# daat

autr: רמבם
trm: : ואלה פקודי הלוי
id: 0426
nru: נז
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי </span></b>למה ימנה בני לוי, ומה תועלת עתה במניינם. אולי לאלה נתנו הערים לשבת ומגרשיהן לבהמתם, לא לנולדים אחרי כן. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שנעשה להם לכבוד לפני השם, שלא יהיה לגיון של מלך פחות שלא ישגיחו עליו למנותו כשאר העם. והזכיר עמרם ואשתו, כי בני לוי ימנו לשנים לכוהנים ולווים  וראוי לפקוד אהרן ובניו לעצמן:<br>
<br>
<b>(נח): וכתב רש'י :<br>
<span id='pink'>אלה משפחת לוי - <br>
</span></b><blockquote>חסר כאן משפחת השמעי והעזיאלי וקצת יצהר, נפג וזכרי. <br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b><span id='red'> למה ימנה הכתוב בלוי משפחות לשלשת האבות ויחזור וימנה משפחות לבנים, שהרי לא היו למררי בנים אחרים אלא מחלי ומושי, ומהו <b>'משפחת המררי'</b>, ואין זולתם?<br>
</span><br>
אבל היה זה לכבוד, כי בני לוי שלשתם היו גדולים בישראל וזכרם היה לברכה, והיו כל תולדות גרשון נקראין <b>'משפחת הגרשוני'</b> לכבודו וכן כל בני מררי <b>'משפחת המררי'</b> לכבודו, ואחרי כן שמו להם בתי אבות, ונחלקים למשפחות כשאר השבטים ונקראים בפרט משפחת המחלי ומשפחת המושי. וכן בקהת, יקראו כל זרעו בכלל <b>'משפחת הקהתי'</b>, וחוזרים ונחלקים עוד למשפחות בבנים משפחת החברוני ומשפחת הקרחי. ולא הזכיר עתה <b>'משפחת העמרמי'</b>, בעבור שנחלקה לכוהנים ולווים  והזכיר שמותם לכבוד. ולא הזכיר הכהונה לאהרן, לכבוד משה. וכן תראה במניין הראשון בפקודים שאמר (לעיל ג יז): ויהיו אלה בני לוי בשמותם גרשון וקהת ומררי, והיה זה למעלתם, כי בשאר השבטים לא הזכיר כן:<br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'משפחת הקרחי'</b> - <br>
</span>כי מתחלה הייתה נקראת <b>'משפחת היצהרי'</b> (שם פסוק כז), כי היו בעת המניין ההוא בנים גם לנפג וזכרי, ועכשיו לא היו רק לקרח ונקראו על שמו. <br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> לא היה מן הראוי שיעקר שם היצהרי מזרעו אע'פ שמתו קצת בניו, אבל עשו זה אחרי מעשה קרח בעבור כבוד בניו להודיע בישראל לדורות שמם וזכרם, כי כן הכתוב משתדל לומר ובני קרח לא מתו (לעיל פסוק יא), וכיון שכלו נפג וזכרי ונשארו כל זרע יצהר לקרח קראום <b>'משפחת הקרחי'</b> להודיע כי היו בניו צדיקים וטובים ממנו:<br>
ומדרשו של רבי משה הדרשן (ברש'י בפסוק לו): באתם המעט מכל העמים, ה' מעט, איננו אמת, בעבור שמנה לבני לוי שמונה, ואינן אלא חמש, כי השלש לאבותם כאשר אמרנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אשר ילדה אתה ללוי במצרים
id: 0426
nru: נט
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b>, לפי שכל בני יעקב עם כל בניהם ובנותיהם ירדו למצרים ואין בהם מי שהוליד שם אחרי כן, זולתי לוי שהוליד אם הבנים שמחה, כי איחר השם לידתה כי לא הגיע הקץ כאשר פירשתי כבר (בראשית מו טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והוא לא היה
id: 0427
nru: ג
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 27
htm:
