והנה עזב רבי אברהם דרכו בפשוטי המקרא והחל להינבא שקרים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי חם הוא הקטן לנח כאשר פירשתי בראש הסדר (לעיל ו י), וכנען הוא הבן הגדול לחם. ואשר אמר ובני חם כוש ומצרים ופוט וכנען, אחרי נמכר לעבד עבדים נתן לכל אחיו מעלה עליו, וכאשר אירע המעשה הזה לנח לא היה לחם זרע זולתי כנען, וזהו טעם וירא חם <b>'אבי כנען'</b> (להלן פסוק כב), כי אין לו בן אחר, וכאשר חטא לאביו קלל זרעו. ואם אמר <b>'ארור חם עבד עבדים יהיה'</b>, לא יזיק רק לגופו, כי הזרע שכבר נולד איננו בכללו, ואולי לא יוליד ולא לקח ממנו נקמתו, כי מי יודע מה יהיה אחריו, על כן קלל הבן שהיה לו, ואם יוליד מאה די שיקולל בנו הבכור וכל זרעו אתו:<br>
<br>
והנה החטא שראה חם ערות אביו ולא נהג בו כבוד, שהיה ראוי לו לכסות ערוותו ולכסות קלונו, שלא יגידנו גם לאחיו, והוא הגיד הדבר לשני אחיו בפני רבים להלעיג עליו, וזה טעם <b>'בחוץ'</b>, וכן תרגם אונקלוס <b>'בשוקא'</b>. וטעם וידע את אשר <b>'עשה לו'</b>, שגלה חרפתו לרבים, והיה בוש בדבר. ורבותינו הוסיפו עליו חטא (עיין סנהדרין ע א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש האדמה
id: 0109
nru: כ
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 09
htm:
</b><b>פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>אדוני האדמה, כמו איש נעמי (רות א ג). <br>
</blockquote>ואינו כן, כי איש נעמי, לשון אישות, כמו איש ואשתו (לעיל ז ב). <br>
<br>
<b>ואחרים אמרו (הרד'ק בספר השרשים): <br>
</b><blockquote>גדול האדמה וראשה, והביאו דומים לו גדעון בן יואש איש ישראל (שופטים ז יד), גם בני אדם גם בני איש (תהלים מט ג), הלא איש אתה ומי כמוך בישראל (ש'א כו טו), ורבים לפי דעתם:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי,</span></b> גדעון בן יואש איש ישראל, ייחוס, איש ישראלי. הלא איש אתה שאין כמוך בישראל, וכן התחזקו והיו לאנשים (ש'א ד ט), שלא יהיו כנשים, גם בני אדם גם בני איש, פלוני הידוע במעלתו. אבל <b>'איש האדמה'</b> כמו אנשי העיר (להלן יט ד), בעבור היותו דר בכל האדמה, לא בנה עיר ומדינה שיתייחס אליה, וכן איש שדה (להלן כה כז), העומד שם כל היום תמיד. ובמשנה (אבות א ד): יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים:<br>
או שנתן לבו לעבוד את האדמה, לזרוע ולנטוע, בעבור מצאו הארץ שממה. שכל נבדל לדבר יקרא כן. אנשי העיר, הם יושביה. ואנשי דוד (ש'א כג ג), עבדיו. ואיש האלוהים (דברים לג א), המיוחד בעבודתו. <br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (לו ג): <br>
</b><blockquote>איש האדמה, בורגר לשם בורגרות. <br>
ואמרו (שם): שהיה להוט אחר האדמה, והנה הוא ייחוס:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וטעם ויחל - <br>
</span></b>כי הוא החל לנטוע כרמים, כי הראשונים נטעו גפן, והוא החל לנטוע גפנים רבים שורות שורות הנקרא <b>'כרם'</b>, כי ברצותו ביין לא נטע הגפן כשאר האילנות, ועשה כרם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויולדו להם בנים אחר המבול
id: 0110
nru: א
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>לרמוז, כי אף על פי שהיו ראויים לבנים קודם המבול, כי דרך הדורות ההם להוליד כבני ששים, אלו לא נולדו להם גם למאה רק אחר המבול, כי כבש השם את מעיינם שלא יולידו ויאבדו במבול, או שיצטרך להציל רבים בתיבה. וכן עשה לכל המשפחה הזאת, כי למך נתאחר בתולדות נח יותר מכפלים באבותיו, ונח הרבה מאד. וכבר הוזכר זה בפירוש רש'י (לעיל ה לב): מבראשית רבה (כו ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בני יפת גומר
id: 0110
nru: ב
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>החל ממנו כי הוא הבכור. ונתן אחריו חם, כי רצה לאחר תולדת שם לקרב שני הפרשיות בתולדותיו כי יש להאריך בתולדות אברהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם מאלה נפרדו איי הגויים בארצותם
id: 0110
nru: ה
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>כי בני יפת יושבי איי הים והם נפרדים, כל אחד מבניו באי אחר יושב לבדו, וארצותם רחוקות זו מזו, והיא ברכת אביהם שאמר יפת אלוהים ליפת, שיהיו רבים במרחבי ארץ. אבל בני חם כלם קרובים יושבי הארצות, ולכן אמר ויהי גבול הכנעני מצידון וגו' (להלן פסוק יט), ואמר בארצותם בגויהם (פסוק כ). וכן בבני שם:<br>
וספר הכתוב כל אלה, כי רצה להודיע יחוס אברהם משם, ותולדות חם, להודיע העמים שזכה אברהם בארצם בעוון אבותם. ולכן ספר גם ביפת והפלגה להודיע סבת שנוי הלשונות ופזורם בקצווי הארץ לזמן מועט אחרי אדם הראשון. ועוד להודיע חסדי השם ושמרו הברית לנח כי לא כלה אותם:<br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג נ): <br>
</b>כי זה יאמת לשומעים חידוש העולם. וגם זה אמת, כי אברהם אבינו יצווה את בניו ואת ביתו אחריו ויעיד להם על נח ובניו שראו המבול והיו בתיבה, והנה הוא עד מפי עד בעניין כל המבול, ועד רביעי על יצירה, כי נח ראה אביו שראה אדם הראשון, ויצחק ויעקב ראו שם העד במבול, ויעקב מגיד כל זה ליורדי מצרים, גם לפרעה ואנשי דורו. והאנשים בכל דור יודעים מאבותם ארבעה וחמשה דורות, מגידים מעשיהם ותולדותיהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובני כוש סבא וחוילה
id: 0110
nru: ז
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>היו אלה ראשי אומות, ובני רעמה היו שני לאומים, אבל נמרוד לא היה לאום, על כן כתב אחר כך וכוש ילד את נמרוד, ולא אמר <b>'ובני כוש נמרוד וסבא וחוילה'</b>. אבל פוט היה לגוי אחד ולא היו ממנו אומות שונות כמצרים וכנען, על כן לא החזירו הכתוב:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (לז ב): <br>
</b><blockquote>אמר ריש לקיש: היינו סבורים שנבלעה משפחתו של פוט, ובא יחזקאל ופירש, פוט ולוד וכל הערב (יחזקאל ל ה). <br>
</blockquote>כי מפני שלא החזירו הכתוב היינו סבורים שנתערב זרעו בבני כנען, ולא היו אומה ולא ירשו להם ארץ שתקרא על שמם. אבל גם במגוג ומדי ותובל ומשך ותירס בני יפת לא הזכיר משפחות בתולדותם, וכן בבני שם עילם ואשור וארפכשד ולוד, ראשי אומות, ולא הזכיר להם תולדות, כי כל אחד היה לגוי אחד בארץ ולא הוליד אומות שונות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הוא החל להיות גבור בארץ
id: 0110
nru: ח
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>להמריד כל העולם על הקב'ה בעצת דור הפלגה. <br>
</blockquote>ואם כן <b>'הוא החל'</b> אחר המבול, כי בימי דור אנוש הוחל. ואפשר שנאמר כי הוחל בדור הפלגה מרד, ובימי אנוש לא היו במורדי אור, אבל עבדו גם לאלוהים אחרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הוא היה גבור ציד לפני ה'
id: 0110
nru: ט
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b><blockquote>צד דעתן של בריות בפיו ומטען למרוד במקום. על כן יאמר על כל אדם מרשיע בעזות פנים ויודע ריבונו ומתכוון למרוד בו יאמר זה כנמרוד. <b>לשון רש'י, וכן דעת רבותינו (עירובין נג א):<br>
</b></blockquote><br>
<b>ורבי אברהם פירש הפך העניין על דרך פשוטו: <br>
</b><blockquote>כי הוא החל להיות גיבור על החיות לצוד אותן. ופירש <b>'לפני ה''</b> שהיה בונה מזבחות ומעלה את החיות לעולה לפני השם. <br>
</blockquote>ואין דבריו נראין, והנה הוא מצדיק רשע, כי רבותינו ידעו רשעו בקבלה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי הוא החל להיות מושל בגבורתו על האנשים, והוא המולך תחלה, כי עד ימיו לא היו מלחמות ולא מלך מלך, וגבר תחלה על אנשי בבל עד שמלך עליהם, ואחר כן יצא אל אשור ועשה כרצונו והגדיל, ובנה שם ערים בצורות בתקפו ובגבורתו, וזהו שאמר ותהי ראשית ממלכתו בבל וארך ואכד וכלנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מן הארץ ההיא
id: 0110
nru: יא
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>במלכו עליה, יצא אשור - פתרונו יצא אל אשור, כי אשור מבני שם היה, וזהו כלשון ויצא חצר אדר ועבר עצמונה (במדבר לד ד), ויצא עוג מלך הבשן לקראתנו אדרעי (דברים ג א), וישוב ארצו ברכוש גדול (דניאל יא כח), ורבים כן. ולכך תקרא ארץ אשור <b>'ארץ נמרוד'</b>, כמו שנאמר (מיכה ה ה): ורעו את אשור בחרב ואת ארץ נמרוד בפתחיה, <b>'וארץ נמרוד'</b> ירמוז אל נינוה ואל רחובות עיר ואל כלח:<br>
<br>
וסיפר עוד בגבורתו, <b><span id='pink'>כי הוא גבור ציד </span></b>- להתגבר גם על החיות ולצוד אותן. <br>
<br>
ואמר <b><span id='pink'>לפני ה' - </span></b>להפליג, כי אין תחת כל השמים כמוהו בגבורה, וכן ותשחת הארץ לפני האלוהים (לעיל ו יא), כי כל אשר לפניו בארץ נשחתו, כעניין ונכרתה הנפש ההיא מלפני (ויקרא כב ג), כי בכל מקום הוא לפניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומצרים ילד
id: 0110
nru: יג
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>יזכיר למצרים תולדותיו ולא הזכיר מושבם כמו שהזכיר באחרים, כי בבני יפת הזכיר איים, ובבני כוש ארץ שנער ואשור, ובבני כנען הזכיר תחומי ארצם, וכן בבני שם. והיה זה כי מצרים ארץ מושבו ידוע כי היא נקראת על שמו, והיו כל בניו יושבים סביבות מצרים, ושם ארצם גם כן כשמם, כי כן מצינו לפתרוסים ארץ פתרוס, והיא מכלל ארץ מצרים, כמו שכתוב (יחזקאל ל יג יד): ונתתי יראה בארץ מצרים והשמותי את פתרוס על ארץ מכורתם, וכן לוד וכל הערב סביבות מצרים, ושמם ושם ארצם שוה, וכן פלשתים ארצם פלשת, וכן כתוב (שמות טו יד): יושבי פלשת:<br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי אלה שמות מדינות ובכל מדינה ומדינה משפחה אחת, ועל כן הם כלם לשון רבים. והראיה הגמורה אשר יצאו משם - כי זה רמז למקום. <br>
</blockquote>וטעם אשר יצאו על דעת המפרשים שהולידם, כלשון מחלציך יצאו (להלן לה יא). <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>משניהם יצאו, שהיו הפתרוסים וכסלוחים מחליפים נשותיהם זה לזה ויצאו פלשתים מביניהם, בראשית רבה (לז ה):<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי בדרך הפשט</span></b> היו כסלוחים יושבי עיר ששמה כן, והייתה מכלל ארץ כפתור אשר שם כפתורים אחיהם, ויצאו משם מן הכפתורים אשר הם מזרע כסלוחים והלכו לתור להם מנוחה והניחו הארץ לאחיהם וכבשו להם ארץ ששמה פלשת, ונקראו אחר כך פלשתים, על שם הארץ, והוא מה שכתוב (דברים ב כב): כפתורים היוצאים מכפתור השמידום וישבו תחתם, והם מבני כסלוחים יושבי ארץ כפתור:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכנען ילד את צדון בכורו
id: 0110
nru: טו
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 10
htm:
</b>אלה עשרה עממים בני כנען שנתנו לאברהם אבינו (להלן טו יט - כא), כי כל זרע כנען נמכר לעבד עולם, והם שנתנו לו, אבל נתחלף השם ברובם בימי אברהם, כי בכאן נכתבו בשם שקראם אביהם ביום היוולדם, ואחרי שנפרדו בארצותם לגוייהם נקראו בשמות אחרים, אולי העלו להם שם על שם הארץ, כמו שפירשנו (בפסוק יג), וכן שעיר החורי (להלן לו כ): שם העיר שעיר, וכן רבים. או שהולידו הערקי והסיני משפחות ונכרתו מהם, ובניהם היו קיני וקניזי על דרך משל, והיו לראשי בתי אבות תקרא האומה בשמם כנהוג בשבטי ישראל:<br>
<br>
והנה קראם בשם שהיה להם בימי אברהם במתנתו. וראיה לדבר, כי החיווי הנזכר בכאן איננו נזכר במתנתו של אברהם, והוא היה מהם. שנאמר (דברים ז א): ונשל גויים רבים מפניך החיתי והגרגשי והאמורי והכנעני והפריזי והחיווי והיבוסי שבעה גויים. וכן בכל מקום. וימנה הכנעני עם בניו, ולא ימנה בהן רק עשרה כי אחד מבניו לא גבר כאחיו, ונקרא עם אחיו בשם אביו. ויתכן שהיה צידון בכורו הנקרא <b>'כנעני'</b> עם אחד מאחיו שלא היה לגוי:<br>
<br>
ואל יקשה עליך ארץ פלשתים שהייתה לאברהם, כדכתיב (להלן כו ג): גור בארץ הזאת כי לך ולזרעך אתן את כל הארצות האל והם מבני מצרים, כי הכתוב אמר לכנעני תחשב חמשת סרני פלשתים (יהושע יג ג), כי כבשו מקצת הארץ וישבו בה. ובכאן תראה כי גבול הכנעני מצידון בואכה גררה עד עזה ואלה ערי פלשתים, כי אבימלך מלך גרר ועזה לעזתי היא, וכן לעזה אחד (ש'א ו יז), וצידון לפלשתים, דכתיב (יהושע יג ב, ו): כל צידונים אנכי אורישם מפני בני ישראל רק הפילה בנחלה, וכתוב (יואל ד ד): וגם מה אתם לי צור וצידון וכל גלילות פלשת. ואולי שאר ארץ פלשתים לא הייתה לישראל, לבד אלו חמשת סרניהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי ארץ כנען לגבולותיה מאז הייתה לגוי היא ראויה לישראל והיא חבל נחלתם, כמו שנאמר (דברים לב ח): בהנחל עליון גויים בהפרידו בני אדם יצב גבולות עמים למספר בני ישראל, אבל נתנה הקב'ה בעת הפלגה לכנען, מפני היותו עבד לשמור אותה לישראל, כאדם שמפקיד נכסי בן האדון לעבדו עד שיגדל ויזכה בנכסים וגם בעבד. ועוד אבאר בעזרת האל יתעלה (דברים ב כג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בנסעם מקדם
id: 0111
nru: ב
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 11
htm:
</b><b>פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>שהיו יושבים שם, ככתוב למעלה (י ל): ויהי מושבם ממשא באכה ספרה הר הקדם, ונסעו משם לתור להם מקום המחזיק אותם ולא מצאו אלא שנער. <br>
</blockquote>ואין זה נכון, כי תולדות שם לבדן הם שנאמר עליהם כן, ולמה ייחס הפלגה עליהם, כי בני יפת ובני חם רבים מהם. <br>
ועוד, כי מושבם בארצותם היה ממשא עד הר הקדם, והפלגה הייתה טרם שהיה מושבם, כי לא באו בני יפת מאיי הים אל הבקעה אשר בארץ שנער. אבל בהפלגה הפיצם השם על פני כל הארץ ואז הושבו בארצותם לגוייהם:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote>כי הרי אררט במזרח.<br>
</blockquote>ויפה אמר, כי הם במזרח קרובים לאשור, שנאמר (מ'ב יט לז): והמה נמלטו ארץ אררט. ונח ברדתו מן ההר נתיישב בארצות ההם הוא ותולדותיו, וכאשר רבו נסעו משם אל הבקעה הזו:<br>
ואנשי הפלגה על דברי רבותינו (סנהדרין קט א): מורדים בבוראם. <br>
<br>
ורודפי הפשט (הראב'ע, והרד'ק), אומרים: שלא היה דעתם אלא שיהיו יחד מחוברים כי הגיד הכתוב דעתם <b>'פן נפוץ'</b>, ולא ספר עליהם ענין אחר. <br>
ואם כדבריהם יהיו טיפשים, כי איך תהיה עיר אחת ומגדל אחד מספיק לכל בני העולם. או שמא היו חושבים שלא יפרו ושלא ירבו, וזרע רשעים ייכרת:<br>
אבל היודע פירוש שם, יבין כוונתם ממה שאמרו ונעשה לנו שם - וידע כמה השיעור שיזמו במגדל לעשותו, ויבין כל העניין, כי חשבו מחשבה רעה, והעונש שבא עליהם להפרידם בלשונות ובארצות מידה כנגד מידה, כי היו קוצצים בנטיעות. והנה חטאם דומה לחטא אביהם, ושמא בשביל זה דרשו (ב'ר לח ט): אשר בנו בני האדם - אמר רבי ברכיה מה בני חמריא בני גמליא, אלא בנוי דאדם קדמאה וכו'. <br>
והסתכל כי בכל עניין המבול הזכיר <b>'אלוהים'</b>, ובכל עניין הפלגה הזכיר השם המיוחד, כי המבול בעבור השחתת הארץ, והפלגה בעבור שקצצו בנטיעות, והנם ענושים בשמו הגדול, וזה טעם הירידה, וכן במידת סדום. והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על פני תרח אביו בארץ מולדתו
id: 0111
nru: כח
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 11
htm:
</b><b>כתב רש'י כדרך דברי רבותינו (בב'ר לח יג): <br>
</b><blockquote>תרח קבל על אברם בנו לפני נמרוד על שבירת צלמיו והשליכהו לכבשן, והרן ישב ואמר אם אברם נוצח אני שלו, ואם נמרוד נוצח אני שלו, וכשניצל אברם אמרו לו משל מי אתה, אמר להם משל אברם אני, השליכוהו לכבשן ונשרף, וזהו אור כשדים. <br>
</blockquote>ומנחם פירש אור, בקעה, וכן על כן באורים כבדו ה' (ישעיה כד טו), וכן מאורת צפעוני (שם יא ח), כל חור ובקע עמוק יקרא אור:<br>
<br>
והעניין שקבלו רבותינו בזה הוא האמת, ואני מבאר אותו. אברהם אבינו לא נולד בארץ כשדים, כי אבותיו בני שם היו, וכשדים וכל ארץ שנער ארצות בני חם. והכתוב אמר ויגד לאברם העברי (להלן יד יג), לא הכשדי, וכתיב (יהושע כד ב): בעבר הנהר ישבו אבותיכם מעולם תרח אבי אברהם ואבי נחור. ומלת מעולם תורה כי משם תולדותיו מאז, וכתיב (שם ג): ואקח את אביכם את אברהם מעבר הנהר. וראיה לדבר, כי נחור בחרן היה, ואם היה מקום תרח אור כשדים בארץ שנער, והכתוב ספר כי בצאתו מאור כשדים לא לקח אתו רק אברם בנו ולוט בן הרן בן בנו ושרי כלתו, אם כן היה נחור נשאר בארץ כשדים:<br>
<b><span id='katom'>אבל באמת</span></b> ארץ מולדתם ארץ ארם היא בעבר הנהר, והיא מנחלת אבותיו מעולם, והכתוב אומר בבני שם (לעיל י ל): ויהי מושבם ממשא בואכה ספרה הר הקדם, והוא שם כולל, כדכתיב (שם לא): בארצותם לגוייהם. וכתוב (במדבר כג ז): מן ארם ינחני בלק מלך מואב מהררי קדם, והנה הוא ואבותיו מן הארץ ההיא מעולם:<br>
<br>
ומצינו בתלמוד (ב'ב צא א): כי אברהם נחבש בכותא, וזאת העיר איננה בארץ כשדים, דכתיב (מ'ב יז כד): ויבא מלך אשור מבבל ומכותא ומעוה ומחמת, וכתוב (שם ל): ואנשי בבל עשו את סכות בנות ואנשי כות עשו את נרגל, אבל יראה כי היא עיר בעבר הנהר בארץ ארם נהריים, כי חרן שם עיר בארץ ארם נהריים, דכתיב (להלן כד י): וילך אל ארם נהריים אל עיר נחור שהיא חרן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד חקרנו וידענו על פי תלמידים רבים שהיו יושבי הארץ ההיא,</span></b> כי כותא עיר גדולה בין חרן ובין אשור רחוקה ממדינת בבל, ובינה ובין חרן כמו ששה ימים, אבל היא נכללת בעבר הנהר בעבור היותה בין ארם נהריים ובין נהר פרת גבול ארץ ישראל, ובין חדקל ההולך קדמת אשור. והנה תרח הוליד בניו הגדולים אברהם ונחור בעבר הנהר ארץ אבותיו, והלך לו עם אברהם בנו אל ארץ כשדים ושם נולד לו בנו הקטן הרן, ונשאר נחור בנו בעבר הנהר בעיר חרן, או שנולד בעיר ההיא או שנתיישב בה מכותא. וזה טעם בארץ מולדתו באור כשדים - כי שם מולדתו של הרן לבדו:<br>
<b>והעניין המקובל הזה נמצא גם כן בספר קדמוני הגויים כמו שכתב הרב במורה הנבוכים (ג כט),</b> כי הזכירו בספר <b>'עבודת האכרים המצרים'</b> כי אברם אשר נולד בכותא חלק על דעת ההמון שהיו עובדים השמש, ונתן המלך אותו בבית הסוהר והיה עימהם בתוכחות ימים רבים שם, אחר כך פחד המלך שישחית עליו ארצו ויסיר בני האדם מאמונתם וגרש אותו אל קצה ארץ כנען אחר שלקח כל הונו. והנה על כל פנים במקום ההוא בארץ כשדים נעשה נס לאברהם אבינו, או נס נסתר, שנתן בלב אותו המלך להצילו ושלא ימיתנו והוציא אותו מבית הסוהר שילך לנפשו, או נס מפורסם שהשליכו לכבשן האש וניצל כדברי רבותינו:<br>
<br>
ואל יפתה אותך רבי אברהם בקושיותיו שאומר שלא ספר הכתוב זה הפלא, כי עוד אתן לך טעם וראיה בזה ובכיוצא בו (להלן מו טו). אבל הגויים ההם לא הזכירו זה בספרם לפי שהם חולקים על דעתו, והיו חושבים בנסו שהוא מעשה כשפים כעניין משה רבנו עם המצרים בתחילת מעשיו. ומפני זה לא הזכיר עוד הכתוב הנס הזה כי היה צריך להזכיר דברי החולקים עליו כאשר הזכיר דברי חרטומי מצרים, ולא נתבארו דברי אברהם עימהם כאשר נתבארו דברי משה רבנו בסוף:<br>
וזהו שאמר הכתוב (להלן טו ז): אני ה' אשר הוצאתיך מאור כשדים לתת לך את הארץ הזאת לרשתה, כי מלת <b>'הוצאתיך'</b> תלמד על נס, כי לא אמר <b>'אשר לקחתיך מאור כשדים'</b>, אבל אמר <b>'הוצאתיך'</b>, שהוציא ממסגר אסיר, כמו אשר הוצאתיך מארץ מצרים (שמות כ ב). ואמר לתת לך את הארץ הזאת לרשתה, כי מעת הוציאו אותו מאור כשדים היה הרצון לפניו יתעלה שיגדלנו וייתן לו את הארץ ההיא, ותרח אביו ואברהם היה בלבם מן היום ההוא שנצל שילכו אל ארץ כנען להתרחק מארץ כשדים מפחד המלך, כי חרן קרוב להם, ועם אחד ושפה אחת לכולם, כי לשון ארמית לשניהם, ורצו ללכת אל עם אשר לא ישמע לשונו המלך ההוא ועמו:<br>
וזהו טעם ויצאו אתם מאור כשדים ללכת ארצה כנען ויבאו עד חרן, אשר שם משפחותיהם ואבותיהם מעולם, וישבו ביניהם ונתעכבו שם ימים רבים. ושם נצטווה אברהם לעשות מה שעלה בדעתו ללכת ארצה כנען ועזב את אביו, ומת שם בחרן ארצו, והוא הלך עם אשתו ולוט בן אחיו ארצה כנען. וזהו שאמר הכתוב (יהושע כד ג): ואקח את אביכם את אברהם מעבר הנהר ואולך אותו בכל ארץ כנען, כי בעבר הנהר נצטווה בזה, ומשם לקחו והוליכו בכל ארץ כנען:<br>
<b>והנה על דעת רבותינו </b>יהיה אור כשדים כפשוטו, מלשון חמותי ראיתי אור (ישעיה מד טז). ואמרו ויצאו אתם מאור כשדים, ותרח לא יצא מן הכבשן, אבל אברם הוא עיקר. או המקום נקרא כן בעבור הנס. כמו ובתבערה ובמסה ובקברות התאווה (דברים ט כב), וזולתם. וירמוז הכתוב כי בצאת אברם מן הכבשן ברחו להם כלם משם:<br>
<br>
ופירוש באורים כבדו ה' (ישעיה כד טו): על דעתי כדבריהם כי הם ההרים הגבוהים ששם עושים אורות ומשיאין משואות להודיע החדשות מהר במרחקים, כאשר אמר (שם): באיי הים שם ה' אלוהי ישראל, והעניין, שיודיעו בכל העולם הנס והפלא הנעשה להם לכבוד השם. וכן מאורת צפעוני (ישעיה יא ח), החור שלו, ששם אורו וחמימותו הגדול, כמו שקורא אותו <b>'שרף'</b>. וראיתי במדרש <b>'קומי אורי'.<br>
</b> <br>
<b>פסקתא דר'כ פסקא כא: <br>
</b><blockquote>על כן באורים כבדו ה', במה מכבדין אותו?<br>
ר' אבא בר כהנא אמר: באילין פנסיא, הן כגון העששיות שמדליקין בבתי כנסיות, בכל מקום, אפילו באיי הים, לכבוד השם. <br>
</blockquote>הרי שעושין <b>'באורים'</b> מלשון אש כפשוטו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויצאו אתם מאור כשדים
id: 0111
nru: לא
pch: נוח
lvr: C0106
prk: 11
htm:
</b>בעבור כי אברם נכבד מאביו, וההולכים בעצתו ובעבורו ילכו, אמר הכתוב ויצאו אתם. ואף על פי שאמר <b>'ויקח תרח'</b>, אבל לוט ושרי בעבור אברם הלכו אתם, כי גם אחרי שנפרד אברם מאביו הלכו אתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל אברם לך לך
id: 0112
nru: א
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b><blockquote>להנאתך ולטובתך, ושם אעשך לגוי גדול, וכאן אי אתה זוכה לבנים, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואין צורך, כי משפט הלשון כן, הגשם חלף הלך לו (שהש'ר ב יא), אלכה לי אל הגדולים (ירמיה ה ה), קומו ועברו לכם את נחל זרד (דברים ב יג), ורובם ככה. אבל רבותינו (יומא ג ב, עב ב): עשו מדרש במה שאמר הכתוב (דברים י א): ועשית לך ארון עץ, ועשה לך שתי חצוצרות כסף (במדבר י ב), בעבור שאין המלאכה שלו, והיה ראוי שיאמר כמו שאמר במשכן ואת המשכן תעשה (שמות כו א):<br>
<br>
<b><span id='pink'>מארצך וממולדתך - <br>
</span></b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>והלא כבר יצא משם עם אביו ובא עד חרן, אלא כך אמר לו הקב'ה, התרחק עוד מבית אביך. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote>וכבר אמר השם אל אברם לך לך מארצך, כי הדבור הזה היה בעודנו באור כשדים, ושם ציווהו לעזוב ארצו ומולדתו ובית אביו אשר שם. <br>
</blockquote>ואיננו נכון, כי אם היה כן היה אברם עיקר הנסיעה מבית אביו במצות האלוהים, ותרח אביו ברצון נפשו הלך עמו, והכתוב אמר (לעיל יא לא): ויקח תרח את אברם בנו, יורה כי אברם אחרי אביו ובעצתו יצא מאור כשדים ללכת ארצה כנען, ועוד כי הכתוב שאמר (יהושע כד ג): ואקח את אביכם את אברהם מעבר הנהר ואולך אותו בכל ארץ כנען, היה ראוי שיאמר <b>'ואקח את אביכם את אברהם מאור כשדים ואולך אותו בכל ארץ כנען'</b>, כי משם לוקח ושם נצטווה בזה:<br>
ועוד יקשה עליהם, כי אברהם בצוותו את אליעזר לקחת אשה לבנו אמר לו כי אל ארצי ואל מולדתי תלך (להלן כד ד), והוא הלך אל ארם נהריים אל עיר נחור (שם כד י), אם כן היא ארצו ומולדתו, ושם נאמר (בפסוק לח): אם לא אל בית אבי תלך ואל משפחתי, כי שם בית אביו ומשפחתו שהיא מולדתו, לא כאשר השתבש רבי אברהם לומר אל ארצי חרן, ומולדתי אור כשדים. והנה הוא האומר כאן כי באור כשדים נאמר לו לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך, והנה לו ארצות רבות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העיקר כבר ידעת אותו ממה שכתבנו בסדר שלפני זה</span></b> (יא כח), כי חרן היא ארצו, ושם מולדתו, והיא ארץ אבותיו מעולם, ושם נצטווה לעזוב אותם. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (לט ח): <br>
</b><blockquote>לך לך, אחת מארם נהרים ואחת מארם נחור:<br>
</blockquote>וטעם להזכיר <b>'ארצך ומולדתך ובית אביך'</b>, כי יקשה על האדם לעזוב ארצו אשר הוא יושב בה ושם אוהביו ורעיו וכל שכן כשהוא ארץ מולדתו ששם נולד, וכל שכן כשיש שם כל בית אביו, ולכך הוצרך לומר לו שיעזוב הכל לאהבתו של הקב'ה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אל הארץ אשר אראך - <br>
</span></b>היה נודד והולך מגוי אל גוי ומממלכה אל עם אחר, עד שבא אל ארץ כנען ואמר לו לזרעך אתן את הארץ הזאת, אז נתקיים <b>'אל הארץ אשר אראך'</b>, ואז נתעכב וישב בה. ומה שאמר ויצאו ללכת ארצה כנען, לא להתיישב בה, כי עדיין לא ידע כי על הארץ ההיא נצטווה, אלא שאחז צדיק דרכו דרך ארץ כנען, כי כן היה בדעתו ובדעת אביו גם מתחלה בצאתם מאור כשדים. ומפני זה אמר ויהי כאשר התעו אותי אלוהים מבית אבי (להלן כ יג), כי היה תועה כשה אובד:<br>
ויתכן לומר כי אברהם מבראשונה ידע כי ארץ כנען היא נחלת ה' ובה יתן ה' חלקו, והאמין כי <b>'אל הארץ אשר אראך'</b> ירמוז לו על ארץ כנען, או על כולה, או על אחת מכל הארצות האל, ושם פניו אל כלל ארץ כנען, כי שם הארץ אשר יראנו באמת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה ברכה
id: 0112
nru: ב
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b>אתה תהיה הברכה, אשר יתברכו בך לאמר <b>'ישימך אלוהים כאברהם'</b>. והוסיף עוד כי כל משפחות האדמה יתברכו בו, לא אנשי ארצו בלבד. או ונברכו בך, שיהיו מבורכים בעבורו:<br>
<br>
<span id='red'>והנה זאת הפרשה לא בארה כל העניין, כי מה טעם שיאמר לו הקב'ה עזוב ארצך ואיטיבה עמך טובה שלא הייתה כמוהו בעולם, מבלי שיקדים שהיה אברהם עובד אלוהים או צדיק תמים, או שיאמר טעם לעזיבת הארץ, שיהיה בהליכתו אל ארץ אחרת קרבת אלוהים?<br>
</span><br>
ומנהג הכתוב לאמר התהלך לפני ותשמע בקולי ואיטיבה עמך כאשר בדוד ובשלמה, וכעניין התורה כולה אם בחוקותיי תלכו (ויקרא כו ג), אם שמע תשמע בקול ה' אלהיך (דברים כח א). וביצחק אמר בעבור אברהם עבדי (להלן כו כד). אבל להבטיחו בעבור יציאת הארץ אין בו טעם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הטעם,</span></b> מפני שעשו אנשי אור כשדים עמו רעות רבות על אמונתו בהקב'ה, והוא ברח מהם ללכת ארצה כנען ונתעכב בחרן, אמר לו לעזוב גם אלו ולעשות כאשר חשב מתחלה, שתהיה עבודתו לו וקריאת בני האדם לשם ה' בארץ הנבחרת, ושם יגדל שמו ויתברכו בו הגויים ההם, לא כאשר עשו עמו באור כשדים שהיו מבזין ומקללים אותו, ושמו אותו בבור או בכבשן האש. ואמר לו שיברך מברכיו ואם יחיד מקללו יואר, וזה טעם הפרשה. אבל התורה לא תרצה להאריך בדעות עובדי עבודה זרה ולפרש העניין שהיה בינו ובין הכשדים באמונה, כאשר קצרה בעניין דור אנוש וסברתם בעבודה זרה שחדשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעבר אברם בארץ עד מקום שכם
id: 0112
nru: ו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b>אומר לך כלל תבין אותו בכל הפרשיות הבאות בעניין אברהם יצחק ויעקב, והוא עניין גדול, הזכירוהו רבותינו בדרך קצרה. <br>
<br>
<b>ואמרו (תנחומא ט): <br>
</b><blockquote>כל מה שאירע לאבות סימן לבנים, ולכן יאריכו הכתובים בספור המסעות וחפירת הבארות ושאר המקרים, ויחשוב החושב בהם כאלו הם דברים מיותרים אין בהם תועלת, וכולם באים ללמד על העתיד, כי כאשר יבוא המקרה לנביא משלשת האבות יתבונן ממנו הדבר הנגזר לבא לזרעו:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ודע </span></b>כי כל גזירת עירין כאשר תצא מכוח גזירה אל פועל דמיון, תהיה הגזרה מתקיימת על כל פנים. ולכן יעשו הנביאים מעשה בנבואות כמאמר ירמיהו שציווה לברוך והיה ככלותך לקרוא את דברי הספר הזה תקשור עליו אבן והשלכתו אל תוך פרת ואמרת ככה תשקע בבל וגו' (ירמיה נא סג סד). וכן ענין אלישע בהניחו זרועו על הקשת (מ'ב יג טז - יז), ויאמר אלישע ירה ויור ויאמר חץ תשועה לה' וחץ תשועה בארם. ונאמר שם (פסוק יט): ויקצוף עליו איש האלוהים ויאמר להכות חמש או שש פעמים אז הכית את ארם עד כלה ועתה שלש פעמים תכה את ארם:<br>
ולפיכך החזיק הקב'ה את אברהם בארץ ועשה לו דמיונות בכל העתיד להיעשות בזרעו, והבן זה. ואני מתחיל לפרש העניינים בפרט בפסוקים בעזרת השם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויעבור אברם בארץ עד מקום שכם - <br>
</span></b>היא עיר שכם, כן זה שם המקום ההוא. ושכם בן חמור על שם עירו נקרא.<br>
 <br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>נכנס לתוכה עד מקום שכם להתפלל על בני יעקב כשיבואו מן השדה עצבים. <br>
</blockquote>ונכון הוא. <br>
<b><span id='katom'>ואני מוסיף</span></b> כי החזיק אברהם במקום ההוא תחלה, וקודם שנתן לו את הארץ, נרמז לו מזה כי בניו יכבשו המקום ההוא תחלה קודם היותם זוכים בו, וקודם היות עוון יושב הארץ שלם להגלותם משם. ולכן אמר והכנעני אז בארץ - וכאשר נתן לו הקב'ה הארץ במאמר, אז נסע משם ונטע אהל בין בית אל ובין העי, כי הוא המקום אשר כבש יהושע בתחילה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהזכיר הכתוב והכנעני אז בארץ - להורות על עניין הפרשה, לומר, כי אברם בא בארץ כנען ולא הראהו השם הארץ אשר יעדו, ועבר עד מקום שכם, והכנעני הגוי המר והנמהר אז בארץ, ואברם ירא ממנו ולכן לא בנה מזבח לה', ובבואו במקום שכם באלון מורה נראה אליו השם ונתן לו הארץ, וסרה יראתו כי כבר הובטח בארץ אשר אראך, ואז בנה מזבח לה' לעבדו בפרהסיא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואלון מורה - <br>
</span></b>זהו במקום שכם. ונקרא גם כן <b>'אלוני מורה'</b> כמו שכתוב (דברים יא ל): מול הגלגל אצל אלוני מורה. ושם הר גריזים והר עיבל בשכם וקרוב לירדן, שבאו שם בתחילת ביאתם בארץ. אבל <b>'אלוני ממרא'</b> הוא מקום אשר הוא בארץ חברון רחוק מן הירדן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי בכל מקום שיאמר הכתוב <b>'אלוני ממרא'</b>, שם <b>'ממרא'</b> הוא על איש אמורי שהמקום ההוא שלו, כמו שנאמר (להלן יד יג): והוא שוכן באלוני ממרא האמורי אחי אשכול ואחי ענר. וכל <b>'אלון מורה'</b> <b>'ואלוני מורה'</b> נקרא המקום ההוא על שם איש ששמו <b>'מורה'</b>, אבל זה כנעני הוא מארץ הכנעני היושב בערבה. וכשיזכיר הכתוב ממרא סתם, הוא שם העיר, כמו שנאמר (להלן לה כז): ויבא יעקב אל יצחק אביו ממרא קרית הארבע היא חברון, על פני ממרא היא חברון (להלן כג יט). כי האיש אשר לו אלוני נקרא על שם העיר. וכן שכם בן חמור כשם העיר שכם. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (מב ח): <br>
</b><blockquote>על דעתיה דרבי יהודה אתרא הוא דשמיה ממרא. <br>
ועל דעתיה דרבי נחמיה גברא הוא דשמיה ממרא:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לה' הנראה אליו
id: 0112
nru: ז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b>כי הודה לשם הנכבד וזבח לו זבח תודה על שנראה אליו, כי עד הנה לא נראה אליו השם ולא נתוודע אליו במראה ולא במחזה, אבל נאמר לו <b>'לך לך מארצך'</b> בחלום הלילה או ברוח הקדש. ויתכן שירמוז <b>'הנראה אליו'</b> על סוד הקורבן (עיין רקאנטי כא ב). והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקרא בשם ה'
id: 0112
nru: ח
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b><b>פירש אונקלוס: <br>
</b><blockquote>שהתפלל שם, כמו קראתי שמך ה' מבור תחתיות (איכה ג נה):<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון</span></b> שהיה קורא בקול גדול שם לפני המזבח את שם ה', מודיע אותו ואלוהותו לבני אדם, כי באור כשדים היה מלמדם ולא אבו שמוע, ועתה כשבא בארץ הזאת שהובטח בה <b>'ואברכה מברכיך'</b>, היה למוד ללמד ולפרסם האלוהות. וכן אמר הכתוב (להלן כו כד): ביצחק כאשר הלך אל נחל גרר והובטח אל תירא כי אתך אנכי, שבנה מזבח <b>'ויקרא בשם ה''</b>. כי בא במקום חדש אשר לא שמעו את שמעו ולא ראו את כבודו והגיד כבודו בגויים ההם. ולא נאמר ביעקב כן מפני שהוליד בנים רבים כלם עובדי ה', והייתה לו קהלה גדולה נקראת עדת ישראל ונתפרסמה האמונה בהם, ונודעה לכל עם, וגם כי מימי אבותיו נתפרסמה בכל ארץ כנען.<br>
 <br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (לט טז): <br>
</b><blockquote>מלמד שהקריא שמו של הקב'ה בפי כל בריה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנגבה
id: 0112
nru: ט
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b><b>כתב רבנו שלמה: <br>
</b><blockquote>ללכת לדרומה של ארץ ישראל, והוא בחלק של בני יהודה שנטלו בדרומה של ארץ ישראל. <br>
</blockquote>וכן לעתיד לבא בבניו, שנאמר (שופטים א ב): יהודה יעלה בתחלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי רעב בארץ
id: 0112
nru: י
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b>הנה אברהם ירד למצרים מפני הרעב לגור שם להחיות נפשו בימי הבצורת, והמצרים עשקו אותו חנם לקחת את אשתו, והקב'ה נקם נקמתם בנגעים גדולים, והוציאו משם במקנה בכסף ובזהב, וגם ציווה עליו פרעה אנשים לשלחם:<br>
ורמז אליו כי בניו ירדו מצרים מפני הרעב לגור שם בארץ, והמצרים ירעו להם וייקחו מהם הנשים כאשר אמר (שמות א כב): וכל הבת תחיון, והקב'ה ינקום נקמתם בנגעים גדולים עד שיוציאם בכסף וזהב וצאן ובקר מקנה כבד מאד, והחזיקו בהם לשלחם מן הארץ. לא נפל דבר מכל מאורע האב שלא יהיה בבנים. <br>
<br>
<b>והעניין הזה פרשוהו בבראשית רבה (ח ו): <br>
</b><blockquote>רבי פנחס בשם רבי אושעיא אמר: אמר הקב'ה לאברהם צא וכבוש את הדרך לפני בניך, ואתה מוצא כל מה שכתוב באברהם כתוב בבניו, באברהם כתוב ויהי רעב בארץ, בישראל כתיב (להלן מה ו): כי זה שנתים הרעב בקרב הארץ:<br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ודע </span></b>כי אברהם אבינו חטא חטא גדול בשגגה שהביא אשתו הצדקת במכשול עוון מפני פחדו פן יהרגוהו, והיה לו לבטוח בשם שיציל אותו ואת אשתו ואת כל אשר לו, כי יש באלוהים כוח לעזור ולהציל. גם יציאתו מן הארץ, שנצטווה עליה בתחילה, מפני הרעב, עוון אשר חטא, כי האלוהים ברעב יפדנו ממות. ועל המעשה הזה נגזר על זרעו הגלות בארץ מצרים ביד פרעה. במקום המשפט שמה הרשע והחטא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יא - יג): הנה נא ידעתי וגו'. אמרי נא אחותי את - <br>
</span></b>לא ידעתי למה פחד ממנה עתה יותר מקודם לכן, ואם נאמר שהיו המצרים שחורים ומכוערים כדברי רש'י, הנה גם לאבימלך מלך פלשתים אמר כן, גם הוא גם יצחק שהיה דר בארץ ההיא במצות ה'. אולי היו הכנענים בדור ההוא שטופים בעבודה זרה וגדורים מן העריות יותר מאנשי מצרים והפלשתים. ואיננו נכון. <br>
<b><span id='katom'><br>
ויתכן</span></b> כי לא היה להם פחד רק בבואם בעיר מושב המלכים, כי היה דרכם להביא למלך האשה היפה מאד ולהרוג את בעלה בעלילה שישימו עליו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי זה דרכם למו מעת צאתם מחרן בכל מקום היה אומר <b>'אחותי היא'</b>, כי כן אמר (להלן כ יג): ויהי כאשר התעו אותי אלוהים מבית אבי, אבל הכתוב יזכיר זה במקומות אשר יתחדש להם עניין בדבר. והנה זרז אותה עתה כאשר ציווה לה מתחילה. ויצחק לא פחד בארצו ובעירו, רק בבואו אל ארץ פלשתים אחז דרך אביו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר למען יטב לי בעבורך וחיתה נפשי בגללך -</span></b><br>