</b><blockquote>לפי שבאו לומר <b>'בחטאו מת'</b>, נזקקו לומר לא בחטא מתאוננים ולא בעדת קרח שהצו על הקב'ה היה, אלא בחטאו לבדו ולא החטיא אחרים עמו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ולא פירש למה היו באות לומר <b>'בחטאו מת'</b>, אלא שתאמרנה אבינו מת במדבר ובנים לא היו לו, כי כן הראוי להאמר. אבל על דעת רבותינו (ב'ב קיח ב): הוצרכו לומר שלא היה בעדת קרח, לפי שעדת קרח לא היה להם חלק בארץ וכן למתלוננים שבעדת קרח, כי נשמע זה בעם מבית דינו של משה. <br>
<br>
<b>וכך פירש ר'א ואמר: <br>
</b><blockquote>חשבו הבנות כי לא יירשו הנועדים על ה':<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ודעתי בדרך הפשט, </span></b>שאמרו ככה בעבור שחשבו שמשה רבנו היה שונא עדת קרח יותר מכל החוטאים שמתו במדבר, שהם היו הקמים כנגדו והכופרים בכל מעשיו, וחשבו אולי בשנאתו אותם יאמר אל יהי לו מושך חסד ואל יהי חונן ליתומיו ייזכר עוון אבותם אל ה' (תהילים קט יב יד), על כן הודיעוהו כי לא היה מהם. ורמזו עוד שאינו במתי המגפות אבל במדבר מת על מיטתו, וטעם כי בחטאו מת - אמרו מת במדבר בעוונו שלא זכה ליכנס בארץ, או כדברי רבי יהודה הלוי המשורר ז'ל שפירש שהוא דבק עם ובנים לא היו לו, כאשר יאמר היום בעונות אירע כך וכך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם אין לו בת ונתתם את נחלתו לאחיו
id: 0427
nru: ט
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 27
htm:
</b>קבלו רבותינו (ב'ב קטו א): כי האב יורש את בנו כאשר מת בלא זרע, ולא הזכיר הכתוב זה. <b><span id='katom'>והטעם</span></b> כי במשפטי הירושה כל מנחיל נוחל, כי הקורבה שווה, וכיון שאמר הכתוב שהבן יורש את אביו גם האב יורש את הבן. <br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>כי הירושה היא בשלשלת הזרע ביוצאי חלציו לא בצדדין. אם כן <b>'ונתתם את נחלתו לאחיו'</b> משמע נחלה שהאב יורש בקבר וממנו תבוא לאחים. אבל לא רצה לומר ואם אין לו בת ונתתם את נחלתו לאביו, כי דרך ברכה ידבר ולא בנכרתים. ואולי לא היה זה בבאי הארץ שינחול האב את הבן, שבהם ידבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והייתה לבני ישראל לחוקת משפט
id: 0427
nru: יא
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 27
htm:
</b>שיהיה המשפט הזה לדורות, לא בנחלת הארץ עתה בלבד. וטעם כאשר ציווה ה' את משה - כמו כאשר ציוויתיך, אבל בא כדרך זאת חוקת התורה אשר ציווה ה' (לעיל יט ב), וכן רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עלה אל הר העברים הזה
id: 0427
nru: יב
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 27
htm:
</b>שם ההר הזה <b>'הר נבו'</b> כאשר פירש בסדר האזינו (דברים לב מט): ובזאת הברכה (שם לד א), אבל יקראו אותו <b>'הר העברים'</b> מפני שהוא על מעברות הירדן ומשם יעברו אל ארץ כנען כאשר אמר כאן (בהאזינו ובזאת הברכה): <b>'אשר על פני ירחו'</b>, ושם עברו את הירדן כמו שנאמר (יהושע ד יט): והעם עלו מן הירדן ויחנו בגלגל בקצה מזרח יריחו. ואיננה מצווה שיצוונו הקב'ה לעשות כן עתה, שאם כן יהיה מתחייב לעלות שם מיד. <br>