כל ימי היותנו גרים בארץ הזאת עד עבור הרעב, כי אברהם מפני הרעב בא לגור בארץ, וכעבור הרעב ישוב לארץ אשר נצטווה עליה ונתנה השם לו ולזרעו, והיה חושב שיחיו נפשם ברעב ויבא להם רווח והצלה מאת האלוהים לשוב, או שיתכן להם לברוח לארץ כנען בהתייאשם ממנה:<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
<span id='pink'>הנה נא ידעתי - <br>
</span></b><blockquote>מדרש אגדה, עד עכשיו לא הכיר בה מתוך צניעותה, ועכשיו על ידי מעשה. דבר אחר, שעל ידי הדרך אדם מתבזה וזו עמדה ביופייה. ולפי פשוטו הנה נא הגיע השעה שיש לדאוג על יופייך, וידעתי זה כמה ימים כי יפת מראה את, ועכשיו אנו באים בין בני אדם שחורים אחיהם של כושים, ולא הורגלו באשה יפה. ודומה לו הנה נא אדני סורו נא. כל זה לשון הרב. <br>
</blockquote>והמדרש קבלה בענווה שבהם ונסמך למקרא:<br>
אבל אין צורך לכל הדברים האלה, שאין מלת <b>'נא'</b> מורה על דבר שיתחדש בעת ההיא בלבד, אבל על כל דבר הווה ועומד יאמרו כן, כי הוא רומז על העניין לומר שהוא עתה ככה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>הנה נא ידעתי כי אשה יפת מראה את -<br>
</span></b>מאז ועד עתה. וכן הנה נא עצרני ה' מלדת (להלן טז ב), מנעורי ועד היום הזה. וכן הנה נא לי שתי בנות (להלן יט ח), כי לא נולדו עתה, וכולם ככה:<br>
ויראה מפשט הכתובים כי שרה לא קבלה עליה לאמר כן, אבל המצרים היו רעים וחטאים מאד, וכאשר ראו אותה ויהללו אותה אל פרעה לוקחה אל ביתו, ולא שאלו בהם כלל אם אשתו היא או אם אחותו היא, והיא שתקה ולא הגידה כי אשתו, ואברהם ספר מעצמו כי אחותו היא ולכך הטיבו לו בעבורה, וזהו שאמר הכתוב מה זאת עשית לי למה לא הגדת לי כי אשתך היא (להלן פסוק יח), האשים אותו כי בראותו שייקחו אותה היה לו להגיד לפרעה כי אשתו היא, וחזר והאשים אותו על אמרו אחרי כן לשרים ולבית פרעה כי אחותו היא. ולא האשים את האשה כלל, כי אין ראוי שתכחיש היא את בעלה, והראוי לה שתשתוק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויראו אותה שרי פרעה
id: 0112
nru: טו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
</b>כי כאשר ראו אותה המצרים אמרו ראויה זאת לשרים הגדולים, והנה הביאוה אליהם, וגם הם יראו לנפשם מנגוע בה כי מפני היופי הגדול ידעו כי המלך יחפוץ בה מאד.<br>
<blockquote> ויהללו אותה ביניהם לומר ראויה היא למלך, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b>וזה דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>ושבחו יתה לות פרעה. <br>
</blockquote>או שהיללוה אל המלך עצמו ושלח ולקחה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקרא פרעה לאברם
id: 0112
nru: יח
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 12
htm:
<span id='katom'>יתכן</span></b> כי בבוא הנגעים פתאום עליו ועל ביתו בעת אשר לוקחה שרה אל ביתו הרהר בדעתו לאמר מה זאת עשה אלוהים לנו, ושאל אותה והגידה כי היא אשתו, ולכן קרא לאברהם והאשים אותו:<br>
<br>
<b>או כאשר אמרו רבותינו (ב'ר מא ב): <br>
</b><blockquote>שלקה בראתן <br>
</blockquote>שהמשגל קשה לו, וחשש כי שמא אשתו היא, ואמר לו בספק מה זאת עשית לי - להוציא מפיו האמת, כי אם הייתה אחותו היה אומר אמנם אחותי היא.<blockquote> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ואמר ועתה הנה אשתך קח ולך - <br>
</span></b>לראות מה ידבר ומה ישיב על תוכחתו, ואברהם שתק ממנו ולא השיב אותו דבר מרוב פחדו, אז הבין פרעה כי היא אשתו כאשר חשב, וציווה עליו פרעה אנשים לשלחם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם הוא ואשתו וכל אשר לו
id: 0113
nru: א
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 13
htm:
</b>להודיע שלא גזלו ממנו דבר מכל המתנות הגדולות שנתנו לו בעבור שרה שתהיה למלך, ולא אמרו רימיתנו ומתנה בטעות היא. וזה מעשה נס:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי ריב
id: 0113
nru: ז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 13
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לפי שהיו רועיו של לוט מרעין בהמתם בשדות אחרים, והיו רועיו של אברם מוכיחין אותם על הגזל, והם אומרים נתנה הארץ לאברם ולו אין יורש ולוט יורשו ואין זה גזל, והכתוב אמר והכנעני והפריזי אז יושב בארץ, ולא זכה בה עדיין אברם. ומדרש רבותינו הוא (ב'ר מא ה):<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה, </span></b>כי המתנה שנאמרה לאברם לזרעו הייתה, שנאמר למעלה (יב ז): לזרעך אתן את הארץ הזאת, והיאך יירשנו לוט. אולי שמעו הרועים המתנה וטעו, והכתוב אומר כי גם ללוט גם לאברם איננה עתה. ולפי זה מה שאמר תחילה כי היה רכושם רב, לאמר כי מפני הרכוש הרב לא ישא אותם הארץ, והוצרכו רועי לוט להכניס מקניהם בשדות שיש להם בעלים, וזאת סבת המריבה:<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> הייתה המריבה על המרעה, כי לא נשא אותם הארץ, וכאשר היה מקנה אברם רועה באחו, היו רועי לוט באים בגבולם ורועים שם. והנה אברם ולוט היו גרים ותושבים בארץ, ופחד אברם פן ישמע הכנעני והפריזי יושב הארץ כובד מקניהם ויגרשום, או יכו אותם לפי חרב וייקחו להם מקניהם ורכושם, כי ישיבת הארץ עתה להם לא לאברם, וזה טעם והכנעני והפריזי - כי הזכיר שהיו עמים רבים יושבים בארץ ההיא, ולהם ולמקניהם אין מספר, ולא ישא אותם הארץ ואת אברם ולוט:<br>
<br>
וממלת <b><span id='pink'>אז - <br>
</span></b>יראה לי כי העמים היו בארץ בימים ההם יושבי אהל ומקנה, נאספים מקצתם אל עיר אחת ורועים שם שנה או שנתיים, ונוסעים משם אל גבול אחר אשר לא רעו אותו, וכן יעשו תמיד כמנהג בני קדר, והכנעני והפריזי היו אז בארץ הנגב, ובשנה האחרת יבואו שם היבוסי והאמורי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כגן ה' כארץ מצרים
id: 0113
nru: י
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 13
htm:
</b>יאמר כי ארץ הכיכר כולה משקים אותה ברגל מן הירדן, כדרך הנעשה בגן ה' שנאמר בו (לעיל ב י): ונהר יוצא מעדן להשקות את הגן, וכדרך שהיא בארץ מצרים שנאמר בה (דברים יא י): והשקית ברגלך כגן הירק. והזכיר שני המקומות, אמר <b>'כגן ה''</b> שהמקום הטוב בתחתונים כן הוא כולו משקה, והזכיר <b>'כארץ מצרים'</b> מקום ידוע לרעיה:<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (ספרי עקב לח): <br>
</b><blockquote>כגן ה', לאילנות. כארץ מצרים, לזרעים. <br>
</blockquote>ירצו לפרש שיש בכיכר נהרות גדולים ישקו אילני הגנות כגן ה', ובו יאורים כארץ מצרים ישקו גן הירק. ובחר לו לוט בזה, כי הארץ שישקו אותה כן רחוקה מן הבצורת וטובה למרעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אברם ישב בארץ כנען
id: 0113
nru: יב
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 13
htm:
</b>בשאר ארץ כנען כולה, שלא יעמוד במקום אחד, אבל בכל ארץ כנען יגור, ולוט נתיישב במקום אחד ממנה בערי הכיכר, כי ערי הכיכר מכלל ארץ כנען:<br>
וטעם בערי הכיכר - פעם בזו ופעם בזו מפני כובד המקנה. וזה טעם ויבחר לו לוט את כל כיכר הירדן - כי התנה עם אברם שלא יבא בכל הכיכר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ואנשי סדום רעים וחטאים
id: 0113
nru: יג
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 13
htm:
</b><blockquote>יאשים הכתוב את לוט שלא נמנע מלשכון עימהם, <b>כדברי רש'י.</b> <br>
</blockquote>וידבר עוד בזכות הצדיק שלא נפל חבלו במקום אשר שמה הרשע, כי לא ינוח שבט הרשע על גורל הצדיקים. וכל ערי הכיכר רעים וחטאים לה' מאד כי על כן נהפכו, אף על פי שכל בני כנען אנשי תועבות גדולות, כי כן כתוב (ויקרא יח כז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי בימי אמרפל מלך שנער
id: 0114
nru: א
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b>המעשה הזה אירע לאברהם להורות כי ארבע מלכויות תעמודנה למשול בעולם ובסוף יתגברו בניו עליהם ויפלו כלם בידם, וישיבו כל שבותם ורכושם. והיה הראשון מהם מלך בבל, כי כן העתיד, כדכתיב (דניאל ב לח): אנת הוא רישא די דהבא. ואולי <b>'אלסר'</b> שם עיר במדי או בפרס. <br>
<b><span id='pink'>'ועילם'</span></b> =<b></b> <br>
בעיר ההיא המלך מלך יון, הוא המלך הראשון, ומשם נתפשט מלכותו כשנצח דריוש. וכבר הזכירו זה רבותינו (ע'ז י א): רבי יוסי אומר שש שנים מלכו בעילם, ואחר כך נתפשטה מלכותם בכל העולם כולו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>'ומלך גויים' -</span></b> <br>
המלך על עמים שונים אשר שמוהו עליהם לראש ולקצין, רמז למלך רומי אשר המלך על עיר מקובצת מעמים רבים, כיתים ואדום ויתר גויים:<br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (מב ב): <br>
</b><blockquote>אמר רבי אבין: כשם שפתח בארבע מלכויות, כך אינו חותם אלא בארבע מלכויות וכו'. <br>
<br>
</blockquote>ושם עוד (מב ד, בשינוי לשון): <br>
<blockquote>ויהי בימי אמרפל מלך שנער, זו בבל. <br>
אריוך מלך אלסר, זו מדי, <br>
כדרלעומר מלך עילם, זו יון, <br>
ותדעל מלך גויים, זו מלכות אדום, שהיא מכתבת טירוניא מכל אומות העולם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : איל פארן
id: 0114
nru: ו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b><blockquote>כתרגומו מישר פארן. <br>
ואני אומר: שאין איל לשון מישור, אלא מישור של פארן איל שמו, ושל ממרא אלוני שמו, ושל ירדן כיכר שמו, ושל שטים אבל שמו, וכולם מתורגמין מישרא, וכל אחד שמו עליו,<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
 ואלו היה כן היה אונקלוס מתרגם בשמם <b>'אילא דפארן'</b>, <b>'אלוני דממרא'</b>, כמנהגו בשמות. ומי הגיד לו במקומות הרבים ההם, המישור הם כולם או הרים הגבוהים. <b>'וממרא'</b> שם האיש האמורי אחי אשכול ואחי ענר בעלי ברית אברם, והמקום ההוא שלו, כמו שאמר (להלן פסוק יג): אלוני ממרא האמורי, כאשר פרשתי (לעיל יב ו):<br>
אבל <b>'איל פארן'</b> מקום אילים, כי יבשו מאילים אשר חמדתם (ישעיה א כט), <b>'ואלוני'</b> מקום אלונים, כאלה וכאלון (שם ו יג), אלונים מבשן (יחזקאל כז ו), והנהוג בהם להיותם נטועים במישור לפני המדינות להיות לעיר כמו מגרש. וכן תרגום <b>'אלון בכות'</b> (להלן לה ח): <b>'מישור בכותא'</b>, ושם איננו שם העצם למקום, רק הוא שם לאלון הנטוע שם, כמו שמפורש (שם): תחת האלון, אלא שהוא רודף העניין לא המלות:<br>
<br>
<b>והתרגום הירושלמי אמר: <br>
</b><blockquote><b>'באיל פארן' 'ואלוני ממרא'</b> 'מישרא' כדברי אונקלוס. ואמר: <b>'באלון בכות</b>' 'בלוט בכותא'. <br>
<b></b></blockquote><b></b>כי <b>'אלון בכות'</b> אצלו שם לאילן לא למקום, ואונקלוס סבר שהוא שם למקום, כי היו בו אלונים רבים כמו <b>'אלוני ממרא'</b>, ולכך אמר <b>'האלון'</b>. והנה כולם שמות תאר: אבל <b>'כיכר הירדן'</b> לשון מישור ממש הוא, כי כן יקרא בלשון הקודש המקום שהנהרות מתפשטין בהם במרוצת המים הנגרים השוטפים שם, ולכן אמר (להלן יט יז): ואל תעמוד בכל הכיכר ההרה המלט, וכן כר נרחב (ישעיה ל כג), לבשו כרים הצאן ועמקים יעטפו בר (תהלים סה יד). פעמים יכפלו המלה ופעמים יסירו הכפל, כמו בת עין (שם יז ח), וזולתם רבים. ויקראו גם כן השלוחים המהירים בשם הזה, לכרי ולרצים (מ'ב יא ד), שרי המאות ואת הכרי (שם יט), וכן בכרכרות (ישעיה סו כ): שם לגמלים המריצין שהזכירום בתלמוד (מכות ה א): <b>'גמלא פרחא'</b>, וממנו <b>'מכרכר'</b> כפולים:<br>
<b>ואבל השטים </b>(במדבר לג מט): וכן <b>'אבל מחולה'</b> (שופטים ז כב): תרגמו אותו <b>'מישר'</b>, הוא המקום הנחרב אין בו נטע ולא בנין, כי הלשון אצלם לשון חרבה ושממה, כמו ויאבל חיל וחומה (איכה ב ח), אבל תירוש אומללה גפן (ישעיה כד ז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל עין משפט
id: 0114
nru: ז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b><blockquote>על שם העתיד שעתידים משה ואהרן להישפט שם על עסקי אותו העין, <b>לשון רש'י מדברי אגדה (במד'ר יט יד).<br>
</b></blockquote> ולא הבינותי זה, כי <b>'קדש'</b> זה הוא <b>'קדש ברנע'</b>, כי הוא <b>'באיל פארן אשר על המדבר'</b>. וממנו נשתלחו מרגלים בשנה שניה, שנאמר (במדבר יג כו): אל מדבר פארן קדשה. וכתוב (דברים א יט כב): ונבא עד קדש ברנע. ותאמרו נשלחה אנשים לפנינו, ושם ישבו ישראל ימים רבים. אבל <b>'קדש'</b> ששם משפט הצדיקים הוא במדבר צין שבאו שם בשנת הארבעים, שנאמר (במדבר כ א): ויבאו בני ישראל כל העדה מדבר צין בחדש הראשון וישב העם בקדש, וגמר הפרשה. אולי המדרש על השם בלבד הוא, רמז הכתוב כי השם הזה <b>'קדש'</b> הוא יהיה עין משפט:<br>
<br>
<b>ואונקלוס אמר: <br>
</b><blockquote>'מישר פילוג דינא'. <br>
</blockquote>ולא ידעתי מהו, אולי הוא מלשון פלגים יבלי מים (ישעיה ל כה), מי פלג לשטף תעלה (איוב לח כה). וכן בלשון חכמים (אסתר רבה ה): <b>'פלגו של ים'</b>. יאמר, כי במישור ההוא מעין המשפט ועומק הדין, כי היה מישור נאה מעותד למלכים, שם ישבו לשפוט את כל הגויים בארצות ההם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>שדה העמלקי - <br>
</span></b><b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>עדיין לא נולד עמלק ונקרא על שם העתיד. <br>
</blockquote>ולא ידעתי אם רצונו לומר כי משה רבנו קרא המקום בשם שהוא נקרא בימיו, ואם כן אין בכאן דבר עתיד, או מה העתיד הזאת שיתנבאו הגויים לקרוא המקום כן:<br>
<br>
<b>ולשון בראשית רבה (מב ז): <br>
</b><blockquote>עדיין לא נולד עמלק ואת אמרת את כל שדה העמלקי?! אלא מגיד מראשית אחרית. <br>
</blockquote>וזה דרך הדרש להם במקומות רבים, גם בנהרות גן עדן אמרו (ב'ר טז ב): כלשון הזה, וכוונתם לומר כי מעת צאת הנהרות נאמר כי הנהר הולך קדמת ארץ העתידה להיות לאשור:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> בשדה העמלקי, כי היה בימים הקדמונים אדם נכבד מבני החורי יושב הארץ, ומשל על המקום ההוא, ושמו עמלק, ואליפז בכור עשו קרא שם בנו על שם האיש ההוא. ואולי ממשפחת תמנע אמו היה, ומשל גם במקום ההוא, והיה שם אלוף עליהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בארת בארת חמר
id: 0114
nru: י
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b><blockquote>בארות הרבה היו שם שנוטלין משם אדמה לטיט הבניין. ומדרש אגדה שהיה הטיט מוגבל בהן ונעשה נס למלך סדום שיצא משם, לפי שהיו באומות מקצתן שלא היו מאמינים באברם שנצל מכבשן האש, וכיון שיצא זה מן החמר האמינו באברם למפרע, <b>לשון רש'י. <br>
</b><br>
</blockquote>ואין ספק כי פירוש בארות חמר, בארות אשר בהם רפש וטיט, כעניין שכתוב (ירמיה לח ו): ובבור אין מים כי אם טיט ויטבע ירמיהו בטיט, וכתוב (תהלים מ ג): ויעלני מבור שאון מטיט היון. ויתכן שיצא משם כראוי בלא נס:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני תמה </span></b>במדרש ההגדה הזה, כי האומות שלא היו מאמינים שעשה הקב'ה נס לאברהם, בראותם נסו של מלך סדום לא יוסיפו אמונה בהקב'ה, כי מלך סדום עובד עבודה זרה היה, והנה נסו או יחזק ידי עובדי עבודה זרה או שיאמינו בכל הנסים שיהיו בכשפים או מקרה באפשרות רחוקה. ונסו ייתן ספק בלב המאמינים בנסו של אברהם:<br>
ואולי יפרשו ויצא מלך סדום לקראתו - שיצא מן הבור כשעבר אברהם עליו, כי נעשה לו נס לכבוד אברהם שיצא לקראתו לכבודו ולברכו. ואפשר כי אברהם בשובו הביט בבור ההוא, כי חפץ להציל המלכים ולהשיב להם רכושם, והנה נעשה הנס על ידו. ואם נעשה למלך סדום נס לכבוד אברהם, כל שכן שיש להאמין שיעשה נס לאברהם להציל ממות נפשו. ונאמר כי מלך עמורה כבר מת כאשר עבר אברהם עליו, או שנפל בבור אחר, כי שמה - רמז לעמק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחלק עליהם לילה
id: 0114
nru: טו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לפי פשוטו, כדרך הרודפים שמתפלגים אחר בורחיהם כשבורחין זה לכאן וזה לכאן. לילה, כלומר לאחר שחשכה לא נמנע מלרדפם:<br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
והנכון</span></b> כי רדף אותם ביום עד דן עם כל מחנהו, וכאשר חשך עליהם הלילה ולא היה רואה אי זה דרך אשר יברחו בה, חלק עמו ועבדיו לשנים או שלשה ראשים, ולקח החלק האחד עמו, ורדפו אחריהם בכל הדרכים, והכום עד חובה אשר משמאל לדמשק, וחזר מלרדוף אחריהם. ושיעורו, ויחלק עליהם הוא ועבדיו לילה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וירדפם עד חובה אשר משמאל לדמשק - <br>
</span></b>ידוע כי מרחק רב מן אלוני ממרא אשר בחברון בארץ יהודה לדמשק אשר הוא חוצה לארץ. אם כן רדף אחריהם ימים רבים עד הוציאו אותם מן הארץ, כי הם אל בבל ארצם היו חוזרים. או שהיה נס גדול, כאשר<b> דרשו רבותינו (ב'ר מג ג): <br>
</b><blockquote>בארח ברגליו לא יבא (ישעיה מא ג):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומלכי צדק מלך שלם
id: 0114
nru: יח
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b>היא ירושלים, כעניין שנאמר (תהלים עו ג): ויהי בשלם סוכו. ומלכה יקרא גם בימי יהושע <b>'אדני צדק'</b> (יהושע י א), כי מאז ידעו הגויים כי המקום ההוא מבחר המקומות באמצע הישוב, או שידעו מעלתו בקבלה שהוא מכוון כנגד בית המקדש של מעלה ששם שכינתו של הקב'ה שנקרא <b>'צדק'</b>. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (מג ו): <br>
</b><blockquote>המקום הזה מצדיק את יושביו, ומלכי צדק אדוני צדק, נקראת ירושלם צדק, שנאמר (ישעיה א כא): צדק ילין בה:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='pink'>והזכיר והוא כהן לאל עליון - <br>
</span></b>להודיע כי אברהם לא היה נותן מעשר לכהן לאלוהים אחרים, אבל מפני שידע בו שהוא כהן לאל עליון נתן לו המעשר לכבוד השם. והרמז לאברהם מזה, כי שם יהיה בית אלוהים, ושם יוציא זרעו המעשר והתרומה, ושם יברכו את ה':<br>
ועל דעת רבותינו (נדרים לב ב): שאומרים כי מלכי צדק הוא שם בן נח, הלך מארצו לירושלם לעבוד שם את ה', והיה להם לכהן לאל עליון, כי הוא אחי אביהם הנכבד, כי ירושלים מגבול הכנעני היא מעולם:<br>
<br>
ורש'י כתב למעלה (יב ו): והכנעני אז בארץ, היה הולך וכובש את ארץ ישראל, מזרעו של שם זקנו של אברהם, שבחלקו של שם נפלה כשחלק נח לבניו את הארץ (ספרא קכו), שנאמר ומלכי צדק מלך שלם. ואין זה נכון, כי <b>'גבול הכנעני מצידון'</b> (לעיל י יט): יכלול כל ארץ ישראל, וגבול בני שם במזרח ממשא רחוק מארץ ישראל:<br>
אבל אם חלק נח לבניו הארצות ונתן לשם ארץ ישראל היה זה <b>'כמחלק נכסיו על פיו'</b>, וישבו בה בני כנען עד אשר ינחיל אותה השם לזרע אוהבו, כאשר הזכרתי כבר (לעיל י טו):<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוא כהן לאל עליון - </span></b><br>
בעבור היות בכל העמים כוהנים משרתים למלאכים הנקראים <b>'אלים'</b>, כעניין שנאמר (שמות טו יא): מי כמוכה באלים, יקרא הקב'ה <b>'אל עליון'</b>, וענינו התקיף הגבוה על כל גבוהים, כמו יש לאל ידי (להלן לא כט). ומלכי צדק לא הזכיר השם, אבל אברהם אמר ה' אל עליון (להלן פסוק כב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קונה שמים וארץ
id: 0114
nru: יט
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>קונה כמו עושה, על ידי עשייתו קנאן להיות לו. <br>
</blockquote>ואלה שני פנים הם. ואולי כן הדבר שיבוא לשון קניין בעניין העשייה, וכן כי אתה קנית כליותיי (תהלים קלט יג), שיכפול תסוכני בבטן אמי, וכן הלא הוא אביך קנך הוא עשך ויכוננך (דברים לב ו). כי הלשון יאמר <b>'קניין'</b> בעשייה. וההפך אשר עשו בחרן (לעיל יב ה), קנו. ומאשר לאבינו עשה (להלן לא א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון </span></b>מה שאמר עוד קנאן להיות לו, כי כל אשר לאדם יקרא קנינו. ויקראו הצאן <b>'מקנה'</b> בעבור היותו עיקר רכוש האדם. ולשון חכמים (ב'מ י א): המגביה מציאה לחברו קנה חברו. הבטה בהפקר קניא (שם קיח א). חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו (שם יא א). וכן בכל מקום תבוא להם במקום זכייה, כלומר שהוא שלו. ולזה נתכוון אונקלוס שתרגם דקניניה, ולא אמר <b>'קנה'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויתן לו מעשר מכל
id: 0114
nru: כ
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 14
htm:
</b>אברהם לא רצה לקחת לעצמו מחוט ועד שרוך נעל, אבל חלק הגבוה הפריש לתתו לכהן, ומלך סדום יצא לקראת אברהם אל עמק שווה לכבדו, והלך עמו עד שלם שהוציא מלכי צדק לחם ויין לעם אשר ברגליו, ולא בקש מלך סדום ממנו דבר, אבל כאשר ראה נדיבת לבו וצדקתו שנתן המעשר, אז בקש גם הוא הנפש בדרך צדקה, ואברהם בטח באלוהיו שיתן לו עושר ונכסים וכבוד ולא רצה לקחת ממנו דבר, והשיב לו כל רכוש סדום שהוא שלו וכל רכוש עמורה להשיב אותו לבעליו, כי בכל בקש ממנו הנפש ובכל הייתה טענתו, שלא יאמרו הם העשירו את אברם. ושאר המקומות הנזכרים לפי חרב הכו אותם, ולא לקחו מערי המלכים רק רכוש סדום ועמורה, כי בעבור שאבדו מלכיהם נשארו עזובות עריהם:<br>
ויתכן שיהיה זה מה שאמר <b>'אם מחוט ועד שרוך'</b> יישאר בידי מכל הרכוש הבא אלי מכולכם, <b>'ואם אקח מכל אשר לך'</b> ברכושך שנתת אתה לי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : היה דבר ה' אל אברם במחזה
id: 0115
nru: א
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>זכה עתה אברהם להיות לו דבר ה' במחזה ביום, כי מתחילה הייתה נבואתו במראות הלילה. וטעם היה דבר ה' אל אברם במחזה - כטעם וכל העם רואים את הקולות (שמות כ יח). וסודם ליודעי חן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אל תירא אברם - <br>
</span></b>היה מתיירא משני דברים:<br>
מן המלכים פן ירבו צבאותם עליו, הם או העומדים תחתם, ובמלחמה ירד ונספה; <br>
או יומו יבא למות בלא זרע.<br>
והבטיחו כי הוא יהיה מגן בעדו מהם, ועוד יהיה שכר לכתו עם ה' הרבה מאד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר אברם ה' אלוהים מה תתן לי
id: 0115
nru: ב
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>הנה הצלתני מן המלכים אבל מן הכרת לא הבטחת אותי, רק אמרת שתרבה לי שכר הרבה ומה יהיה שכרי בלא בנים. והנה לא עלה בדעתו שיהיה השכר הגדול הזה עולם הבא, כי זה אין צורך להבטחה, כי כל עובד אלוהים ימצא חיים לפניו, אך בעולם הזה יש צדיקים שמגיע עליהם כמעשה הרשעים, על כן צריכים בטחון. <br>
ועוד, כי הרבה מאד - לאמר שיזכה לשתי שולחנות בכל הטוב הראוי לצדיקים הגמורים מאין עונש כלל. ועוד, כי ההבטחה למה שהיה מתיירא ממנו. וחזר ופירש לו הבטחתו שלא יפחד גם מזה, כי ישים זרעו ככוכבי השמים לרוב:<br>
<br>
<span id='red'>ויש עליך לשאול, שכבר נאמר לו לאברהם (לעיל יג טו): כי את כל הארץ אשר אתה רואה לך אתננה ולזרעך עד עולם ושמתי את זרעך כעפר הארץ, ואיך יאמר עתה ואנכי הולך ערירי, והנה בן ביתי יורש אותי - ולמה לא האמין בנבואה הראשונה כאשר יאמין בזאת?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>והתשובה,</span></b> כי הצדיקים לא יאמינו בעצמם בחטאם בשגגה, וכתוב (ירמיה יח ט): רגע אדבר על גוי ועל ממלכה לבנות ולנטוע ושב הגוי ההוא ועשה הרע לפני ונחמתי על הטובה. והנה ראה עצמו בא בימים ולא נתקיימה נבואתו וחשב כי חטאיו מנעו הטוב. ואולי חשש עתה פן ייענש על הנפשות שהרג כדברי רבותינו (ב'ר מד ה). וכלשון הזה אמרו בבראשית רבה (עו ב): ויירא יעקב מאד ויצר לו (להלן לב ח), מכאן שאין הבטחה לצדיקים בעולם הזה וכו':<br>
<br>
<b><span id='pink'>מה תתן לי ואנכי הולך ערירי - <br>
</span></b>פירשו בו (יב'ע): אני מת בלא בנים, כטעם כי הולך האדם אל בית עולמו (קהלת יב ה):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי מתחלה יתאונן, מה יהיה שכרי אחרי שאין לי בנים ואנכי הולך נע ונד בארץ נכריה, יחידי כערער בערבה, אין יוצא ואין בא בביתי זולתי אליעזר איש נכרי אשר לקחתי לי מדמשק, לא מבית אבי ולא מארצי. ואחר כך אמר הן לי לא נתתה זרע - כאשר הבטחתני.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה בן ביתי - <br>
</span></b>הנזכר יורש אותי - כי זקנתי ו יבא עתי בלא זרע. והנה אני ענוש, ואבד שכרי אשר הבטחתני בו בראשונה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה דבר ה' אליו לאמר לא יירשך זה
id: 0115
nru: ד
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>בעבור היות לו הבן היורש אחרי זקנתו, לא הבטיחו רק על הירושה שלא ידאג, כי זרעו יירשנו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם והנה דבר ה' אליו - <br>
</span></b>כי עוד בפיו והנה בן ביתי יורש אותי, ובא אליו פתאום דבר השם לאמר לא יירשך זה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויוצא אותו החוצה
id: 0115
nru: ה
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b><blockquote><b>לפי פשוטו</b> הוציאו מאהלו אל החוץ לראות הכוכבים. <br>
<b>ולפי מדרשו</b> אמר לו צא מאצטגנינות שלך שראית במזלות שאינך עתיד להעמיד בן, אברם אין לו בן, אברהם יש לו בן, שרי לא תלד, שרה תלד.<b> לשון רש'י:<br>
</b></blockquote><b></b><br>
והנה אברם הוליד את ישמעאל, אבל פירוש המדרש, כי אברם מבקש בן יורש אותו, כמו שאמר והנה בן ביתי יורש אותי, והקדוש ברוך הוא אמר לו לא יירשך זה כי אם אשר יצא ממעיך הוא יירשך, וצא מן האצטגנינות שלך, אברם אינו מוליד בן ליורשו, אבל אברהם מוליד בן ליורשו. ויתכן שהיה האצטגנינות על זיווגם, שאברם ושרי לא יולידו זה מזה, ואברהם ושרה יולידו:<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי דעתי</span></b> שרה תוספת במדרש, לומר שהיה כן גם בשרה, אבל הקדוש ברוך הוא לא הבטיחו עתה בשרה, וגם בעת נבואת המילה עדיין היה אברהם מסתפק בשרה שתלד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והאמן בה' ויחשבה לו צדקה
id: 0115
nru: ו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b><b>פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>הקדוש ברוך הוא חשב לו צדקה וזכות על האמונה שהאמין בו. <br>
</blockquote>ואיני מבין מה הזכות הזאת, למה לא יאמין באלוהי אמן, והוא הנביא בעצמו, ולא איש אל ויכזב. ומי שהאמין לשחוט את בנו היחיד האהוב ושאר הניסיונות איך לא יאמין בבשורה טובה?!<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי יאמר שהאמין בה' וחשב כי בצדקו של הקב'ה ייתן לו זרע על כל פנים, לא בצדקת אברם ובשכרו, אף על פי שאמר לו <b>'שכרך הרבה מאד'</b>. ומעתה לא יירא פן יגרום החטא. ואף על פי שבנבואה הראשונה חשב שתהיה על תנאי כפי שכר מעשיו, עתה כיון שהבטיחו שלא יירא מן החטא וייתן לו זרע, האמין כי נכון הדבר מעם האלוהים, אמת לא ישוב ממנה, כי צדקת ה' היא ואין לה הפסק, כעניין שכתוב (ישעיה מה כג): בי נשבעתי (נאם ה'): יצא מפי צדקה דבר ולא ישוב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או יאמר</span></b> כי אברהם האמין שיהיה לו זרע יורש על כל פנים, והקב'ה עוד חשב לו ההבטחה הזו שהבטיחו צדקה, כי בצדקת ה' יעשה כן, כמו אלוהים חשבה לטובה (להלן נ כ), וכן ותחשב לו לצדקה (תהלים קו לא): דפנחס, שחשב לו הבטחתו זו שבטח בשם במעשה ההוא לצדקה לדור ודור, כי לעולם ישמור לו האל בעבורה צדקתו וחסדו, כדרך לעולם אשמור לו חסדי (שם פט כט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אני ה' אשר הוצאתיך מאור כשדים לתת לך את הארץ הזאת לרשתה
id: 0115
nru: ז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>כבר פירשתי זה (לעיל יא כח): כי יאמר מעת שהוצאתיך מאור כשדים ועשיתי לך נס היה הרצון לפני לתת לך הארץ הזאת. והנה עתה לא גזר שיתננה לו, אבל אמר שהוציאו מאור כשדים על דעת שיתננו לו, ולכן חשש אברהם פן יהיה בירושת הארץ תנאי המעשים אף על פי שאמר לו פעמים (לעיל יב ז, יג טו): לזרעך אתן את הארץ הזאת, כי עתה לא יגזור המתנה כאשר גזר לו זרע, ולכן אמר במה אדע כי אירשנה:<br>
ואינו כשאלת <b>'מה אות'</b> (מ'ב כ ח), וגם הקדוש ברוך הוא לא עשה עמו כשאר האותות להראות לו אות או מופת בדבר נפלא, אבל בקש אברהם שידע ידיעה אמיתית שיירשנה ולא יגרום חטאו או חטא זרעו למנעה מהם, או שמא יעשו הכנענים תשובה ויקיים בהם רגע אדבר על גוי ועל ממלכה לנתוש ולנתוץ להאביד ושב הגוי ההוא מרעתו ונחמתי על הרעה (ירמיה יח ז). והקדוש ברוך הוא כרת עמו ברית שיירשנה על כל פנים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עגלה משולשת ועז משולשת
id: 0115
nru: ט
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b><b>פירש רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>בת שלש שנים. <br>
</blockquote>אבל אונקלוס אמר: שלש. וכן הדבר. <br>
כי בת שלש לא תקרא עגלה, כמו ששנינו (פרה א א): <br>
<br>
<b>וחכמים אומרים:</b> עגלה בת שתים פרה בת שלש. ורמז כי שלשה קורבנות מהן יקריבו לפניו זרעו, העולה והחטאת והשלמים, כי האשם כחטאת הוא אין ביניהם לבד השם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה טעם <b>'משולשת'</b> שיביא אותן רצופות, ויהיה כל מין לבד, וכן כי משולשות הנה (יחזקאל מב ו), שהיו הלשכות העליונות והתיכונות והתחתונות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבתר אותם בתוך
id: 0115
nru: י
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>לכרות עמו ברית לעבור בין הבתרים האלה. ונרמז לו גם כן כי מאלה יהיה כל קרבן בבהמה ובעוף, כי הגוזל בן יונה, ואמר בו גוזל, שלא הוכשרו במין ההוא אלא הקטנים, ואף על פי שכל קטני העופות יקראו גוזלים, שנאמר (דברים לב יא): כנשר יעיר קנו על גוזליו ירחף, הבין אברהם מעצמו המין הנבחר. או הקריב בן יונה ברצונו, והכתוב בחר לעולם במין אשר הקריב הזקן. והנה ידע שאלה יהיו הקורבנות, וכל הקורבנות יבתרו. העולה לנתחים, והשלמים לחזה ושוק וחלבים, והחטאת והאשם לחלביהן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואת הצפור לא בתר - <br>
</span></b>נתן התור והגוזל איש לקראת רעהו, כי גם הם היו בברית, אבל לא בתר אותם בתוך, כי בכל העוף הקרב נאמר לא יבדיל (ויקרא א יז). <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (מד יד): <br>
</b><blockquote>הראה לו הקב'ה שמבדילין בעולת העוף ואין מבדילין בחטאת העוף:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירד העיט על הפגרים
id: 0115
nru: יא
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>לאכול אותם כמנהג העופות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וישב אותם - <br>
</span></b>נרמז לו כי יבאו העמים לבטל הקורבנות וזרע אברהם יבריחום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה אימה חשכה גדולה נופלת
id: 0115
nru: יב
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>דרשו בו רמז לשעבוד ארבע גליות, כי מצא הנביא בנפשו אימה, ואחר כך בא בחשכה, ואחר כך גדלה החשכה, ואחר כך הרגיש כאלו היא נופלת עליו, כמשא כבד תכבד ממנו. <br>
<br>
<b>אמרו (ב'ר מד יז): <br>
</b><blockquote><b>אימה</b> זו בבל. <br>
<b>חשכה</b> זו מדי, שהחשיכה עיניהם של ישראל בצום ובתענית, <br>
<b>גדולה </b>זו מלכות אנטיוכס, <br>
<b>נופלת עליו </b>זו אדום:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b></b>והיה העניין הזה לאברהם, כי כשהקב'ה כרת עמו ברית לתת הארץ לזרעו לאחוזת עולם אמר לו כמשייר במתנתו, שארבע גליות ישתעבדו בבניו וימשלו בארצם, וזה בעל מנת אם יחטאו לפניו. ואחרי כן הודיעו בביאור גלות אחרת שיגלו תחלה, שהוא גלות מצרים, שכבר נענש בו כאשר פירשתי (לעיל יב י):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי גר יהיה זרעך
id: 0115
nru: יג
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>זה מקרא מסורס, ושיעורו כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם ארבע מאות שנה ועבדום וענו אותם, ולא פירש כמה ימי העבדות והעינוי:<br>
והרבה מקראות מסורסות יש בכתוב: <br>
<b>וכן</b> בא אלי העבד העברי אשר הבאת לנו לצחק בי (להלן לט יז), <br>
<b>וכן</b> וכל הארץ באו מצרימה לשבור אל יוסף (שם מא נז), <br>
<b>וכן </b>כי כל אוכל חמץ ונכרתה הנפש ההיא מישראל מיום הראשון עד יום השביעי (שמות יב טו), <b>וכן </b>ביום ההוא ישליך האדם את אלילי כספו ואת אלילי זהבו אשר עשו לו להשתחות לחפור פירות ולעטלפים (ישעיה ב כ), <br>
<b>וכן</b> לכו שמעו ואספרה כל יראי אלוהים אשר עשה לנפשי (תהלים סו טז), <br>
<b>וכן </b>לי יזעקו אלהי ידענוך ישראל (הושע ח ב), <br>
<b>וכן</b> והיו לי אמר ה' צבאות ליום אשר אני עושה סגלה וחמלתי עליהם (מלאכי ג יז), ורבים כן:<br>
<br>
ועניין הכתוב, אף על פי שאני אומר לך לזרעך נתתי את הארץ הזאת, ידוע תדע כי טרם תתי אותה להם יהיו גרים בארץ לא להם ארבע מאות שנה וגם יעבדום וענו אותם. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>ידוע תדע כי גר יהיה זרעך בעבדות ועינוי עד קץ ארבע מאות שנה מן היום הזה. ואם כן הודיעו קץ הגאולה ולא הודיעו כמה ימי הגלות. <br>
</blockquote>גם נכון הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וגם את הגוי אשר יעבודו
id: 0115
nru: יד
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b><blockquote>וגם לרבות ד' גליות על ששעבדו את ישראל, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ועל דרך הפשט יאמר:</span></b> כאשר דנתי את בניך בגלות ועינוי על עוון, גם את הגוי אשר יעבודו אדין על החמס אשר יעשו להם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי טעם וגם, אף על פי שאני גזרתי על זרעך להיות גרים בארץ לא להם ועבדום וענו אותם, אף על פי כן אשפוט את הגוי אשר יעבודו על אשר יעשו להם, ולא יפטרו בעבור שעשו גזרתי:<br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כמו שאמר הכתוב (זכריה א יד): וקנאתי לירושלם ולציון קנאה גדולה וקצף גדול אני קוצף על הגויים השאננים אשר אני קצפתי מעט והמה עזרו לרעה, ואומר (ישעיה מז ו): קצפתי על עמי חללתי נחלתי וגו'. וכן היה במצרים שהוסיפו להרע כי השליכו בניהם ליאור, וימררו את חייהם וחשבו למחות את שמם, וזה טעם דן אנכי - שאביא אותם במשפט, אם עשו כנגזר עליהם או הוסיפו להרע להם. וזהו מה שאמר יתרו כי בדבר אשר זדו עליהם (שמות יח יא), כי הזדון הוא שהביא עליהם העונש הגדול שאבדם מן העולם. וכן כי ידעת כי הזידו עליהם (נחמיה ט י):<br>
<br>
<b>והרב נתן טעם בספר המדע (הלכות תשובה ו ה): <br>
</b><blockquote>לפי שלא גזר על איש ידוע, וכל אותם המריעים לישראל, אילו לא רצה כל אחד מהם הרשות בידו, לפי שלא נגזר על איש ידוע. <br>
</blockquote>ולא נתכנו דבריו אצלי, שאפילו גזר שאחד מכל האומות יריע להם בכך וכך, וקדם זה ועשה גזרתו של הקב'ה זכה בדבר מצווה, ומה טעם בדבריו, כאשר יצווה המלך שיעשו בני מדינה פלונית מעשה מן המעשים, המתרשל ומטיל הדבר על האחרים חומס וחוטא נפשו, והעושה יפיק רצון ממנו, וכל שכן שהכתוב אמר וגם את הגוי אשר יעבודו, שיעבדו הגוי כולו, והם הלכו מעצמם למצרים.<br>
אבל הטעם כאשר כתבתי:<br>
<br>
<b>וכבר הזכירו רבותינו העניין הזה, אמרו בואלה שמות רבה (ל טו): <br>
</b><blockquote>משל לאדון שאמר לבנו <b>'יעשה עם פלוני ולא יצערנו'</b>, הלך ועשה, אף על פי שעשה עמו חנם לא הניח שלא היה מצערו. כשנתרצה האדון לבנו גזר על מצעריו הריגה. כך גזר הקב'ה שיהיו ישראל משועבדין במצרים, עמדו עליהם ושעבדום בחוזק. אמר הקב'ה היה לכם לנהוג בם כעבדים ויעשו צרכיכם, אני קצפתי מעט והמה עזרו לרעה (זכריה א טו). עד כאן לשונם:<br>
</blockquote><br>
ודבר ברור הוא כי השלכת בניהם ליאור אינה בכלל <b>'ועבדום וענו אותם'</b>, אבל היא עקירתם לגמרי, וכן מה שאמרו תחלה הבה נתחכמה לו פן ירבה (שמות א י), אינו בכלל עבדות ועינוי, מלבד מה שהוסיפו בעינוי עצמו, וימררו את חייהם בעבודה קשה וגו'. והוא מה שאמר הכתוב (דברים כו ז): וירא את עניינו ואת עמלינו ואת לחצנו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע והבן</span></b> כי האיש שנכתב ונחתם בראש השנה להריגה לא ינקה הליסטים ההורג אותו בעבור שעשה מה שנגזר עליו, הוא רשע בעוונו ימות ודמו מיד הרוצח יבוקש:<br>
אבל כאשר תצא הגזירה על פי נביא, יש בעושה אותה דינים, כי אם שמע אותה ורצה לעשות רצון בוראו כנגזר אין עליו חטא אבל יש לו זכות בו, כאשר אמר ביהוא (מ'ב י ל): יען אשר הטיבות לעשות הישר בעיני ככל אשר בלבבי עשית לבית אחאב בנים רבעים ישבו לך על כסא ישראל. אבל אם שמע המצווה והרג אותו לשנאה או לשלול אותו, יש עליו העונש כי הוא לחטא נתכוון, ועבירה הוא לו:<br>
וכן הכתוב אומר בסנחריב (ישעיה י ה): הוי אשור שבט אפי וגו' בגוי חנף אשלחנו ועל עם עברתי אצונו. ואמר הכתוב והוא לא כן ידמה ולבבו לא כן יחשוב כי להשמיד בלבבו, ועל כן הענישו בסוף, כמו שנאמר (שם י יב): והיה כי יבצע ה' את כל מעשהו אפקוד על פרי גודל לבב מלך אשור ועל תפארת רום עיניו וגו'. ואמר בו שה פזורה ישראל אריות הדיחו הראשון אכלו מלך אשור וזה האחרון עצמו נבוכדנאצר מלך בבל, לכן כה אמר ה' [וגו'] הנני פוקד אל מלך בבל ואל ארצו כאשר פקדתי על מלך אשור (ירמיה נ יז). והנה זו ראיה שנענש מלך אשור על הרעה שעשה לישראל:<br>
והנה נבוכדנאצר שמע כי הנביאים פה אחד קוראים אותו להחריב ירושלים, והוא וכל עמו נצטוו על כך מפי הנביא, כמו שכתוב (ירמיה כה ט): הנני שולח לך ולקחתי את כל משפחות צפון נאם ה' ואל נבוכדנאצר מלך בבל עבדי והביאותים על הארץ הזאת ועל יושביה והחרמתים, וכתיב (שם לב כח): הנני נותן את העיר הזאת ביד הכשדים וביד נבוכדנאצר מלך בבל והציתו את העיר באש, ואף על בית המקדש עצמו אמר (שם כו ו): ונתתי את הבית הזה כשילה. והם יודעים כי מצות השם היא, כמו שאמר נבוזראדן לירמיהו (שם מ ב): ה' אלהיך דבר את הרעה הזאת אל המקום הזה ויבא ויעש ה' כאשר דבר כי חטאתם לה', ואף על פי כן נענשו הכשדים כולם בסוף:<br>
והיה זה מפני שני טעמים: <br>
<b>האחד שגם הוא נתכוון להשמיד כל הארץ להגדיל ממשלתו,</b> כמו שכתוב בו (ישעיה יג יא): והשבתי גאון זדים וגאות עריצים אשפיל, וכתיב (שם יד יג): ואתה אמרת בלבבך השמים אעלה וגו', וכתוב אעלה על במתי עב אדמה לעליון, וכתיב באומתו (שם מז ח): האומרת בלבבה אני ואפסי עוד. ואמר בו חבקוק (חבקוק ב ט): הוי בוצע בצע רע לביתו לשום במרום קנו וגו', והנה זה כענשו של סנחריב, ולכך אמר הכתוב (ירמיה נ יח): לכן כה אמר ה' הנני פוקד אל מלך בבל ואל ארצו כאשר פקדתי על מלך אשור:<br>
<b>אבל היה במלך בבל עונש אחר שהוסיף על הגזרה והרע לישראל יותר מאד,</b> כמו שאמר בו (ישעיה מז ו): קצפתי על עמי חללתי נחלתי ואתנם בידך לא שמת להם רחמים על זקן הכבדת עולך מאד, ועל כן בא עליהם עונש כפול ומכופל שנשמד זרעו לגמרי, ולא יהיה לבבל שם ושאר נין ונכד (ישעיה יד כב), ונשמדה עירו לעולמים, שנאמר (שם יג יט): והייתה בבל צבי ממלכות תפארת גאון כשדים כמהפכת אלוהים את סדום ואת עמורה לא תשב לנצח ולא תשכון עד דור ודור ורבצו שם ציים ושעירים ירקדו שם, ואמר בו הכתוב (ירמיה נא יא): כי נקמת ה' היא נקמת היכלו, וכתיב (שם נא לה לו): חמסי ושארי על בבל תאמר יושבת ציון ודמי אל יושבי כשדים תאמר ירושלים, לכן כה אמר ה' הנני רב את ריבך ונקמתי את נקמתך. ופסוקים רבים כאלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואתה תבא אל אבותיך בשלום
id: 0115
nru: טו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b><blockquote>ולא תראה כל אלה,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואינו נכון כפי פירושו שאמר (בפסוק יג): <b>'כי גר יהיה זרעך'</b> משיהיה לך זרע, ומשנולד יצחק נאמר בו ויגר אברהם בארץ פלשתים (להלן כא לד), ויגר יצחק בגרר, אם כן גם הוא בכלל הגזירה. <br>
<b><span id='katom'>אבל טעמו </span></b>ואתה תבא אל אבותיך בשלום, שלא יגיעך שום עונש דבר מאתי אף על פי שאני גוזר על בניך עונשים בעבדות וענוי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ודור רביעי ישובו הנה
id: 0115
nru: טז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b><blockquote>לאחר שיגלו למצרים יהיו שלשה דורות, וכן היה, יעקב גולה, צא וחשוב דורותיו, יהודה פרץ חצרון, וכלב בן חצרון מבאי הארץ היה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>ואיננו נכון כלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי <b>'דור רביעי'</b> לאמורי המשלים עונו, כי מיום הגזירה האריך לו, כי הוא פוקד עון על שלשים ועל רבעים, כי אם ישובו לא יחרימם אבל יהיו למס עובד או יפנו להם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>עון האמורי - <br>
</span></b>הזכיר התקיף שבהם אשר כגבה ארזים גבהו, ולא יוכלו לו עד שתתמלא סאתו ועונותיו ילכדונו. ועוד, כי הוא הנלכד להם אשר הורישו בתחלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה תנור עשן ולפיד אש
id: 0115
nru: יז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 15
htm:
</b>ראה כאלו תנור עשן כולו ובתוכו לפיד אש בוערה, כענין עשן גדול ואש מתלקחת (יחזקאל א ד), והעשן הוא הענן והערפל הנזכר במתן תורה (דברים ד יא), ולפיד האש בתוכו הוא האש האמור שם (ד לו): ודבריו שמעת מתוך האש, וכתוב (שמות כד יז): ומראה כבוד ה' כאש אוכלת וגו'. והנה השכינה עברה בין הבתרים. והוא הברית אשר הייתה אתו מעולם. וזה טעם כרת ה' את אברם ברית, כי הקב'ה בעצמו העביר ברית בין הבתרים.<b> <span id='katom'>והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישמע אברם לקול שרי
id: 0116
nru: ב
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 16
htm:
</b>לא אמר הכתוב <b>'ויעש כן'</b>, אבל אמר כי שמע לקול שרי, ירמוז כי אף על פי שאברם מתאוה מאד לבנים לא עשה כן בלא רשות שרי, וגם עתה לא נתכוון שיבנה הוא מהגר ויהיה זרעו ממנה, אבל כל כוונתו לעשות רצון שרה שתבנה ממנה, שיהיה לה נחת רוח בבני שפחתה, או זכות שתזכה היא לבנים בעבור כן כדברי רבותינו (ב'ר מב ב, עא ז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר עוד ותקח שרי - <br>
</span></b>להודיע שלא מהר אברם לדבר עד שלקחה שרי ונתנה בחיקו. והזכיר הכתוב שרי אשת אברם, לאברם אישה - לרמוז כי שרה לא נתיאשה מאברם ולא הרחיקה עצמה מאצלו, כי היא אשתו והוא אישה, אבל רצתה שתהיה גם הגר אשתו. ולכך אמר לו לאשה - שלא תהיה כפלגש רק כאשה נשואה לו. וכל זה מוסר שרה והכבוד שהיא נוהגת בבעלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מקץ עשר שנים
id: 0116
nru: ג
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 16
htm:
</b><blockquote>מועד הקבוע לאשה ששהתה עם בעלה י' שנים ולא ילדה חייב לישא אחרת. <br>
<b>לשבת אברם בארץ כנען</b>, מגיד שאין ישיבת חוצה לארץ עולה לו מן המנין, <br>
לפי שלא נאמר לו ואעשך לגוי גדול עד שבא לארץ ישראל, לשון רש'י. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם הזה איננו יפה,</span></b> שישיבת חוצה לארץ הלכה פסוקה היא שאינה עולה לשום אדם בעולם, ומשנה ששנינו בה (יבמות סד א): בכל אדם היא. ואם היה מפני ההבטחה הזו לאברם הייתה עולה לשאר האנשים:<br>
וכבר טעו בה גם כן מן המפרשים טעות אחרת, שאמרו שאין דין היושב בחוצה לארץ להוציא האשה ששהתה עמו עשר שנים ולא ילדה ולא שישא אחרת. ואין הענין כן, אבל הכוונה לומר שאם היה אדם עם אשתו בחוצה לארץ חמש או עשר שנים ובאו לארץ ישראל, שנותנין להם זמן עשר שנים מעת ביאתם לארץ אולי בזכות הארץ יבנו. וכן עשו אברהם ושרה, מנו מעת בואם שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותענה שרי ותברח מפניה
id: 0116
nru: ו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 16
htm:
</b>חטאה אמנו בענוי הזה, וגם אברהם בהניחו לעשות כן, ושמע ה' אל עניה ונתן לה בן שיהא פרא אדם לענות זרע אברהם ושרה בכל מיני הענוי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שובי אל גברתך והתעני תחת ידיה
id: 0116
nru: ט
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 16
htm:
</b>ציווה אותה לשוב ולקבל עליה ממשלת גברתה. רמז כי לא תצא לחפשי ממנה, כי בני שרה ימשלו בזרעה לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וקראת שמו ישמעאל
id: 0116
nru: יא
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 16
htm:
</b>הודיע המלאך להגר שיהיה שמו ישמעאל, כדרך הנה בן נולד לבית דוד יאשיהו שמו (מ'א יג ב). ואמר לה שהיא תקראנו כן ותזכור כי שמע אלוהים אל עניה. ואברהם מעצמו קרא שמו כן שישמע אל ויעננו, או ששרתה עליו רוח הקודש, כדברי רש'י, וקרא אותו ישמעאל כי שמע אלוהים אל עני אמו כדבר המלאך:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי המלאך ציווה להגר שתקראנה כן, והיא יראה בעבור היותה פלגש לקרוא שם לבן אדוניה, וגלתה לו הענין ואברם קיים דבר ה', אבל לא הוצרך הכתוב להאריך בזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל שדי
id: 0117
nru: א
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b>שני שמות כל אחד תאר לעצמו ופירוש <b>'אל'</b> תקיף, מלשון אלי מואב (שמות טו טו). <br>
<b><span id='pink'>ופירוש 'שדי'</span></b> <br>
<b>אמר רש'י: <br>
</b><blockquote>שיש די באלהותי לכל בריה. <br>
</blockquote><br>
<b>ובספר מורה הנבוכים (א סג): פירש הרב: <br>
</b><blockquote>כלומר, שאינו צריך במציאות מה שנמצא, ולא בקיום מציאותו, לזולתו, אבל מציאותו תספיק בעצמה:<br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם פירשו בשם הנגיד ז'ל: <br>
</b><blockquote>מגזרת שודד, כלומר מנצח ומשודד מערכות השמים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזהו הנכון</span></b>, כי היא מדת הגבורה מנהגת העולם שיאמרו בה החכמים (ב'ר לה ד): <b>'מדת הדין של מטה'</b>:<br>
וטעם להזכיר עתה זה השם, כי בו יעשו הנסים הנסתרים לצדיקים, להציל ממות נפשם, ולחיותם ברעב, ולפדותם במלחמה מיד חרב, ככל הנסים הנעשים לאברהם ולאבות, וככל הבאים בתורה בפרשת אם בחקותי (ויקרא כו ג - מו): ובפרשת והיה כי תבא (דברים כח א - סח): בברכות ובקללות שכולם נסים הם, כי אין מן הטבע שיבואו הגשמים בעתם בעבדנו האלוהים, ולא שיהיו השמים כברזל כאשר נזרע בשנה השביעית, וכן כל היעודים שבתורה, אבל כולם נסים ובכולם תתנצח מערכת המזלות, אלא שאין בהם שנוי ממנהגו של עולם כנסים הנעשים על ידי משה רבנו בעשר המכות ובקריעת הים והמן והבאר וזולתם, שהם מופתים משנים הטבע בפירסום, והם שיעשו בשם המיוחד אשר הגיד לו:<br>
<br>
ולכן אמר עתה לאברהם אבינו כי הוא התקיף המנצח שיגבר על מזלו ויוליד, ויהיה ברית בינו ובין זרעו לעולם, שיהיה חלק ה' עמו, וברצונו ינהיגם, לא יהיו תחת ממשלת כוכב ומזל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע וראה</span></b> כי אברהם אבינו לא הזכיר בדבריו שם יו'ד ה' רק בצירוף השם הכתוב באל'ף דל'ת או בצירוף אל עליון עמו ויזכיר בעניניו <b>'אלוהים'</b>. וכן יאמר ה' אלהי השמים (להלן כד ז), ואמר ה' יראה (להלן כב יד): על מקום המקדש העתיד. ויעקב הזכיר תמיד <b>'אל שדי'</b> (להלן מג יד, מח ג), ומשה רבנו לא יזכיר כן לעולם. ואם תזכה תבין זה כולו ממה שאמרו במסכת יבמות (מט ב): כל הנביאים נסתכלו באספקלריא שאינה מאירה, ולפיכך אמר ישעיה ואראה את ה' (ישעיה ו א), ומשה נסתכל באספקלריא המאירה, ולפיכך אמר כי לא יראני האדם וחי (שמות לג כ), ואראה את ה', כתוב באל'ף דל'ת. ועוד אזכיר זה בפרשת וארא (שמות ו ב): אם יראה אלוהים בעניי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>התהלך לפני - <br>
</span></b>ללכת בדרך אשר אורה אותך, כטעם אחרי ה' אלהיכם תלכו ואותו תיראו (דברים יג ה), כי המצווה לאחוז דרכו קודם שיורנו יאמר <b>'התהלך לפני'</b>, והבא אחרי הצואה יאמר <b>'אחרי ה' תלכו'</b>. <br>
<b><span id='katom'>והענין בשניהם</span></b> ללכת אחרי השם, לירא ממנו לבדו, ולעשות מה שיצווה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והיה תמים - <br>
</span></b>מצווה אחרת עוד בענין הזה כטעם תמים תהיה עם ה' אלהיך (דברים יח יג): אחרי אזהרת השם לא ימצא בך קוסם קסמים מעונן ומנחש ומכשף וגו' (שם יח י).<br>
<b><span id='katom'>והענין בשניהם</span></b> שיאמין בלבו כי הקב'ה לבדו הוא בעל היכולת בתחילה ובסוף, הוא היכול לעשות ולבטל, ולא ישמעו אל מעוננים ואל קוסמים או למנחש ומכשף, ולא יאמין שיבאו דבריהם על כל פנים, אבל יגזור בלבו שהכל ביד עליון העליונים, שהוא <b>'אל'</b> והוא <b>'אל שדי'</b>, עושה טובה שלא היה במזל ומביא רעה בהיות המזל טוב ויפה, כפי שיתהלך האדם לפניו, מפר אותות בדים וקוסמים יהולל (ישעיה מד כה). וזהו שאמרו (שבת קנו א): צא מאצטגנינות שלך וכו':<br>
<br>
<b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote><b>והיה תמים, </b>היה שלם בכל נסיונותי. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b></b>ורבי אברהם אמר: <br>
<blockquote>שלא ישאל על המילה למה. <br>
והוא כטעם יהי לבי תמים בחקיך למען לא אבוש (תהלים קיט פ). <br>
</blockquote>והנכון מה שפרשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויפול אברם על פניו
id: 0117
nru: ג
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b>לכוון דעתו לנבואה. וכאשר השלים לו נבואת המצווה במילה קם אברהם ועמד, ובא אליו הדיבור שנית מן השמים ואמר לו שרי אשתך וגו', וחזר ונפל על פניו לכוין דעתו והתפלל על ישמעאל, כדרך ויפלו על פניהם ויאמרו אל אלהי הרוחות וגו' (במדבר טז כב), וכן ואכלה אותם כרגע ויפלו על פניהם (שם יז י):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה בריתי אתך והיית לאב המון גויים
id: 0117
nru: ד
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b>הוא ברית המילה כאשר יפרש זאת אות הברית, ואחרי הברית תהיה לאב המון גויים, וברוך השם אשר לו לבדו נתכנו עלילות שהקדים וציווה את אברהם לבא בבריתו להמול קודם שתהר שרה, להיות זרעו קדוש (ראב'ע, פסוק ה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתתיך לגויים
id: 0117
nru: ו
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b><b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>ישראל ואדום, שהרי ישמעאל כבר היה לו ולא היה מבשר עליו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני</span></b> שיבשרנו בעת ברית המילה על עשו, והוא אינו מקיים המילה, וגם לא נצטוה עליה, כמו שדרשו בסנהדרין (נט ב): כי ביצחק ולא כל יצחק:<br>
אבל ישראל לבדם יקראו גויים ועמים, וכן אף חובב עמים (דברים לג ג), עמים הר יקראו (שם יט), אחריך בנימין בעממיך (שופטים ה יד). גם אחרי הולדת השבטים כולם אמר גוי וקהל גויים יהיה ממך (להלן לה יא), ונתתיך לקהל עמים (להלן מח ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואתה את בריתי תשמור
id: 0117
nru: ט
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b><b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>ו' מוסיף על ענין ראשון, אני הנה בריתי אתך ואתה הוי זהיר לשמרו, ומה שמירתו, זאת בריתי אשר תשמרו, אתם של עכשיו ובין זרעך אחריך העתידים להולד. <br>
</blockquote>וצדק הרב בפשוטו. <br>
<br>
<b>ואמרו (הרד'ק): בטעם המילה: <br>
</b><blockquote>ששם זכרון באבר התאוה רב המהומה והחטא לבל ישתמשו בו רק במצווה ובמותר. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת </span></b>טעם <b>'הנה בריתי אתך'</b> כטעם <b>'הנה אנכי עמך'</b> (להלן כח טו), <b>'ויאמר כי אהיה עמך'</b> (שמות ג יב), <b>'יהי ה' אלהינו עמנו'</b> (מ'א ח נז). יאמר כי הברית יהיה עמו ולכן יפרה וירבה. ואחר כך ציווה שישמור אברהם הברית הזאת, ותהיה המילה לאות ברית, והנה האות הזה אות כשבת, ולכן ידחה אותו. והבן זה (עי' זהר לך לך פט א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וערל זכר
id: 0117
nru: יד
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b><blockquote>כאן לימדך, שהמילה היא באותו מקום שהוא ניכר בין זכר לנקבה. <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
וכן הזכירו רבותינו (ב'ר מו ד): גם טעמים אחרים. <br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>(ויקרא יב ג): ערלתו ידועה, כי הוא בערוה, ואין כן ערלת לב (ירמיה ט כה): ושפה (שמות ו יב): ואזן (ירמיה ו י): כי כולם סמוכים:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> הדבר מפורש בכתוב, כי לא אמר <b>'ונמלתם את ערלתכם'</b> שיהיה הדבר בספק, וכן לא אמר <b>'ערלת בשרכם'</b> כמו שיאמר ערלת לבבכם (דברים י טז): וערלת שפתכם (עיי' שמות ו יב). אבל אמר <b>'בשר ערלתכם'</b>, שתכרתו הבשר שהוא ערלה בכם, כלומר הבשר האוטם בכם, ואין בגוף בשר אוטם וכוסה אבר שיכרת הבשר ההוא וישאר בלא ערלה זולתי בשר החופה את העטרה שהזכירו חכמים (שבת קלז א). <b>'וערל בשר'</b> (יחזקאל מד ט): כנוי, כמו גדלי בשר (שם טז כו), זב מבשרו (ויקרא טו ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויצחק
id: 0117
nru: יז
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b><b>תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>'<b>וחדי'.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן הדבר,</span></b> כי הצחוק פעם יאמר ללעג ופעם לשמחה, כמו משחקת בתבל ארצו (משלי ח לא), משחקים לפני ה' (ש'ב ו ה):<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> שהכונה בלשון הזה, כי כל רואה ענין נפלא באדם לטוב לו ישמח עד ימלא שחוק פיו, והוא מה שאמרה שרה (להלן כא ו): צחוק עשה לי אלוהים כל השומע יצחק לי. כענין אז ימלא שחוק פינו ולשוננו רנה (תהלים קכו ב). וכן עשה אברהם כאשר נאמר לו זה שמח ומלא שחוק פיו, ויאמר בלבו - ראוי זה לשחוק כי הוא ענין נפלא מאד, הלבן מאה שנה יולד ואם שרה בת תשעים תלד - ולא יהיה זה לשחוק ולשמחה. ויקצר הכתוב בתמיהה כי היא נקשרת במה שאמר ויצחק:<br>
וכן הגם הלום ראיתי (לעיל טז יג): נקשר בראש הפסוק, כי אמרה הגם הלום ראיתי השם שנגלה לי כי ראה בעניי ולא אקראנו אל ראי. וכן הנגלה נגליתי אל בית אביך (ש'א ב כז): קשור עם <b>'למה תבעטו בזבחי ובמנחתי'</b>. יאמר, האם בחרתי בכם שתבעטו בזבחי ומנחתי ולמה תעשו כן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>או שתהיה הלבן מאה שנה -</span></b> <br>
בשאלה לדבר פלא, לא כדבר נמנע, כמו התשפוט את עיר הדמים (יחזקאל כב ב), ענינו התרצה לשפוט אותה ולהודיעה את כל תועבותיה, וכן התעיף עיניך בו ואיננו (משלי כג ה). וכן המן העץ אשר צויתיך לבלתי אכל ממנו אכלת (לעיל ג יא). כלומר, האם עלה בדעתך על הלב לאכול מן העץ. וכן זה, האם יעלה על הלב שלבן מאה שנה יוליד, שרה בת תשעים שנה תלד, ואחר כן אמר לו שיהיה הנס הזה עם חיי ישמעאל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>הלבן מאה שנה יולד - <br>
</span></b>אין הפלא בבן מאה שנה שיוליד, כי האנשים יולידו כל ימי היות בהם הליחה בני תשעים ובני מאה גם בדורות האלה, אף כי בימי אברהם שלא עברו מימיו פי השנים. והנה אחרי זה ארבעים שנה הוליד בנים רבים מקטורה:<br>
אבל אמר הלבן מאה שנה שלא הוליד בבחרותו מן האשה הזאת יוליד ממנה עתה אחרי מאה ואחרי תשעים שפסק ממנה ארח נשים, כי ידע כן. ולכך לא אמר כן מתחלה כשנאמר לו (לעיל יז ו): <b>'ונתתיך לגויים'</b> עד אמרו אליו כי משרה יוליד. וציווה אותו וקראת את שמו יצחק, בעבור הצחוק שעשה אברהם, וזה לאות כי היה לאמונה ולשמחה. ואחרי שקרא אותו אברהם כן כאשר ציווה ה' אותו, אמרה שרה הכי קרא שמו יצחק כי צחוק עשה לי אלוהים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לו ישמעאל יחיה לפניך
id: 0117
nru: יח
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b>פירוש המלה הזאת בכל מקום כטעם <b>'אם'</b>, והורכבה במלת <b>'לולי'</b> (להלן לא מב), וטעמה <b>'אם לא'</b>, ונכתבה לפעמים באל'ף (להלן מג י). וכן ירכיבוה עוד ויאמרו <b>'אלו'</b> ואלו לעבדים ולשפחות (אסתר ז ד), ואלו חיה אלף שנים פעמים (קהלת ו ו). וענין המלה <b>'אם לו'</b>, וטעמה כמו <b>'אם אם'</b>, ובא הכפל לחזוק, כמו הרק אך במשה (במדבר יב ב), המבלי אין קברים (שמות יד יא), ודומיהם:<br>
ואמר אברהם, אם ישמעאל יחיה לפניך ארצה בברכה הזאת אשר ברכתני בזרע שרה, כי הבטיחו מתחלה אשר יצא ממעיך הוא יירשך (לעיל טו ד), והנה היורש אותו יחיד, והיה חושב שהוא ישמעאל, ועתה כאשר נאמר לו כי משרה יוליד, והבין כי הוא היורש, פחד פן ימות ישמעאל, ולכן אמר זה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>יחיה לפניך - <br>
</span></b><b>פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>יחיה ביראתך, כמו התהלך לפני (לעיל יז א), פלח קדמי. <br>
</blockquote>ואיננו נכון, בעבור שאמר ולישמעאל שמעתיך, <b><span id='katom'>אבל פירושו</span></b> יחיה ויתקיים זרעו כל ימי עולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אבל שרה אשתך
id: 0117
nru: יט
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b>כמו אבל בן אין לה (מ'ב ד יד), כטעם רק, אמר, רק הבן אשר אני מבשרך עליו שרה אשתך תלד אותו ובו אני מקים בריתי לעולם ובזרעו אחריו, וישמעאל אברך להרבות זרעו, אך לא מבריתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעל אלוהים מעל אברהם
id: 0117
nru: כב
pch: לך-לך
lvr: C0112
prk: 17
htm:
</b><blockquote>לשון כבוד כלפי המקום, ולמדנו שהצדיקים מרכבתו של הקב'ה<b>. לשון רש'י</b>.<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>אבל לשונם בבראשית רבה (מז ו): <br>
</b><blockquote>האבות הן הן המרכבה.<br>
</blockquote>ירמוז למה שכתוב (מיכה ז כ): תתן אמת ליעקב חסד לאברהם, ופחד יצחק היה לי (להלן לא מב). והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא אליו
id: 0118
nru: א
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b><b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>לבקר את החולה, אמר רבי חמא בר חנינא יום שלישי למילתו היה ובא הקב'ה ושאל בו. <br>
</blockquote><b><span id='pink'><br>
והנה שלשה אנשים - <br>
</span></b><blockquote>המלאכים שבאו אליו בדמות אנשים. שלשה, אחד לבשר את שרה ואחד לרפאות את אברהם ואחד להפוך את סדום, ורפאל שריפא את אברהם הלך משם להציל את לוט, שאין זה שתי שליחות, כי היה במקום אחר ונצטווה בו אחר כן, או ששתיהן להצלה.<br>
</blockquote><b><span id='pink'><br>
ויאכלו - <br>
</span></b><blockquote>נראו כמי שאכלו:<br>
</blockquote><br>
<b>ובספר מורה הנבוכים (ב מב) נאמר: <br>
</b><blockquote>כי הפרשה כלל ופרט. אמר הכתוב תחלה כי נראה אליו השם במראות הנבואה, ואיך הייתה המראה הזאת, כי נשא עיניו במראה והנה ג' אנשים נצבים עליו. ויאמר אם נא מצאתי חן בעיניך, זה ספור מה שאמר במראה הנבואה לאחד מהם הגדול שבהם. ואם במראה, לא נראו אליו רק אנשים אוכלים בשר, איך אמר <b>'וירא אליו ה''</b>, כי הנה לא נראה לו השם לא במראה ולא במחשבה, וככה לא נמצא בכל הנבואות, והנה לדבריו לא לשה שרה עוגות, ולא עשה אברהם בן בקר, וגם לא צחקה שרה, רק הכל מראה, ואם כן בא החלום הזה ברוב ענין כחלומות השקר, כי מה תועלת להראות לו כל זה:<br>
</blockquote><br>
וכן אמר (שם): בענין <b>'ויאבק איש עמו'</b> (להלן לב כה): <br>
<blockquote>שהכל מראה הנבואה. ולא ידעתי למה היה צולע על ירכו בהקיץ, ולמה אמר (להלן לב לא): כי ראיתי אלוהים פנים אל פנים ותנצל נפשי, כי הנביאים לא יפחדו שימותו מפני מראות הנבואה. וכבר ראה מראה גדולה ונכבדת מזאת, כי גם את השם הנכבד ראה פעמים רבות במראה הנבואה (עיין להלן כח יג, לא ג):<br>
</blockquote><br>
והנה לפי דעתו זאת יצטרך לומר כן בענין לוט, כי לא באו המלאכים אל ביתו, ולא אפה להם מצות ויאכלו, אבל הכל היה מראה. ואם יעלה את לוט למעלת מראה הנבואה איך יהיו אנשי סדום הרעים והחטאים נביאים, כי מי הגיד להם שבאו אנשים אל ביתו. ואם הכל מראות נבואתו של לוט, יהיה <b>'ויאיצו המלאכים וגו' קום קח את אשתך'</b>, <b>'ויאמר המלט על נפשך'</b> (להלן יט טו יז), <b>'והנה נשאתי פניך'</b> (שם כא), וכל הפרשה כלה מראה, וישאר לוט בסדום. אבל יחשוב שהיו המעשים נעשים מאליהם, והמאמרים בכל דבר ודבר מראה, ואלה דברים סותרים הכתוב, אסור לשומעם אף כי להאמין בהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ובאמת </span></b>כי כל מקום שהוזכר בכתוב ראיית מלאך או דבור מלאך הוא במראה או בחלום, כי ההרגשים לא ישיגו המלאכים, אבל לא מראות הנבואה, כי המשיג לראות מלאך או דיבורו איננו נביא, שאין הדבר כמו שהרב גוזר (במו'נ ב לד, ובהלכות יסוה'ת ז ו): כי כל נביא זולת משה רבנו נבואתו על ידי מלאך. וכבר אמרו (מגילה ג א): בדניאל אינהו עדיפי מיניה דאינהו נביאי ואיהו לאו נביא, וכן לא נכתב ספרו עם ספר הנביאים מפני שהיה עניינו עם גבריאל, אף על פי שהיה נראה אליו ומדבר עמו בהקיץ, כמו שנאמר במראה של בית שני ועוד אני מדבר בתפלה והאיש גבריאל (דניאל ט כא). וכן המראה של קץ הגאולה (שם י ד): בהקיץ הייתה בלכתו עם חביריו על יד הנהר. ואין הגר המצרית מכלל הנביאות, וברור הוא גם כן שלא היה ענינה בת קול כמו שאמר הרב (במו'נ שם):<br>
<br>
והכתוב חלק נבואת משה רבנו מנבואת האבות כמה שנאמר (שמות ו ג): וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב באל שדי, וזה שם משמות הקדש לבורא, איננו כנוי למלאך. ורבותינו עוד למדו על החילוק שביניהם ואמרו (ויק'ר א יד): <br>
<span id='red'>מה בין משה לכל הנביאים? <br>
</span><blockquote>רבנן אמרי: כל הנביאים ראו מתוך אספקלריא שאינה מצוחצחת, הדא הוא דכתיב (הושע יב יא): ואנכי חזון הרביתי וביד הנביאים אדמה, ומשה ראה מתוך אספקלריא מצוחצחת, הדא הוא דכתיב (במדבר יב ח): ותמונת ה' יביט, כמו שהוא מפורש בויקרא רבה (שם): <br>
</blockquote>ומקומות אחרים (יבמות מט ב), ולא נתנו בשום מקום נבואתם למלאך. ואל תשומם בעבור שכתוב (מ'א יג יח): גם אני נביא כמוך ומלאך דבר אלי בדבר ה' לאמר, כי פירושו גם אני נביא כמוך ויודע אני שהמלאך שדבר אלי בדבר ה' הוא. וזו מדרגה ממדרגות הנבואה כאשר אמר איש האלוהים כי כן ציווה אותי בדבר ה' (שם יג ט), ואמר כי דבר אלי בדבר ה' (שם יג יז):<br>
<br>
וכבר אמרו רבותינו (במד'ר כ ג): בענין בלעם שאמר ועתה אם רע בעיניך אשובה לי (במדבר כב לד), אני לא הלכתי עד שאמר לי הקב'ה קום לך אתם (שם שם כ), ואתה אומר שאחזור, כך הוא אומנותו, לא כך אמר לאברהם להקריב את בנו ואחר כך ויקרא מלאך ה' אל אברהם, ויאמר אל תשלח ידך אל הנער (להלן כב יב)?! למוד הוא לומר דבר ומלאך מחזירו וכו'. הנה החכמים מתעוררים לומר שאין הנבואה בדבור הראשון שהזכיר בו השם שוה לדיבור השני שאמר בו שהוא על ידי מלאך, אלא שהוא דרך בנביאים שיצווה בנבואה ויבטל הצואה במלאך, כי הנביא יודע כי דבר ה' הוא:<br>
<br>
<b>ובתחילת ויקרא רבה (א ט): אמרו: <br>
</b><blockquote>ויקרא אל משה, לא כאברהם, באברהם כתוב ויקרא מלאך ה' אל אברהם שנית מן השמים (להלן כב טו), המלאך קורא והדבור מדבר, ברם הכא אמר הקב'ה אני הוא הקורא ואני הוא המדבר. <br>
</blockquote>כלומר שלא היה אברהם משיג הנבואה עד הכינו נפשו בתחלה להשגת מלאך, ויעלה מן המדרגה ההיא למעלת דבור הנבואה, אבל משה מוכן לנבואה בכל עת:<br>
<br>
הנה בכל מקום יתעוררו החכמים להודיענו כי ראיית המלאך איננה נבואה ואין הרואים מלאכים והמדברים עמם מכלל הנביאים כאשר הזכרתי בדניאל, אבל היא מראה, תקרא <b>'גלוי עינים'</b>, כמו ויגל השם את עיני בלעם וירא את מלאך ה' (במדבר כב לא), וכן ויתפלל אלישע ויאמר ה' פקח נא את עיניו ויראה (מ'ב ו יז):<br>
<br>
אבל במקום אשר יזכיר המלאכים בשם <b>'אנשים'</b> כענין הפרשה הזאת ופרשת לוט, וכן ויאבק איש עמו (להלן לב כה), וכן וימצאהו איש (שם לז טו), על דעת רבותינו (תנחומא וישב ב): הוא כבוד נברא במלאכים, יקרא אצל היודעים <b>'מלבוש'</b>, יושג לעיני בשר בזכי הנפשות כחסידים ובני הנביאים. ולא אוכל לפרש. והמקום אשר תמצא בו ראיית ה' ודבור מלאך, או ראיית מלאך ודבור ה', ככתוב בדברי משה בתחילת נבואתו (שמות ג ב - ד), ובדברי זכריה (ג א - ב), עוד אגלה בו דברי אלוהים חיים ברמיזות (עיין שמות ג ב). וענין ויאכלו - אמרו חכמים (ב'ר מח יד): ראשון ראשון מסתלק. וענין ההסתלקות תבין אותו מדבר מנוח אם תזכה אליו. והנה פירוש הפרשה הזאת, אחרי שאמר כי בעצם היום הזה נמול אברהם (לעיל יז כו), אמר שנראה אליו השם בהיותו חולה במילתו, יושב ומתקרר בפתח אהלו מפני חום היום אשר יחלישנו, והזכיר זה להודיע שלא היה מתכוין לנבואה לא נופל על פניו ולא מתפלל, ואף על פי כן באה אליו המראה הזאת:<br>
<br>
<b><span id='pink'>באלוני ממרא - <br>
</span></b>להודיע המקום אשר בו נימול. וזה גילוי השכינה אליו למעלה וכבוד לו, כענין שבא במשכן ויצאו ויברכו את העם וירא כבוד ה' אל כל העם (ויקרא ט כג), כי מפני השתדלותם במצות המשכן זכו לראיית השכינה. ואין גלוי השכינה כאן וכאן לצוות להם מצווה או לדבור כלל, אלא גמול המצווה הנעשית כבר, ולהודיע כי רצה האלוהים את מעשיהם, כענין שנאמר (תהלים יז טו): אני בצדק אחזה פניך אשבעה בהקיץ תמונתך. וכן ביעקב אמר (להלן לב ב): ויפגעו בו מלאכי אלוהים, ואין שם דבור ולא שחדשו בו דבר, רק שזכה לראיית מלאכי עליון, וידע כי מעשיו רצויים. וכן היה לאברהם בראיית השכינה זכות והבטחה. וכן אמרו (מכילתא שירתא ג): ביורדי הים, שאמרו <b>'זה אלי ואנוהו'</b> ראתה שפחה על הים מה שלא ראה יחזקאל הנביא, זכות להם בעת הנס הגדול שהאמינו בה' ובמשה עבדו. <br>
<br>
ופעמים יבא בשעת הקצף ויאמרו כל העדה לרגום אותם באבנים וכבוד ה' נראה באהל מועד אל כל בני ישראל (במדבר יד י), ויהיה זה להגין על עבדיו הצדיקים ולכבודם. ואל תחוש להפסק הפרשה, כי הענין מחובר, ולכן אמר <b>'וירא אליו'</b> ולא אמר <b>'וירא ה' אל אברהם'</b>. אבל בפרשה רצה לסדר כבוד הנעשה לו בעת שעשה המילה, ואמר כי נגלית עליו השכינה ושלח אליו מלאכיו לבשר את אשתו וגם להציל לוט אחיו בעבורו, כי אברהם נתבשר בבן מפי השכינה כבר, ושרה מפי המלאך שדבר עם אברהם כדי שתשמע שרה, כמו שאמר ושרה שומעת. וזו כוונתם שאמרו (סוטה יד א): לבקר את החולה, שלא היה לדבור אלא לכבוד לו. ועוד אמרו (ב'ר מח ד): מזבח אדמה תעשה לי (שמות כ כד), ומה אם זה שבנה מזבח לשמי הריני נגלה עליו ומברכו, אברהם שמל עצמו לשמי על אחת כמה וכמה. ושמא כיוונו עוד בזה לומר שהיה לו במראה השכינה רפוי למחלת המילה, כי כן ראוי להיות כדכתיב (משלי טז טו): באור פני מלך חיים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם נצבים עליו - <br>
</span></b>שהיו עומדים לנגדו מסתכלים, כלשון הנצב על הקוצרים (רות ב ה), משרי הנצבים (מ'א ה ל), ולפי שהוא יושב והם היו עומדים ורואים בו אמר <b>'עליו'</b>. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם וירא וירץ לקראתם - <br>
</span></b>כי כאשר ראה אותם עומדים נגדו ולא היו הולכים לדרכם רץ לקראתם להביאם אל ביתו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם מפתח האהל - <br>
</span></b>להגיד שהיה עדיין יושב שם אחרי הסתלק ממנו מראה השכינה:<br>
ויתכן שיהיה <b>'עליו'</b> על האהל, שהיו קרובים אליו מן הצד האחר שלא כנגד הפתח, והיו שם נצבים ולא היו מתקרבין אל אברהם, כטעם חונים על הים (שמות יד ט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אדני אם נא מצאתי חן בעיניך
id: 0118
nru: ג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>מצינו אותו בספרים קמוץ. והנה קראם בשם רבם באל'ף דל'ת, כי הכיר בהם שהם מלאכי עליון כאשר יקראו אלוהים ואלים ולכן השתחוה להם ארצה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אל נא תעבור מעל עבדך - <br>
</span></b>עם כל אחד ידבר, כדרך כל התורה ושמרתם את (כל): חקתי (ועשיתם אותם), ערות אביך וערות אמך לא תגלה (ויקרא יח ה ז), ובקצרכם את קציר ארצכם לא תכלה (שם יט ט), ובקשתם משם את ה' אלהיך ומצאת כי תדרשנו בכל לבבך ובכל נפשך (דברים ד כט). ורוב משנה התורה כן. והפך מזה ראה אנכי נותן לפניכם היום (שם יא כו). ורבותינו אמרו (ב'ר מח ו): לגדול שבהם אמר. וגם זה יתכן שאמר לגדול אל נא תעבור ואתה ורעיך אשר ישארו עמך תרחצו רגליכם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שקרא את כולם אדונים, ופנה אל כל אחד ואחד, לראשון אמר אם נא מצאתי חן בעיניך אל נא תעבור, וכן אמר לשני, וכן אמר לשלישי, לכל אחד בפני עצמו יתחנן אם נא מצאתי חן בעיניך אל נא תעבור מעל עבדך, ויוקח נא מעט מים ורחצו רגליכם כלכם - וזה דרך מוסר וכבוד מרוב חפצו להתנדב עמהם. והנה הכיר בהם שהם עוברי דרך ואין חפצם ללון שם, ולכן לא בקש מהם רק שיוקח מעט מים לרחוץ רגליהם מעט מפני החום, לתת מים קרים על נפש עיפה, וישענו תחת העץ לרוח היום, לא יבואו באהל ובמשכן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי על כן עברתם
id: 0118
nru: ה
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>כי אחרי שדרככם עלי, איננו נכון שלא תנוחו מעט אצלי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כן תעשה כאשר דברת - <br>
</span></b><blockquote>דרך מוסר שבפת לחם די, <b>לשון רבי אברהם. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>או יאמר,</span></b> כן תעשה לנו להשען תחת העץ ולעבור מיד, כי שלוחים אנחנו, ואל תעכבנו לבא באהל או ללון עמך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קמח סלת
id: 0118
nru: ו
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b><blockquote>סלת לעוגות, קמח לעמילן של טבחים לכסות את הקדרה לשאוב את הזוהמא. <br>
<b>לשון רש'י. </b>וכך הוא בבראשית רבה (מח יב). ושם פירשו שהיו שלש סאים לכל אחד. <br>
</blockquote><br>
ולא ידענו למה הרבה בלחם כל כך לשלשה אנשים. אולי ידע הסתלקות המאכל ראשון ראשון, והוא כמרבה עולות למזבח, או שסעדו גדולי ביתו עמהם לכבודם. ועל דרך הפשט, מהרי שלש סאים קמח לעשות מהן סלת, והנה הוציאה מכל השלש סאין סלת נקיה מעט:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ואל הבקר רץ אברהם
id: 0118