<b><span id='katom'>אבל טעמו</span></b> תעלה אל הר העברים וראית את הארץ, כי בעבור שציוהו לאלה תחלק הארץ (לעיל כו נג): הודיעו כי לא על ידך תחלק, כי אתה תעלה לראש הר העברים טרם שיסעו ישראל מארץ מואב ותמות בו ולא יגיעך מן הארץ לבד הראיה. וכן קח לך את יהושע (פסוק יח), בבוא יומך תיקח את יהושע. והשלים הכתוב (פסוק כב): לספר כי עשה כן משה בלב שלם, והוא העשייה אשר יזכיר (דברים לא ז): בעת פטירת משה כאשר אמרו השירה הוא והושע בן נון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם צו את בני ישראל ואמרת אליהם את קרבני לחמי
id: 0428
nru: ב
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 28
htm:
</b>כי אחרי שאמר לאלה תחלק הארץ, ציווה להשלים תורת הקורבנות שיעשו כן בארץ. כי במדבר לא הקריבו המוספים כמו שהזכרתי בסדר אמור אל הכוהנים (ויקרא כג ב), וכן לא נתחייבו בנסכים במדבר כמו שפירשתי בסדר שלח לך (לעיל טו ב), ועכשיו חייב באי הארץ לעשות שם הכל, התמידין והמוספין ומנחתם ונסכיהם. ואע'פ שלא פירש כאן <b>'כי תבאו אל הארץ'</b>, כבר הזכירו בפרשת הנסכים (שם), ורמז אליו בפרשה הראשונה במועדות (ויקרא כג י). והחל כאן מן התמיד, ואע'פ שנזכר בפרשת ואתה תצווה (שמות כט לח): החזירו להיות הכל סדור בפרשה אחת. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>היא הייתה אזהרה לימי המילואים וכאן ציווה לדורות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון, </span></b>כי שם אמר <b>'עולת תמיד לדורותיכם'</b>:<br>
<b><span id='katom'>ועל פי המדרש שנתחדש כאן דברים רבים,</span></b> את קרבני, זה הדם, לחמי, אלו אמורין, לאשי, אלו קמצין ולבונה, ריח ניחוחי, אלו בזיכי לחם הפנים, תשמרו, שלא יביא אלא מן השמור, תשמרו שלא יביא אלא מתרומת הלשכה, תשמרו, שיהו כוהנים ולווים  וישראל עומדין על גביו, תשמרו, נאמר כאן שמירה ונאמר להלן שמירה, מה להלן מבקרו ארבעה ימים קודם שחיטתו אף כאן וכו', וכל המדרש כדאיתא בספרי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת ירמוז </span></b>להם עוד ויאמר את קרבני לחמי לאשי, של אשי, תשמרו ותיזהרו שתקריבוהו לי לשמי במועדו, ואמרת להם עוד, זה האשה אשר תקריבו לה', שיהיה הקורבן מתקרב. אין במוספי השבת חטאת כשאר כל המוספין, מפני שכנסת ישראל בת זוגו והכל שלום,<b><span id='katom'> והמשכיל יבין. </span></b><br>
וכן הזכיר (בפסוק טז): ובחדש הראשון בארבעה עשר יום לחדש פסח לה', שיעשו קרבן הפסח, להזהיר עליו עם שאר קורבנות חג המצות. וקצר בו להזכיר שמו בלבד, שכבר ביאר את דינו ככל חוקותיו וככל משפטיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונסכו
id: 0428
nru: ז
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 28
htm:
</b><blockquote>על המזבח יתנסכו. נסך שכר - יין המשכר פרט ליין מגתו, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> <b></b>שכבר אמרו (ב'ב צז א): יין מגתו לא יביא ואם הביא כשר, והנה אינו מתמעט מן הכתוב, אלא מעלה מדרבנן לכתחילה. אבל <b>'שכר'</b> להוציא את המזוג שהוא פסול אפילו בדיעבד, וכך הוא נדרש בספרי (פנחס כג לג). ושם אמרו בקדש הסך, שיתנסכו בקדש ובקדש יבלעו:<br>
<br>