nru: ז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>להגיד רוב חשקו בנדיבות כי האדם הגדול אשר היו בביתו שמונה עשר ושלש מאות איש שולף חרב והוא זקן מאד וחלוש במילתו הלך הוא בעצמו אל אהל שרה לזרז אותה בעשיית הלחם, ואחרי כן רץ אל מקום הבקר לבקר משם בן בקר רך וטוב לעשות לאורחיו, ולא עשה כל זה על יד אחד ממשרתיו העומדים לפניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שוב אשוב אליך כעת חיה
id: 0118
nru: י
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b><b>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>לא בשרו המלאך שישוב אליו, אלא בשליחותו של מקום אמר לו, כמו ויאמר לה מלאך ה' הרבה ארבה את זרעך (לעיל טז י), והוא אין בידו להרבות, אלא בשליחותו של מקום אמר לו, אף כאן בשליחותו של מקום אמר לו. <br>
</blockquote>והוצרך הרב לאמר כן, מפני שהקב'ה אמר לו בכאן למועד אשוב אליך. ובין במלאך או בהקב'ה לא מצינו ששב אליו למועדו. אולי נכלל בלשון וה' פקד את שרה כאשר אמר ויעש ה' לשרה כאשר דבר (להלן כא א). <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר (להלן כא ב): <br>
</b><blockquote>כי <b>'ויאמר ה' אל אברהם'</b> הוא דבר המלאך בשם שולחו, ושב אליו למועד אשר דבר אתו, ואם לא נכתב:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהוא מן <b>'לתשובת השנה'</b> (ש'ב יא א). יאמר, כי שוב אשוב אליך כעת הזאת שתהיו בו חיים ויהיה בן לשרה אשתך. וזהו כאשר נאמר לאברהם (לעיל יז כא): למועד הזה בשנה האחרת, ויהיה <b>'אשוב'</b> כמו ושב ה' אלהיך, ושב וקבצך (דברים ל ג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : באים בימים
id: 0118
nru: יא
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>האדם בימי בחורותיו יקרא <b>'עומד בימים'</b>. ויקראו <b>'ימיו'</b> כי הם שלו, כלשון את מספר ימיך אמלא (שמות כג כו), אבל כאשר יזקין ויחיה ימים רבים מרוב בני האדם בדורו יקרא <b>'בא בימים'</b>, מפני שהוא כבא בארץ אחרת, נוסע מעיר ובא אל עיר מיום אל יום:<br>
<br>
<b><span id='pink'>חדל להיות לשרה אורח כנשים -</span></b> <br>
הוא הזמן להריון, כי אחרי הפסק האורח מחמת זקנה לא תהרינה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואני זקנתי
id: 0118
nru: יג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>הוא פירוש אחרי בלותי. ודבריו אמת, אך מפני השלום לא רצה לגלות מה שאמרה <b>'ואדוני זקן'</b>, כי היה ראוי שיאמר <b>'ואני ואדוני זקנים'</b>, כי שרה בשניהם תצחק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : היפלא מה' דבר
id: 0118
nru: יד
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>אם דבר נפלא ורחוק הוא שיהיה מאת ה' ככה, כלשון כי ממך הכל ומידך נתנו לך (דהי'א כט יד), ודומה לזה מאשר שמנה לחמו (להלן מט כ), מאת אשר תבא לחם שמנה. ואונקלוס תרגם היתכסי, עשאו כלשון כי יפלא ממך דבר למשפט (דברים יז ח), ואם כן יש בו סוד נעלם. <br>
<br>
<b>ולשון רש'י: <br>
<span id='pink'>היפלא, <br>
</span></b><blockquote>היתכסי, וכי שום דבר מופלא ומכוסה ממני מלעשות כרצוני. <br>
</blockquote>הרכיב בו שני עניינים:<br>
<br>
<b>(טו): ותכחש שרה לאמר - <br>
</b>אני תמה בנביאה הצדקת איך תכחש באשר אמר השם לנביא, וגם למה לא האמינה לדברי מלאכי אלוהים. והנראה בעיני כי המלאכים האלה הנראים כאנשים באו אל אברהם, והוא בחכמתו הכיר בהם, ובשר אותו שוב אשוב אליך ולשרה בן, ושרה שומעת, ולא ידעה כי מלאכי עליון הם, כענין באשת מנוח (שופטים יג ו). ואולי לא ראתה אותם כלל:<br>
<br>
ותצחק בקרבה ללעג, כמו יושב בשמים ישחק ה' ילעג למו (תהלים ב ד), כי השחוק לשמחה הוא בפה, אז ימלא שחוק פינו (שם קכו ב), אבל השחוק בלב לא יאמר בשמחה. והקב'ה האשים אותה לאברהם למה היה הדבר נמנע בעיניה, וראוי לה שתאמין, או שתאמר <b>'אמן כן יעשה ה''</b>:<br>
<br>
והנה אברהם אמר אליה למה צחקת היפלא מה' דבר, ולא פירש אליה כי השם גילה אליו סודה, והיא מפני יראתו של אברהם תכחש, כי חשבה שאברהם בהכרת פניה יאמר כן, או מפני ששתקה ולא נתנה שבח והודאה בדבר ולא שמחה, והוא אמר לא כי צחקת - אז הבינה כי בנבואה נאמר לו כן, ושתקה ולא ענתה אותו דבר. וראוי שנאמר עוד כי אברהם לא גילה לה הנאמר לו מתחילה (לעיל יז יט): אבל שרה אשתך יולדת לך בן. אולי המתין עד שלוח השם אליה הבשורה ביום מחר, כי ידע כי לא יעשה ה' אלוהים דבר כי אם גלה סודו אל עבדיו הנביאים (עמוס ג ז). או מרוב זריזותו במצות היה טרוד במילתו ומילת עם רב אשר בביתו, ואחר כן בחולשתו ישב לו פתח האהל, והמלאכים באו טרם שהגיד לה דבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וה' אמר
id: 0118
nru: יז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>אל צבא השמים העומדים עליו, או אל המלאכים השלוחים. ויתכן שהוא המחשבה, כי חשב שלא יתכסה ממנו מפני הטעמים הללו, וכן ואני אמרתי בדמי ימי (ישעיה לח י), וכן ויאמר להכות את דוד (ש'ב כא טז), וכן כל אמירה עם הלב מחשבה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואברהם היו יהיה
id: 0118
nru: יח
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b><blockquote>מדרש אגדה: זכר צדיק לברכה, הואיל והזכירו ברכו. <br>
ופשוטו של מקרא: וכי ממנו אני מעלים, והלא חביב לפני להיות לגוי עצום. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> כי השם יתברך דבר בכבוד אברהם. <br>
אמר, הנה הוא עתיד להיות לגוי גדול ועצום, ויהיה זכרו בזרעו ובכל גויי הארץ לברכה, לכן לא אכסה ממנו, כי יאמרו הדורות הבאים, איך כיסה ממנו, או איך נתאכזר הצדיק על שכיניו החונים עליו ולא ריחם ולא התפלל עליהם כלל:<br>
והגלוי אליו טוב ויפה, כי ידעתי בו שהוא מכיר ויודע שאני ה' אוהב צדקה ומשפט, כלומר, שאני עושה משפט רק בצדקה, ולכך יצווה את בניו וביתו אחריו לאחוז דרכי. והנה, אם בדרך צדקה ומשפט יפטרו, יתפלל לפני להניחם וטוב הדבר, ואם חייבין הם לגמרי גם הוא יחפוץ במשפטם, ולכן ראוי שיבוא בסוד ה':<br>
<b><br>


autr: רמבם
trm: : כי ידעתיו למען אשר יצווה
id: 0118
nru: יט
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>ארי ידעתיניה כתרגומו, לשון חבה, כמו מודע לאישה (רות ב א), ואדעך (שמות לג יז), אמנם עיקר כולם לשון ידיעה, שהמחבב את האדם ומקרבו אצלו יודעו, ומכירו. ואם תפרשהו יודע אני בו שיצווה את בניו, אין <b>'למען'</b> נופל על הלשון. <br>
</blockquote>ויתכן שיהיה <b>'ידעתיו'</b>, גדלתיו ורוממתיו, בעבור אשר יצווה את בניו אחריו לעשות את הישר לפני, ולכך אשימנו לגוי גדול ועצום שיעבדוני. וכמוהו ידעתיך בשם (שמות לג יב), מה אדם ותדעהו (תהלים קמד ג). או יאמר <b>'ידעתיו שיצווה'</b>, וכן למען ינוח שורך וחמורך (שמות כג יב), שינוח:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהיא ידיעה בו ממש. ירמוז, כי ידיעת השם שהיא השגחתו בעולם השפל, היא לשמור הכללים. וגם בני האדם מונחים בו למקרים עד בא עת פקודתם. אבל בחסידיו ישום אליו לבו לדעת אותו בפרט, להיות שמירתו דבקה בו תמיד, לא תפרד הידיעה והזכירה ממנו כלל. כטעם לא יגרע מצדיק עיניו (איוב לו ז). ובאו מזה פסוקים רבים, כדכתיב (תהלים לג יח): הנה עין ה' אל יראיו, וזולת זה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' זעקת סדום ועמורה
id: 0118
nru: כ
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
לשון רש'י <br>
</b><blockquote>ויאמר ה' אל אברהם, שעשה כאשר אמר שלא יכסה ממנו. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי נכנס פסוק <b>'ויפנו משם האנשים'</b> בנתים להודיע כי בעת שבאו לסדום אז אמר השם לאברהם <b>'זעקת סדום ועמורה כי רבה'</b>. <br>
</blockquote>וכן דעת כל המפרשים כי עם אברהם ידבר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי זה הנכון</span></b> בפסוק <b>'ויפנו משם האנשים'</b>, לומר כי כאשר אמר השם לאברהם בנסוע האנשים ממנו <b>'זעקת סדום ועמורה כי רבה'</b>, עמד אברהם בתפלה ותחנה לפניו למחול להם ולתת לו רשות לדבר, והאריך בתפלתו עד שבאו האנשים סדומה, ואז נגש אברהם ואמר <b>'האף תספה'</b>:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או יהיה פירושו</span></b> ששב לבאר <b>'עודנו עומד לפני ה''</b> כי נגש אברהם ואמר <b>'האף תספה'</b>. והנה האריך בתחינה לפניו בכל פעם לאמר <b>'אל יחר אף ה''</b>, והיה עוד מכוין דעתו בכל פעם לנבואה עד ששמע תשובה לדבריו מפיו של הקדוש ברוך הוא, והאריכו כל היום בזה, וילך ה' בערב כאשר כלה לדבר אל אברהם, ובאו שני המלאכים סדומה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>זעקת סדום ועמורה - <br>
</span></b>היא זעקת עשוקים יזעקו וישועו מזרוע רשעתם. והיה ראוי שיאמר הכתוב זעקת סדום ועמורה שמעתי כי רבה, או שיאמר זעקת סדום ועמורה רבה וחטאתם כבדה מאד, אבל ענין הכתוב זעקת סדום ועמורה וחטאתם שגדלו מאד ארד ואראה, אם כלם חטאו בהם, ואם לא, אדעה מי החוטאים. <br>
וענין הירידה והראיה <b>אמר רש'י</b>: <br>
<blockquote>בדרך הדרש לימד שלא יפסקו דיני נפשות אלא בראיה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> מפני שרצה הקב'ה לגלות לאברהם עניין סדום ולהודיעו כי אין בהם עושה טוב אמר אליו זעקת סדום ועמורה כי רבה ארד לראות, כלומר באתי לשפוט אם חטאו אעשה בהם כלה, ואם לא אדעה מה אעשה בהם, ופקדתי בשבט פשעם ובנגעים עונם. הודיעו כי אין עוד נגמר דינם וכי עתה יפקוד עונם וישפוט אותם, וזה כלשון ה' משמים השקיף על בני אדם לראות היש משכיל דורש את אלוהים הכל סר יחדיו נאלחו (תהלים יד ב ג):<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר בו סוד: <br>
</b><blockquote>מילדי נכרים יספיקו בו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני ארמוז לך דעת מקבלי האמת.</span></b> <br>
<b>דרשו רבותינו (ירושלמי תענית פ'ב): <br>
</b><blockquote>בפסוק כי הנה ה' יוצא ממקומו וירד ודרך על במתי ארץ (מיכה א ג). יוצא ובא לו ממדה למדה, יוצא ממדת רחמים ובא לו למדת הדין, וכן הענין הזה. <br>
<b>ויאמר ה' אל לבו זעקת סדום ועמורה כי רבה,</b> ארד ממדת רחמים אל מדת הדין (זהר קה ב), ואראה ברחמים אם כצעקתה הבאה אלי במדת הדין עשו, כלה (שם קו א), ואם לא אדעה וארחם, כדרך וידע אלוהים (שמות ב כה). <br>
ואחר שסיפר הכתוב דעת העליון, חזר אל הענין הראשון, וסיפר במעשה כי האנשים אשר השקיפו על פני סדום ללכת שמה ושלחם אברהם הגיעו שמה, ואברהם מעת הפרדם ממנו ועד הגיעם שם, עודנו עומד לפניו כי קראו והגיד לו כי המלאכים הם השלוחים האלה להשחית המקום כאשר אמר, ולא הוצרך לפרש מתי עמד לפניו, כי מעת שאמר <b>'המכסה אני מאברהם'</b> נודע שהגיד לו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויגש אברהם ויאמר האף תספה צדיק עם רשע
id: 0118
nru: כג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
</b>אפו של הקדוש ברוך הוא היא מדת דינו, וחשב אברהם שהיא תספה צדיק עם רשע, לא ידע מחשבות ה' אשר חשב עליהם ברחמיו כאשר פירשתי. ולכן אמר כי הגון וטוב הוא שישא לכל המקום למען חמשים הצדיקים, אבל לא יתכן גם במדת הדין להמית צדיק עם רשע, שאם כן יהיה כצדיק כרשע, ויאמרו שוא עבוד אלוהים, וכל שכן במדת רחמים שהוא שופט כל הארץ, והוא העושה משפט, כענין ויגבה ה' צבאות במשפט (ישעיה ה טז), ואמרנו (ברכות יב ב): המלך המשפט. וזהו ענין הכפל חלילה לך. והקב'ה הודה שישא לכל המקום בעבורם, כי במדת רחמים יתנהג עמהם. ומה שיודיע אליך כל הענין, היות ויאמר ה' כתוב יו'ד ה'א, וכל אשר הזכיר אברהם אל'ף דל'ת. <b><span id='katom'>והנה זה מבואר:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : חמשים צדיקים
id: 0118
nru: כד
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>עשרה לכל כרך וכרך. התשחית בחמשה - תשעה לכל כרך וכרך, ואתה צדיקו של עולם תצטרף עמהם. אולי ימצאון שם ארבעים - וימלטו ארבעה כרכים, וכן שלשים יצילו שלשה, ועשרים יצילו שנים, ועשרה יצילו אחד. ולא בקש על פחות מעשרה שדור המבול היו שמנה צדיקים ולא הצילו על דורן, ותשעה על ידי צירוף כבר ביקש ולא מצא. כל אלו דברי הרב ז'ל. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b> אם כן מה התפלה והתחינה הזאת אשר היה מתחנן בכל פעם ופעם <b>'אל נא יחר לאדני'</b>, <b>'והנה נא הואלתי'</b>, והלא ראוי הוא שיהיו ארבעים מצילין ארבעה ושלשים והעשרים יצילו לפי חשבון כאשר החמשים יצילו חמש. וכן מה שאמר כי תשעה על ידי צירוף כבר בקש ולא מצא, והלא לארבעים וחמשה היה מבקש הצירוף ולא היו שם ארבעים וחמשה, אבל תשעה אולי ימצאון שם:<br>
והנה דעת הרב לומר שהרבים ראוין להצלה גדולה יותר מאשר יצילו המועטים אפילו הצלה מועטת, כמו שאמרו (ת'כ בחקותי): אינו דומה מועטין העושין את התורה למרובים העושין את התורה:<br>
<br>
והנה הודה הקב'ה שיצילו ארבעים וחמשה בצירוף צדיקו של עולם כל הכרכין כאילו היו חמשים שלמין, ומעתה כשיהיו מ' צדיקים מצילין ארבעה, אף בצירוף הצדיק יתעלה ינצלו, וכן השלשים והעשרים והעשרה, שכבר הודה בצירוף הזה. ואם תאמר שהודה בו עם ארבעים וחמשה שהם רבים, ושמא לא יודה בצירוף עם המועטין כמו שאמרנו, צדקת ה' ראויה היא להצטרף ולהציל כיון שהודה שלא יבדיל בין רב למעט, זה דעת הרב:<br>
ודרך פשט הכתובים סלולה, שאמר תחילה חמשים לתת חשבון שלם של עשרה לכל אחד ואחד, וחזר ופחת כמו שיכול, ולהציל הכל היה אומר. ולא ידעתי מי הכניסו לרב במה שאמר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בתוך העיר
id: 0118
nru: כו
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 18
htm:
פירש רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>שיהיו יראים את השם בפרהסיא, וכן שוטטו בחוצות ירושלם (ירמיה ה א). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי אברהם אמר <b>'בתוך העיר'</b> לאמר, שאפילו יהיו נכרים בתוכה ראוי שיצילוה. ואמר זה בעבור לוט, וחשב אולי יש אחרים שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה נא אדוני
id: 0119
nru: ב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>הנה נא אתם אדונים לי אחר שעברתם עלי. והנכון שהוא לשון תחינה, אדני, הנה נא בית עבדכם סורו נא אלי, ומלת <b>'סורו'</b> כמו סורה שבה פה (רות ד א), סורה אדני סורה [אלי] אל תירא (שופטים ד יח):<br>
<b>וטעם והשכמתם והלכתם לדרככם - </b>להגיד להם שלא יתעכבו בעיר אחר הבקר, כי ידע בענין אנשי העיר ורשעם, אבל היה חושב כי באור הבקר יעשוה. או שראה אותם כהולכי ארחות לא יתעכבו בעיר, ואמר והשכמתם והלכתם לדרככם אם תרצו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפצר בם מאד
id: 0119
nru: ג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
</b>היה ללוט זכות בהפצירו בהם והיה לו חפץ טוב בהכנסת אורחים, והיו ממאנים כדי לזכותו, ולכן שמעו לו בסוף, כי מתחלה לא היו רוצים לבא לביתו, כי אינו צדיק תמים. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (ב'מ פז א): <br>
</b><blockquote>מסרבין לקטן ואין מסרבין לגדול. ואם כן יהיה כדרך מוסר בני אדם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונדעה אותם
id: 0119
nru: ה
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
</b>כוונתם לכלות את הרגל מביניהם, כדברי רבותינו (סנהדרין קט א), כי חשבו שבעבור טובת ארצם שהיא כגן ה' יבאו שם רבים, והם היו מואסי הצדקה, אבל לוט בעשרו וממונו בא אליהם, או שבקש מהם רשות או שקבלוהו לכבוד אברהם, והכתוב מעיד שזאת כוונתם, שנאמר (יחזקאל טז מט): הנה זה היה עון סדום אחותך גאון שבעת לחם ושלות השקט היה לה ולבנותיה ויד עני ואביון לא החזיקה. ומה שאמר (לעיל יג יג): רעים וחטאים לה' מאד, שהיו מכעיסים ומורדים בשלותם ובענוי האביונים, והוא שאמר (יחזקאל טז נ): ותגבהינה ותעשינה תועבה לפני ואסיר אתהן כאשר ראיתי:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (עיין סנהדרין קט א): <br>
</b><blockquote>היו בהם כל מדות רעות, אבל נגמר דינם על אותו העון מפני שלא החזיקו יד עני ואביון, כי היו תדירים באותו עון יותר מכולם, וגם כי כל העמים עושים צדקות עם ריעיהם ועם ענייהם, לא היה בכל הגויים כסדום לאכזריות:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ודע,</span></b> כי משפט סדום היה למעלת ארץ ישראל, כי היא מכלל נחלת ה' ואינה סובלת אנשי תועבות, וכאשר תקיא את הגוי כלו מפני תועבותם הקדימה וקאתה את העם הזה שהיו רעים מכולם לשמים ולבריות. ושממו עליהם השמים והארץ והושחתה הארץ בלא רפואה לעולם, מפני שבעבור טובה נתגאו, וראה הקב'ה שיהיה לאות לבני מרי לישראל העתידים לירשה כאשר התרה בהן גפרית ומלח שרפה כל ארצה כמהפכת סדום ועמורה אדמה וצבויים אשר הפך ה' באפו ובחמתו (דברים כט כב):<br>
כי יש באומות רעים וחטאים מאד ולא עשה בהם ככה, אבל למעלת הארץ הזאת היה הכל, כי שם היכל ה'. ועוד אני עתיד לבאר זה בסדר אחרי מות (ויקרא יח כד), אם יחייני הממית והמחיה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אוציאה נא אתהן אליכם
id: 0119
nru: ח
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
</b>מתוך שבחו של האיש הזה באנו לידי גנותו, שהיה טורח מאד על אכסניא שלו להציל אותם מפני שבאו בצל קורתו, אבל שיפייס אנשי העיר בהפקר בנותיו אין זה כי אם רוע לב, שלא היה ענין הזמה בנשים מרוחק בעיניו, ולא היה עושה לבנותיו חמס גדול כפי דעתו:<br>
<br>
<b>לכך אמרו רבותינו (תנחומא וירא יב): <br>
</b><blockquote>בנוהג שבעולם אדם מוסר עצמו על בנותיו ועל אשתו והורג או נהרג, וזה מוסר בנותיו להתעולל בהן, אמר לו הקב'ה לעצמך אתה משמרן. <br>
</blockquote>והנה לוט היה מתירא עליהם כי היה חושב שהם אנשים, אבל כאשר הכו בסנורים את אנשי העיר ואמרו לו כי משחיתים אנחנו את המקום הזה וישלחנו ה' לשחתה, אז הכיר בהם והאמין לעשות כל אשר צוו:<br>
<b><span id='katom'>ודע והבן </span></b>כי ענין פילגש בגבעה (שופטים יט): אף על פי שהוא נדמה לענין הזה איננו כמוהו לרוע, כי הרשעים ההם לא היה דעתם לכלות הרגל ממקומם, אבל היו שטופי זמה ורצו גם במשכב האיש האורח, וכאשר הוציאו אליהם פילגשו נתפייסו בה. והאיש הזקן שאמר להם הנה בתי הבתולה ופילגשהו אוציאה נא אותם ועשו להם הטוב בעיניכם (שם יט כד), יודע היה שלא יחפצו בבתו ולא יעשו עמה רעה, ועל כן לא אבו לשמוע לו, וכאשר הוציא את פילגשו לבדה שתקו ממנו. והאיש בעל הבית גם האורח כולם היו חפצים להציל את האיש בפילגשו, כי פילגש הייתה לא אשת איש, וכבר זנתה עליו:<br>
<br>
ובפרץ ההוא עוד לא היו בו כל אנשי העיר כאשר בסדום שנאמר בו <b>'מנער ועד זקן כל העם מקצה'</b>, אבל בגבעה נאמר והנה אנשי העיר <b>'אנשי בני בליעל'</b> (שם יט כב), מקצתם שהיו שרים ותקיפים בעיר, כמו שאמר האיש (שם כ ה): ויקומו עלי בעלי הגבעה, ועל כן לא מיחו האחרים בידם:<br>
<br>
והנה פנות כל העם מכל שבטי ישראל רצו לעשות גדר גדול בדבר להמית אותם, שנאמר (שם כ יג): ועתה תנו את האנשים בני בליעל אשר בגבעה ונמיתם. ודבר ברור הוא שלא היו חייבין מיתה בדין תורה, שלא עשו מעשה זולתי ענוי הפילגש הזונה, ולא נתכוונו למיתה שלה, וגם לא מתה בידם, וישלחוה מאתם כעלות השחר, והלכה מאתם לבית אדוניה ואחר כך מתה, אולי נחלשה מרוב הביאות ונתקררה בפתח עד האור ומתה שם. אבל מפני שהיו חפצים ואומרים לעשות נבלה כאנשי סדום ראו השבטים לעשות סייג לתורה שלא יעשה ולא יאמר כן בישראל, כמו שאמרו ונבערה רעה מישראל (שם). וזה הדין הוא ממה שאמרו רבותינו (סנהדרין מו א): בית דין מכין ועונשין שלא מן התורה ולא לעבור על דברי תורה אלא לעשות סייג לתורה:<br>
<br>
ושבט בנימין לא הסכימו בדבר זה שלא היה בהם חיוב מיתה בענוי הפלגש. ואולי הקפידו עוד בני בנימין על אשר לא שלחו להם מתחילה, ועשו ההסכמה שלא מדעתם. ולפי דעתי שזה ענשם של ישראל להנגף בתחילה, מפני שלא הייתה המלחמה נעשית מן הדין, והגדר עצמו על שבט בנימין היה מוטל לעשותו, ולא עליהם, שמצווה על השבט לדון את שבטו (ספרי קמד):<br>
והנה שתי הכתות ראויות להענש, כי בנימין מרשיע שאינו חושש ליסר הרעים ולא לגעור בהם כלל, וישראל עושין מלחמה שלא מן הדין, וגם את פי ה' לא שאלו בזה. אבל אמרו מי יעלה לנו בתחלה למלחמה על בני בנימין (שופטים כ יח), כי מעצמם הסכימו למלחמה על כל פנים. וכן לא שאלו בענין הנצוח <b>'אם תתנם בידי'</b>, כי בטחו בזרוע בשר שהיו רבים מאד, כי עתה כמוהם עשרה פעמים ויותר. ולא שאלו אלא <b>'מי יעלה לנו בתחלה'</b>, והוא כמו גורל ביניהם. אולי היה כל שבט אומר <b>'לא אעלה אני תחלה'</b>, או אומר <b>'אני ראשון'</b>, והקב'ה השיב כפי שאלתם יהודה בתחלה, לאמור כי יהודה הוא בראש לעולם, כי ביהודה בחר ה' לנגיד (דהי'א כח ד), ולכך לא אמר <b>'יהודה יעלה'</b> כשאר המקומות (עיין שופטים א ב), כי לא הרשה אותם, אבל לא מנעם, ולא אמר להם <b>'לא תעלו ולא תלחמו'</b> מפני ענשו של בנימין:<br>
<br>
והנה הלך השם עם שניהם בקרי והניחם למקרים. ובני בנימין היו גבורים, ועריהם בצורות, והשחיתו בישראל הבוטחים בזרוע בשר, והוסיפו עונש על ענשם, כי די היה להם להבריח ישראל מן הגבעה, והם הכו בהם למשחית איבת עולם והפילו מהם עם רב ועצום כ'ב אלפים. והנה ישראל כאשר הכו מכה רבה נודעה להם שגגתם, כי עשו מלחמה עם אחיהם שלא ברשות גבוה ושלא כדין תורה, ועל כן שאלו ביום השני האוסיף לגשת למלחמה עים בני בנימין אחי (שם כ כג). והזכירו עתה האחוה, לשאול אם הוא אוסר עליהם המלחמה, והשם הרשה אותם עתה ביום השני, ואמר עלו אליו, כי עתה מותר להם לדרוש דם אחיהם השפוך. והם לא שאלו הנצוח, כי עדיין היו בוטחים ברובם לנצח על כל פנים, והשם לא באר להם רק כי המלחמה מותרת להם. ומפני שעדיין לא נתכפר ענשם הראשון נפלו מהם גם ביום השני י'ח אלפים:<br>
וביום השלישי גזרו תענית ויצומו ויבכו לפני ה', והקריבו עולות לכפר על הרהורי הלב אשר בטחו בזרועם והקריבו שלמים והם שלמי תודה כי ראו עצמם כאלו כלם פלטים מחרב בנימין, וזה משפט כל הנמלטים להקריב תודה, כענין שנאמר (תהלים קז כב): ויזבחו זבחי תודה ויספרו מעשיו ברנה, וכתוב (שם כז ו): ועתה ירום ראשי על אויבי סביבותי ואזבחה באהלו זבחי תרועה אשירה ואזמרה לה':<br>
<br>
והנה היו בשני הימים המתים מישראל ארבעים אלף, ומבנימן נפלו בסוף כ'ה אלפים אנשי חיל (שופטים כ לה), ומעיר מתום עד כל הנמצא (שם כ מח), רבים. ויתכן שיהיו ט'ו אלפים בין אנשים ונשים והטף, והיה עונש שתי הכתות בשוה:<br>
ומה נכבדו דברי רבותינו (סנהדרין קג ב): שהיה הקצף בפסלו של מיכה, אמר הקב'ה בכבודי לא מחיתם, בכבוד בשר ודם מחיתם. לומר, בכבודי לא מחיתם במחוייבי מיתה ופושטים ידיהם בעיקר, בכבוד בשר ודם מחיתם יותר משורת הדין. ועל כן סכל עצת שתי הכתות ואמץ את לבבם ולא זכרו ברית אחים:<br>
ואחר המעשה נתחרטו, כמו שנאמר (שופטים כא ב): ויבא העם בית אל וישבו שם עד הערב לפני האלוהים ויבכו בכי גדול ויאמרו למה ה' אלהי ישראל הייתה זאת בישראל להפקד היום מישראל שבט אחד. כי הכירו טעותם וענשם. והנה בדרך גררא פירשנו ענין מהותם ואינו מבואר, והזכרנו סיבותיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפצרו באיש בלוט
id: 0119
nru: ט
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
</b>לא מצאתי המלה הזאת רק בדברי הפיוסים, אם כן נפרש זה שפייסו ממנו הרבה שיפתח להם הדלת, וכאשר לא רצה לעשות כן, נגשו לשבור אותו. או שהיה עומד בפני הדלת ולא היה מניחם לקרבה אליו, והם פייסו ממנו לסור מפניהם כי לא היו רוצים לפגוע בו. וזה טעם גש הלאה - שיגש למקום אחר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חתן ובניך ובנותיך
id: 0119
nru: יב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>מי משלך עוד בעיר חוץ מאשתך ובנותיך שבבית, אם יש לך חתן או בנים ובנות הוצא מן המקום. ואם כן יהיה דבורם כדרך בני אדם, שהוא לא היה לו בנים כי אם בנות. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>חתן ובניך, חתנים שהם כבניך:<br>
</blockquote>ויתכן שהיו לו בנים גדולים נשואי נשים, ודיבר עם חתניו תחילה, כי היה סבור שבניו ישמעו לו, וכאשר צחקו עליו חתניו וארכו הדברים ביניהם, השחר עלה, והמלאכים לא הניחוהו לקחת רק הנמצאים אתו בבית. והנה זכותו של לוט היה מציל בנים ובנות וחתנים, לא כאשר חשב אברהם שימית צדיק עם רשע. וברור הוא שהיו המלאכים יודעים דעת עליון בזה, כי גם צוער בתפלתו נמלטה:<br>
ויתכן שהיה זה לכבוד האכסניא, כי דרך מוסר לשלוחים להציל בעל ביתם וכל אשר לו, כאשר עשו שלוחי יהושע (יהושע ו כג): שהצילו גם כל משפחת בעלת ביתם. ובבראשית רבה (נ כא): לוט על ידי שכבד את המלאך נשא לו פנים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחזיקו האנשים
id: 0119
nru: טז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי ויחזיקו יבאר שפחד ואין בו כח לברוח. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שהוא כמו ותחזק מצרים על העם למהר לשלחם מן הארץ (שמות יב לג), אף כאן היו מושכים בהם בחזקה למהר לשלחם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>בחמלת ה' עליו - <br>
</span></b>לא בזכותו, רק בחמלת האל וברחמיו הרבים. או יאמר שהחזיקו בו למהר להוציאם בעוד החמלה עליו, פן יצא הקצף מלפני ה' ויספה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל תביט אחריך ואל תעמוד בכל הכיכר
id: 0119
nru: יז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
</b>שיעור הכתוב אל תעמוד בכל הכיכר ואל תביט אחריך אחר שתנצל, כי עד היות לוט בהר לא תרד עליהם רעה. ובעבור כן אמר ואנכי לא אוכל להמלט ההרה פן תדבקני הרעה, בהיותי בכיכר, כי אתה לא תאריך לי רק מעט כאשר אמרת מהר המלט:<br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>אל תביט אחריך, אתה וכל אשר לך, וכן לא תאכל ממנו. <br>
</blockquote>ומה צורך לזה, ואין העונש בכאן מפני שיעברו על אזהרת המלאך, אבל הוא הזהירם מדעתו שיגיע להם עונש בהבטה ההיא, והוא הזהיר את לוט לזכותו, וכל השומע ונזהר הוא את נפשו הציל:<br>
<b>וענין איסור ההבטה אמר רש'י: <br>
</b><blockquote>אתה הרשעת עמהם ובזכות אברהם אתה ניצל, אינך רשאי לראות בפורענותן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועוד בו ענין, </span></b>כי הראות באויר הדבר ובכל החליים הנדבקים, יזיק מאד וידביקם, וכן המחשבה בהם, ולכן יסגר האיש המצורע וישב בדד (ויקרא יג מו). וכן נשוכי חיות השוטות ככלב השוטה וזולתו, כאשר יראו המים וכל מראה יחזו בהם דמות המזיק וישתטו וימותו, כמו שאמרו במסכת יומא (פד א), והזכירוהו אנשי הטבע. ולכן הייתה אשתו של לוט נציב מלח, כי באתה המכה במחשבתה כאשר ראתה גפרית ומלח היורד עליהן מן השמים ודבקה בה:<br>
<b><span id='katom'><br>
וקרוב אני לומר,</span></b> כי בהשחית ה' את הערים האלה היה המלאך המשחית עומד בין הארץ ובין השמים נראה בלהב האש, כענין במלאך המשחית אשר ראה דוד (דהי'א כא טז), ולכן אסר להן ההבטה:<br>
<br>
<b>ובפרקי דרבי אליעזר (כה): <br>
</b><blockquote>כענין הזה, אמרו להם, אל תביטו לאחוריכם שהרי ירדה שכינתו של הקב'ה להמטיר על סדום ועל עמורה גפרית ואש. עירית אשתו של לוט נכמרו רחמיה על בנותיה הנשואות בסדום, והביטה לאחריה לראות אם הולכות הן אחריה וראתה אחורי השכינה ונעשית נציב מלח:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וה' המטיר על סדום
id: 0119
nru: כד
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>בכל מקום שנאמר וה' הוא ובית דינו. <br>
</blockquote>מאת ה', ולא כתב מאתו, דרך מקראות לדבר כן, נשי למך (לעיל ד ג), ולא אמר נשי, ודוד אמר קחו עמכם מעבדי אדניכם (מ'א א לג), ולא אמר מעבדי, ואחשורוש כתבו בשם המלך (אסתר ח ח), ולא אמר בשמי:<br>
<b><span id='katom'>ואני תמה</span></b> על הרב ז'ל שכתב מן ההגדות דעות חלוקות ומשוה אותם, שזה מחלוקת הוא <b>בבראשית רבה (נא ב),</b> ושם עוד דעת שלישית: <br>
<blockquote>אבא חלפי ברבי סמקי בשם רבי יהודה ב'ר סימון וה' המטיר על סדום זה גבריאל, מאת ה' מן השמים, זה הקב'ה, אמר רבי אלעזר כל מקום שנאמר וה' הוא ובית דינו, אמר רבי יצחק בתורה בנביאים ובכתובים מצינו שההדיוט מזכיר שמו שני פעמים, בתורה, ויאמר למך לנשיו וגו':<br>
</blockquote>הנה אלו שלש מחלוקות בדבר, שרבי יהודה ב'ר סימון ייחס השם הראשון לגבריאל, שהוא השליח לשחת, ונקרא השליח בשם השולח, ורבי אלעזר אמר כי הוא ובית דינו הסכימו במשפט ומאתו בא, ורבי יצחק אמר שהוא דרך הלשון:<br>
ואם הבינות מה שכתבתי למעלה תדע כוונתם <b>'בהוא ובית דינו'</b>, ויהיה פשוטו של מקרא ברור לפניך, וכן וה' אמר (לעיל יח יז), ושמרו דרך ה', למען הביא ה', שלא אמר שמרו דרכי, למען אביא, וכן אמר כי גדלה צעקתם את פני ה' וישלחנו ה', וכן ויהי בשחת אלוהים וגו' (להלן פסוק כט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויזכור אלוהים את אברהם וישלח את לוט
id: 0119
nru: כט
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
</b>ענין הכתוב הזה, כי לוט נתחסד עם הצדיק ללכת עמו לשוט בארץ באשר ילך, והוא שנאמר (לעיל יב ד): וילך אתו לוט, כי לצוות שלו הלך, ולכן היה לו זכות להצילו בזכות אברהם, כי בעבורו הוא גר בסדום, ולולי אברהם עודנו היה בחרן עם מולדתו, ולא יתכן שתבא אליו רעה בעבור אברהם שיצא במצות קונו. וגם זה היה הענין ששם אברהם נפשו בכפו לרדוף המלכים בעבורו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי ירא לשבת בצוער
id: 0119
nru: ל
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לפי שהיא קרובה לסדום. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כן, </span></b>אבל מפני שהיא מן המקומות שנגזרה עליהם ההשחתה, ובתחנתו של לוט הניחה המלאך בעבור שלא יוכל להמלט ההרה בו ביום, חשב בלבו כי לא יאריך לו עוד אחרי שיש לו זמן רב להמלט ההרה, ולכך אמרה בתו ואיש אין בארץ, שחשבה כי בצאת אביה משם נשחתה צוער:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותאמר הבכירה
id: 0119
nru: לא
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 19
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>יתכן שהייתה לו אשה אחרת ומתה בתחילה. <br>
</blockquote>ואין צורך, כי <b>'הבכירה'</b> הפך <b>'צעירה'</b>, כל גדול באחוה יקרא <b>'בכור'</b> וכל קטן ממנו צעיר לו, והפרי הראשון בשנה יקרא <b>'בכורים'</b>, וכן בכורי דלים (ישעיה יד ל), המוקדמים בדלות שהם דלי הדלים, וכן בבכורו ייסדנה ובצעירו יציב דלתיה (יהושע ו כו). וכן תרגם אונקלוס רבתא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר אברהם אל שרה אשתו אחותי היא
id: 0120
nru: ב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 20
htm:
</b>לא היה זה כמו במצרים, כי שם בבואם מצרימה, ויראו המצרים את האשה כי יפה היא ויהללו אותה אל השרים ואל המלך, כי אנשי זמה הם, אבל המלך הזה תם וישר גם אנשיו טובים, רק אברהם חשד אותם והיה אומר לכל אחותי היא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וישלח אבימלך ויקח וגו' - <br>
</span></b>הנה זה פלא שהייתה שרה אחרי בלותה יפה עד מאד, יקחוה המלכים, כי בהלקחה אל פרעה אם הייתה בת ששים וחמש אפשר שהיה עליה תארה, אבל אחרי בלותה וחדל ממנה האורח, פלא הוא, ואולי חזרה לנערותיה כאשר בישרה המלאך כדברי רבותינו (ב'מ פז א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וגם אמנה אחותי בת אבי
id: 0120
nru: יב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 20
htm:
</b>לא ידעתי טעם להתנצלות הזה, כי גם אם אמת הדבר שהייתה אחותו ואשתו, וברצותם באשה אמר להם אחותי היא, להטעותם בדבר, כבר חטא בהם להביא עליהם חטאה גדולה, ואין חילוק והפרש כלל בין שהדבר אמת או שקר:<br>
ואולי מפני שאמר אבימלך מה ראית כי עשית את הדבר הזה, לומר מה ראית בי חטא או רשע שפחדת ועשית כן, כי אני לא נסיתי לקחת נשים מבעליהן, אז ענה אברהם אני לא ידעתי אתכם, אך חשבתי אולי אין יראת אלוהים במקום הזה, כי רוב מקומות העולם אין בהם יראת אלוהים, ולכן מעת צאתי מארצי ולכתי בעמים כאיש תועה, ולא ידעתי אל איזה מקום נבוא, התניתי עמה לאמר כן בכל מקום, כי הדבר אמת, וחשבתי לי בו הצלת נפש ולא החלותי בדבר בבואי בארצכם, כי לא ראיתי בכם עון אשר חטא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וגם אמנה אחותי בת אבי -<br>
</span></b>טענה אחרת. אמר: אני לפי דרכי אמרתי כן שהוא אמת, וחשבתי אם אולי יחפצו בה, ישאלוני אם היא גם אשתי, כיון שלקחוה עבדיך ולא שאלוני דבר, אמרתי גם במקום הזה אין יראת אלוהים והחרשתי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שהיה התנאי הזה דברו עמה בבואם במצרים, אף על פי שאמר <b>'כאשר התעו אותי אלוהים מבית אבי'</b>. או שחזר וזרז אותה שם במצרים בשעת מעשה כאשר פירשתי (לעיל יב יא). <br>
<b>ודעת רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי כל אלה דברים לדחות את אבימלך:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה נתתי אלף כסף לאחיך
id: 0120
nru: טז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 20
htm:
</b>היו הצאן והבקר והעבדים שנתן לו שוים אלף כסף, ואמר לשרה הנה נתתי ממון רב לאחיך, הנה הכסף לך כסות עיני כל המביטים ביופיך, כי את עיניהם ואת ראשיהם החוזים יכסו מהביט בך, ומהביט בכל אשר אתך, אפילו בנערותיך ושפחותיך. והנה לטובתך נתפשת בביתי, כי ייראו ממך ויכסו עיניהם מראות בך, באמרם המלך פדה נפשו על שלחו יד באשת הנביא. והגיד הכתוב שפייס את אברהם בממון ואת שרה בדברים שלא יענש באחד מהם:<br>
ואמר כי שרה לא נתפייסה לו, אבל עם כל זה הייתה מתוכחת עמו בטענות, לאמר שלא תמחול לו, ובשבחה דבר הכתוב. ואברהם נתפייס ויתפלל עליו, והוא כלשון ועם ישראל יתוכח (מיכה ו ב), אך דרכי אל פניו אוכיח (איוב יג טו), שם ישר נוכח עמו (שם כג ז):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה <b>'אלף כסף'</b>, אלפי כסף, ממון רב כיד המלך. וכן הקטן יהיה לאלף (ישעיה ס כב), לעם רב, וכן השיבו נא להם כהיום שדותיהם כרמיהם זיתיהם ובתיהם ומאת הכסף והדגן והתירוש והיצהר אשר אתם נושים בהם (נחמיה ה יא), מאות רבות, ממון גדול:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וה' פקד את שרה
id: 0121
nru: א
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b><blockquote>כאשר אמר, בהריון. כאשר דבר, בלידה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואין <b>'פקידה'</b> אלא לשון זכירה והשגחה על הנפקד, כגון פקוד יפקוד אלוהים אתכם (להלן נ כה), פקוד פקדתי אתכם ואת העשוי לכם (שמות ג טז), ויפקוד שמשון את אשתו בגדי עזים (שופטים טו א). <br>
אף כאן וה' פקד את שרה, זכר את שרה ועשה לה כאשר דבר. וכן הלשון בכל העקרות היולדות, ברחל ויזכור אלוהים את רחל (להלן ל כב), ובחנה ויזכרה (אלוהים): [ה'] (ש'א א יט), וכך אמרו פקדונות הרי הן כזכרונות (ר'ה לב ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי מלל לאברהם
id: 0121
nru: ז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b><blockquote>לשון שבח וחשיבות הוא, ראו מי הוא וכמה הוא גדול ושומר הבטחתו ומבטיח ועושה,<b> לשון רש'י. <br>