(יב - יד): הזכיר הכתוב בתמיד ובראשי חדשיכם שיעור הסלת במנחה ושיעור היין בנסכים, אבל בשבת ובחג המצוות ובשבועות ובראש השנה וביום הכיפורים ובראשון של חג הסוכות הזכיר שיעור המנחה ולא הזכיר שיעור הנסכים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> כי אף על פי שציוה בפרשת הנסכים (לעיל טו): בשיעורי המנחה והנסכים לפר ולאיל ולכבשים בנדרים ונדבות ובמועדים (שם פסוק ג), מצינו מנחה כפולה לכבש העומר (ויקרא כג יג), וביום העצרת שתים שני עשרונים חמץ (שם פסוק יז), וכן בקרבן התודה (שם ז יב יג), והם מנחה, ולכך הוצרך הכתוב לפרש בכל המועדות שלא תשתנה בהם המנחה כאשר נשתנית באלו. אבל הנסכים לא נשתנו לעולם, לפיכך הזכיר אותם בתחילה בתמיד, ולא הזכירם אחרי כן בשבת, וחזר והזכירם בראש חדש להזכיר גם נסכי הפר והאלים, ואחר כך לא הוצרך להזכירם כלל. והזכיר ביום הראשון של סוכות שיעור המנחה (להלן כט יד), ולא הוצרך עוד להזכיר באותו החג אלא <b>'מנחתם ונסכיהם במספרם כמשפטם'</b>, כלומר כמשפטם ביום הראשון הנזכר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר משה אל בני ישראל
id: 0430
nru: א
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 30
htm:
</b><blockquote>להפסיק העניין דברי רבי ישמעאל. לפי שעד כאן דבריו של מקום ופרשת נדרים מתחילת בדבורו של משה, הוצרך להפסיק העניין לומר שחזר בה משה ואמר הפרשה זו לישראל, שאם לא כן יש במשמע שלא אמר להם זו אלא בפרשת נדרים התחיל דבריו, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שכך נאמר וידבר משה אל אהרן ואל בניו ואל כל בני ישראל (ויקרא כא כד): בסוף פרשת המומין, ואמר בסוף פרשת המועדות (שם כג מד): וידבר משה את מועדי ה' אל בני ישראל:<br>
<b><span id='katom'>אבל כפי פשוטו,</span></b> בא הכתוב לומר כי אע'פ שהפרשה הזו בתורת הקורבנות לא ייחד בה אהרן ובניו כאשר הוא בפרשיות שבתורת כוהנים, אבל אמר אל כל בני ישראל יחדיו ככל אשר ציווה ה' את משה - בין בדין שביתת המלאכה בין בתמידין ומוספין ובנדרים ונדבות, כי כן נאמר לו (לעיל כח ב): צו את בני ישראל. <br>
<b><span id='katom'>והטעם </span></b>מפני שהמצווה לאחר ביאתם לארץ, והיא אזהרה לישראל כולם שישמרו במועדם התמידין והמוספין ויקריבו הנדרים והנדבות. ועוד כי עיקר המצווה להיות הימים נזכרים ונעשים לשבות בהם מכל מלאכת העבודה. והפרשה הזו שווה עם פרשת המועדות שבתורת כוהנים (ויקרא כג), שם נאמר בתחילה דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם ובסוף וידבר משה את מועדי ה' אל בני ישראל, ובכאן ככה בתחילה צו את בני ישראל ואמרת אליהם ובסוף ויאמר משה אל בני ישראל ככל אשר ציווה ה'. ולא הזכיר <b>'מועדי ה''</b>, בעבור שהוזכרו בכאן בפרשה דברים אחרים שאינן במועדי ה', כגון תמידי החול ומוספי השבת וראשי חדשים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והמדרש שדרש בו רבי ישמעאל,</span></b> מפני שאין הכתוב צריך לומר במשה שאמר לבני ישראל כל אשר ציווה אותו ה', ואין הדרך בתורה שיאמר כן בכל פרשה ופרשה. ולכך ידרשו בוידבר משה אל אהרן ואל בניו ואל כל בני ישראל, הזהיר אהרן על ידי הבנים ואת הבנים על ידי ישראל ואת ישראל זה על ידי זה (תו'כ אמור פרק ג יב). ובפרשת המועדים עשו מדרשים רבים, מלמד שהיה משה אומר להם לישראל הלכות הפסח בפסח הלכות עצרת בעצרת הלכות החג בחג, בלשון שהוא שומע בו הוא אומר להם לישראל, כל הפרשיות נאמרו בעניין אחד. <br>
<blockquote>ר' יוסי הגלילי אומר: מועדי ה' נאמרו ולא נאמרה שבת בראשית עימהם.<br>