</b></blockquote>ולא מצינו מלת <b>'מי'</b> בערך כזה למעלה וכבוד, רק לבזיון, מי אבימלך ומי שכם (שופטים ט כח), מי דוד ומי בן ישי (ש'א כה י):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי אמרה צחוק עשה לי אלוהים כל השומע יצחק לי, למלאת פיו ברנה ושחוק בפלא הנעשה לי, כי מי בכל השומעים שאמר לאברהם מתחלה תניק בנים שרה, אין בעולם שיאמר אליו כן אפילו לנחמו, כי לא עלה זה על לב איש מעולם.<br>
 <br>
<b>ולשון אונקלוס קרוב לזה: <br>
</b><blockquote>מאן מהימן דאמר לאברהם וקיים דתוניק בנין שרה. <br>
</blockquote>כלומר כל השומע יצחק לי כי אין אדם שיהיה נאמן גם בעיני אברהם אם הגיד לו זה הפלא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מצחק
id: 0121
nru: ט
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b><blockquote>לשון עבודה זרה, לשון רציחה, לשון גלוי עריות, מריב עם יצחק על הירושה ואומר אני בכור ויורש פי שנים, ויוצאין לשדה ונוטל קשתו ויורה בו חצים, כמה דתימר כמתלהלה היורה זיקים חצים ומות כן איש רמה את רעהו ואמר הלא משחק אני (משלי כו יח). ומתשובת שרה אתה למד כי לא יירש בן האמה הזאת וגו', כל זה <b>לשון רש'י:</b><br>
</blockquote>ואף כאן הרב כותב המחלוקות כולם.<br>
דתניא (תוספתא סוטה פ'ו ה'ג): <br>
<blockquote>אמר רבי שמעון בן אלעזר [אצלנו הגירסא בן יוחאי]: ד' דברים היה רבי עקיבא דורש ואיני דורש כמותו ונראין דברי מדבריו. דרש רבי עקיבא ותרא שרה את בן הגר המצרית אשר ילדה לאברהם מצחק, אין צחוק אלא לשון עבודה זרה וכו', <br>
</blockquote><br>
ואני אומר חס ושלום שיהא בביתו של צדיק כך, איפשר מי שכתוב בו כי ידעתיו למען אשר יצווה את בניו ואת ביתו וגו' (לעיל יח יט): יהא בביתו עבודה זרה וגלוי עריות ושפיכת דמים, אלא אין צחוק האמור כאן אלא לשון ירושה, שמשעה שנולד יצחק היו הכל שמחין, אמר להם ישמעאל שוטים אני בכור ואני נוטל פי שנים, שמתשובה שאמרה שרה אמנו לאברהם אתה למד וכו', ונראין דברי מדבריו:<br>
<br>
וכן הלשון שאמר הרב <b>'מריב עם יצחק על הירושה'</b> אינו נראה נכון, שאם כן יהיה זה לאחר ימים רבים ויהיה ישמעאל גדול מאד משאת אותו אמו על שכמה, וכן אמרו ז'ל (ילק'ש רמז צה): שהיה בן שבע עשרה שנה, אם כן היה בשנה שנגמל יצחק. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר על דרך הפשט: <br>
</b><blockquote>כי מצחק, משתעשע כדרך כל נער, ותקנא בו בעבור היותו גדול מבנה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
והנכון בעיני</span></b> שהיה זה ביום הגמל את יצחק וראתה אותו מלעיג על יצחק או על המשתה הגדול, ולכך אמר הכתוב <b>'את בן הגר המצרית'</b> ולא אמר <b>'את ישמעאל'</b> מצחק, וכן אמרה גרש את האמה הזאת ואת בנה, כי אמרה העבד המלעיג על אדוניו חייב הוא למות או להלקותו, ואיני רוצה רק שתגרש אותו מאתי ולא יירש בנכסיך כלל עם בני שהוא בן גבירה. ואמרה שיגרש גם אמו, כי לא יוכל הנער לעזוב את אמו ועזב את אמו ומת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על אודות בנו
id: 0121
nru: יא
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b><blockquote>שיצא לתרבות רעה, ופשוטו על שאומרת לו לשלחו, זה <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי הכתוב סיפר בכבוד אברהם ואמר שלא היה הדבר רע מאד בעיניו מפני חשק פילגשו וחפצו בה, ואלו אמרה לו שתגרש האמה בלבד היה עושה כרצון שרה, אבל מפני בנו חרה לו מאד ולא רצה לשמוע אליה, והקב'ה אמר לו שלא ירע בעיניו על הנער ולא על האמה כלל וישמע לקול שרה, כי ביצחק לבדו יקרא לו שמו, וישמעאל לא יקרא לו זרע. ומפני שהיה אברהם מפחד עליו שלא יקראנו אסון בשלחו אותו ממנו, אמר כי ישימנו לו לגוי. ויברכנו מפני שהוא זרעו באמת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותשלך את הילד
id: 0121
nru: טו
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b>גברה עליו הצמאה ולא יכול ללכת והשכיבתו אמו תחת האילן מושלך ונעזב. או כענין וישליכם אל ארץ אחרת (דברים כט כז), אל תשליכני מלפניך (תהלים נא יג), ענין שלוח:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>ותשלך, כי לקחתו בחיקה בעת שנחלש בצמא. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבותינו אמרו (ב'ר נג יג): <br>
</b><blockquote>שהיה חולה בעת ששלחו ושם על שכמה את הילד. וזה הטעם <b>'ותשלך'</b>. <br>
</blockquote>והיה כל הענין הזה לאברהם מפני שצווה לעשות ככל אשר תאמר שרה, והיא צותה להוציאו מיד, ובמצותה לא נתן להם כסף וזהב ועבדים וגמלים נושאים אותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : באשר הוא שם
id: 0121
nru: יז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b><blockquote>לפי מעשים שהוא עושה עכשיו הוא נדון ולא לפי מעשים שהוא עתיד לעשות, לפי שהיו מלאכי השרת מקטרגין וכו'. <b>לשון רבנו שלמה מדברי רבותינו:<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני בדרך הפשט</span></b> שיאמר כי שמע אלוהים אל קול הנער במקום אשר הוא שם, הודיע אותה שלא תצטרך ללכת משם אל מעין ובור, כי במקום ההוא ירוה צמאו מיד, ואמר לה קומי שאי את הנער אחרי שתותו, כי לגוי גדול אשימנו. וכמוהו באשר כרע שם נפל שדוד (שופטים ה כז), ובאשר חללים שם הוא (איוב לט ל), ירמוז למקום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : רובה קשת
id: 0121
nru: כ
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b>בעבור היות קשת תואר אמרו כי <b>'רובה'</b> הוא המורה החצים, מלשון יסבו עלי רביו (איוב טז יג), וימררוהו ורבו (להלן מט כג), <b>'וקשת'</b> הוא העושה הקשתות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון</span></b> <b>'שרובה'</b> הוא המורה, ויאמר על המורה החצים ועל משליך האבנים וזולתם, כאשר יאמר אשר יריתי ביני וביניך (להלן לא נא), ולכן יתאר אותו פעם אחרת כי הוא קשת. וכן וימצאוהו המורים אנשים בקשת (ש'א לא ג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : השבעה לי באלוהים הנה אם תשקור לי
id: 0121
nru: כג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b>מלת <b>'אם'</b> בכל מקום מספקת, אל תחשוב בה בלתי זה. והיא באה ברוב מקומות השבועה, אם תשקור לי, לכן נשבעתי לבית עלי אם יתכפר עון בית עלי (ש'א ג יד), אחת נשבעתי בקדשי אם לדוד אכזב (תהלים פט לו), אם יבואון אל מנוחתי (שם צה יא), ויקצוף וישבע לאמר אם יראה איש באנשים האלה (דברים א לד לה):<br>
והענין כי בעבור היות השבועות באלה יאמר השבעה לי לאמר, כה יעשה לי אלוהים וכה יוסיף אם תשקור לי, וכן אמר (להלן כו כח): תהי נא אלה בינותינו:<br>
<br>
ובענין הגבוה נשבעתי בקדשי אם לדוד אכזב (תהלים פט לו), ואם יתכפר עון בית עלי (ש'א ג יד), כלומר אם יהיה כן אין דברי אמת, וכיוצא בזה שלא ירצה לפרש התנאי, והכתוב יכנה ויקצר בהן. וכמותם בחסרון התנאי (דהי'א ד י): ויקרא יעבץ לאלהי ישראל [לאמר] אם ברך תברכני והרבית את גבולי וגו' ועשית מרעה לבלתי עצבי ויבא אלוהים את אשר שאל, יחסר התנאי כולו, וכן אם יראו את הארץ (במדבר יד כג), יחזור לפסוק ראשון, חי אני וימלא כבוד ה' את כל הארץ, ויקצר השבועה:<br>
<br>
ולשון תשקור לי - בעבור היותו מלך והוא גר בארצו, או שיהיה משקר באהבתו כי אוהב נאמן היה לו לכבדו ולעשות כרצונו, הלא תראה שלא מצא בו דבר זולתי באר המים אשר גזלו עבדיו, והוא אומר לו כחסד אשר עשיתי עמך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישובו אל ארץ פלשתים
id: 0121
nru: לב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 21
htm:
</b>ענינו וישובו אל עירם אשר בארץ פלשתים, כי בארץ פלשתים היו, אבל הם יושבים בגרר שהיא מדינת המלך, והוא יושב בבאר שבע שהיא בארץ פלשתים בנחל גרר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והאלוהים נסה את אברהם
id: 0122
nru: א
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b><b><span id='katom'>ענין הנסיון הוא לדעתי,</span></b> בעבור היות מעשה האדם רשות מוחלטת בידו, אם ירצה יעשה ואם לא ירצה לא יעשה, יקרא <b>'נסיון'</b> מצד המנוסה, אבל המנסה יתברך יצווה בו להוציא הדבר מן הכח אל הפועל, להיות לו שכר מעשה טוב לא שכר לב טוב בלבד. <br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי השם צדיק יבחן (תהלים יא ה), כשהוא יודע בצדיק שיעשה רצונו וחפץ להצדיקו יצווה אותו בנסיון, ולא יבחן את הרשעים אשר לא ישמעו. והנה כל הנסיונות שבתורה לטובת המנוסה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קח נא את בנך את יחידך
id: 0122
nru: ב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b>בעבור היותו בן הגבירה, והוא לבדו אשר יקרא לו זרע קראו יחידו, ובא הלשון להגדיל המצווה, אמר קח נא את בנך היחיד האהוב יצחק והעלהו עולה לפני:<br>
<br>
<b><span id='pink'>המוריה. <br>
</span>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>היא ירושלים, וכן בדברי הימים (ב ג א): לבנות את בית ה' בירושלים בהר המוריה.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b>ורבותינו פירשו (תענית טז א): <br>
</b><blockquote>שמשם יצאה הוראה לעולם. <br>
<b></b></blockquote><b>ואונקלוס תרגמו: <br>
</b><blockquote>על שם הקטורת שיש בו מור וסמים. <br>
</blockquote>ואם כן יהיה פירושו אל הארץ אשר תהיה מוריה, או שנקראת כן מעולם על שם העתיד:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (נה ז): <br>
</b><blockquote>כך אמרו רבנין אמרין למקום שהקטורת קרבה, כמה דתימר אלך לי אל הר המור (שה'ש ד ו). <br>
</blockquote>אבל דעת אונקלוס שאמר <b>'ארעא פולחנא'</b> אינו נראה כן על המור שבקטורת, שאין לשון <b>'פולחנא'</b> על סם אחד מסמי אחת העבודות. ולמה לא אמר <b>'לארעא דקטורת בוסמין'</b>, אבל דעתו לומר בארץ אשר יעבדו שם האלוהים, ויתכוון בזה למה שדרשו <b>בפירקי רבי אליעזר (לא), אמרו: <br>
</b><blockquote>באצבע הראה הקדוש ברוך הוא לאברהם אבינו את המזבח, אמר לו זהו המזבח, הוא המזבח שהיה אדם הראשון מקריב בו, הוא המזבח שהקריבו בו קין והבל, הוא המזבח שהקריבו בו נח ובניו, שנאמר ויבן שם אברהם את המזבח, מזבח אין כתוב כאן, אלא <b>'המזבח'</b>, הוא המזבח שהקריבו בו הראשונים, עד כאן. <br>
</blockquote>ושם <b>'מוריה'</b> עשאו מן מורא, ששם יראו האלוהים ועבדו לפניו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון על דרך הפשט</span></b> שהוא כמו אל הר המור ואל גבעת הלבונה, כי ימצאון שם בהר ההוא מור ואהלים וקנמון, כענין שאמרו (ירושלמי פאה ז ג): קנמון היה גדל בארץ ישראל והיו עזים וצבאים אוכלים ממנו. או שנקרא כן לשבח ישראל:<br>
והנה בכאן קורא שם הארץ <b>'ארץ מוריה'</b>. ושם (דהי'ב ג א): נראה כי הר הבית לבדו יקרא <b>'הר המוריה'</b>. ואולי נקראת העיר על שם ההר ההוא אשר בתוכה הארץ אשר בה המוריה, וההר לבדו הוא נקרא מוריה, ואברהם ידע את הארץ ולא ידע את ההר, ולכן אמר לו שילך אל ארץ המוריה, והוא יראנו אחד ההרים ששם שנקרא ככה:<br>
וציווהו להעלותו במקום ההוא כי הוא ההר חמד אלוהים לשבתו, ורצה שתהיה זכות העקידה בקורבנות לעולם כאשר אמר אברהם <b>'ה' יראה'</b>, ועוד כי למען צדקו הגדיל טרחו ורצה שיעשה זה אחרי מהלך שלשה ימים, כי אלו יעשה כן בפתע פתאום במקומו, הייתה פעולתו במהירות ובהלה, אבל כשיהיה אחר מהלך ימים כבר נעשה בישוב דעת ועצה. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (נה ו): <br>
</b><blockquote>רבי עקיבא אומר: נסה אותו בוודאי שלא יהיו אומרין הממו וערבבו ולא היה יודע מה לעשות:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבקע עצי עולה
id: 0122
nru: ג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b>זריזותו במצווה, אולי לא ימצא שם במקום ההוא עצים והוליכם שלשה ימים, או שהיה אברהם פוסל לקרבן עץ שנמצא בו תולעת כדין התורה (מדות ב ה), ולקח מביתו עצים טובים לעולה, וכן אמר ויבקע עצי עולה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא את המקום מרחוק
id: 0122
nru: ד
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b><blockquote>ראה ענן קשור על ההר (ב'ר נו א). <b>מובא ברש'י.</b><br>
</blockquote>ונתקיים בזה אשר אומר אליך.<br>
 <br>
<b><span id='katom'>ויתכן על דרך הפשט</span></b> וירא את המקום מרחוק, שראה ארץ המוריה כי כל הארץ ההיא היה יודע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי עתה ידעתי
id: 0122
nru: יב
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b>מתחילה הייתה יראתו בכח, לא יצא לפועל במעשה הגדול הזה, ועתה נודעה במעשה, והיה זכותו שלם, ותהי משכורתו שלימה מעם ה' אלהי ישראל:<br>
ודעת הפרשה <b>'שהאלוהים'</b> הוא המנסה ומצווה בעקידה, <b>'ומלאך ה''</b> הוא המונע והמבטיח, יתברר בפסוק המלאך הגואל אותי (להלן מח טז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יען אשר עשית את הדבר הזה
id: 0122
nru: טז
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b>גם מתחילה (לעיל יג טז, טו ה): הבטיחו כי ירבה את זרעו ככוכבי השמים וכעפר הארץ, אבל עתה הוסיף לו יען אשר עשית המעשה הגדול הזה, שנשבע בשמו הגדול, ושיירש זרעו את שער אויביו:<br>
והנה הובטח שלא יגרום שום חטא שיכלה זרעו, או שיפול ביד אויביו ולא יקום. והנה זו הבטחה שלימה בגאולה העתידה לנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מִלכה גם היא
id: 0122
nru: כ
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b>בעבור היותה בת הרן אחיו, הייתה בשורה לאברהם שנפקד אחיו הגדול בבנים רבים מבת אחיו המת. ומלשון הכתוב נראה שלא ידע באחד מהם בלתי היום, ואם הייתה פקודתם בימי בחורותם אי אפשר שלא שמעו עד היום, כי אין המרחק רב בין ארם נהרים ובין ארץ כנען, והנה אברהם בצאתו מחרן בן ע'ה שנה וגם נחור זקן, ואשתו איננה בחורה, אבל עשה ה' להם נס שנפקדו בימי הזקנה. וזה טעם <b>'מלכה גם היא'</b>. <br>
<br>
<b>ובדברי רבותינו (ילק'ש רמז תשסו): <br>
</b><blockquote>יאמר שנפקדה כאחותה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובתואל ילד את רבקה
id: 0122
nru: כג
pch: ויירא
lvr: C0118
prk: 22
htm:
</b>לא הזכיר הכתוב לבן, ואם הוא גדול מרבקה, כי לא בא להזכיר רק השמונה שילדה מלכה לנחור, אבל הזכיר רבקה כי להודיע יחוסה באה הפרשה. וטעם אבי ארם - לא הזכיר ארם רק להודיע ולהכיר קמואל, כי ארם היה נכבד מאביו. ואולי קמואל אחר היה בדורם וזה אבי ארם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0123
htm:
<div id='title1'>רמבן, בראשית              פרק כג</div><br>

	<br>
<div align='center'><br>
<div align='right' dir='rtl' id='guf'> <br>
 <br>
	<b


autr: רמבם
trm: : מאה שנה ועשרים שנה
id: 0123
nru: א
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>לכך נכתב שנה בכל כלל וכלל לומר לך שכל אחד נדרש לעצמו, בת מאה כבת עשרים לחטא, ובת עשרים כבת שבע ליופי. <br><br>
</blockquote><br><br>
וכן כתב בשני חיי אברהם (להלן כה ז). ואין מדרשו זה נכון, שהרי בשני חיי ישמעאל (שם פסוק יז): נאמר כשני חיי אברהם בשוה, ולא היו שוים בטובה, אבל היה מתחלה רשע ועשה תשובה בסוף. ועוד, כי שנה שנה לחלק משמע, ואיננו נדרש להשוותן:<br><br>
אבל <b>'שנה שנה ושנים'</b> דרך הלשון הוא. ומה שאמרו בבראשית רבה (נח א): בת מאה כבת עשרים לחטא, לא דרשו כן אלא מיתור הלשון, שחזר ואמר <b>'שני חיי שרה'</b>, שכללן והשוה אותן. ולא ידרשו כן באברהם:<br><br>
<br><br>
<b>(ב): ויבא אברהם - <br><br>
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>מבאר שבע. <br><br>
</blockquote>ואין זה לומר שהיה עומד שם ממה שכתוב (לעיל כב יט): וישב אברהם בבאר שבע, כי איך תהיה שרה בחברון, אבל הכוונה לומר שהלך שם ביום לצרכו, ושמע במיתת שרה, ובא משם לספוד לה ולבכותה. <br><br>
<br><br>
<b>ולשון רבותינו (ב'ר נח ה): <br><br>
</b><blockquote>מהר המוריה בא. <br><br>
</blockquote>וכן הוא לפי המדרש שכתבו הרב (רש'י כאן): <br><br>
<blockquote>כי שמעה בעקידה ופרחה נשמתה:<br><br>
</blockquote>והנראה בעקידה שהייתה הצואה בה בבאר שבע, כי שם היה דר ושם חזר, כי כן כתוב בתחילה (לעיל כא לג): ויטע אשל בבאר שבע ויקרא שם בשם ה' אל עולם, ואמר (שם): ויגר אברהם בארץ פלשתים ימים רבים, והוא גרותו בבאר שבע שהוא בארץ פלשתים, ושם נצטווה בעקידה, ועל כן שהה בדרך שלשה ימים, שארץ פלשתים רחוקה מירושלים, שאילו חברון בהר יהודה הוא, כי כן כתוב (יהושע כ ז), וקרוב לירושלים. ובשובו מן העקידה לבאר שבע חזר, כמו שנאמר (לעיל כב יט): וישב אברהם אל נעריו ויקומו וילכו יחדו אל באר שבע וישב אברהם בבאר שבע, להורות שנתעכב שם וישב בו שנים. ואם כן לא מתה שרה באותו זמן, כי לא היה אברהם דר בבאר שבע ושרה דרה בחברון:<br><br>
<br><br>
וכן נראה כי יצחק נולד בבאר שבע, כי כתוב תחילה (לעיל כ א): ויסע משם אברהם ארצה הנגב וישב בין קדש ובין שור ויגר בגרר, ואבימלך אמר אליו הנה ארצי לפניך כטוב בעיניך שב (שם טו), ונתישב שם בארץ ההיא בבאר שבע, שכן כתוב (לעיל כא כב): ויהי בעת ההיא ויאמר אבימלך ופיכול שר צבאו אל אברהם לאמר, ואין כתוב שהלכו אליו מגרר, ויכרתו שם הברית בבאר שבע. וכן תראה כי הגר כאשר הוציאו אותה מבית אברהם ביום הגמל את יצחק הלכה במדבר באר שבע (לעיל כא יד), ששם היו דרים, אבל אחר ימים רבים נסע מארץ פלשתים ובא לחברון ונפטרה שם הצדקת:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>אבל לפי המדרש צריכין אנו לומר</span></b> כי אברהם ושרה בזמן העקידה היו דרים בחברון ושם נצטוה, ומה שאמר ביום השלישי וישא אברהם את עיניו (לעיל כב ד), כי לא נגלה לו ההר חמד אלוהים עד היום השלישי, והיה בשני הימים הולך בסביבי ירושלים ולא היה הרצון להראות לו, ואברהם אחר העקידה לא שב למקומו לחברון, אבל הלך תחלה אל באר שבע מקום האשל שלו לתת הודאה על נסו, ושם שמע במיתת שרה ובא. ומי שאמר מהר המוריה בא ומי שאמר מבאר שבע בא הכל טעם אחד:<br><br>
<br><br>
ולפי זה מה שאמר הכתוב וישב אברהם בבאר שבע (לעיל כב יט), יהיה ענינו כי בשובו מן העקידה שב אל באר שבע, ומשם הלך לקבור את שרה, ואחר הקבורה מיד חזר לבאר שבע, ונתישב שם שנים. והשלים הכתוב ענין באר שבע כאחד, ואחרי כן ספר בקבורה, ושם בבאר שבע נשא יצחק את רבקה, כמו שאמר והוא יושב בארץ הנגב (להלן כד סב). וזה דעת כל המפרשים (רש'י, והראב'ע, והרד'ק): כי אברהם היה במקום אחר ובא משם:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>כי היה לשרה אהל, שם עומדת ואמהותיה לפניה, וכן כתוב (להלן לא לג): באהל יעקב ובאהל לאה ובאהל שתי האמהות. והנה שרה מתה באהל אשר לה, ונכנס אברהם באהל עם אחזת מרעיו לספוד אותה:<br><br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שיהיה לשון <b>'ויבא'</b> לאמר, שנתעורר אברהם להספד הזה והתחיל לעשותו, כי כל מתעורר ומתחיל במלאכה יקרא בא אליה. וזה לשון מורגל בדברי חכמים כמו ששנינו בתמיד (פ'ד מ'ג): בא לו לגרה והניח בה שתי צלעות מכאן, בא לו לדופן השמאלית, בא לו לעוקץ, ואמרם (בכורות כ א): אני לא באתי לידי המדה הזו, וכן בכתוב (שמות כב יד): בא בשכרו, שבא למלאכה ההיא ועשה אותה בעבור שכרו. ולא יתכן בעיני שבא מעיר אחרת אל חברון, שאלו היה כן היה מזכיר אותו המקום, והיה הכתוב מפרש <b>'וישמע אברהם ויבא ממקום פלוני'</b>:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : גר ותושב אנכי עמכם
id: 0123
nru: ד
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
</b>היה המנהג להיות להם בתי קברות, איש לבית אבותיו, ושדה קבורה אחד יקברו בו כל הגרים. והנה אברהם אמר אל בני חת, אני גר מארץ אחרת ולא הנחלתי מאבותי בית הקברות בארץ הזאת, והנה עתה אני תושב עמכם, כי חפצתי לשבת בארץ הזאת, ולכן תנו קבר להיות לי לאחזת עולם כאחד מכם, ומפני שאמר <b>'תנו'</b>, חשבו שבקש אותה מהם במתנה, וענו אותו אינך נחשב בעינינו כגר ותושב, אבל אתה מלך, המליכך האלוהים עלינו ואנחנו ואדמתנו עבדים לך, תקח כל בית הקברות שתחפוץ בו וקבור מתך שם, ויהיה לך לאחזת קבר לעולם, כי איש ממנו לא ימנעהו ממך:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם יש את נפשכם לקבור את מתי מלפני
id: 0123
nru: ח
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
</b>טעמו, אני לא אקבור מתי בקבר אחר, אבל אם רצונכם שאקבור מתי פגעו לי בעפרון שיש לו מערה בקצה שדהו, ואיננה לו בית קברות אבותיו, כי לשדה היא להם:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>וטעם מלפני - <br><br>
</span></b>כי אם לא תעשו כן אקברנו בארון. <br><br>
<b><span id='katom'>או</span></b> יהיה טעמו, מתי אשר הוא לפני ואני צריך למהר לקברו:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>וטעם ופגעו לי - <br><br>
</span></b>כי היה עפרון עשיר ונכבד, כאשר אמר ביני וביניך מה היא - ולא יהיה לו לכבוד למכור נחלת אבותיו, כענין נבות היזרעאלי (עיין מלכים א כא), על כן לא הלך אברהם אליו להרבות לו מחיר השדה, ובקש מאנשי העיר שיפגעו בעבורו דרך כבוד:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויתן לי, ויתננה לי
id: 0123
nru: ט
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
</b>שאחשוב אותה כמתנה, אם בכסף מלא אקחנה ממנו. ועל כן לא הזכיר לשון מכירה, וכן אוכל בכסף תשברני ומים בכסף תתן לי (דברים ב כח), שהמים הנתנים במתנה אתן בהם כסף, או שהוא דרך הלשון להזכיר כן במכירות:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>מערת המכפלה - <br><br>
</span>לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>בית ועליה על גביו. דבר אחר שכפולה בזוגות (עירובין נג ב). <br><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון</span></b> כי הכתוב אמר שדה עפרון אשר במכפלה (להלן פסוק יז), והנה הוא שם המקום אשר בו השדה, ואין צורך לבקש טעם לשם המקומות. <br><br>
<br><br>
<b>ובבראשית רבה (נח ח) אמרו: <br><br>
</b><blockquote>שכפל הקב'ה קומתו של אדם הראשון וקברו בתוכה. <br><br>
</blockquote>ועל דעתם היה כל המקום ההוא נקרא כן מעולם והם לא ידעו טעמו, כי עפרון בדמי השדה מכר לו הכל על דעתו שאין שם קבר:<br><br>
<br><br>
והנה אברהם לא היה מבקש רק למכור לו המערה כי היא בקצה השדה וישאר השדה לעפרון, והוא אמר לו דרך מוסר, או מרמה שיתן לו השדה והמערה אשר בו, כי לא יתכן לאדם נכבד כמוהו שתהיה לו המערה לאחזת קבר והשדה יהיה לאחר, ואברהם שמח בכך וקנה הכל בדמים שהזכיר לו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לעיני בני עמי
id: 0123
nru: יא
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
</b>לאמר הנה כל העם הנה, והם היודעים ועדים ואל תחוש לכפירה או לחזרה, וקבור מתך שם מעתה כי שלך היא ולא אוכל לשוב. ואברהם לא עשה כן, כי גם אחרי שפרע הכסף מלא החזיק תחלה בשדה ובמערה והקימם ברשותו לעיני בני העיר וכל באי שער העיר, הסוחרים והגרים הנמצאים שם, ואחר כן קבר אותה:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם אתה לו שמעני
id: 0123
nru: יג
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
</b>שעורו, אם אתה אם תשמעני, וענינו כמו אם אתה תשמעני, ובא הכפל לנחץ הענין, כמו סורה אדני סורה אלי (שופטים ד יח), הטוב טוב אתה (שם יא כה), וכן ולאמר עליו לאמר (דהי'ב לב יז), וכן ואני אנה אני בא (להלן לז ל), ופניתי אני, וראיתי אני (קהלת ב יב יג). כי כל העדה כלם קדושים (במדבר טז ג), כלם רידוף הענין. <br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>וכן על דעתי</span></b> אם מחוט ועד שרוך נעל ואם אקח (לעיל יד כג), שעורו אם מחוט ועד שרוך נעל אקח מכל אשר לך:<br><br>
<b><span id='katom'>או </span></b>יאמר, אם אתה כאשר אמרת, כלומר שפיך ולבך שוים בענין, ואם תשמעני. וכן ויאמרו להם אחיהם מה אתם (שופטים יח ח), ודומה ללשון הזה על דעתי למה זה אנכי (להלן כה כב), אולי זה דעת אונקלוס שאמר אם את עבד לי טיבו, שתעשה רצוני כאשר אמרת:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ארץ ארבע מאות שקל כסף
id: 0123
nru: טו
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 23
htm:
</b><b>על דעת אונקלוס</b> שהיא שוה כן, אולי רצה לומר שהיו דמיה קצובים כן במקום ההוא, כי כן המנהג ברוב הארצות להיות מחיר שדה קצוב לפי מדתו. <br><br>
<br><br>
<b>וכדברי רבותינו (ב'מ פז א): <br><br>
</b><blockquote>עפרון קצב דמים כרצונו ביוקר גדול, ואברהם בנדבת לבו שמע ועשה כרצונו והגדיל. <br><br>
</blockquote><br><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> <b>'ארץ ארבע מאות שקל כסף'</b> שקנה אותה בכך עפרון או אבותיו הקדמונים:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
id: 0124
htm:
<div id='title1'>רמבן, בראשית              פרק כד</div><br>

	<br>
<br>
רמב'ן לבראשית פרק כד <br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואברהם זקן בא בימים
id: 0124
nru: א
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>חזר הכתוב לאמר כן להודיע הסבה שבעבורה השביע את עבדו, ואמר כי ראה עצמו זקן מאד וחשב בלבו שאם ישלח לארץ מולדתו, אולי טרם יחזור השליח, ילך לו אל בית עולמו, ולכן השביע את עבדו אשר ילך יצחק אחרי עצתו, כי הוא המושל בכל אשר לו, שלא יקח לו אשה מבנות כנען:<br><br>
<br><br>
<b>ובבראשית רבה (נט ו) אמרו: <br><br>
</b><blockquote>כאן זקנה שיש בה לכלוכית ולהלן זקנה שאין בה לכלוכית.<br><br>
</blockquote> ירצו לפרש כי <b>'באים בימים'</b> מתחילים בימי הזקנה, כי <b>'באים'</b> מורה על זמן עומד, כמו הבאים בשערים האלה (ירמיה ז ב), וכאן אמר שהיה זקן מאד, שכבר בא בימים, כמו בא אחיך במרמה (להלן כז לה):<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ברך את אברהם בכל - <br><br>
</span></b>בעושר ונכסים וכבוד אורך ימים ובנים, וזאת כל חמדת האדם (אבן עזרא). והזכיר הכתוב זה לאמר כי היה שלם בכל, לא חסר דבר זולתי שיראה בנים לבנו שינחלו מעלתו וכבודו, ולכן התאוה לזה:<br><br>
ולרבותינו בזה ענין נפלא. אמרו (ב'ב טז ב): <br><br>
<b></b><blockquote><b>וה' ברך את אברהם בכל <br><br>
</b>רבי מאיר אומר: שלא הייתה לו בת. <br><br>
רבי יהודה אומר: בת הייתה לו. <br><br>
אחרים אומרים: בת הייתה לו ובכל שמה. <br><br>
דרש רבי מאיר: שלא הייתה לו בת לאברהם, וזו לו לברכה כי לא היה יכול להשיאה רק לבני כנען הארורים, ואם ישלחנה לארצו גם כן תעבוד שם עבודה זרה כמותם, כי האשה ברשות בעלה, ואברהם לא יחפוץ שיצא זרעו הכשר משרה אשתו חוצה לארץ, ואף כי יעבוד עבודה זרה. <br><br>
ורבי יהודה דרש כי בת הייתה לו, דאפילו ברתא לא חסריה רחמנא (שם קמא א), והיא הברכה בכל, כי היה לו כל אשר יחמדו האנשים ל א חסר דבר. ובאו אחרים והזכירו שם הבת:<br><br>
<b></b></blockquote><b></b><br><br>
<b><span id='katom'>ובאמת </span></b>שאין הכוונה לאחרים והמחלוקת להם עם רבי יהודה להודיע אותנו שם הבת הזאת בלבד, וחלילה להם שיוציאו ברכתו של אברהם שהיא גדולה וכללית לענין זה, שיאמר הכתוב כי ברך אתו השם בבת אחת ששמה כך:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>אבל אחרים חדשו בפירוש הכתוב הזה ענין עמוק מאד ודרשו בזה סוד מסודות התורה,</span></b> ואמרו כי <b>'בכל'</b> תרמוז על ענין גדול, והוא שיש להקב'ה מדה תקרא <b>'כל'</b>, מפני שהיא יסוד הכל, ובה נאמר (ישעיה מד כד): אנכי ה' עושה כל, והוא שנאמר (קהלת ה ח): ויתרון ארץ בכל הוא, יאמר כי יתרון הארץ וטובה הגדולה השופע על כל באי עולם בעבור כי בכל היא, והיא המדה השמינית מי'ג מדות, ומדה אחרת תקרא בת נאצלת ממנה, ובה הוא מנהיג את הכל, והיא בית דינו של הקב'ה הנרמז במלת וה' בכל מקום (ב'ר נא ב), והיא שנקראת כלה בספר שיר השירים, בעבור שהיא כלולה מן הכל, והיא שחכמים מכנים שמה כנסת ישראל במקומות רבים בעבור שהיא כנוסת הכל. והמדה הזאת הייתה לאברהם כבת, כי הוא איש החסד ויתנהג בזו, ולכך אמרו אחרים כי אין הברכה הזאת שנתברך בכל רומזת על שהוליד בת משרה אשתו, או שלא הוליד, אבל היא רומזת ענין גדול שברך אותו במדה שהיא בתוך מדת הכל ולכן תקרא גם היא כל, כלשון כי שמי בקרבו (שמות כג כא). והנה הוא מבורך בשמים ובארץ, ולכך אמר בה' אלהי השמים ואלהי הארץ:<br><br>
<br><br>
והענין הזה נמצא לרבותינו רמוז בהגדות במקומות רבים, כענין שאמרו <b>במדרש חזית (שהש'ר ג כא): <br><br>
</b><blockquote>שאל רבי שמעון בן יוחאי את רבי אליעזר ברבי יוסי: <br><br>
אפשר ששמעת מאביך מהו בעטרה שעטרה לו אמו (שה'ש ג יא)?<br><br>
אמר לו: הן. <br><br>
אמר לו: היאך? <br><br>
אמר לו: משל למלך שהייתה לו בת יחידה והיה מחבבה יותר מדאי והיה קורא אותה בתי, לא זז מחבבה עד שקרא אותה אחותי, ולא זז מחבבה עד שקרא אותה אמי. <br><br>
כך בתחילה חבב הקב'ה את ישראל וקראן בתי, הדא הוא דכתיב (תהלים מה יא): שמעי בת וראי. ולא זז מחבבן עד שקראן אחותי, שנאמר (שה'ש ה ב): פתחי לי אחותי רעיתי, ולא זז מחבבן עד שקראן אמי, שנאמר (ישעיה נא ד): הקשיבו אלי עמי ולאומי, לאמי כתיב. <br><br>
עמד רבי שמעון בן יוחאי ונשקו על ראשו, אמר לו אילו לא באתי אלא לשמוע זה הדבר מפיך די:<br><br>
<br><br>
<b></b></blockquote><b>ומבואר זה במדרשו של ר' נחוניא בן הקנה (ספר הבהיר כב) אמרו: <br><br>
</b><blockquote>בפסוק אנכי ה' עושה כל נוטה שמים לבדי רוקע הארץ מאתי (ישעיה מד כד), אני כשנטעתי אילן זה להשתעשע בו כל העולם ורקעתי בו הכל וקראתי שמו כל, שהכל תלוי בו והכל ממנו יוצא, והכל צריכין לו ובו צופין ולו מחכים, ומשם פורחים נשמות, לבדי הייתי כשעשיתי אותו ולא יגדל עליו מלאך לאמר אני קדמתי לך. גם בעת שרקעתי ארצי שבה נטעתי ושרשתי אילן זה ושמחתים ביחד ושמחתי בהם, מי אתי שגליתי לו סודי זה, עד כאן:<br><br>
</blockquote><br><br>
ועוד שם מבואר מאי ברוגז רחם תזכור (חבקוק ג ב), אמר בעת שחטאו לך בניך ותכעס עליהם רחם תזכור, ומאי רחם תזכור, זכור אותו שאמר ארחמך ה' חזקי (תהלים יח ב), ונתת לו המדה הזאת שהיא שכינתן של ישראל, וזכור בנו שירשה ונתת לו המדה הזאת, שהיא שכינתו של ישראל דכתיב (מ'א ה כו): וה' נתן חכמה לשלמה, וזכור אביהם אברהם דכתיב זרע אברהם אוהבי (ישעיה מא ח), ובקרב שנים תודיע (חבקוק ג ב). ומהיכן הייתה בת לאברהם, הן, דכתיב וה' ברך את אברהם בכל, וכתיב (ישעיה מג ז): כל הנקרא בשמי ולכבודי בראתיו, ההיא ברכה הייתה בתו, או לא הייתה אלא אמו, הן בתו הייתה, משל לאדון שהיה לו עבד שלם תמים לפניו ונסהו בכמה נסיונות ועמד בכולן, אמר האדון מה אתן לעבד זה או מה אעשה לו, אלא אצונו לאחי הגדול ליעצו ולשמרו ולכבדו, חזר העבד עם אחיו הגדול ולמד מדותיו, אהבו האח וקראו אוהבי דכתיב זרע אברהם אוהבי, אמר מה אתן לו או מה אעשה לו, הנה כלי נאה עשיתי ובו מרגליות נאות ואין כמותן והם סגולת מלכים, אתננה לו ויזכה במקומי, הדא הוא דכתיב וה' ברך את אברהם בכל, עד כאן:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ואם תבין מה שכתבתי</span></b> תדע מאמר הנשים הארורות שאמרו ומן אז חדלנו לקטר למלכת השמים חסרנו כל (ירמיה מד יח), ולמה נכתבה המלה חסרת האל'ף, ותשכיל דברים רבים סתומים בתורה ומקרא. ואילו ידע זה המתהדר בסודותיו תאלמנה שפתיו מהלעיג על דברי רבותינו, ולכן כתבתי זה לסכור פי הדוברים על הצדיקים עתק:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואשביעך בה'
id: 0124
nru: ג
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>היה ראוי לאברהם שיצווה את יצחק בנו שלא יקח אשה מבנות כנען, אבל היה רצונו לשלוח בחייו אל ארצו ומשפחתו והשביע העבד לעשות כן בחייו או במותו, ולכן הוצרך על כל פנים להשביע לעבד ללכת שם, והוצרך לאמר אני מצוך שלא תקח אשה לבני מבנות כנען ושתלך אל ארצי ותקח לו אשה מבית אבי. וכיון שהשביע את העבד על זה, לא הוצרך לצוות את יצחק דבר כי יודע בו שלא יעבור על רצון אביו ועל השבועה שהשביע את עבדו, כי היה הענין נודע ליצחק באמת:<br><br>
<b><span id='katom'>גם יתכן</span></b> שהיה העבד אפוטרופוס על נכסיו וציווה אותו שישיא יצחק לרצונו וינחיל אותו נכסיו על מנת כן, וזה טעם המושל בכל אשר לו:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>אלהי השמים ואלהי הארץ - <br><br>
</span></b>הקב'ה יקרא אלהי ארץ ישראל, כדכתיב (מ'ב יז כו): לא ידעו את משפט אלהי הארץ, וכתוב (דהי'ב לב יט): וידברו אל אלהי ירושלים כעל אלהי עמי הארץ. ויש בזה סוד עוד אכתבנו בעזרת השם (עיין ויקרא יח כה). אבל בפסוק (ז): לקחני מבית אבי לא נאמר בו אלהי הארץ כי היה בחרן או באור כשדים. וכן אמרו (כתובות קי ב): הדר בחוצה לארץ דומה כמי שאין לו אלוה, שנאמר (ש'א כו יט): כי גרשוני היום מהסתפח בנחלת ה' לאמר לך עבוד אלוהים אחרים:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מבית אבי ומארץ מולדתי
id: 0124
nru: ז
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>מבית אבי, מחרן. ומארץ מולדתי, מאור כשדים. <br><br>
</blockquote>אם כן <b>'אל ארצי ואל מולדתי תלך'</b> יהיה אור כשדים, וחלילה חלילה שיתערב זרע הקדש בבני חם הפושע. אולי יאמר שהיה לו משפחה שם מזרעו של שם, אבל העבד לחרן הלך כאשר דבר אדניו. ואולי יחשוב הרב כי ארץ מולדתו אור כשדים, אבל <b>'מולדתי'</b> היא משפחתי, <b>'וארצי'</b> ארץ אשר גר בה. וכל אלה דברים בטלים, כי בכאן אמר ולקחת אשה לבני משם, ועוד כי ימים רבים עמד בארץ כנען יותר מחרן, ולמה תקרא חרן ארצו בעבור שגר בה ימים:<br><br>
אבל <b>'אל ארצי ואל מולדתי'</b>, ארצי ששם מולדתי, כי שם עמד ומשם היו אבותיו מעולם, וכבר נתבאר (לעיל יא כח, יב א). <br><br>
<br><br>
<b>ובבראשית רבה (נט י): <br><br>
</b><blockquote>מבית אבי, זו ביתו של אביו, ומארץ מולדתי זו שכונתי. <br><br>
</blockquote><br><br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה טעם <b>'אל ארצי ואל מולדתי'</b>, ארצי ומשפחתי, כי גם באנשי ארצו לא יחפוץ רק במשפחתו, וכן ולקחת אשה לבני משם, רמז אל <b>'מבית אבי'</b>. וכן יאמר העבד (להלן פסוק מ): ולקחת אשה לבני ממשפחתי ומבית אבי. ואמר (שם מא): כי תבא אל משפחתי. או שהיה העבד אומר כן לכבדם שישמעו לו:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ואשר דבר לי - <br><br>
</span>לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>לצרכי, כמו עלי, וכן כל לי ולו ולהם הסמוכים אצל דבור מפורשים בלשון על, שאין נופל בלשון דבור אלא אלי אליו אליהם, ותרגומם עמי עמיה עמהון, אבל אצל אמירה נופל לי ולו ולהם. <br><br>
</blockquote>ובפרשת ויצא יעקב הביא ראיה ממה שכתוב שם (להלן כח טו): את אשר דברתי לך, שהרי עם יעקב לא דבר קודם לכן:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ואין החילוק הזה אמת,</span></b> כי הנה מצאנו (שמות לב לד): ועתה לך נחה את העם אל אשר דברתי לך, וידברו הכשדים למלך ארמית (דניאל ב ד), והורשתם והאבדתם מהר כאשר דבר ה' אלהיך לך (דברים ט ג). וכן האמירה בשניהם (שמות ג יג): ואמרו לי מה שמו מה אומר אליהם. <b>'ואת אשר דברתי לך'</b> פירושו שאמרתי לך עתה שאתן לך את הארץ ולזרעך ואברך אותך:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונקית משבועתי זאת
id: 0124
nru: ח
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>לא הרשה אותו לקחת לו אשה מבנות כנען, אבל שיהיה הוא פטור, וה' הטוב בעיניו יעשה. <br><br>
<br><br>
<b>ורש'י כתב: <br><br>
</b><blockquote>וקח לו אשה מבנות ענר אשכול וממרא. <br><br>
</blockquote>ואם כנענים הם חלילה לו, ובאמת שהם מזרע כנען, שהכתוב אומר (לעיל יד יג): ממרא האמורי אחי אשכול ואחי ענר. <br><br>
<br><br>
<b>ובבראשית רבה (נט ח) אמרו: <br><br>
</b><blockquote>אשר לא תקח אשה וגו', הזהירו בבנות כנען ענר אשכול וממרא, כי עליהם אמר <b>'אשר אנכי יושב בקרבו'</b>, כי הוא לא היה יושב בכל הכנעני, כי עמים רבים היו, אבל הזהיר על אלה בעלי בריתו וכל שכן על האחרים:<br><br>
</blockquote>אבל ונקית משבועתי, שיהיה הוא פטור, ואברהם הוא היודע ביצחק הצדיק שישמע לאביו ושיזהר בהם וילך לו אל ישמעאל או ללוט ויתר העמים. ויתכן כי <b>'משבועתי זאת'</b>, רמז למה שאמר ולקחת אשה לבני משם, כי אולי הייתה השבועה על הכל, ולא ירמוז לאשר אמר לו לא תקח אשה לבני מבנות הכנעני. וזה טעם <b>'זאת'</b>, ולכך אמר העבד ואפנה על ימין או על שמאל (להלן פסוק מט), ולא אמר <b>'אשובה לי'</b>:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל טוב אדוניו בידו
id: 0124
nru: י
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>שטר מתנה, שכתב לו כל אשר לו כדי שיקפצו לשלוח לו בתם.<b> <br><br>
וכן בבראשית רבה (</b>נט יא): דייתיקי. <br><br>
</blockquote>ולדעת זו מה שכתוב (להלן כה ה): ויתן אברהם את כל אשר לו ליצחק, לומר שהחזיק אותו בנכסים בשעת פטירתו שלא יערערו בו, כמו שאמר וישלחם מעל יצחק בנו בעודנו חי. ואם כן תהיה מלת הלקיחה מושכת <b>'וכל טוב אדוניו בידו'</b>, לקח בידו, או, ויקח העבד עשרה גמלים וכל טוב אדוניו בידו וילך:<br><br>
<br><br>
ואחרים מפרשים כי העבד כאשר נשבע מיד הלך מעצמו ולקח עשרה גמלים מגמלי אדוניו, כי כל טוב אדוניו היה בידו, והוא פקיד ונגיד על הכל לקחת ממנו כאשר ירצה, כמו שאמר (לעיל פסוק ב): המושל בכל אשר לו:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי טעם הפסוק הזה כטעם הכתוב בחזאל (מ'ב ח ט): וילך חזאל לקראתו ויקח מנחה בידו וכל טוב דמשק משא ארבעים גמל, אף כאן אמר כי לקח כל טוב אדוניו בידו משא עשרה גמלים, והענין, כי כל הטוב והמעולה במינים ההם פירות ומגדנות מכל הנמצא בדמשק או בבית אדוניו, לקחו משא הגמלים והוליכו מנחה בידם. וכן (להלן מה כג): עשרה חמורים נושאים מטוב מצרים. והמקראות יקצרו לשונם במובן:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אותה הוכחת לעבדך ליצחק
id: 0124
nru: יד
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>ראויה היא לו שהיא גומלת חסדים וראויה ליכנס בביתו של אברהם. ובה אדע, לשון תחינה הודיעני בה שעשית חסד עם אדוני. <br><br>
</blockquote>ואם כן יאמר ידעתי כי באמת אותה הוכחת לעבדך ליצחק. ואינו נקשר יפה:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>אבל פירושו</span></b> הקרה נא לפני היום הזה המקרה שתהיה הנערה אשר אומר אליה אותה שהוכחת לעבדך ליצחק, ועשה בזה חסד עם אדוני אברהם. כי בה אדע כי עשית חסד עמו, אם תהיה ממשפחתו וטובת שכל ויפת מראה. וכן אמר (להלן פסוק מג): והיה העלמה, היא האשה אשר הוכיח ה':<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר ילדה לבתואל בן מלכה
id: 0124
nru: טו
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>בעבור שהיה לנחור בנים מפלגשו ראומה ייחסו לעולם בתואל בן מלכה. ובעבור שהנערה הזכירה אם אביה תחלה, בת בתואל אנכי בן מלכה, כי כן דרך הי הוא בן מלכנערות, כדרך ותגד לבית אמה (להלן פסוק כח), לכן יזכירנו הכתוב כה אשת נחור. אבל העבד אמר ותאמר בת בתואל בן נחור (שם מז), כי תיקן הדבר בדרך מוסר. אבל אמר אשר ילדה לו מלכה, לומר שהוא בן הגבירה:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירץ העבד לקראתה
id: 0124
nru: יז
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>לפי שראה שעלו המים לקראתה. <br><br>
</blockquote><br><br>
<b>ובבראשית רבה (ס ה): <br><br>
</b><blockquote>ותמלא כדה ותעל, כל הנשים יורדות וממלאות מן העין, וזו כיון שראו אותה המים מיד עלו, אמר לה הקב'ה את סימן ברכה לבניך. <br><br>
</blockquote>נראה שדקדקו כן מלשון ותמלא כדה ותעל - שלא אמר <b>'ותשאב ותמלא'</b>. ונעשה לה הנס בפעם הראשונה כי אחרי כן כתוב <b>'ותשאב'</b>. <br><br>
והעבד כשספר להם אמר (להלן פסוק מה): ותרד העינה ותשאב, אולי לא יאמינו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח האיש נזם זהב ושני צמידים על ידיה
id: 0124
nru: כב
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>הכתוב הזה יחסר המעשה, שהיה צריך שיאמר <b>'ויקח האיש נזם זהב ויתן על אפה ושני צמידים על ידיה'</b>. <br><br>
<b><span id='katom'>ולכך אני אומר,</span></b> כי פירושו ויקח האיש נזם זהב ושני צמידים שיהיו על ידיה ויאמר לה בת מי את. ואחרי שאמרה אליו <b>'בת בתואל אנכי'</b> שם הנזם על אפה והצמידים על ידיה, כאשר אמר להם, אבל חסר כאן הנתינה. וכן במקומות רבים:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבא האיש הביתה
id: 0124
nru: לב
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>אליעזר הוא האיש הבא. <br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ויפתח הגמלים - <br><br>
</span></b>יחזור על לבן, שעשה עם אורחיו דרך מוסר ויפתח גמליהם, ויתן להם תבן ומספוא ונתן מים לרחוץ רגלי אליעזר ורגלי האנשים אשר אתו. כי רחוק הוא שיהיה אליעזר הוא הנותן מים לרחוץ רגליו ורגלי אנשיו. וכן ויעברו אנשים מדינים סוחרים וימשכו ויעלו את יוסף מן הבור (להלן לז כח), כי <b>'וימשכו'</b> חוזר אל אחיו הנזכרים בפסוק הראשון. וכן ויאמר ציבא אל המלך ככל אשר יצווה אדוני המלך את עבדו כן יעשה עבדך ומפיבושת אוכל על שולחני כאחד מבני המלך (ש'ב ט יא), והם דברי דוד, ורבים כן:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>וענין ויפתח הגמלים - <br><br>
</span></b>שפתח מוסרי צוארם כי המנהג להוליכם קשורים, או שהיו הולכים חגורים במושב המרכבה אשר עליהם, כלשון אל יתהלל חוגר כמפתח (מ'א כ יא), התפתחי מוסרי צוארך (ישעיה נב ב):<br><br>
<br><br>
<b>ורש'י כתב: <br><br>
</b><blockquote>התיר זמם שלהם שהיה סותם פיהם שלא ירעו בשדות אחרים. <br><br>
</blockquote><br><br>
<b>ולשון בראשית רבה (ס ח): <br><br>
</b><blockquote>התיר זממיהם, רבי הונא ורבי ירמיה שאל לרבי חייא ברבי אבא, לא היו גמליו של אברהם אבינו דומים לחמורו של רבי פנחס בן יאיר וכו'. <br><br>
</blockquote>וזו שאלה לסתור פתוח הזמם, כי אי אפשר שיהיה החסידות בביתו של רבי פנחס בן יאיר גדול יותר מביתו של אברהם אבינו, וכאשר חמורו של רבי פנחס בן יאיר איננו צריך להשתמר מן הדברים האסורים לבעליו להאכילו, כל שכן גמליו של אברהם אבינו, ואין צריך לזממם, כי לא יאונה לצדיק כל און:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותקם רבקה ונערותיה
id: 0124
nru: סא
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>סיפר הכתוב כי אחר שנתנו רשות שתלך רבקה ומיניקתה ועבד אברהם ואנשיו, קמה רבקה וקראה נערותיה ותרכבנה על הגמלים ותלכנה אחרי האיש, כי הוא מורה הדרך לפניהם:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>וטעם ויקח העבד את רבקה וילך - <br><br>
</span></b>לספר בזריזותו, כי אחרי צאתו מן העיר ותלכנה כל הנשים אחריו, לקח העבד את רבקה עמו לא יפרד ממנה לשומרה בדרך מכל מכשול. ורבי אברהם אמר כי טעמו שהיה הולך עם רבקה ולא הרגיש עד שבא יצחק ופגע בו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : בא מבוא באר לחי ראי
id: 0124
nru: סב
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
</b>יאמר כי יצחק בא עתה מבוא באר לחי ראי, ששב מבאר לחי שבא שמה. שאלו אמר <b>'בא מבאר לחי ראי'</b> היה נראה שהיה דר שם, ולכך הוצרך לפרש כי הוא שב לעירו מביאתו שבא אל באר לחי רואי לפי שעה, כי הוא יושב בארץ הנגב וחוזר לעירו:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ויתכן, </span></b>בעבור היות <b>'מבוא'</b> מקור, שהיה יצחק הולך תמיד אל המקום ההוא, כי הוא לו מקום תפלה בעבור הראות שם המלאך, והוא יושב בארץ הנגב קרוב משם.<br><br>
<b> <br><br>
וכן תרגם אונקלוס: <br><br>
</b><blockquote>אתא ממיתוהי. <br><br>
</blockquote>ועל דעתו הוא באר שבע, שתרגם <b>'בין קדש ובין שור'</b> (לעיל כ א), <b>'ובין קדש ובין ברד'</b> (לעיל טז יד), <b>'רקם וחגרא'</b>. ואם כן המקום ההוא מקום אשל אברהם ראוי לתפלה. והנה יצחק בא מן הבאר ההיא אל עיר אחרת אשר הייתה בדרך עירו, ויצא לפנות ערב לשוח בשדה עם רעיו ואוהביו אשר שם, ומצא את העבד ורבקה, והלכו כלם יחדו אל עירו, ויביאה האהלה שרה אמו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותרא את יצחק
id: 0124
nru: סד
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 24
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>ראתה אותו הדור ונתביישה ממנו. <br><br>
</blockquote><br><br>
<b>ורבי אברהם פירש: <br><br>
</b><blockquote>כי הפסוק האחרון מוקדם, כי <b>'ותאמר אל העבד'</b>, וכבר אמרה אל העבד.<br><br>
</blockquote>ורבים בתורה כן על דעתו. <br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ובאמת שימצאו מהם, אבל בכאן איננו נכון,</span></b> שיצטרך לערב שתי המקראות, ותשא רבקה את עיניה ותרא את יצחק ותאמר אל העבד מי האיש הלזה ההולך בשדה לקראתנו ויאמר העבד הוא אדוני ותפול מעל הגמל ותקח הצעיף ותתכס:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ולדעתי,</span></b> בראות רבקה איש הולך לקראתו בשדה שירט הדרך והלך בשדה לעומתם, ידעה כי הוא הוא בא לראותם ולקרוא לשלום או להכניסם אל ביתו ללון, עשתה כדרך מוסר הנשים לעמוד בהצנע:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ותפול מעל הגמל - <br><br>
</span>לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>השמיטה עצמה לארץ, מתרגומו ואתרכינת, כמו הטי נא כדך (לעיל פסוק יד), ארכיני, ויט שמים וירד (תהלים יח י), וארכין. <br><br>
</blockquote>ודומה לו כי יפול לא יוטל (שם לז כד), אם יטה לארץ לא יגיע לקרקע. ואין דעת אונקלוס שהשמיטה עצמה מן הגמל לארץ, שאם כן הנה היא נופלת מעל הגמל ממש, לא מוטה מעליו, וכן כל לשון <b>'הרכנה'</b> הטיה לצד אחד בלבד:<br><br>
אבל כוונתו כי מעל הגמל אשר היא רוכבת עליו הטת עצמה לצד אחד להסב פניה ממנו.<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>וכמוהו לדעתי</span></b> ויראה נעמן רץ אחריו ויפול מעל המרכבה לקראתו ויאמר השלום (מ'ב ה כא), שאין ענינו רק שהשפיל עצמו במרכבה לקראת הרץ אשר היה בארץ לשאול לו בשלום. וכן אמר (שם כו): כאשר הפך איש מעל מרכבתו לקראתך. או יהיה אצל אונקלוס <b>'מעל הגמל'</b> כמו <b>'על הגמל'</b>, וכן מעל שמים חסדך (תהלים קח ה), וכזו המ'ם, לא יהיה משם עוד עול ימים וזקן (ישעיה סה כ), וכן המים אשר מעל השמים (תהלים קמח ד):<br><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט הוא</span></b> כמו והנה עם רב הולכים מדרך אחריו (ש'ב יג לד), וכן רבים:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשורים ולטושים ולאומים
id: 0125
nru: ג
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 25
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>שהם ראשי אומות. <br><br>
</blockquote>ותרגומו של אונקלוס אין לישבו עם לשון המקרא. ולי נראה שסבר אונקלוס <b>'באשורים'</b> שהם המחנות שיירות הולכי דרך מעיר לעיר, כמו שאמר אורחת ישמעאלים (להלן לז כה), עשאו מלשון באשורו אחזה רגלי (איוב כג יא), לא תמעד אשוריו (תהלים לז לא). וסבר <b>'בלטושים'</b> שהם השוכנים באהלים שהם נטושים על פני האדמה, היום ישכנו במקום ההוא ולמחר במקום אחר, כי הלמ'ד והנו'ן יומרו במקומות רבים, כמו לשכה ונשכה, ויפקדו ביום ההוא אנשים על הנשכות (נחמיה יב מד). ומזה חרב נטושה (ישעיה כא טו), כמו לטושה. ואמר <b>'בלאומים'</b> <b>'ולנגון'</b> בלשון איים. ומלת <b>'היו'</b> עוררה אותו בזה, שהיה ראוי שיאמר כמו שאמר (לעיל י יג): ומצרים ילד את לודים ואת ענמים ואת להבים ואת נפתוחים:<br><br>
<br><br>
<b>ובבראשית רבה (סא ה): <br><br>
</b><blockquote>רבי שמואל בר רב נחמן אמר: אף על גב דאנן מתרגמינן ואמרין תגרין ולפדין <br><br>
וראשי אומים, כלם ראשי אומות הן. <br><br>
</blockquote>והענין כמו שפירשתי, כי היו המתרגמין עושים אשורים תגרין הולכי דרך, והיו עושין מן לטושים אנשי רשע, פניהם פני להבים בוערים כלפידים, מן ללטוש את מחרשתו ואת אתו (ש'א יג כ), ילטוש עיניו לי (איוב טז ט), ואמר רבי שמואל בר רב נחמן שאף על פי שנהגו לתרגם כן אינם אלא ראשי אומות, אין בהם שם תואר כלל, וכך הדבר:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולבני הפילגשים אשר לאברהם
id: 0125
nru: ו
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 25
htm:
</b>על דרך הפשט, בעבור שנאמר לו (לעיל כא יב): כי ביצחק יקרא לך זרע, לא בזרע אחר, היו כל נשיו אצלו פילגשים, לא היו נחשבות לנשים, שאין זרען ביורשיו, כי הגר שפחת שרה פילגשו הייתה, אבל קטורה לאשה לקח לו. ואם הייתה שפחה בביתו ולקחה לפילגש לא היה אומר <b>'ויקח אשה ושמה קטורה'</b>, רק תקרא פילגש בכתוב מפני הטעם שפירשתי. ובדברי הימים (א א לב): כתוב ובני קטורה פילגש אברהם:<br><br>
<br><br>
והנה אברהם לקח לו אשה מבנות כנען, ואם תאמר שהייתה מצרית או מארץ פלשתים, הנה לא שלח אל ארצו ואל מולדתו כאשר עשה בבנו, כי איננו שומר רק זרע יצחק, כי עליו נכרת הברית. ועוד, שלא אמר הכתוב <b>'ויקח אשה קטורה בת פלוני החוי או הפלשתי והמצרי מארץ פלונית'</b> כאשר אמר בנשי עשו (להלן כו לד): וזולתן, אבל הזכיר שמה בלבד כי היא כנענית וקצר ביחוסה, וכן יעשה במקומות רבים כשלא יקפיד בייחוס שלהן. ואולי תקרא פילגש בעבור היותה שפחה ממשפחת העבדים. ואם הייתה שפחה בביתו ובא אליה לא יזכיר ייחוסה, כי אין דרך הכתוב להזכיר באמהות רק שמן כענין בזלפה ובלהה:<br><br>
<br><br>
<b>ורש'י כתב: <br><br>
</b><blockquote>נשים בכתובה, פילגשים שלא בכתובה כדאמר בנשים ופילגשים דדוד בסנהדרין (כא א). <br><br>
</blockquote><b><span id='katom'><br><br>
ואין הדבר כן,</span></b> כי לא תקרא פילגש אלא כשהיא בלא קדושין, כי הכתובה מדברי סופרים, והגירסא בסנהדרין פילגש בלא כתובה וקדושין. אבל אפשר שגם בני נח כאשר ישאו להם נשים כמשפטן בבעילה היו נוהגים לכתוב להן מהר ומתן, ואשר רצונה שתהיה להם פילגש וישלח אותה כאשר ירצה ולא יהיו בניה בנוחלים את שלו, לא היה כותב לה כלום. <br><br>
<br><br>
<b>ועל דעת רבותינו (ב'ר סא ד): <br><br>
</b><blockquote>שהיא הגר, הנה היא פילגש ודאי:<br><br>
</blockquote><br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : זקן ושבע
id: 0125
nru: ח
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 25
htm:
</b>שראה כל משאלות לבו ושבע כל טובה, וכן ושבע ימים (להלן לה כט), ששבעה נפשו בימים, ולא יתאוה שיחדשו בו הימים דבר, וכענין שנאמר בדוד וימת בשיבה טובה שבע ימים ועושר וכבוד (דברי הימים א כט כח). והוא ספור חסדי השם בצדיקים, ומדה טובה בהם שלא יתאוו במותרות, כענין שנאמר בהם תאות לבו נתת לו (תהלים כא ג), ולא כמו שנאמר בשאר האנשים אוהב כסף לא ישבע כסף (קהלת ה ט), ואמרו בו (קהלת רבה א יג): אין אדם יוצא מן העולם וחצי תאוותיו בידו, יש בידו מנה מתאוה מאתים, השיגה ידו למאתים מתאוה לעשות ארבע מאות, שנאמר אוהב כסף לא ישבע כסף:<br><br>
<br><br>
<b>ובבראשית רבה (סב ב) אמרו: <br><br>
</b><blockquote>הקב'ה מראה להם לצדיקים מתן שכרן שהוא עתיד ליתן להם לעולם הבא, ונפשם שבעה והם ישנים. <br><br>
</blockquote>נתעוררו החכמים בזה ופירשו הכתוב שאומר <b>'ושבע'</b> במראה הזו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקברו אותו יצחק וישמעאל בניו
id: 0125
nru: ט
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 25
htm:
לשון בראשית רבה (סב ג): <br><br>
</b><blockquote>כאן בן האמה חולק כבוד לבן הגבירה:<br><br>
</blockquote><br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה שני חיי ישמעאל
id: 0125
nru: יז
pch: חיי שרה
lvr: C0123
prk: 25
htm:
</b>הקרוב בדרך הפשט כי הכתוב יספר בבני הצדיקים תולדותם ומספר חייהם, להודיע כי זרע צדיקים יבורך. ולא ספר ימי עשו, כי חיה יותר מיעקב, וכבר נשלם הספור במות יעקב, ולא רצה לחזור אלה חיי עשו, שכבר הזכיר תולדותיו במקום הראוי להם:<br><br>
ובמדרש רבותינו בסיפור ימי ישמעאל טעמים רבים (עיין מגילה יז א). <br><br>
<b><span id='katom'>והנכון שבהם,</span></b> שהיה צדיק בעל תשובה וסיפר בו כדרך הצדיקים:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ויגוע - <br><br>
</span>לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>לא נאמרה גויעה אלא בצדיקים. <br><br>
</blockquote>ובגמרא (ב'ב טז ב): הקשו והא דור המבול נאמר בהם גויעה, ויגוע כל בשר הרומש על הארץ וגו' וכל האדם (לעיל ז כא), כל אשר בארץ יגוע (לעיל ו יז). ומתרץ גויעה ואסיפה קאמרינן. כוונתם, כי הגויעה מיתה בלא חולי מכאיב ובלא יסורין, ואין זוכין לה אלא הצדיקים ואנשי דור המבול ההפוכים כמו רגע ולא חלו בהם ידים, וכן מתי מדבר, ועל כן אמר בהם גויעה בגוע אחינו (במדבר כ ג), וכן הוא איש אחד לא גוע בעונו (יהושע כב כ), שלא המית אותו עונו פתאום. אבל כשיזכיר בכתוב כן עם זכרון המיתה כמלת ויאסף או וימת, תרמוז למיתת הצדיקים:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ולשון בראשית רבה (סב ב): <br><br>
</span></b><blockquote>ויגוע וימת אברהם (לעיל פסוק ח), אמר רבי יהודה בר אילעי החסידים הראשונים היו מתיסרין בחולי מעים בעשרה ובעשרים יום לומר שהחולי ממרק, רבי יהודה אומר כל מי שנאמרה בו גויעה מת בחולי מעים. <br><br>
</blockquote>ושם (לעיל ו יז): אמרו וכל אשר בארץ יגוע, יצמוק. ויראה שמלת גויעה אצלם, המק בשרו והוא עומד על רגליו (זכריה יד יב). <br><br>
<br><br>
<b>וכן דעת אונקלוס שתרגם בכאן: <br><br>
</b><blockquote>ואתנגיד.<br><br>
</blockquote>והוא העלוף, כלשון אתנגיד ואתפח (סנהדרין לט א), יכול ישלם חמשה נגידים (ב'ק סז ב), ונאמר כן במבול, כמו שאמר (לעיל ז כג), וימח את כל היקום, ונאמר ויגוע וימת, כגבר יחלש וימות, והיא מיתה בצדיקים:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר הכתוב ואלה תולדות יצחק בן אברהם
id: 0125
nru: יט
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b>על עשו ויעקב בניו האמורים למטה, והזכיר הכתוב איך הייתה ילידתם:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>אברהם הוליד את יצחק - <br><br>
</span>לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>על ידי שכתוב יצחק בן אברהם הוזקק לומר אברהם הוליד את יצחק, לפי שהיו ליצני הדור אומרים מאבימלך נתעברה שרה, לכך צר הקב'ה קלסתר פניו דומה לאברהם שיאמרו הכל אברהם הוליד את יצחק. <br><br>
</blockquote><br><br>
<b>ורבי אברהם אמר עוד: <br><br>
</b><blockquote>שטעם הוליד גדל ורבה, כמו יולדו על ברכי יוסף, כמו שאמר וישלחם מעל יצחק בנו:<br><br>
</blockquote><br><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי חזר עתה והחל באב היחס, כמנהג הכתוב לחזור באנשי המעלה אל ראש היחס, וכן בדברי הימים (א א יז יח): כתוב בני שם עילם ואשור וארפכשד ולוד וארם, וארפכשד ילד את שלח. וכאשר השלים חזר ואמר (שם כד): שם ארפכשד שלח, עד אברם הוא אברהם. וכן ביחוס בנימין חזר למפרע והחל, ונר הוליד את קיש וקיש הוליד את שאול (שם ח לג, ט לט). אף כאן, אברהם הוליד את יצחק ויצחק הוליד את יעקב כאשר יזכיר:<br><br>
<br><br>
וחזר לספר זה, בעבור שאמר (לעיל כה יב): ואלה תולדות ישמעאל בן אברהם, שאם אמר גם כן ואלה תולדות יצחק בן אברהם בלבד, הנה השווה שניהם ביחוס ובמעלה, ואף כי הקדים הבכור, ועוד, שהיה ראוי שיתחיל באברהם ויאמר <b>'אלה תולדות אברהם'</b>, אבל לא רצה לעשות כן שלא ימנה ישמעאל ובני קטורה, ולכך חזר והשלים אברהם הוליד את יצחק, לומר כי הוא לבדו תולדותיו וכאלו לא הוליד אחר יחשב, כמו שנאמר לו (לעיל כא יב): כי ביצחק יקרא לך זרע:<br><br>
<br><br>
ולכך אמר למעלה (כה יב): גם כן אשר ילדה הגר המצרית שפחת שרה לאברהם, לכבוד יצחק, לומר שאין אלו תולדות היחס לאברהם, רק הם בני האמה, וכמו שאמר (לעיל כא יג): וגם את בן האמה לגוי אשימנו. וכן עשה הכתוב אף בדברי הימים (א א כח), כי אמר מתחילה בני אברהם יצחק וישמעאל, ואלה תולדותם בכור ישמעאל נביות, והזכיר ובני קטורה פילגש אברהם ילדה את זמרן, והיה ראוי שיאמר <b>'בני יצחק'</b>, וחזר והחל ויולד אברהם את יצחק, בני יצחק עשו וישראל:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותאמר אם כן למה זה אנכי
id: 0125
nru: כב
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b><blockquote>אם כן גדול צער העבור למה זה אנכי מתפללת ומתאוה על ההריון. <b>לשון רש'י.</b> <br><br>
</blockquote>ואיננו נכון. <br><br>
<b><br><br>
ורבי אברהם אמר: <br><br>
</b><blockquote>כי שאלה את הנשים אם אירע להם ככה ותאמרנה לא, ותאמר אם כן - הדבר והמנהג למה זה אנכי - בהריון משונה. <br><br>
</blockquote>והנה הכתוב חסר ואיננו שלם בפירוש הזה:<br><br>
<b><span id='katom'><br><br>
והנכון בעיני</span></b> כי אמרה אם כן - יהיה לי למה זה אנכי - בעולם, הלואי אינני, שאמות או שלא הייתי, כטעם כאשר לא הייתי אהיה (איוב י יט):<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>ותלך לדרוש את ה' - <br><br>
</span>לשון רש'י:<br><br>
</b><blockquote>להגיד מה יהא בסופה. <br><br>
</blockquote>ולא מצאתי דרישה אצל ה' רק להתפלל, כטעם דרשתי את ה' וענני (תהלים לד ה), דרשוני וחיו (עמוס ה ד), חי אני אם אדרש לכם (יחזקאל כ ג):<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם שני גויים בבטנך
id: 0125
nru: כג
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b>הודיע לה שלא תפחד, כי בעבור שהייתה מעוברת תאומים הוא הריצוץ הזה בבטנה, כי דרך נשים לה. <br><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר עוד</span></b> כי בעבור היותם שני גויים שונאים ונלחמים זה בזה, עשו בתחלת יצירתם מריבה רמז למה שיהיה ביניהם בסוף, ועתה ינוחו ותמצא מנוח והשקט לנפשה:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי ציד בפיו
id: 0125
nru: כח
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b>אמרו המפרשים (הראב'ע, והרד'ק): כי יתן ציד בפיו של יצחק, או יביא, ויחסר המעשה. וכן למועד אשר שמואל (ש'א יג ח), וה' אותי כגבור עריץ (ירמיה כ יא), נתן או שם אותי. <br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש</span></b> ויאהב יצחק את עשו, בעבור כי בפיו של יצחק ציד תמיד, כל היום יתאוה לאכול את הציד, ותמיד הוא בפיו, לא יאכל דבר אחר, והוא המביא לו כאשר אמר איש יודע ציד:<br><br>
<b><span id='katom'><br><br>
והנכון בעיני</span></b> כי היא מליצה, כי עשו ציד בפי אביו, יכנה האיש במעשה לתדירותו. וכמוהו שבתך בתוך מרמה (ירמיה ט ה), וכן ואני תפלה (תהלים קט ד). <br><br>
<br><br>
<b>וכן אמרו בבראשית רבה (סג ו): <br><br>
</b><blockquote>קופרא טבא לפומיה כסא טבא לפומיה:<br><br>
</blockquote><br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מן האדום האדום הזה
id: 0125
nru: ל
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b>היה התבשיל מאודם מן העדשים שהיו אדומות, או שרקחו בדברים אדומים, ועשו לא ידע מה הוא וקרא שמו אדום:<br><br>
על כן קרא שמו אדום - כי לעגו עליו שמכר בכורה נכבדת בעבור תבשיל מעט, כי סובא וזולל יורש (משלי כג כא):<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכרה כיום את בכורתך לי
id: 0125
nru: לא
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b><blockquote>כיום דילהן, כיום שהוא ברור כן מכור לי מכירה גמורה, <b>לשון רש'י</b>. <br><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופשוטו,</span></b> כעת הזאת, וכן ואתה עמוד כיום ואשמיעך את דבר אלוהים (ש'א ט כז), אותו כהיום תמצאון אותו (שם יג), קטר יקטירון כיום את החלב (שם ב טז), ולנו בשת הפנים כהיום הזה (דניאל ט ז):<br><br>
<b><br><br>
והנראה מדעת אונקלוס,</b> כי בעבור היות מכירת הבכורה לאחר מיתת אביהם, אמר, מכרה לי הבכורה לאיזה יום שתפול בו, וזה שמוש <b>'להן'</b> בלשון ארמית, להן את אזיל, לאיזה מקום, מן הן את מודע לי, וכן בפרשת וישלח (ב'ר עח א): ולהן אינון אזלין, מן הן דאתברון. והוא לשון מורגל להם במקומות הרבה. ובדניאל (ב יא): בפתחות הלמד כטעם אלהן, להן אלהין די מדרהון עם בשרא לא איתוהי, וכן להן מלכא מלכי ישפר עלך (שם ד כד). ואונקלוס תרגם זולתי <b>'אלהין'</b>, אלא הן. ובנוסחאות בדוקות ומדוקדקות מן התרגום כיום דלהי, והוא כמו שפירשתי, כי הי בלשונם איזה, כמו שאומר בתלמוד (ב'ק צט ב): הי רבי מאיר, הי רבי יהודה (ב'ב קמא א), וזולתן:<br><br>
<br><br>
ואפשר שעשה אונקלוס <b>'כיום'</b> כאלו הוא <b>'ביום'</b>, מכרה ביום שתבא בו הבכורה, כי כן מצאנו השמוש הזה לכ'ף, כאשר ילכו אפרוש עליהם רשתי (הושע ז יב), משפטו באשר, וכדמי בניך אשר נתתה להם (יחזקאל טז לו), כי כארבע רוחות השמים פרשתי אתכם (זכריה ב י):<br><br>
<br><br>
ויש אומרים (הרד'ק בשם אביו): כי אין מחיר הבכורה הנזיד רק הכתוב יספר כי בבקשו לאכול והוא עיף אמר לו יעקב מכור לי בכורתך בכסף, ואחר כך אכול, וענה לו בפחזותו על האכילה למה זה לי בכורה, הרי היא מכורה לך, ונשבע עליה וישבו לאכול ולשתות, והכתוב לא פירש המחיר.<b><span id='katom'> ואין זו דעתי:</span></b><br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : השבעה לי כיום
id: 0125
nru: לג
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 25
htm:
</b>כאשר אמר עשו למה זה לי בכורה, אינני חפץ בה, אמר לו יעקב השבעה לי כי לא תחפוץ בה ולא תירשנה לעולם, ונשבע לו ואחר כן מכרה לו ונתן לו המחיר או הנזיד שבקש:<br><br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שאמר עשו למה זה לי בכורה, הנה היא מכורה לך, ויאמר השבעה לי שלא תערער על המכירה לעולם, ואמר הכתוב שנשבע לו ומכרה, כאלו אמר מכרה ונשבע לו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מלבד הרעב הראשון אשר היה בימי אברהם
id: 0126
nru: א
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
אולי לא היה רעב בעולם עד ימי אברהם (פרקי דר'א כו), ועל כן ימנה הכתוב ממנו, כי מה צורך להזכיר זה. <br><br>
והנכון בעיני כי זה להגיד כי היו זוכרים אותו הרעב הראשון ומספרים עליו שבעבורו ירד אברהם למצרים, ושם עשה לו השם כבוד גדול. ולכן היה יצחק חפץ ללכת בדרך אבותיו לירד שם עד שנאמר לו אל תרד מצרימה: <br><br>
<br>
<b> וטעם המניעה אמרו רבותינו (ב'ר סד ג): </b> <br><br>
<blockquote>אתה עולה תמימה ואין חוצה לארץ כדי לך. </blockquote><br>
ולדעתי נכלל עוד בענין רמיזה בעתיד, כי גלות אברהם אל מצרים מפני הרעב רמז שיגלו בניו שם, ולכתו אל אבימלך לא היה גלות כי שם היה יושב ברצונו, אבל ירידתו של יצחק שם מפני הרעב ירמוז לגלות, כי גלה ממקומו בעל כרחו והלך אל ארץ אחרת, והנה היה גלותו ממקומו אל ארץ פלשתים שהיא ארץ מגורי אביו, וירמוז לגלות בבל שהוא מקום מגורי אבותם שהיו באור כשדים:<br>
<br><br>
ודע כי הגלות הנזכר ירמוז למעשה יצחק, כאשר לא לקחו אשתו, ולא היה לו שם רק הגלות והפחד, ומתחילה אמר הנוגע באיש הזה ובאשתו מות יומת - ולימים חזר בו ואמר לך מעמנו - ואחרי כן חזרו אליו בברית, וכן גלות בבל גלו שם מפני זלעפות רעב, ומעת היותם שם לא עבדום ולא ענו אותם, אבל היו גדוליהם שרים במלכות, ואחרי כן אמרו מי בכם מכל עמו יהי אלהיו עמו ויעל (עזרא א ג), והזהירו עליהם שרי עבר הנהר והפחות ואחרי כן בטלו הבנין והות בטלא עד זמן ועידן אחרי כן חזרו ונתנו רשות בבנין והזהירו ואמרו די להון מהקרבין ניחוחין לאלה שמיא ומצלין לחיי מלכא ובנוהי (שם ו י): <br><br>
<br>
<b> <span id='pink'>אל אבימלך מלך פלשתים - <br></span></b> <br>
לא נודע אם הוא אבימלך אשר היה בימי אברהם, או שכל מלך פלשתים בעת ההיא יקרא כן, כי גם בימי דוד יקרא אבימלך. ודעת אונקלוס שהיה בנו: <br><br>
<br>
<b> <span id='pink'>וטעם וילך יצחק אל אבימלך -</span></b>  <br><br>
כי היה בדעתו לרדת מצרימה והלך אל אבימלך בעל ברית אביו, אולי ייטיב עמו בימי הבצורת ולא יצטרך לירד למצרים. והנה אבימלך מפני בריתו של אברהם לא נגע בו ולא בביתו כלל, אבל אנשי המקום המה בקשו ממנו דרך שאלה על אשתו והוא אמר אחותי היא, ואף על פי כן לא נגע בה המלך ולא איש מאנשיו, כי היו נזכרים בענין אברהם, ולכך אמר כמעט שכב 'אחד העם', יאמר, אני לא נגעתי בה ונשמרתי ממנה, אבל קרוב היה שיכשל בה אחד מאנשי הארץ, והיית מביא עלינו אשם כאשר היה עלינו חטא בענין אביך: <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : שכון בארץ אשר אומר אליך
id: 0126
nru: ב
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
אין טעם שיאמר בבת אחת 'שכון בארץ אשר אומר אליך גור בארץ הזאת', אבל פירושו אל תרד מצרימה, ושכון כל ימיך בארץ שאומר אליך בכל פעם ופעם, על פי ה' תסע ועל פי ה' תחנה, וגור עתה בארץ הזאת בארץ פלשתים, כי לך ולזרעך אתן אותה, כדכתיב (יהושע יג ג): לכנעני תחשב חמשת סרני פלשתים: <br><br>
<br>
ויתכן שיהיה 'וירא אליו' מוקדם, כי קודם צאתו ממקומו נאמר לו אל תרד מצרימה שכון בארץ אשר אומר אליך בהיותך שם, וגור עתה בארץ הזאת בארץ כנען אשר תכלול עמים רבים וארצות רבות, כי אני מצוך עתה שלא תצא ממנה לעולם, כי כל הארצות האל אתן לזרעך. והנה נסע ממקומו מפני הרעב ללכת בכל ארצות כנען לשכון בארץ אשר יאמר אליו, ובבאו לגרר אמר לו כאן תשב, ולא הוצרך לפרש, כי ידוע הוא שלא עבר על מצות השם, וכן על אחד ההרים אשר אומר אליך (לעיל כב ב), כאשר הזכרתי (שם פסוק ט): <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : והקמותי את השבועה
id: 0126
nru: ג
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
אין צריך שיבטיח הקב'ה את יצחק שלא יעבור השבועה שנשבע לאביו, כי לא אדם הוא להנחם (ש'א טו כט), ואברהם אין לו זרע אחר בעל ברית לאלוהים, והשבועה איננה על תנאי. כי ביעקב הוצרך מפני עשו אחיו לומר שבו יתקיים הברית ובזרעו (להלן לה יב), לא בעשו: <br><br>
ונראה שזה המאמר 'והקמותי את השבועה' יחשב שבועה, ולכך תמיד יאמר בתורה (שמות לג א): הארץ אשר נשבעתי לאברהם ליצחק וליעקב, אשר נשבעת להם בך (שם לב יג), כי לא מצאנו שבועה ליצחק בלתי זאת: <br><br>
<br>
ורצה הקב'ה להשבע לכל אחד מן האבות, להודיע שראוי כל אחד לכרות עמו ברית, ושתהיה זכות כל אחד עומדת לפניו עם זרעם, כי אף על פי שהראשונה תספיק, תוספת זכות וכבוד הוא להם, ולכן אמר (ויקרא כו מב): וזכרתי את בריתי יעקב ואף את בריתי יצחק ואף את בריתי אברהם אזכור והארץ אזכור, כי כלם בעלי ברית לאלוהים: <br><br>
<br>
ויתכן שהוסיף לו ליצחק בשבועה הזאת שיקיים בו בעצמו השבועה אשר נשבע לאברהם אביו, שיהיה הוא ברכה בעמים כאשר אמר לאברהם אביו והתברכו בזרעך כל גויי הארץ. ויהיה פירוש הכתוב והקמותי בך את השבועה אשר נשבעתי לאברהם אביך, כי אתה ברכה בעמים, וכן אמר עוד ביעקב (להלן כח יד): ונברכו בך כל משפחות האדמה ובזרעך: <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : וישמור משמרתי
id: 0126
nru: ה
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
לשון רש'י: <br><br>
<b></b><blockquote><b>בקולי</b>, כשנסיתי אותו. <b>משמרתי</b> - גזירות להרחקה כגון שניות לעריות שבות לשבת. <b>מצותי </b>- מצות שאלו לא נכתבו דין הוא שיכתבו כגון גזל ושפיכות דמים. <br>
<b>חקותי</b> - דברים שיצר הרע ועו'ג משיבין עליהם כגון אכילת חזיר ולבישת שעטנז שאין טעם בדבר אלא המלך גזר חקו על עבדיו. <br>
<b>ותורתי</b> - להביא תורה שבעל פה הלכה למשה מסיני: </blockquote><br>
<br>
ואם כן יהיה כל זה בנוי על דעת שהיה אברהם מקיים ומשמר את התורה עד שלא נתנה, וכך אמרו (ב'ר צד ג): בפסוק ויתן להם יוסף עגלות (להלן מה כא), שפירש ממנו בפרשת עגלה ערופה שהיה עוסק בתורה כשם שהיו אבותיו, ועד עכשו לא נתנה תורה, והרי כתוב וישמור משמרתי מצותי חקותי ותורותי. ושם אמרו שהיה משמר אפילו דקדוקי תורה והיה מלמד לבניו וכו': <br><br>
<br>
<span id='katom'>ויש לשאול, אם כן איך הקים יעקב מצבה (להלן כח יח): ונשא שתי אחיות, וכדעת רבותינו (ב'ר עד יא): ארבע, ועמרם נשא דודתו (שמות ו כ), ומשה רבנו הקים שתים עשרה מצבה (שם כד ד), והאיך אפשר שיהיו נוהגים היתר בתורה במה שאסר אברהם אביהם על עצמו וקבע לו השם שכר על הדבר, והוא יצווה את בניו ואת ביתו אחריו ללכת בדרכיו. וביעקב דרשו (ב'ר עט ו): ששמר את השבת וקבע תחומין. ואפשר שיהיה זה בשבת מפני שהיא שקולה ככל התורה כולה (ירושלמי ברכות פ'א ה'ה), שהיא מעידה על מעשה בראשית? </span><br>
<br>
ואולי נאמר, משמרתי - שניות לעריות של בני נח, ומצותי - גזל ושפיכות דמים, חקותי - אבר מן החי וכלאים של הרבעת בהמה והרכבת אילן, ותורותי - דינין ואסורי עבודה זרה, שאלו כולן נצטוו בהן בני נח, והוא השומר והעושה רצון בוראו ומשמר אפילו דקדוקין וחומרות במצות שלהן, וכמו שהזכירו ע'ז של אברהם אבינו ארבע מאה פרקי הוות (ע'ז יד ב). <br><br>
ודרשו 'במאה שערים' שמדדוה למעשרות (ב'ר סד ו), כי היו האבות נדיבי עמים לתת מעשרות לעניים, או לכהני ה', כגון שם ועבר ותלמידיהם, כענין והוא כהן לאל עליון (לעיל יד יח): <br><br>
<br>
והנראה אלי מדעת רבותינו שלמד אברהם אבינו התורה כולה ברוח הקדש ועסק בה ובטעמי מצותיה וסודותיה, ושמר אותה כולה כמי שאינו מצווה ועושה, ושמירתו אותה היה בארץ בלבד, ויעקב בחוצה לארץ נשא האחיות, וכן עמרם, כי המצות משפט אלהי הארץ הן, אף על פי שהוזהרנו בחובת הגוף בכל מקום (קדושין לו ב). וכבר רמזו רבותינו הסוד הזה (בספרי דברים פסקא מג), ואני אעירך בו בעזרת השם (ויקרא יח כה, דברים יא יח). והמצבה מצווה שנתחדשה בזמן ידוע היא, כמו שדרשו (בספרי): באשר שנא ה' אלהיך (דברים טז כב), ששנאה אחר היותה אהובה בימי האבות: <br><br>
וביוסף דרשו (ב'ר צב ד): שהיה משמר את השבת אפילו במצרים, מפני שהיא שקולה כנגד כל המצות, לפי שהיא עדות על חדוש העולם, והיה עושה כן ללמד את בניו אמונת בריאת העולם להוציא מלבם כונת עבודה זרה ודעות המצרים, וזאת כונתם: <br><br>
<br>