בן עזאי אומר: מועדי ה' נאמרו ולא נאמרה פרשת נדרים עימהם. <br>
רבי אומר: מה ת'ל וידבר משה את מועדי ה' אל בני ישראל? <br>
לפי שלא למדנו אלא על הפסח ועל התמיד שידחו את השבת, שנאמר בהם במועדו, ושאר קורבנות צבור לא למדנו, ת'ל: אלה תעשו לה' במועדיכם. <br>
לעומר ולקרב עמו לשתי הלחם ולקרב עימהם לא שמענו, וכשהוא אומר וידבר משה את מועדי ה' אל בני ישראל קבע מועד לכולם, ע'כ<b> בת'כ (אמור פרק יז יב יג):<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואפשר לומר,</span></b> כי מדרשו של ר' ישמעאל שאמר להפסיק העניין, הוא מדרשו של בן עזאי שאמר מועדי ה' נאמרו ולא נאמרה פרשת נדרים עימהם, לומר שאין דין המועדות כדין פרשת הנדרים שנאמרה אל ראשי המטות לומר שיחיד מומחה מתיר את הנדר וכן שלושה הדיוטות אבל המועדות צריכין קדוש ב'ד מג' מומחין, כמו שמפורש בבבא בתרא (קכא א): דרש בן עזאי החלוק הזה שביניהם ממיעוט מועדי ה', ודרשו רבי ישמעאל מן הכתוב היתר הזה שלא בא אלא להפסיק עניין המועדות מעניין הנדרים, שניהם אמרו דבר אחד ומשמעות דורשין איכא בינייהו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי אין כוונתו אלא לומר שאם השלים פרשת המועדות באלה תעשו לה' במועדיכם ויתחיל וידבר משה אל ראשי המטות לבני ישראל לאמר זה הדבר אשר ציווה ה', היה באפשר שיחזיר הכתוב למעלה לומר שדבר משה אל ראשי המטות זה הדבר אשר ציווה ה' בתמידין ובמוספין הנזכרים, ולא יהיה <b>'אל ראשי המטות'</b> נדרש לפניו על פרשת הנדרים, ולפיכך הפסיק וסיים בפרשה של מועדות ויאמר משה אל בני ישראל ככל אשר ציווה ה' את משה, והתחיל בפרשת הנדרים שדבר משה אל ראשי המטות זה הדבר אשר ציווה ה'. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וזהו האמת,</span></b> שכך פירוש להפסיק העניין במקומות רבים בספרא ובספרי. וכבר הזכיר רש'י (להלן לא יז): מה שאמרו שם בספרי (מטות לא מה), הרוגו למה נאמר, להפסיק העניין דברי רבי ישמעאל. שאם קורא אני הרגו כל זכר בטף וכל אשה יודעת איש למשכב זכר וכל הטף בנשים איני יודע באיזה עניין הכתוב מדבר, לכך נאמר הרוגו להפסיק העניין דברי רבי ישמעאל. וכן במקומות אחרים בתורת כוהנים:<br>
<br>
פרשת מטות<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וידבר משה אל ראשי המטות
id: 0430
nru: ב
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 30
htm:
</b>לא הקדים הכתוב לאמר בכאן, וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל ראשי המטות ואמרת אליהם זה הדבר אשר ציווה ה', כמו שאמר בפרשת שחוטי חוץ (ויקרא יז ב): ובשאר פרשיות, אבל הזכיר זה בסוף הפרשה שאמר (פסוק יז): אלה החוקים אשר ציווה ה' את משה. ובפרשת ויהי ביום השמיני נאמר (ויקרא ט ו): ויאמר משה זה הדבר אשר ציווה ה' תעשו, ולא הזכיר הצואה כלל, וכן בפרשת המן (שמות טז לב), ויאמר משה זה הדבר אשר ציווה ה' מלא העומר ממנו וגו':<br>
וראשי המטות לבני ישראל, הם נשיאי הדגלים שהעמידו אותם המטות על דגליהם אחר שמתו נחשון בן עמינדב וחבריו, ואפשר שהיו הנזכרים בפרשת הנחלה אלה שמות האנשים אשר ינחלו לכם את הארץ (להלן לד יז), או שהיו אחרים, כי שם ידבר הכתוב על העתיד כי בעת חלוק הארץ יהיו הנזכרים חיים ויעמדו עליהם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וידבר משה אל ראשי המטות - <br>