ועל דרך הפשט נאמר, שיהא משמרתי - אמונת האלהות שהאמין בשם המיוחד ושמר משמרת זו בלבו, וחלק בה על עובדי העבודה זרה, וקרא בשם ה' להשיב רבים לעבודתו. מצותי - ככל אשר ציווהו בלך לך מארצך, ועולת בנו, וגרישת האמה ואת בנה. חקותי - ללכת בדרכי השם להיות חנון ורחום ועושה צדקה ומשפט ולצות את בניו ואת ביתו בהם. ותורותי - המילה בעצמו ובניו ועבדיו ומצות בני נח כלן, שהן תורה להם: <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : ויהי לו מקנה צאן ומקנה בקר ועבודה רבה
id: 0126
nru: יד
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
אתונות וגמלים וחמורים ועבדים ושפחות. ויזכיר הכתוב זה ולא יזכיר כסף וזהב כאשר נאמר באברהם (לעיל יג ב), בעבור כי גדולתו אשר נתגדל בה בארץ פלשתים במקנה ובעבודה הייתה, ויקנאו אותו פלשתים בענין ההוא. <br><br>
<br>
<b> <span id='pink'>וזה טעם כי עצמת ממנו מאד -</span></b>  <br><br>
אמר לו גם לי שאני המלך אין בביתי מקנה ועבודה כמוך, וחרפה היא לנו להיות ביתך גדול מבית המלך: <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : בנחל גרר
id: 0126
nru: יז
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
<blockquote>רחוק מן העיר, וישב ויחפור את בארות המים אשר חפרו בימי אברהם אביו ופלשתים סתמום קודם שנסע יצחק מגרר חזר וחפרן. לשון רש'י. </blockquote><br>
ונראה מדבריו שהם הבארות הנזכרים כאן, כמו שאמר (בפסוק טו): סתמום פלשתים וימלאום עפר. וזה איננו כן, כי היאך יתנו לו הם רשות והם אמרו 'תקלה הם לנו מפני הגייסות':<br><br>
אבל הם אחרים במקום אחר, כי נחל גרר שם מקום, או שהנחל נמשך מגרר אל ארץ אחרת. וכאשר קנאו בו פלשתים, הם השרים אשר בגרר מדינת המלך, סתמו הבארות אשר לו מירושת אביו בגבול עיר גרר, והמלך שלחו מעיר מושב כסאו והלך לו לעיר אחרת, ואולי איננה ממלכותו אף על פי שהיא בארץ פלשתים, ושם בארות אחרים שחפר אברהם שגר במקום ההוא ימים רבים. ופלשתים יושבי הארץ כאשר מת אברהם, ויצחק לא ישב שם, סתמום, ולא לשנאתו, רק בימי אברהם לא רצו לסתמם מפני כבודו, כי אמרו אולי ישוב לשבת בארץ, ולכן שב יצחק ויחפור אותם בנחל, ורועי נחל גרר רבו עמו לאמר לנו המים: <br><br>
<br>
והטעם <b>'לאמר'</b>, הנה הבאר בנחל ומימי הנחל הם אשר ימצו שם, ומתמציתם ימלא הבור, והנחל יתמעט בהם, והנה הם שלנו. ועל כן הזכיר הכתוב וימצאו שם באר <b>'מים חיים'</b>, לאמר כי היה מקור נובע מים חיים, אין מימיו מן הנחל, כאשר אמרו מריביו: <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : ויקרא שם הבאר עשק
id: 0126
nru: כ
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
<b>יספר הכתוב ויאריך בענין הבארות, ואין בפשוטי הספור תועלת ולא כבוד גדול ליצחק, והוא ואביו עשו אותם בשוה, אבל יש בדבר ענין נסתר בתוכו, כי בא להודיע דבר עתיד. כי 'באר מים חיים' ירמוז לבית אלוהים אשר יעשו בניו של יצחק, ולכן הזכיר באר מים חיים, כמו שאמר (ירמיה יז יג): מקור מים חיים את ה'. </b><br><br>
<br>
<b> <span id='katom'>וקרא הראשון עשק, </span> ירמוז לבית הראשון אשר התעשקו עמנו ועשו אותנו כמה מחלוקות וכמה מלחמות עד שהחריבוהו. <br><br>
<br>
<b> <span id='katom'>והשני קרא שמה שטנה, </span> שם קשה מן הראשון, והוא הבית השני שקרא אותו כשמו שכתוב בו (עזרא ד ו): ובמלכות אחשורוש בתחילת מלכותו כתבו שטנה על יושבי יהודה וירושלם, וכל ימיו היו לנו לשטנה עד שהחריבוהו וגלו ממנו גלות רעה. <br><br>
<br>
<b> <span id='katom'>והשלישי קרא רחובות, </span> הוא הבית העתיד שיבנה במהרה בימינו והוא יעשה בלא ריב ומצה, והאל ירחיב את גבולנו, כמו שנאמר (דברים יט ח): ואם ירחיב ה' אלהיך את גבולך כאשר דבר וגו' שהוא לעתיד. וכתיב בבית השלישי (יחזקאל מא ז): ורחבה ונסבה למעלה למעלה, ופרינו בארץ, שכל העמים יעבדוהו שכם אחד: <br><br>
<br>
<b>


autr: רמבם
trm: : אל תירא כי אתך אנכי
id: 0126
nru: כד
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 26
htm:
</b>  <br><br>
בעבור שהבריחו אבימלך מעליו מקנאתם בו וגם רועי גרר רבו עמו, היה מתירא פן יאספו עליו ויכוהו הוא וביתו, והבטיחו הקב'ה שלא יירא מהם ויברך אותו. ואז נתן בלבם שהלך לפניו המלך בכבוד גדול יותר מאשר עשה לאביו, כי בא עם פיכול שר צבאו, ועוד הוסיף להביא עמו רבים רעיו:<br>
<br><br>
<b>


autr: רמבם
trm: : בעבור תברכך נפשי
id: 0127
nru: ד
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>היה בדעתו לברך אותו שיזכה הוא בברכת אברהם לנחול את הארץ, ולהיות הוא בעל הברית לאלוהים כי הוא הבכור:<br><br>
ונראה שלא הגידה לו רבקה מעולם הנבואה אשר אמר ה' לה ורב יעבוד צעיר, כי איך היה יצחק עובר את פי ה' והיא לא תצלח. והנה מתחלה לא הגידה לו דרך מוסר וצניעות, כי ותלך לדרוש את ה', שהלכה בלא רשות יצחק, או שאמרה <b>'אין אנכי צריכה להגיד נבואה לנביא כי הוא גדול מן המגיד לי'</b>, ועתה לא רצתה לאמר לו <b>'כך הוגד לי מאת ה' טרם לדתי'</b> כי אמרה, באהבתו אותו לא יברך יעקב ויניח הכל בידי שמים, והיא ידעה כי בסבת זה יתברך יעקב מפיו בלב שלם ונפש חפצה. או הם סבות מאת ה' כדי שיתברך יעקב, וגם עשו בברכת החרב, ולו לבדו נתכנו עלילות:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואברככה לפני ה' לפני מותי
id: 0127
nru: ז
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>לא נזכר בכל הפרשה לפני ה', רק במקום הזה, כי אמרה לו אמו הברכה לפני ה' תהיה, ברוח הקדש, ואם יתברך בה עשו אחיך תתקיים בו בזרעו לעולם, ואין לך עמידה לפניו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אולי ימשני אבי
id: 0127
nru: יב
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>אין הטעם שימושהו להכיר אותו, אבל אמר אולי יקרב אותי אל עצמו לנשק לי או לשום ידו על פני, כדרך חבת האב על בנו וימצא במשוש שאני חלק:<br><br>
ואני תמה, איך לא פחד מהיכר הקול, וכל בני אדם נכרים בקולם, כמו שאמרו רבותינו (גיטין כג א): היאך סומא מותר באשתו, והיאך בני אדם מותרין בנשותיהן בלילה, אלא בטביעות עינא דקלא. ואם סתם בני אדם מכירין כן, מה יהיה ביצחק, החכם והבקי להכיר בין בניו, שתהיה לו באמת טביעות בקול. אולי היו האחים האלה דומים בקולם. ולכך אמרו (ב'ר סה יט): כי הקול קול יעקב, דבריו, שמדבר בלשון רכה ומזכיר שם שמים. או שהיה משנה קולו לדבר כלשון אחיו, כי יש בבני אדם יודעים לעשות כן:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם הזכיר הכתוב עשו בנה הגדול ויעקב בנה הקטן
id: 0127
nru: טו
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>להפליג בענין הצדקת, כי המנהג במולידים להכיר את הבכור בברכה ובכבוד ובמתן, והיא, מדעתה צדקת הקטן ורשעת הגדול תשתדל בכל הטורח הזה להעביר הברכה והכבוד מן הגדול אל הקטן. וכן יאמר למטה (פסוק מב): ויגד לרבקה את דברי עשו בנה הגדול ותשלח ותקרא ליעקב בנה הקטן:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : גשה נא ואמשך בני
id: 0127
nru: כא
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
לשון רש'י: <br><br>
</b><blockquote>אמר בלבו אין דרך עשו להיות שם שמים שגור בפיו. וכן בבראשית רבה. <br><br>
</blockquote><b><span id='katom'><br><br>
ואני תמה,</span></b> כי לא היה עשו רשע בעיני אביו, ואולי היה חושב בלבו כי בעבור היותו איש שדה ולבו על הציד, איננו מזכיר שם שמים מפחדו שלא יזכירנו במקום שאינו טהור ומבלי כוונה, ונחשב לו זה בעיני אביו ליראת שמים. ועל דרך הפשט יהיה זה בעבור טביעות הקול:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מטל השמים
id: 0127
nru: כח
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>אין הברכה שיתן לו האלוהים מטל השמים, כי הטל ירד בכל מקום, ואלו אמר שיתן רבוי טל או שירד בעתו, כענין ונתתי גשמיכם בעתם (ויקרא כו ד), הייתה ברכה:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>אבל פירושו,</span></b> כי הזכיר בו ברכת ה', כריח שדה אשר ברכו ה', והטעם אשר ברכו ה' לבני, כי השם ברך אותו בשדה, לומר שיצליחנו שם בצידו ולא ימות ולא תבואהו בו רעה, ואמר ויתן לך האלוהים מטל השמים ומשמני הארץ, והברכה תוספת ורבוי. <br><br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שיהיה ורב דגן ותירש בתוספת הוא'ו ושיעורו ויתן לך האלוהים מטל השמים ומשמני הארץ רב דגן ותירוש:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי מתת האלוהים תמיד הוא ואין לו הפסק לעולם, ולכן אמר ויתן לך האלוהים, כל ימיך על אדמתך מטל השמים, ויתן לך משמני הארץ, כלומר השמנה בכל הארצות, כענין שכתוב (יחזקאל כ ו): צבי היא לכל הארצות:<br><br>
<br><br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br><br>
</b><blockquote>כי מ'ם מטל מושך עצמו ואחר עמו, וממשמני הארץ. <br><br>
</blockquote>ולעשו לא נתנו במתת אלוהים ולא ברבוי, אבל אמר, גם לך אצלתי אחריו, ומשמני הארץ ומטל השמים יהיה מושביך, בעוד אשר תשב שם, ירמוז כי יכלה ויאבד, אך בעודו יהיה חלקו טוב:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ארריך ארור ומברכיך ברוך
id: 0127
nru: כט
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b><blockquote>ובבלעם הוא אומר (במדבר כד ט): מברכיך ברוך ואורריך ארור, הצדיקים תחלתן יסורין וסופן שלוה, ואורריהן קודמין למברכיהן, והרשעים תחלתן שלוה וסופן יסורין, לפיכך הקדים בלעם ברכה לקללה. <b>לשון רש'י מבראשית רבה</b> (סו ד). <br><br>
</blockquote><br><br>
<span id='red'>ואם כן למה אמר הקב'ה לאברהם (לעיל יב ג): ואברכה מברכיך ומקללך אאור?<br><br>
</span><b><span id='katom'>וזה איננו קשה,</span></b> כי חזר שם ונברכו בך, והנה הברכה בראש ובסוף. או בעבור מה שפירשנו שם דבר בלשון יחיד ורבים, כי הכל יברכוהו והיחיד אשר יקלל אותו יואר:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי אתה
id: 0127
nru: לב
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>כאשר אמר לו <b>'יקום אבי'</b> היה חושב שהוא יעקב וידע שאכל מציד עשו וברך אותו ועשה גם הוא מטעמים שיברך גם אותו, ולכן שאלו מי אתה, לדעת האמת:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : בטרם תבא ואברכהו גם ברוך יהיה
id: 0127
nru: לג
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>אין דרך החרד חרדה גדולה עד מאד וצועק <b>'מי הוא אשר רמני לברך אותו'</b> שישלים צעקתו לאמר מיד <b>'גם ברוך יהיה'</b>, אבל היה ראוי שיקללהו, ועוד, כי היה עשו צועק עליו לאמר <b>'ולמה תברכהו עתה אבי'</b>, ואיך יאמין עשו כי במרמה היה מתחלה, בראותו כי עתה יברך אותו ברצונו:<br><br>
<br><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהוא לשון הווה, יאמר, מי איפוא הוא הצד ציד אשר היה יכול לרמותי שאברכהו, וגם שיהיה ברוך על כל פנים, כי ידעתי כי ברוך הוא. <br><br>
<b><span id='katom'><br><br>
או טעמו</span></b> וגם ברוך יהיה על כרחי, שאי אפשר לי להעביר הברכה ממנו, כי מאז שברך אותו ידע ברוח הקדש שחלה ברכתו עליו:<br><br>
וזהו טעם החרדה הגדולה אשר חרד, כי ידע שאבד בנו האהוב לו ברכתו לעולם. <br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>וזה טעם בא אחיך במרמה - <br><br>
</span></b>כי אחר שאמר מי איפוא, נתן דעתו שהבא אליו היה יעקב, שאי אפשר שתחול הברכה רק בזרעו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת כל אחיו נתתי לו לעבדים
id: 0127
nru: לז
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>איננו ברכת <b>'הוה גביר לאחיך'</b> שכבר אמר הן גביר שמתיו לך. אבל יתכן שיהיה הוא הגביר ולא יהיו הם עבדים, כענין כי יהודה גבר באחיו (דהי'א ה ב), אבל אמר <b>'נתתי לו לעבדים'</b> ממאמרו וישתחוו לך בני אמך, כי הוא השתחואת העבד לאדוניו, כמו שאמר <b>'יעבדוך עמים'</b> ויכפול וישתחוו לך לאומים. וטעם ואת כל אחיו - כטעם <b>'אחיך'</b> <b>'ובני אמך'</b>, יזכירם בלשון רבים לרמוז על כל זרעו של עשו. <br><br>
<br><br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br><br>
</b><blockquote>בני הפילגשים:<br><br>
</blockquote><br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה משמני הארץ יהיה מושבך
id: 0127
nru: לט
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>טעם <b>'הנה'</b> לאמר הנה אוכל לתת לך משמני הארץ ומטל השמים, כי לשניכם יספיק שיהיה משמני הארץ וטל השמים, אבל בענין הממשלה שלו תהיה ולו תעבוד. ולא נתן לו גם כן רב דגן ותירוש כאחיו, כי רצה לכבד המבורך ראשונה עליו. ואחרי כן אמר ליעקב ויתן לך את ברכת אברהם לרשתך את ארץ מגוריך (להלן כח ד), להיות לו רב הדגן והתירוש בארץ כנען מתנת אברהם, ולעשו יהיה הטל ומשמני הארץ בארץ אחרת:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ועל חרבך תחיה
id: 0127
nru: מ
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
</b>כמו בחרבך, וכן כי לא על הלחם לבדו יחיה האדם (דברים ח ג), בלחם. ואין הברכה שתהיה מחיתו משלל האויבים בחרבו, כי הנה נתן לו משמני הארץ ומטל השמים ובה יחיה, אבל הענין לומר שיחיה במלחמותיו כי ינצח ולא יפול בחרב אויב. ועל כן אמר ואת אחיך תעבוד - שלא תתגבר עליו, והוא יגבר עליך:<br><br>
<br><br>
<b><span id='pink'>והיה כאשר תריד - <br><br>
</span></b>בשיחך מתגרת ידו ופרקת עלו מעל צוארך - ירמוז לישראל שלא יתגרו בם יותר מדאי לעשות עמם רעה. והוא מה שציווה הכתוב (דברים ב ד - ה): ונשמרתם מאד אל תתגרו בם וגו':<br><br>
וכך הזכירו רבותינו (ירושלמי ר'ה א א), אמרו כי ששת חדשים ישב שם יואב וכל ישראל עד הכרית כל זכר באדום (מ'א יא טז), אמר לו הקב'ה אני אמרתי אל תתגרו בם, ואתה התגרית בהם, חייך שאין ששה חדשים הללו נמנין לך ולמלכותך, מדכתיב (שם ב יא): והימים אשר מלך דוד על ישראל ארבעים שנה, והוא מלך ששה חדשים יותר, דכתיב (ש'ב ה ה): בחברון מלך על (ישראל): [יהודה] שבע שנים וששה חדשים. ועוד אמרו (דב'ר א טז): אמר לו הקב'ה, דוד ידיך חדודות וחרוצות ואני מבקש לרדות בהם את עולמי וכו':<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר עשו בלבו
id: 0127
nru: מא
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 27
htm:
אמר רבי אברהם: <br><br>
</b><blockquote>יתכן שגלה סודו לאחד מאוהביו. <br><br>
</blockquote>ואין צורך, כי ההסכמה בדבר אשר ימלך אדם עם לבו תקרא אמירה עם הלב, אף על פי שיהיה בה דבור בשפתים. וכן בלב ולב ידברו (תהלים יב ג), כי הרצון יקרא <b>'לב'</b>, וכל ישראל לב אחד להמליך את דוד (דהי'א יב לח), שהיו כלם על אותה ההסכמה והיו מדברים בה, וכן ויאמר ירבעם בלבו (מ'א יב כו), וכן אמר אליעזר (לעיל כד מה): אני טרם אכלה לדבר אל לבי, והייתה שם תפלה בשפתיו ויאמר ה' אלהי אדני אברהם (שם יב), אבל טרם אכלה לדבר אל לבי, טרם השלימי מה שעלה בדעתי:<br><br>
<br><br>
ויאמר כאן כי כאשר באה משטמה גדולה בנפש עשו לשטום את יעקב על הברכה, עלה בלבו שיהרוג את אחיו, והיה מתנחם בזה מרוע לבו. וזה טעם ויגד לרבקה את דברי עשו - ולכך אמרה מתנחם לך - <br><br>
<b>ורש'י כתב: <br><br>
</b><blockquote>ברוח הקדש הוגד לה מה עשו מהרהר בלבו, וכן בבראשית רבה (סז ט). <br><br>
</blockquote>ואם כן יהיה <b>'דברי עשו'</b> מחשבתו עם הלב, כמו דברתי אני עם לבי (קהלת א טז):<br><br>
והנה עשו היה אומר יקרבו ימי אבל אבי - כי בחייו לא יצערנו, או מפחדו שלא יקללנו ותהפך ברכתו לקללה, ורבקה פחדה שמא ימות הזקן פתאום ויהרגנו, או שמא יזדמן לו בחייו ויהרגנו:<br><br>
<br><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אחי רבקה אם יעקב ועשו
id: 0128
nru: ה
pch: תולדות
lvr: C0125
prk: 28
htm:
</b>בעבור שאמר שציווה יצחק את יעקב לקחת לו אשה מבנות לבן אחי אמו, הזכיר הכתוב שהיה גם כן אחי אמו של עשו, וראוי היה שיצווה גם כן לעשו, אבל מדעתו שברכת אברהם תהיה ליעקב ולזרעו, עשה כן:<br>
והזכיר כי עשו שמע שציווה אותו שלא יקח אשה מבנות כנען ושילך אל לבן אחי אמו, והוא שמע לעשות רצון אביו שלא לקחת אשה מבנות כנען, אך לא עשה כראוי שיקח מבנות לבן אף על פי שהוא אחי אמו. ועוד הזכיר שלקח אותה על נשיו, ולא גרש את הרעות, כי הלך על תאות נפשו יותר מרצון אביו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה סלם מצב ארצה וראשו מגיע השמימה והנה מלאכי אלוהים עולים ויורדים בו
id: 0128
nru: יב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 28
htm:
</b> הראהו בחלום הנבואה כי כל הנעשה בארץ נעשה על ידי המלאכים והכל בגזרת עליון עליהם, כי מלאכי אלוהים אשר שלח ה' להתהלך בארץ לא יעשו קטנה או גדולה עד שובם להתיצב על אדון כל הארץ לאמר לפניו התהלכנו בארץ והנה יושבת בשלוה או מלאה חרב ודם, והוא יצווה עליהם לשוב לרדת בארץ ולעשות דברו:<br>
והראהו כי הוא יתברך נצב על הסלם ומבטיחו ליעקב בהבטחה גדולה, להודיע שהוא לא יהיה ביד המלאכים אבל יהיה חלק ה' ויהיה עמו תמיד, כמו שאמר והנה אנכי עמך ושמרתיך בכל אשר תלך, כי מעלתו גדולה משאר הצדיקים שנאמר בהם (תהלים צא יא): כי מלאכיו יצווה לך לשמרך בכל דרכיך:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבי אליעזר הגדול (פרקי דר'א לה): <br>
</b><blockquote>הייתה זאת המראה כענין בין הבתרים לאברם, כי הראהו ממשלת ארבע מלכויות ומעלתם וירידתם, וזה טעם <b>'מלאכי אלוהים'</b> כמו שנאמר בדניאל (י כ, יג): שר מלכות יון, ושר מלכות פרס, והבטיחו כי הוא יתעלה יהיה עמו בכל אשר ילך ביניהם וישמרנו ויצילנו מידם.<br>
</blockquote> <br>
<b>אמרו (שם בפדר'א): <br>
</b><blockquote>הראה לו הקב'ה ארבע מלכויות מושלן ואבדן, הראהו שר מלכות בבל עולה שבעים עוקים ויורד, והראהו שר מלכות מדי עולה חמישים ושנים עוקים ויורד, והראהו שר מלכות יון עולה מאה ושמונים עוקים ויורד, והראהו שר מלכות אדום עולה ואינו יורד, אמר לו יעקב אך אל שאול תורד (ישעיה יד טו), אמר לו הקב'ה אם תגביה כנשר וגו' (עובדיה א ד):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי אם בית אלוהים וזה שער השמים
id: 0128
nru: יז
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 28
htm:
</b>הוא בית המקדש שהוא שער לעלות משם התפלות והקורבנות לשמים.<br>
 <br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote><b>אמר רבי אלעזר בשם ר' יוסי בן זמרא (ב'ר סט ה): <br>
</b>הסולם הזה עומד בבאר שבע, ושיפועו מגיע עד בית המקדש, שבאר שבע עומד בדרומו של יהודה, וירושלם בצפונו בגבול שבין יהודה ובנימין, ובית אל היה בצפון של נחלת בנימין, בגבול שבין בנימין ובין בני יוסף, נמצא סולם רגליו בבאר שבע וראשו בבית אל מגיע שפועו כנגד ירושלם:<br>
<b>ושאמרו רבותינו (חולין צא ב): <br>
</b>צדיק זה בא לבית מלוני. <br>
<b>ועוד אמרו (פסחים פח א):</b> יעקב קראו בית אל, וזו לוז היא ולא ירושלם, ומהיכן למדו לומר כן? <br>
אני אומר שנעקר הר המוריה ובא לכאן וזו היא קפיצת הארץ האמורה בשחיטת חולין (חולין צא ב): שבא בית המקדש לקראתו עד בית אל, וזהו ויפגע במקום:<br>
ואם תאמר, כשעבר יעקב אבינו על בית המקדש מדוע לא עכבוהו שם, איהו לא יהב דעתיה להתפלל במקום שהתפללו אבותיו, ומן השמים יעכבוהו, איהו עד חרן אזל, כדאמרינן בפרק גיד הנשה (שם), וקרא מסייע לן וילך חרנה, כי מטא לחרן אמר אפשר עברתי על מקום שהתפללו בו אבותי ולא התפללתי בו, יהב דעתיה למהדר, וחזר עד בית אל, קפצה ליה ארעא עד בית אל. כל אלו דברי הרב:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>ולא נראה לי כלל,</span></b> שאין קפיצת הארץ שהזכירו ביעקב אלא כאותה שאמרו באליעזר עבד אברהם שבא ביום אחד לחרן, כמו שאמרו בסנהדרין (צה ב): שלשה קפצה להם הארץ, אליעזר עבד אברהם, ויעקב אבינו, ואבישי בן צרויה. ופירשו אליעזר עבד אברהם, דכתיב (לעיל כד מב): ואבוא היום אל העין, למימרא דההוא יומא נפק. יעקב, דכתיב ויפגע במקום. כי מטא לחרן אמר, אפשר שעברתי על מקום שהתפללו אבותי ולא התפללתי בו, כיון דהרהר בדעתיה למהדר קפצה ליה ארעא, מיד ויפגע במקום:<br>
<br>
הנה בפירוש אומרים שכיון שעלה בלבו בחרן לחזור קפצה לו הארץ ופגע במקום שהתפללו בו אבותיו, לא שחזר לבית אל ולא שקפץ הר המוריה ובא לשם. ובבראשית רבה (נט יא): עוד עשו שניהם שוים בקפיצה, אמרו ויקם וילך אל ארם נהרים (לעיל כד י), בר יומו, ואבא היום אל העין, היום יצאתי והיום באתי. וביעקב דרשו (ב'ר סח ח): כן, וילך חרנה, רבנין אמרין בר יומו:<br>
<span id='red'>ומה טעם שיקפוץ הר המוריה ויבא עד בית אל אחר שטרח יעקב לחזור מחרן ועד בית אל מהלך כמה ימים. ועוד, כי בית אל איננו סוף גבול ארץ ישראל מפאת חרן, כי חרן ארץ קדם הוא. ועוד, שאין האמצעות נקרא שפוע הסולם. ועוד, מה טעם להיותו כנגד בית אל, והאמצע איננו מורה על דבר יותר מכולו?<br>
</span>אבל מדרשים הללו ענין אחר להם. <br>
<br>
<b>אמרו שם בבראשית רבה (סח ה): <br>
</b><blockquote>אמר רבי הושעיה: כבר כתיב (לעיל כח ז):<b> וישמע יעקב אל אביו ואל אמו וילך פדנה ארם.</b> ומה תלמוד לומר ויצא יעקב מבאר שבע?! <br>
אלא אמר: אבא בשעה שבקש לצאת לחוצה לארץ מהיכן הורשה לו, לא מבאר שבע, אף אני הריני הולך לבאר שבע, אם נותן לי רשות הריני יוצא ואם לאו איני יוצא, לפיכך הוצרך הכתוב לומר ויצא יעקב מבאר שבע:<br>
<br>
</blockquote>וכוונת המדרש הזה כי הם סבורים שיעקב בחברון נתברך שהוא ארץ מגורי אביו, ולשם חזר אליו, שנאמר (להלן לה כז): ויבא יעקב אל יצחק אביו ממרא קרית הארבע היא חברון אשר גר שם אברהם ויצחק. ואם כן הכתוב שאמר ויצא יעקב מבאר שבע, כי כאשר ציווהו אביו ללכת אל לבן הלך שם ליטול רשות, והוא המקום שלן בו וראה מראות אלוהים ונתן לו הרשות לצאת, כמו שאמר ושמרתיך בכל אשר תלך והשיבותיך אל האדמה הזאת:<br>
<br>
והסולם שראה, לדעת רבי יוסי בן זימרא ראה שרגליו בבאר שבע במקום אשר הוא שוכב שם, וסוף שיפועו שהוא ראש הסולם מגיע עד כנגד בית המקדש, נסמך בשמים בפתח שהמלאכים נכנסים ויוצאים בו, והשם הנכבד נצב עליו, ולכן ידע שבאר שבע הוא שער השמים טוב לתפילה, ובית המקדש בית אלוהים. ובבקר נשא יעקב רגליו מבאר שבע וילך חרנה בן יומו, והיא קפיצת הדרך שלו. זהו דעת רבי יוסי בן זימרא שאמר בבראשית רבה (סט ז): הסולם הזה עומד בבאר שבע ושיפועו מגיע עד בית המקדש, שנאמר ויצא יעקב מבאר שבע, ויירא ויאמר מה נורא המקום הזה:<br>
<br>
והאבן אשר שם מצבה לא במקום שכיבתו הקים אותם, שהרי באר שבע איננו בית אל, והוא בבית אל העמיד אותה ולשם חזר בשובו, שנאמר (להלן לה א): קום עלה בית אל ועשה שם מזבח לאל הנראה אליך וגו', אבל הקים אותה כנגד השיפוע במקום שראש הסולם עומד שקרא אותו בית אלוהים, והיא עיר לוז. ולדעתו של רבי יוסי בן זמרא לוז היא ירושלים שקראו בית אל. ואפשר שיהיה כן לפי המקראות שבספר יהושע. ובאמת שאיננו בית אל הסמוך לעי, כי כן שם העיר ההיא לראשונה בימי אברהם וקודם לכן:<br>
<br>
ורבי יהודה ברבי סימון חלק שם (בב'ר סט ז): על רבי יוסי בן זימרא ואמר הסולם הזה עומד בבית המקדש, ושיפועו מגיע עד בית אל, מאי טעמיה, ויירא ויאמר מה נורא המקום הזה וגו' ויקרא שם המקום ההוא בית אל. ודעת רבי יהודה ברבי סימון כי <b>'ויפגע במקום'</b> הוא הר המוריה. וילן שם כי בא השמש לו בלא עתו, שאמרו צדיק זה בא לבית מלוני ויפטר בלא לינה, וראה הסולם רגליו במקום ההוא ושיפועו שהוא ראשו מגיע עד כנגד בית אל זה, והיא עיר לוז. ואמר כי זה המקום בית אלוהים, ושיפוע הסולם שער השמים. והנה הר המוריה טוב לתפלה, וגם בית אל מקום ראוי לעבוד שם האלוהים והקים המצבה בבית אל, כי לדעת כולם כנגד השיפוע הקים אותה:<br>
<br>
ויסכים דעתו של רבי יהודה ברבי סימון עם המדרש שבגמרא בפרק גיד הנשה (חולין צא ב): ובפרק חלק (סנהדרין צה ב): שיעקב יצא מבאר שבע והלך לחרן וכשנמלך לחזור ולהתפלל במקום שהתפללו אבותיו בהר המוריה, אז קפצה לו הארץ ויפגע מיד בהר המוריה. ושמא דעתם שקפצה לו בהליכה ובחזרה כדברי האומר (בב'ר סח ח): וילך חרנה בן יומו, ויפגע במקום מיד בפתע פתאום:<br>
<br>
<b>ומצאתי עוד מפורש בפרקי רבי אליעזר הגדול (פרק לה): <br>
</b><blockquote>אמר בן שבעים ושבע שנה היה יעקב בצאתו מבית אביו, והייתה הבאר מהלכת לפניו מבאר שבע ועד הר המוריה מהלך שני ימים, והגיע לשם בחצי היום וכו'. <br>
אמר לו הקב'ה: יעקב! הלחם בצקלונך והבאר לפניך לאכול ולשתות ולשכב במקום הזה. <br>
אמר לפניו: רבון כל העולמים! עד עכשיו יש לשמש ירידות מעלות חמשים ואני שוכב במקום הזה, ובלא עתו בא השמש ממערב, והביט יעקב וראה את השמש בא במערב, וילן שם כי בא השמש, לקח יעקב שתים עשרה אבנים מאבני המזבח שנעקד עליו יצחק אביו ושם אותם מראשותיו, להודיעו, שעתידין לעמוד ממנו שנים עשר שבטים. ונעשו כלן אבן אחת, להודיעו שכלן עתידים להיות גוי אחד בארץ, שנאמר (ש'ב ז כג): ומי כעמך ישראל גוי אחד:<br>
השכים יעקב בבקר בפחד גדול ואמר: ביתו של הקב'ה במקום הזה, שנאמר ויירא ויאמר מה נורא המקום, מכאן אתה למד שכל המתפלל בירושלם כאלו מתפלל לפני כסא הכבוד, ששער שמים הוא פתוח לשמוע תפלתן של ישראל, שנאמר וזה שער השמים. ושב יעקב ללקט האבנים ומצא אותן כלן אבן אחת, ושם אותה מצבה בתוך המקום, וירד לו שמן מן השמים ויצק עליה, שנאמר ויצוק שמן על ראשה. <br>
מה עשה הקב'ה? <br>
נטל רגל ימינו וטבע את האבן עד עמקי תהומות ועשה אותה סניף לארץ כאדם שהוא נותן סניף לכיפה, לפיכך נקראת אבן שתיה ששם הוא טבור הארץ, ומשם נפתחה הארץ, ועליה היכל ה' עומד, שנאמר והאבן הזאת אשר שמתי מצבה יהיה בית אלוהים, ומשם נשא רגליו וכהרף עין בא לחרן, עד כאן:<br>
</blockquote><br>
והנה המדרשים כולם, אף על פי שיש ביניהם חלוף במקצת, אבל כלם מודים שקפיצת הארץ הייתה ליעקב שהלך מהלך כמה ימים כהרף עין. ויתכן שכלם מודים זה לזה ובכל הליכותיו קפצה לו, בלכתו מבאר שבע לחרן, וברצותו לשוב להר המוריה, ובצאתו משם לחרן. ואין אחד מכל המדרשים שיאמר כדברי רש'י:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישם אותה מצבה
id: 0128
nru: יח
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 28
htm:
</b>כבר פירשו רבותינו (ע'ז נג ב): ההפרש שבין המצבה למזבח, שהמצבה אבן אחת והמזבח אבנים הרבה. ונראה עוד שהמצבה תעשה לנסך עליה נסך יין וליצוק עליה שמן, לא לעולה ולא לזבח, והמזבח להעלות עליו עולות ושלמים, ובבאם לארץ נאסרה עליהם המצבה (דברים טז כב): מפני ששמו אותה הכנענים להם לחק יותר מן המזבחות, אף על פי שכתוב בהם (שמות לד יג): את מזבחותם תתוצון, או שלא רצה לאסור הכל, והשאיר המזבח שראוי לנסך ולקורבנות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם יהיה אלוהים עמדי
id: 0128
nru: כ
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 28
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>אם ישמור לי הבטחות הללו שהבטיחני. <br>
</blockquote>וטעם התנאי, שלא יגרום החטא. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (עו ב): <br>
</b><blockquote>רב הונא בשם ר' אחא: הנה אנכי עמך, וכתיב אם יהיה אלוהים עמדי, אלא מכאן שאין הבטחה לצדיקים בעולם הזה:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן עוד על דרך הפשט </span></b>שאין הספק בדבר, אבל בכל העתיד יאמר הכתוב כן, כמו עד אשר אם עשיתי, וכן ואם יהיה היובל לבני ישראל (במדבר לו ד), אם יבא העת שיהיה התנאי אז יתקיים המעשה, כלומר בבואו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא והנה באר בשדה והנה שם שלשה עדרי צאן רובצים עליה
id: 0129
nru: ב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b>יאריך הכתוב בספור הזה להודיענו כי קווי ה' יחליפו כח, ויראתו תתן עוז, כי הנה יעקב אבינו בא מן הדרך והוא עיף, ויגל לבדו האבן אשר היו צריכים אליה כל הרועים, ושלשה עדרי צאן אשר להם רועים רבים ושומרים כלם רובצים עליה אינם יכולים להניעה כלל:<br>
<br>
ולרבותינו בבראשית רבה (ע ח):<br>
<blockquote> גם בזה להם סוד רמז לעתיד, כי נזדמן לו ככה שנכנס בדרך הבאר, ולא נאספו כל העדרים רק שלשה מהם, ובא בזמן שהאבן על פי הבאר והעדרים שומרים לה, וכל הענין המסופר כאן, להודיעו שיצליח בדרך הזה ויצא ממנו זרע זוכה לרמז הזה, כי הבאר ירמוז לבית המקדש, וג' עדרי צאן עולי שלשה רגלים, כי מן הבאר ההוא ישקו העדרים, שמשם היו שואבין רוח הקדש, או שירמוז כי מציון תצא תורה (ישעיה ב ג): שנמשלה למים (ב'ק יז א), ודבר ה' מירושלם. ונאספו שמה כל העדרים, באים מלבא חמת עד נחל מצרים (מ'א ח סה). וגללו את האבן והשקו, שמשם היו שואבין רוח הקודש. והשיבו את האבן, מונח לרגל הבא:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : הידעתם את לבן בן נחור
id: 0129
nru: ה
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b>היה ניכר וידוע בשם אבי אביו, כי הוא נכבד מאביו וראש בית אבותם, כדכתיב (להלן לא נג): אלהי אברהם ואלהי נחור. ויתכן שהיה בתואל אדם פחות מעלה, ולא ירצה לבן שייחסו אותו האנשים רק לאבי אביו, כי כן מצאנו (לעיל כד נ): ויען לבן ובתואל. אולי היה כל זה למעלת אברהם, כי היו כל המשפחה מתייחסים לנחור אחי אברהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי רועה היא
id: 0129
nru: ט
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b>להגיד כי אין לצאן לבן רועה אחר זולתה, כי לה לבדה מסר אביה העדר והיא לבדה רועה אותם כל הימים, לא תלך בהם לאה אחותה כלל, ולא היה עניינה כבנות יתרו שהיו שבע בנותיו כולן רועות כאחת, כמו שאמר ותבאנה ותדלנה (שמות ב טז). ואולי בעבור כי עיני לאה רכות היה השמש מזיק לה, או בעבור שהייתה לאה גדולה ראויה לאיש וחשש לה אביה, אבל יתרו נכבד במקומו וכהן הארץ ויראו מגשת אל בנותיו, או שהיה לבן צנוע ממנו כי משפחת אברהם כשרה וצנועה, ורחל הייתה קטנה ואין לחוש לה. וזה ענין וישק יעקב לרחל. או הוא כדברי רבי אברהם (לעיל כז כה), כי נשיקה בלמ'ד איננה בפה, רק נשק אותה על ראשה או על כתיפה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותגד לאביה
id: 0129
nru: יב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>אמה מתה. וכך בבראשית רבה (ע יג). <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ולפי פשוטו</span></b> לבשרו ביאת קרובו ושיצא אליו ויכבדהו, כי אמה מה לה ומה תעשה לו, אבל רבקה הראת את אמה התכשיטין אשר נתנו לה כמנהג הנערות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הכי אחי אתה ועבדתני חנם
id: 0129
nru: טו
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b>לא סיפר הכתוב שהיה יעקב עובד אותו. <br>
<b><span id='katom'><br>
ויתכן</span></b> כי מעת שאמר וישק את צאן לבן אחי אמו, לא יצא הצאן מידו כי בראותו את רחל כי רועה היא, חמל עליה שלא תשוב לרעות צאן עוד, והיה הוא רועה אותן באהבתו אותה:<br>
<b><span id='katom'><br>
ואפשר עוד לומר</span></b> כי לבן דבר בערמה, אמר לו מתחלה כי עצמו ובשרו הוא, ויחמול עליו כאשר יחמול האדם על עצמו ועל בשרו, וכאשר ראה שהיה יעקב מתעכב שם מתפרנס מאשר ללבן, אמר לו הכי אחי אתה ותעבדני חנם, כי ידעתי כי מעתה תעבוד אותי כי איש מוסר אתה ולא תתפרנס משל אחרים, וגם אני איני רוצה שתהיה העבודה שתעבדני בחנם בלא משכורת שלימה, והגידה לי מה תבקש אתה במשכורתך ואתן. אז הכיר יעקב דעתו ואמר לו שיעבוד אותו ז' שנים ברחל. והעבודה מן הסתם היא מרעה הצאן, כי לה היו צריכים ובה היו מדברים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי מלאו ימי
id: 0129
nru: כא
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b><blockquote>שאמרה לי אמי, ועוד כי מלאו ימי, הריני בן פ'ד שנה ואימתי אעמיד י'ב שבטים. <br>
<b>לשון רש'י.<br>
<br>
</b></blockquote><b


autr: רמבם
trm: מלא שבוע זאת
id: 0129
nru: כז
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b><blockquote>דבק הוא בחטף, שבוע של זאת, והן ז' ימי המשתה. גם זה<b> לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<span id='red'>ואם כן למה לא פירש הרב מלאו ימי על שני העבודה והתנאי ששלמו, כדברי אונקלוס והוא משמעות הכתוב באמת? <br>
</span>ובשביל הימים שאמרה לו אמו, גם מפני זקנתו לא יתן לו לבן בתו קודם זמנו אשר התנו שניהם, ודי שיקיים תנאו. וכדברי אונקלוס הוא שנצטרך לפרש מלא שבוע זאת על ימי המשתה, כי ימי העבודה שלמים היו, כאשר אמר לו יעקב. וכן פירש רבי אברהם:<br>
<b><span id='katom'>ואני לא ידעתי,</span></b> כי שבעת ימי המשתה תקנת משה רבנו לישראל (ירושלמי כתובות פ'א ה'א). ואולי נאמר שנהגו בהם מתחלה נכבדי האומות כענין באבילות, דכתיב (להלן נ י): ויעש לאביו אבל שבעת ימים. ומה שלמדו כאן בירושלמי (מו'ק פ'א ה'ז): ובבראשית רבה (ע יט): שאין מערבין שמחה בשמחה, סמך בעלמא ממנהגי הקדמונים קודם התורה. אבל בגמרא שלנו (מו'ק ט א): לא למדוה מכאן, ודרשוה מויעש שלמה את החג (מ'א ח סה):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לומר:</span></b> כי היה זה מחלוף משכורתו עשרת מונים (להלן לא מא). כי יעקב אמר לו מתחלה כי מלאו הימים, ולבן שתק ונתן לו לאה, ואחר כן אמר לו לבן מלא שבוע זאת, כי עדיין לא מלאו ימי עבודת לאה וקודם זמני נתתיה לך, ויעקב שמע אליו וימלא אותם כדברי לבן כי מה יוכל לעשות, והוא ברחל יחפוץ, ולכן לא אמר הכתוב בתחילה <b>'ויהי במלאת הימים ויאמר יעקב וגו''</b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד יתכן לומר:</span></b> כי כאשר היה בשנה השביעית אמר יעקב ללבן הבה את אשתי כי מלאו ימי, שזו שנת מלאת הימים, וכן זקן עם מלא ימים (ירמיה ו יא), הוא אשר הגיעו לשנת סופו, וכן עד יום מלאת ימי מלואיכם (ויקרא ח לג), עד יום השביעי שבו ימלאו ימי המלואים:<br>
<b><span id='katom'>או שאמר</span></b> <b>'מלאו'</b> בעבור שהיו קרובים להמלא וחשובים כמלאים, וכמוהו רבים. <br>
<br>
וכן בסדר האחר (להלן לה יח): בצאת נפשה כי מתה, בהיותה קרובה לכך וחשובה כאילו מתה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם ואבואה אליה -<br>
</span></b>כלומר לא שתתן אותה ואלכה, אבל שאשאנה ואשלים מעט הימים אשר עלי, כי מעתה לא תירא ממני שאעזבך. <br>
ורבותינו עשו מדרש (ב'ר ע יח): בלשון <b>'ואבואה אליה'</b> בעבור שאיננו דרך מוסר להזכיר כן, אף כי בצדיקים, אבל הכוונה היא מה שאמרתי. ואחרי כן אמר לו לבן מלא שבוע השנים של לאה זאת, כי אולי בעבור שעברתי על דעתך לא תשלים אותן, או כדי שיהיה ידוע מתי התחילו ימי עבודת רחל, ואז אתן לך האחרת בעבודה אשר תעבוד עמדי לאחר הנישואין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתנה לך
id: 0129
nru: כז
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b><blockquote>לשון רבים, נרדה ונבלה שם (לעיל יא ז), ונשרפה (שם פסוק ג), אף זה לשון ונתן. זה <b>פירש'י.</b><br>
</blockquote><br>
 ולא אמר למה יתפוס היחיד לשון הרבים. אולי יחשוב שהוא דרך הנכבדים בלשון הקדש כמאמר אחרים (ראה ראב'ע לעיל א כו). <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר בכאן (שם): <br>
</b><blockquote>שהוא בנין נפעל והו'ו השיבו לעתיד, ופירושו ותנתן לך:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי דברי לבן בערמה, אמר ליעקב לא יעשה כן במקומנו, כי לא יניחוני אנשי המקום לעשות כן, כי נבלה הוא אצלם, אבל תמלא שבוע זאת ונתן לך אני וכל אנשי המקום גם את זאת, שכלנו נסכים בדבר ונעשה לך כבוד ומשתה כאשר עשינו בראשונה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאהב גם את רחל
id: 0129
nru: ל
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 29
htm:
</b>הזכיר הכתוב שגם אהב רחל יותר מלאה, והטעם, בעבור כי הטבע לאהוב יותר האשה אשר ידע האדם בראשונה, כענין שהזכירו חכמים בנשים (סנהדרין כב ב): ואינה כורתת ברית אלא למי שעשאה כלי. והנה יעקב אהב רחל מלאה שלא כדרך הארץ, וזה טעם <b>'גם'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הבה לי בנים
id: 0130
nru: א
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b><blockquote>אמרו המפרשים (רש'י, וראב'ע): שתתפלל עלי. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>ואם אין מתה אנכי - <br>
</span></b>לשון רש'י<b> <br>
</b><blockquote>שמי שאין לו בנים חשוב כמת, והוא מדרש רבותינו (ב'ר עא ו). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b> <br>
<span id='red'>אם כן למה חרה אפו ולמה אמר התחת אלוהים אנכי, ושומע אל צדיקים ה'. ומה שאמר, אבא לא היו לו בנים אני יש לי בנים, ממך מנע ממני לא מנע, וכי הצדיקים אינן מתפללים בעד אחרים, והנה אליהו ואלישע התפללו בעד נשים נכריות (מ'א יז כא, ושם ב ד טז)?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ונראה</span></b> שבשביל זה תפסוהו רבותינו. <br>
<b>אמרו בבראשית רבה (עא ז): <br>
</b><blockquote>אמר לו הקב'ה כך עונין את המעיקות, חייך שבניך עתידין לעמוד לפני בנה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> אמרה רחל ליעקב שיתן לה בנים, ובאמת דעתה לאמר שיתפלל עליה, אבל שיתפלל עליה עד שיתן לה בנים על כל פנים, ואם אין שתמית עצמה בצער. דברה שלא כהוגן בקנאתה, וחשבה כי באהבתו אותה יתענה יעקב וילבש שק ואפר ויתפלל עד שיהיו לה בנים שלא תמות בצערה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויחר אף יעקב - <br>
</span></b>שאין תפלת הצדיקים בידם שתשמע ותענה על כל פנים. ובעבור שדברה דרך געגועי הנשים האהובות להפחידו במיתתה חרה אפו, ולכך אמר לה שאינו במקום אלוהים שיפקוד העקרות על כל פנים, ואיננו חושש בדבר, כי ממנה נמנע פרי הבטן ולא ממנו, וזה ליסר אותה ולהכלימה. והנה הצדקת בראותה שלא תוכל להסמך על תפלת יעקב, שבה להתפלל על עצמה, אל שומע צעקה, וזהו וישמע אליה אלוהים (להלן פסוק כב):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי נתקן על דעת רבותינו,</span></b> כי יעקב אי אפשר שלא נתפלל על אשתו האהובה כי עקרה היא, אלא שלא נתקבלה תפלתו, ובאה עתה רחל להתעולל עליו לאמר שיתן לה בנים על כל פנים בתפלתו כי לא נופל הוא מאביו שעשה כן, ויחר אפו ואמר לה כי הדבר ביד אלוהים ולא בידו, ואביו נשמעה תפלתו שהוא צדיק, ועתיד להיות לו זרע, אבל היא נמנע ממנה פרי בטן. ונכון הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותלד ליעקב בן
id: 0130
nru: ה
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>הזכיר בכל השפחות <b>'ליעקב'</b>, להגיד כי הוא חפץ ומודה בהם, ואיננו נקרא לו בן האמה רק בן ליעקב כבני הגבירות המתיחסים אליו. ואמר בלאה בן חמישי ובן ששי ליעקב, בעבור רבוי הבנים, לומר כי בכולן יחפוץ ואת כולם יקרב, ולא הזכיר בראשונים כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותרא לאה כי עמדה מלדת
id: 0130
nru: ט
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>לא ידעתי מה המעשה הזה ללאה, ולמה נתנה שפחתה לבעלה, והיא לא הייתה עקרה שתבנה ממנה, ואין דרך הנשים להרבות נשים לבעליהן. אבל נצטרך לומר כי היו נביאות (ב'ר עב ו), יודעות שעתיד יעקב להעמיד י'ב שבטים, ורצתה שיהיו לו רוב הבנים ממנה או משפחתה שהיא ברשותה, ולא תתגבר אחותה עליה בבנים, ולכך אמרה נתן אלוהים שכרי אשר נתתי שפחתי לאישי (ראה זוהר ויצא קנז ב), וכן יעקב בעבור זה שמע אליה, שיעמיד בנים רבים, כי ידע כן כדברי רבותינו (ב'ר סח יא):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי מדעתם שנתנה הארץ לזרעם, ואברהם ויצחק לא הרבו בנים, היה חפץ יעקב בנשים רבות להרבות זרעו לנחול את הארץ, כי דור רביעי ישובו הנה, ולכן רצתה ליתן לו שפחתה שלא ישא נכרית:<br>
<br>
<b>(יד): דודאים - <br>
</b><blockquote>סיגלי (סנהדרין צט ב), ובלשון ישמעאל יאסמין. כך מצאתי בפירוש רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כן, </span></b>כי יאסמין בלשון ערבי כך שמו בדברי רבותינו, כדאמרינן בפרק במה טומנין (שבת נ ב): האי כוספא דיאסמין שרי, וסיגלי אומרים שהם <b>'כנפסגא'</b> שאמרו בהן (ברכות מג ב): מברכין עליהם בורא עשבי בשמים. אבל אין זמנם בימי קציר חטים, אולי מצאם שם במקרה:<br>
והראוי לקבל בדודאים<b> דעת אונקלוס</b> שתרגם בהן: <br>
<blockquote>יברוחין, <b>ובבראשית רבה</b> (עב ב): גם כן, ר' חייא ב'ר אבא אמר יברוחין, והן יברוח בלשון ערבי. <br>
</blockquote><br>
<b>וכתב רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>דודאים אמר המתרגם יברוחין, וכך יקראו בלשון ישמעאל ויש להן ריח טוב, וכן כתוב (שה'ש ז יד): הדודאים נתנו ריח, והם על צורת בן אדם כי יש להן דמות ראש וידים. ויש אומרים כי יועילו להריון. ואנכי לא ידעתי, בעבור שתולדתם קרה. <br>
</blockquote>אלו דבריו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי רצתה בהן להשתעשע ולהתענג בריחן, כי בתפלה נפקדה רחל לא בדרך הרפואות, וראובן הביא ענפי הדודאים או הפרי, והוא כדמות תפוחים, ולהם ריח טוב, אבל השרש, והוא העשוי בצורת ראש וידים, לא הביא. והשרש הוא שאומרים עליו האנשים שיועיל להריון. ואם הדבר אמת, הוא בסגולה בהם, לא בטבעם. אבל לא ראיתי כן באחד מספרי הרפואות המדברים בהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : המעט קחתך את אישי
id: 0130
nru: טו
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>הטעם, המעט ממך שתקחי לך את אישי כאילו את אשתו ואני האמה, אף כי תעשי עצמך גברת לקחת הדודאים אשר אני מתענגת בריחן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שרצתה בהן לכבוד יעקב לבשם בהם יצועיו, כי דרך נשים לה, כענין שכתוב (משלי ז יז): נפתי משכבי מר ואהלות וקנמון, ולכן אמרה לאה המעט קחתך את אישי ממני אף כי תקחי דודאי בני לפתותו בהם. <br>
<b>ויש אומרים:</b> הדודאים עשבים, יוסיפו התאוה לנשים, נגזר מלשון עת דודים (יחזקאל טז ח), ולכן אמרה לאה המעט קחתך את אישי, כאשר הזכרתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זבדני אלוהים אותי זבד טוב
id: 0130
nru: כ
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>לא מצאו למלה הזאת מוצא בלשון הקדש. ויתכן שנאמר שהיא מלה מורכבת <b>'זה בד'</b>, כמלת מדוע, ומלת בגד (לעיל פסוק יא): בכתיבה. והסגול והפתח מומרים במקומות רבים, וכל שכן במלות המורכבות. וכן מלת צלמות ומלת בלעדי. ויצאה מלשון בדים, בדי עצי שטים (שמות כה יג), ותעש בדים ותשלח פארות (יחזקאל יז ו), כי ענפי האילן הגסים נקראים כן, והשאילוה לבנים, יאכל בדיו בכור מות (איוב יח יג), לא כן בדיו (ישעיה טז ו):<br>
<br>
ולכן אמרה לאה כי עשה לה האלוהים זה הבן בד טוב להיות בעלה מתלונן בצלה, כי יזבלני בצלי. וכן בנה בניתי בית זבול לך (מ'א ח יג), להתלונן בצלו, ולכבוד עליון יאמר כן, כמו שאמר (שם בפסוק כז): הנה השמים ושמי השמים לא יכלכלוך אף כי הבית הזה אשר בניתי, וכן שמש ירח עמד זבולה (חבקוק ג יא), עמד במקום שיתלונן בו, כמו שאמר לשמש שם אהל בהם (תהלים יט ה):<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>זבד טוב <b>'חולק טב'</b>, <br>
</blockquote>ולא הבינותי סברתו עד שראיתי (בתרגום הירושלמי): [בתרגום יונתן] זווד יתי מימרא דה' זוודין טבין, ולמדתי שעשו המלה כאלו כתובה בו'ו, וטפלו אותה אל לשון הארמית שמתרגמין צדה <b>'זוודין'</b> (להלן מב כה). <br>
אמרה, שהבן הזה עשאו השם לה צדה טובה וחלק טוב כי בעלה יהיה עיקר דירתו עמה לרוב בניה, תתפרנס עמו בטוב לו. והו'ו והבי'ת ישתוו בלשוננו במקומות רבים, כמו תאוה ותאבה (תהלים קיט כ), גוי נתתי למכים (ישעיה נ ו), על גבי חרשו חורשים (תהלים קכט ג). וכן לקצבי הרים ירדתי (יונה ב ז), כמו לקצוי, וכן לפרבר למערב ארבעה (דה'י א כו יח), יאמרו ממנו פרוור, דכתיב (מ'ב כג יא): אל לשכת נתן מלך הסריס אשר בפרוורים. ופירוש שניהם מה שהוא מקיר החומה לחוצה. ומגרש לערים (במדבר לה ב): תרגום ירושלמי ופרוור, וכן תרגום יונתן מגרשות (יחזקאל כז כח):<br>
<br>
ובמשנה מלא תרווד, תרבד (נזיר מט ב, אהלות פ'ב מ'א). בטבלא שאין לה לבזביז (פסחים מח ב), במקומות שונין ממנו <b>'לזביז'</b> (כלים פ'ב מ'ג, מקואות פ'ד מ'ב), ובמקומות שונין ממנו <b>'לזויז'</b>. איצטבא (פסחים יא ב): <b>'איצטוא'</b> (עירובין עז ב, ויומא מט א לפי גירסת הערוך). וכן כיוצא בהן הרבה, ונהגו בירושלמי (כלאים פ'ה הכ'ט, יבמות פ'ז ה'ח, ועוד): <b>'אביר'</b> בבי'ת במקום ו'ו, שאינם מקפידים בכך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אסף אלוהים את חרפתי
id: 0130
nru: כג
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b><blockquote>הכניסה במקום שלא תראה, וכן ולא יאסף הביתה (שמות ט יט), וכוכבים אספו נגהם (יואל ב י), וירחך לא יאסף (ישעיה ס כ), לא יטמן, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כטעם כרת ונאספה שמחה וגיל:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון דעת אונקלוס</span></b> שעשאן כולן לשון קבוץ וכנוס כפשוטם, מלשון ויאספו את השליו (במדבר יא לב), כי מאספיו יאכלוהו (ישעיה סב ט). ונקראת המיתה אסיפה בהיותו נקבץ אל אבותיו המתים. ולא יאסף הביתה, להקבץ לאנשי ביתו. ואספו נגהם, שקבצו האור בתוכם ולא הוציאו אורם לחוץ, או שנאספו אל האהל אשר להם ברקיע השמים. ויאמרו אסיפה בחרפה, שתתקבץ ולא תתפזר בין בני אדם להיות נדברים בה עוד בחוצות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נחשתי ויברכני ה' בגללך
id: 0130
nru: כז
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>בעבורך ובזכותך כי איש צדיק אתה. ולשון נחשתי נסיתי, וכל נחש נסיון. ויש אומרים (ראב'ע): שהיה מנחש בתרפים. ויעקב אמר ויברך ה' אותך לרגלי, לא רצה לומר <b>'בגללי'</b> דרך ענוה, ואמר לרגלי, כי מעת שבא רגלי בבית היית מתברך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת אשר היה מקנך אתי
id: 0130
nru: כט
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b><blockquote>את חשבון מיעוט מקנך שבא לידי כמה היה, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote>כלומר, אתה ידעת כמה היה מקנך כשבאו אתי. ויותר ראוי שיאמר, ואת מקנך אשר היה אתי, ידעת כי מעט אשר היה לך טרם בואי ויפרוץ לרוב:<br>
<b><span id='katom'>או נפרש,</span></b> אתה ידעת את אשר עבדתיך, כי בכל כחי עשיתי, וידעת את אשר היה מקנך אתי כי ימים רבים הם, וידעת כי מעט אשר היה לך לפני ויפרוץ לרוב שלא כדרך כל הארץ, רק ברכת ה' היא אשר באה מעת בא רגלי בביתך, <b><span id='katom'>והוא הנכון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אעשה גם אנכי לביתי
id: 0130
nru: ל
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b><blockquote>עכשיו אין עושין לצרכי אלא בני וצריך אני להיות עושה עמהם לסומכן, וזהו גם.<b> <br>
לשון רש'י.<br>
</b></blockquote><br>
 ולא מצאנו שיהיה ליעקב צאן, ולא שירעו אותן בניו הקטנים. והגדול שבהם בן שש שנים או פחות, כי לבן יתכן שהיו לו בנים קטנים מרחל בטרם בא יעקב, ועתה הם ראויים לרעות הצאן. ואולי על נשיו ועל עבדיו אמר שהיו עושים לו במלאכה, ואין כל זה נכון:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל פירוש</span></b> מתי אעשה גם אנכי לביתי, מתי אעשה אנכי גם לביתי כאשר עשיתי גם לביתך, וכן ויאהב גם את רחל מלאה (לעיל כט ל), וגם אהב את רחל מלאה. וכן גם אותכה הרגתי (במדבר כב לג), גם הרגתי אותך, ורבים כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם נקוד וטלוא
id: 0130
nru: לב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>נקוד או טלוא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וכל שה חום - <br>
</span>פירשו בו (הראב'ע, והרד'ק): <br>
</b><blockquote>שחור, כי השחרות מפני החום. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> כי רוב הכשבים שחורים, אף כי בארץ קדם שהיא חמה, ואם כן יהיו כולם ליעקב. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> <br>
<b></b><blockquote><b>דעת אונקלוס</b> <b>'שחום'</b>, והוא קרוב לאדום וקורין אותו רו'ש, <b>וכן פרש'י. <br>
</b></blockquote><b></b>ויהיה חום מגזרת ואור החמה (ישעיה ל כו), שהוא דומה לשמש אשר יתאדם קצת:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והיה שכרי - <br>
</span>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>אותן שילדו מכאן ולהבא נקודים וטלואים בעזים ושחומים בכשבים יהיו שלי. <br>
</blockquote>וכן דעת רבי אברהם (בפסוק לה). ופירוש כל שה נקוד וטלוא, תיש. וטלוא ונקוד בעזים, הנקבות, כמו שאמר (שם): ויסר ביום ההוא את התישים ואת כל העזים. ופירוש כל אשר לבן בו, בנזכרים, וכל חום בכשבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> כי כל נקוד וטלוא בכשבים וכל חום בהם היה שכרו, שהרי לא עשה במקלות מראה חום, והיה מפסיד שכרו מן הכשבים שהם מיטב הצאן. וכן בחלומו הראוהו העולים על הצאן עקודים נקודים, אין בהם חום. ופירוש הכתוב, הסר משם כל שה נקוד וטלוא וכל חום בכשבים, והסר טלוא ונקוד בעזים והיה שכרי, שלשת המראות בכשבים והשנים בעזים. ואמר וענתה בי צדקתי ביום מחר כי כל אשר איננו נקוד וטלוא בעזים וגם חום בכשבים גנוב הוא אתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויסר ביום ההוא את התישים
id: 0130
nru: לה
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>סיפר הכתוב כי יעקב אמר סתם הסר משם טלוא ונקוד בעזים, ולבן חשש לזרע האב, והפריש הזכרים והנקבות, והפריש אפילו העקודים אשר להם לובן מעט ברגליהם במקום העקידה, והפריש בכשבים כל אשר לבן בו וכל חום. ואם יהיה <b>'כל אשר לבן בו'</b> לומר שהפריש בתישים ובעזים כל אשר בו מראה לבן בין עקוד בין ברוד, יהיה וכל חום מוסף על המראות הנזכרות. וטעם הוסיפו בשכר הכשבים חום, מפני שאין בתולדתם להיותם בעלי גוונין כתישים והעזים, ואין בתולדת העזים להיות בהן חום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח לו יעקב מקל לבנה
id: 0130
nru: לז
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
</b>כיון שהסכימו להיות שכרו באלה, היה רשאי לעשות כל מה שיוכל להולידם כן. <br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> התנה יעקב שיעשה בהן כל מה שירצה, כי לבן לא היה יודע בתולדה הזו, והרועים לא היו מרגישים בדבר בראותם המקלות ברהטים פעם אחת בשנה בימי ניסן, כי בהעטיף הצאן בימי תשרי לא ישים, שלא ישאר ללבן עד פרסה. <br>
<br>
<b>ויש אומרים (הרד'ק): </b>כי השנה הראשונה נולדו ליעקב נקודים וטלואים רבים בברכת השם אשר הראה לו המלאך, ושם המקלות בפני אלו שהיו שלו שיולידו בדמותם, שלא יאמר לבן כאשר יולדו כי גנוב הוא אתו. וזה פירוש בכל יחם הצאן המקושרות, שהם הנולדים לו, ובהעטיף הצאן של לבן לא ישים, והיה העטופים ללבן, אשר לא יולדו נקודים, והקשורים כלם ליעקב, כי יולדו נקודים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והכשבים הפריד יעקב
id: 0130
nru: מ
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 30
htm:
פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>הנולדים עקודים נקודים הבדילם לעצמם, ועשה אותן עדר לבד, והוליך אותו העדר העקוד לפני הצאן, ופני הצאן ההולכות אחריהן צופות באלו, וזהו שאמר ויתן פני הצאן אל עקוד, שהיו פני הצאן אל עקוד ואל כל חום שנמצא בצאן לבן. וישת לו עדרים לבדו ולא שתם על צאן לבן, כמו שפירשתי. זה לשון הרב:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דבריו בכאן נכונים, </span></b>כי למה הפריד הכשבים, ולא נשאר בעדר לבן נקוד או חום לא בכשבים ולא בעזים. ואם היו הנפרדים אותם אשר הולידו הצאן עקודים נקודים וטלואים, שהיו שלו, ומהם עשה העדר הזה העקוד, למה הפריד הכשבים לבדם ולא לקח גם התישים והעזים שנולדו לו כן, ויעשה מכלם העדר העקוד הזה אשר הוליך לפני הצאן. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שלא אמר שנולד שם חום. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי לפי דעת הרב אין בכשבים עקוד וטלוא, שאינם שכרו, ולא עשה להם מקלות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל פירוש הכתוב </span></b>שהפריד הכשבים מן העזים ועשה מהן עדר מיוחד, והנה היו לו עדר כשבים ועדר עזים, ונתן פני כל הצאן, עדר הכשבים ועדר העזים, אל העקודים ואל כל חום אשר בכל צאן לבן. ששם העקודים לפני העזים, וכל חום לפני הכשבים, על דעת הראשונים, או העקודים וכל חום לפני הכשבים, על דעתנו. כי צורך ההפרדה מפני החום אשר היה שכרו בכשבים לבדן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שיאמר כי הכשבים הפריד יעקב ונתן פני הצאן הנזכר, שהם הכשבים, אל עקוד ואל כל חום, וישת לו עדרים לבדו מן העקוד והחום, והוליכם לפני הכשבים, ולא שתם על צאן לבן כי היו שכרו. <br>
<b><span id='katom'>וטעם בצאן לבן,</span></b> שעשה כן בכל צאן לבן, והנה העקוד בכשבים היו שלו:<br>
ואל תשאל, למה אמר <b>'הכשבים'</b> ואמר <b>'פני הצאן'</b>, כי דרך מקראות לדבר כן, ובפרשה הזאת בדומה לו, בהר הגלעד (להלן לא כא). <br>
<b><span id='katom'>וטעם עשותו כן בכשבים,</span></b> מפני שלא היה במקלות חום, או שידע בתולדת הכשבים שצריכים לסימנים רבים בכבדותם יותר מן התישים, לקלותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי בכל כחי עבדתי את אביכן
id: 0131
nru: ו
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>מתחילה ונתברך לרגלי. ויתכן שהיה ללבן צאן רבות כי נתברכו גם העטופים לרגל יעקב, כי לא צעקו בניו רק בקנאתם ליעקב שעשה כל הכבוד הזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואביכן התל בי והחליף את משכורתי
id: 0131
nru: ז
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b><b><span id='katom'>זה היה אמת,</span></b> ואם לא ספרו הכתוב מתחלה, וכן אמר לו ותחלף את משכורתי עשרת מונים (להלן פסוק מא), וכזה במקומות רבים בתורה. ובפרשה הזאת למעלה לא ספר שנתנה לאה את הדודאים לרחל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אם כה יאמר נקודים יהיה שכרך
id: 0131
nru: ח
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>כי מתחילה נתן לו שני המראות נקודים וטלואים, גם החום בכשבים, וחזר בו לתת מראה אחד, והיה מחליף אותו בכל שנה, והיו הצאן יולדות כן, ולא היה זה במקלות, כי הוא מספר להם מעשה השם הגדול שעשה עמו להפליא מדי שנה בשנה, כאשר אמר ולא נתנו אלוהים להרע עמדי. <br>
<b><span id='katom'>גם יתכן </span></b>שהיה מחליף את משכורתו אחרי שהיו הצאן מעוברות והיו יולדות כרצון יעקב כאשר ישר בעיני היוצר לעשות. ובבראשית רבה (עד ג): צפה הקב'ה מה שלבן עתיד לעשות ליעקב אבינו והוא צר צורה כיוצא בה, אם כה אמר אין כתוב כאן, אלא אם כה יאמר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי בעת יחם הצאן
id: 0131
nru: י
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>זה היה אחר שהחליף את משכורתו, ולכך אמר כי ראיתי את כל אשר לבן עושה לך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם והנה העתודים העולים על הצאן - <br>
</span></b>הראה לו בחלום כי יעלו על הצאן העתודים וכולם עקודים, ואחרי כן היו כולם נקודים, ושוב היו כולם ברודים, והגיד כי הוא רואה החמס שעושה לו לבן להחליף את משכורתו, ויעשה הנולדים כמראה אשר יצטרך אליו יעקב. ומכאן ואילך לא יעשה יעקב מקלות כי בוטח בה' ישוגב (משלי כט כה):<br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה העתודים העולים על הצאן - <br>
</span></b>התישים והאילים יקראו עתודים, כי כל גדול בצאן יקרא כן, אף בגדולי האנשים, כל עתודי ארץ (ישעיה יד ט):<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>אף על פי שהבדילם לבן כולם שלא יתעברו הצאן דוגמתן, היו המלאכים מביאים אותן מעדר המסור לבני לבן לעדר שביד יעקב.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> היה זה מראה להבטיחו כי יולידו כהם, והעד מלת <b>'והנה'</b>, כי בכל החלום יאמר כן (לעיל כח יב יג, להלן מ ט, טז), בטעם כאילו הדבר לפניו. ובבראשית רבה (עד ג): לא הזכירו המלאכים אלא ממדרש, אמרו עולים אין כתוב כאן אלא העולים, כי פשוטו של מקרא כמו שאמרנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אנכי האל בית אל
id: 0131
nru: יג
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>יספר יעקב לנשיו כל מה שאמר לו מלאך האלוהים בחלום, כי הכל פיוס להם שתלכנה עמו, אבל מה שיספר לא חלום אחד הוא, כי מאמר <b>'שא נא עיניך וראה כל העתודים'</b> היה בהיותו עובד את לבן בצאנו, בעת יחם הצאן, באחת מהשנים הראשונות, ומאמר <b>'אנכי האל בית אל'</b> היה אחר כן בעת הנסיעה, כי אחר שאמר לו קום צא מן הארץ הזאת, לא נתעכב עוד בחרן לרעות עוד צאן לבן ויעלו התישים על הצאן ותלדנה נקודים וטלואים, רק ממחרת החלום שלח לרחל וללאה ויספר להם חלומו והלכו להם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אנכי האל בית אל - <br>
</span>פירש'י: <br>
</b><blockquote>ה'א יתירה והוא כמו אנכי אל בית אל, וכמהו (במדבר לד ב): אל הארץ כנען. <br>
</blockquote><br>
<b>ובעלי הלשון (הראב'ע, והרד'ק):</b> תקנו אנכי האל אל בית אל, וכן ומעץ הדעת טוב ורע (לעיל ב ט), העבותות הזהב (שמות לט יז). והמלאך ידבר בלשון שולחו:<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> יאמר המלאך הזה אנכי האל בית אל, וכן ויקרא למקום אל בית אל (להלן לה ז), כמו שאמר ציון קדוש ישראל (ישעיה ס יד). <br>
<br>
<b>ויונתן בן עוזיאל אמר (שם ו ג): <br>
</b><blockquote>קדיש בשמי מרומא עילאה בית שכינתיה, <br>
</blockquote>והוא המלאך הגואל (להלן מח טז). וכן בכל ביתי נאמן הוא (במדבר יב ז), והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אשר משחת שם מצבה אשר נדרת לי שם נדר - <br>
</span></b>כי אתה נדרת להיות עובד לשם המיוחד בארץ הנבחרת ולהיות לך האבן בית אלוהים ולהוציא שם מעשרותיך, ואם תאחר נדריך עוד יקצוף האלוהים על קולך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותגנוב רחל את התרפים
id: 0131
nru: יט
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b><blockquote>לא נתכוונה אלא להפריש אביה מעבודה זרה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ואפשר</span></b> כי היו ללבן לעבודה זרה כאשר אמר למה גנבת את אלהי, אבל לא היו כל התרפים נעבדים, כי איך תמצא עבודה זרה בבית אדונינו דוד (עיין שמואל א יט יג):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והקרוב</span></b> מה שאומרים שהם כלים לקבל השעות, ויקסמו בהם לדעת עתידות. והמלה נגזרת מלשון רפה ידים (שם ב יז ב), נרפים אתם נרפים (שמות ה יז). יקראו אותם <b>'תרפים'</b> לרמוז בשמם כי דבורם כמו נבואה רפה, תבא ברב ותכזב לעתים רחוקות, כמו שאמרו (זכריה י ב): כי התרפים דברו און. <br>
והנה יעשו אותם קטני אמנה להם לאלוהים, לא ישאלו בשם הנכבד ולא יתפללו אליו, רק כל מעשיהם בקסמים אשר יגידו להם התרפים. וכתוב (שופטים יז ה): והאיש מיכה לו בית אלוהים ויעש אפוד ותרפים, ושם כתוב (יח ה): שאל נא באלוהים ונדעה התצליח דרכינו, כי בתרפים היו שואלים. וכן היה הענין בישראל באפוד, כי אחרי אשר הורגלו באפוד הקדש, עשו כדמותו, והיו שואלים בו ומאמינים בדבריו ותועים אחריו, גם בחלים לא ידרשו את ה' כי אם בהם. וזה טעם ויעש אותו גדעון לאפוד ויצג אותו בעירו בעפרה ויזנו כל ישראל אחריו שם ויהי לגדעון ולביתו למוקש (שופטים ח כז), כי סרו מאחרי ה':<br>
והנה לבן היה קוסם ומנחש כאשר אמר (לעיל ל כז): נחשתי, וארצו ארץ קוסמים מעולם, כדכתיב (ישעיה ב ו): כי מלאו מקדם ועוננים כפלשתים, ובלעם בן בעור הקוסם היה מעירו, וזה טעם למה גנבת את אלהי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ביום השלישי
id: 0131
nru: כב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b><blockquote>שהרי דרך ג' ימים היה ביניהם. דרך שבעת ימים - כל אותן ג' ימים הלך המגיד להגיד את לבן שהלך יעקב לדרכו, נמצא רחוק מלבן ששה ימים, ובשביעי השיגו, ולמדנו שכל מה שהלך יעקב בששה ימים הלך לבן ביום אחד. <b>לשון רש'י מבראשית רבה</b> (עד ו):<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ונכון הוא</span></b> שילך לבן כגבור לרוץ ארח, כי כן דרך הרודפים, אבל לבן דרך שלשה ימים שם בין צאנו ובין הצאן אשר ביד יעקב, לא בין העיר ובין צאנו, כאלו לבן רועה צאנו במזרח לעיר, יעקב למערבה, וביניהם דרך שלשת ימים. והנה יעקב מן העיר נסע כי שם ביתו בניו ובנותיו וכל אשר לו מלבד הצאן, והוגד ללבן ביום השלישי כי לא הרגישו ביום הראשון, ושב לבן לעירו ולקח את אחיו משם, ורדף אחריו מעירו שבעה ימים, והשיגו ביום השביעי. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל נאמר על דעת בראשית רבה,</span></b> כי מן השדה אשר שם הצאן נסע יעקב, ולבן לקח את אחיו עמו מגוזזי צאנו. ובפרקי רבי אליעזר (פרק לו): נראה כי לבן שב לעירו ומשם לקח כל גבור וכל בן חיל ורדף אחריו משם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וידבק אותו בהר הגלעד
id: 0131
nru: כג
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>כי ביום השביעי בערב הגיע לבן אל תחת ההר וראה את יעקב חונה עליו מרחוק, ולן בלילה ההוא למטה, ויבא אליו החלום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אל לבן הארמי
id: 0131
nru: כד
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>להגיד כי אף על פי שהוא ארמי, ואנשי מקומו אנשי תרפים ועוננים כפלשתים (ישעיה ב ו), בא אליו חלום הנבואה לכבוד הצדיק. וכן ויגנב יעקב את לב לבן הארמי, אף על פי שהוא הארמי הקוסם בעל התרפים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>מטוב עד רע - <br>
</span></b><blockquote>כל טובתן של רשעים רעה היא אצל הצדיקים, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופשוטו,</span></b> השמר לך פן תדבר עמו לעשות לו טובה אם ישוב עמך מדרכו, או פן תפחידנו לעשות לו רעה אם לא יבא עמך, כי אני צויתיו לשוב אל ארצו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : באהל יעקב ובאהל לאה
id: 0131
nru: לג
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>באהל יעקב - הוא אהל רחל שהיה תדיר אצלה, וכן הוא אומר בני רחל אשת יעקב, ובכלן לא נאמר אשת יעקב. ויבא באהל רחל - כשיצא מאהל לאה חזר לו לאהל רחל קודם שיחפש באהל האמהות. וכל כך למה, שהיה מכיר בה שהיא ממשמשנית. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט איננו נכון</span></b> שיקראנו בפסוק אחד בשני שמות:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>שבא באהל יעקב ובאהל לאה ובאהל שתי האמהות כי אהל אחד לשתיהן, ואחר כך שב שנית אל אהל לאה ואחרי כן אל אהל רחל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה איננו נכון. <br>
</span>ועוד כתב,</b> והקרוב אלי שהכתוב אחז דרך קצרה ואיחר להזכיר אהל רחל, להזכיר בכלן <b>'ולא מצא'</b>, כי לא היו שם, וחזר ופירש כי בעת צאתו מאהל לאה בא באהל רחל אשר שם התרפים:<br>
<b><span id='katom'>והוא הנכון. <br>
</span></b>אבל כי אהלים היו לכולם כי היה זה מצניעות הצדיק, כי לכל אחת מארבע הנשים היה אהל מיוחד, בעבור שלא תדע האחרת בבאו אל רעותה, גם אסור הוא בדין תורה כמו שהזכירו חכמים במסכת נדה (יז א). וליעקב אהל מיוחד ושם תאכלנה על שולחנו עם בניו ועם בני ביתו. וטעם <b>'אשת יעקב'</b> שהזכיר ברחל על דעתי כפשוטו, בעבור שהיא מוזכרת בין הפילגשים בפרשה ההיא (להלן מו יט). ולכן לא אמר כן בסדר וישלח יעקב (לה כד), שימנה לאה ורחל ואחרי כן השפחות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל יחר בעיני אדני כי לא אוכל לקום מפניך
id: 0131
nru: לה
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>לא הבינותי מה התנצלות זה, וכי הנשים אשר להם האורח לא יקומו ולא יעמודו, אולי אמרה כי ראשה ואבריה כבדים עליה והיא חולה בבא הארח כי כן דרכן, וכל שכן במעטות הלידה כרחל שדמיהן מועטין והארח יכבד עליהם מאד:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי היו הנדות בימי הקדמונים מרוחקות מאד, כי כן שמן מעולם <b>'נדות'</b> לריחוקן, כי לא יתקרבו אל אדם ולא ידברו בו כי ידעו הקדמונים בחכמתם שהבלן מזיק, גם מבטן מוליד גנאי ועושה רושם רע כאשר בארו הפילוסופים, עוד אני עתיד להזכיר נסיונם בזה (ויקרא יח יט), והיו יושבות בדד באהל לא יכנס בו אדם, וכמו שהזכירו רבותינו בברייתא של מסכת נדה, תלמיד אסור לשאול בשלמה של נדה, רבי נחמיה אומר אפילו הדבור היוצא מפיה הוא טמא, אמר רבי יוחנן אסור לאדם להלך אחר הנדה ולדרוס את עפרה שהוא טמא כמת כך עפרה של נדה טמא, ואסור ליהנות ממעשה ידיה:<br>
ולכך אמרה רחל ראויה הייתי לקום מפני אדוני לנשק ידיו, אבל דרך נשים לי ולא אוכל להתקרב אליך, וגם לא ללכת באהל כלל שלא תדרוך אתה עפר רגלי, והוא החריש ממנה ולא ענה אותה כי לא היו מספרים עמהן כלל מפני שדבורה טמא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחר ליעקב וירב בלבן
id: 0131
nru: לו
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>מתחילה נתן לו רשות לחפש, כי אמר עם אשר תמצא את אלהיך, ואמר נגד אחינו הכר לך מה עמדי, ואיך ימצא אם לא יחפש וימשש, אבל מתחלה היה חושש אולי אחת הנשים או העבדים גנבו את אלהיו, ועתה בראותו כי אינם עמהם חרה אפו כי אמר לא אבד את אלהיו רק תואנה הוא מבקש ממני, אמר לו למה דלקת אחרי כאשר ירדוף האדם אחרי הגנב, הנה לא מצאת עמי מכל כלי ביתך דבר, והיה ראוי לי לקחת ממך כל מה שאוכל, כי אתה החלפת את משכורתי עשרת מונים והיית תובע ממני הטרפות, ושלמתי לך שלא כדין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופחד יצחק היה לי
id: 0131
nru: מב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b><blockquote>לא רצה לומר אלהי יצחק, לפי שאין הקב'ה מיחד שמו על הצדיקים בחייהם, ואף על פי שאמר לו בצאתו (לעיל כח יג): אני ה' אלהי אברהם אביך ואלהי יצחק, בשביל שכהו עיניו והרי הוא כמת, נתיירא יעקב לומר, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b>וכן דעת אונקלוס: <br>
</b><blockquote>כי פחד יצחק אלהיו, דדחיל ליה יצחק. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>יראת יצחק את השם הועילתני כי זכות האב תועיל לבן. <br>
</blockquote><br>
וישבע יעקב בפחד אביו יצחק (פסוק נג), במי שיצחק מתפחד ממנו. והנה אין פירושו שוה. עוד כתב (שם): ויש אומרים כי זה הפחד רמז ליום העקדה, ואיננו רחוק:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת יבא הלשון כפשוטו ומשמעו,</span></b> והוא מדת הדין של מעלה וממנו אמר הכתוב (הושע ג ה): אחר ישובו בני ישראל ובקשו את ה' אלהיהם ואת דוד מלכם ופחדו אל ה' ואל טובו באחרית הימים, יאמר כי יבקשו הרחמים ומדת הדין שלמטה, ויביאו פחד יצחק אל השם ואל טובו הנזכרים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויוכח אמש - <br>
</span></b><blockquote>לשון תוכחה ולא לשון הוכחה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ויותר נכון</span></b> לשון הוכחה, כי אמר למעלה ויוכיחו בין שנינו, ואמר עתה כי האלוהים היודע הנסתרות הוא הוכיח בין שניהם, ולכך לא אמר <b>'ויוכח אותך אמש'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולבנותי מה אעשה לאלה היום
id: 0131
nru: מג
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b><b>אמרו (הראב'ע, והרד'ק): </b>שהוא כמו ולבנותי מה אעשה להן היום, והיא תוספת ביאור. וכן אשר נשבענו שנינו אנחנו (ש'א כ מב), בנינו ובנותינו אנחנו (נחמיה ה ב):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון נראה</span></b> שהוא דרך חמלה. ולבנותי מה אעשה לאלה אשר לפני כי נכמרו רחמי עליהן או לבניהן הנולדים בביתי, והם לי כבני, וזה טעם אשר ילדו. ואמר זה כמתנצל על דברי יעקב, כי באתי אחריך לראות בנותי, ומה אוכל לעשות להם טובה או לבניהם, ועתה אטיב להן שתכרות לי ברית שלא תענה אותן ולא תקח עליהן נשים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה לעד
id: 0131
nru: מד
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b><blockquote>הקב'ה, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואיננו כמשמעו.</span></b> אבל יאמר והיה הברית לעד בינותינו, כי העובר עליו יקולל בכל אלות הברית, כטעם והיו בך לאות ולמופת (דברים כח מו). או טעמו נכרתה ברית בדבר קיים שיהיה לעד בינותינו. על כן הרים יעקב אבן, והוא מה שאמר עד הגל הזה ועדה המצבה, כטעם ויאמר יהושע הנה האבן הזאת תהיה בנו לעדה (יהושע כד כז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר יעקב לאחיו
id: 0131
nru: מו
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>לאחי לבן הנזכר אשר באו עמו, כי לא רצה לאמר כן לחמיו שהיה נוהג בו כבוד, וכן ויקרא לאחיו לאכל לחם, לאחי לבן, ולא קרא ללבן דרך כבוד כאלו הכל ברשותו והכל שלו. ודומה להם ויאמר פרעה לאחיו מה מעשיכם (להלן מז ג):<br>
<br>
<b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote>לאחיו של יעקב, כי הבאים עם לבן אוהביו ורעיו הם. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי מה שאמר בלבן ויקח את אחיו עמו (לעיל פסוק כג), הם קרוביו בני משפחתו מזרע נחור אחי אברהם, ועשה כן בעבור שלא ירצה להביא על יעקב אנשים נכרים שלא יריבו עמו בכח או יחמדו ויגזלו ויגנבו מאשר לו. והנה אלה קרובים ליעקב כמו ללבן, על כן יקראו אחים לשניהם:<br>
<br>
<b>ויש אומרים (פסיקתא זוטרתא לעיל כט ד): <br>
</b><blockquote>שאמר להם אחי דרך מוסר כמו שאמר לרועים (שם): אחי מאין אתם. <br>
</blockquote><br>
<b>ובבראשית רבה (עד יג) אמרו: <br>
</b><blockquote>ויאמר יעקב לאחיו, אלו בניו שהיה קורא אותן בלשון כבוד אחיו, אבל בויקרא לאחיו לאכל לחם לא פירש. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון מה שכתבתי תחילה:<br>
</span></b><br>
<b><span id='pink'>ויאכלו שם על הגל - <br>
</span></b>אכלו שם מעט לזכרון, או שהוא דרך הבאים בברית לאכול שניהם מלחם אחד לאהבה ולחברה, ואחרי בואם בשבועה ובברית זבח להם זבח ועשה להם כרה גדולה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי טעם ויאכלו שם על הגל, הזבח הנזכר למטה, כי אמר להם לקטו אבנים ונעשה גל לאכול עליו, ויהיה עד בבואנו בברית, ואחרי כן אכלו עליו זבח. וטעם ויאכלו לחם - שעשה להם סעודה גדולה ללון עמו לא משתה בלבד:<br>
<br>
<b