</span></b>כי אין צורך ללמד לכל בני ישראל שהאב והבעל יכולין להפר נדרי עינוי נפש, ואולי צריך להעלים אלה החוקים מהם שלא ינהגו קלות ראש בנדרים, אבל לחכמי ישראל ראשי שבטיהם לימד המשפט:<br>
<br>
<b>וירמוז עוד למדרש רבותינו (נדרים עח א): <br>
</b><blockquote>כי לראשי המטות יד ושם בנדרים יותר משאר העם, שיחיד מומחה מתיר הנדר. <br>
</blockquote>והנה היתר הנדרים לא נתפרש בתורה אבל הוא הלכה למשה מסיני, תלאו הכתוב בחוט השערה כמו שאמרו (חגיגה י א): היתר נדרים פורחין באוויר ואין להם על מה שיסמוכו, אלא שרמז לו הכתוב (פסוק ג): לא יחל דברו, כלומר שלא אמר לא יעבור על דברו, אבל ציווה שלא יחלל דברו שלא יעשה הנדר חלול, כי בבואו לב'ד וימצאו לו פתח ונחם עליו והם ימחלו לו איננו מחלל אותו. <br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה</span></b> כאשר אמרתי, שעשה היתר הנדר והשבועה בסתרי התורה, שלא יאמרו אלא לראויים להם, ויכתבו ברמיזה:<br>
ובאה הפרשה הזאת בכאן, מפני שהזכיר נדרי גבוה לבד מנדריכם ונדבותיכם לעולותיכם ולמנחותיכם ולנסכיכם ולשלמיכם (לעיל כט לט), אמר עוד, מלבד אלה הנדרים הנזכרים יש עוד נדרי הדיוט וככל היוצא מפיו של אדם חייב לקיים ולעשות כל אשר אסר על נפשו, ובכולן לא יחל דברו אבל אחרים מוחלין לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש כי ידור נדר
id: 0430
nru: ג
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 30
htm:
</b><blockquote>האומר הרי עלי קונם שלא אוכל או שלא אעשה דבר פלוני. יכול אפילו (נשבע): שיאכל נבלה קורא אני עליו ככל היוצא מפיו יעשה, ת'ל לאסור אסר, לאסור את המותר ולא להתיר את האסור, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ולשון ספרי (מטות קנג): אינו כן,</span></b> <br>
אלא שנו על לאסור איסר. <br>
<blockquote>יכול אפילו נשבע לאכול נבלות וטרפות שקצים ורמשים, קורא אני עליו ככל היוצא מפיו יעשה?<br>
ת'ל: לאסור אסר על נפשו, לאסור את המותר ולא להתיר את האסור. <br>
</blockquote>הזכירו הדבר הזה בשבועות, והרב החליפו לנדרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> שלא נזהר, שהרי אמרו (נדרים ב ב): בנדרים דהוה אסר חפצא עליה, ולפיכך אינן חלין על דבר שאין בו ממש כגון נדר עלי שלא אדבר עמך או שלא אלך או שלא אישן וכיוצא בהם. וכיון שהדבר כן, נראין הדברים שאפילו בדבר הרשות אם אמר נדר עלי שאוכל היום או שאוכל דבר זה אינו נדר, שאין הנדר על החפץ כלל אלא עליו שיעשהו, ולא הוזכרו נדרים בגמרא בקום ועשה כלל. ואע'פ שמצינו בנדרי גבוה הרי עלי עולה הרי עלי שלמים, שאמירתו לגבוה נתחייבו בו נכסיו כמסירתו להדיוט. או שהוא חומר נוהג בנדרי הקדש, מפני שיש בהן חפץ נאסר להדיוט ונתפס לגבוה לכשיפריש, ולפיכך משעה ראשונה חל חיוב הנדר על נכסיו. אבל בנדרי ביטוי אין לנו, לפי שאין שם חפץ כלל לא בתחילה ולא בסוף:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן </span>'לאסור את המותר ולא להתיר את האסור'</b> אין ראוי להזכירו בנדרים, לפי שהן חלין על דבר מצווה כדבר הרשות, והאומר בנדר סוכה (שאיני): [שאני[ עושה תפילין (שאיני): ]שאני] מניח אסור (שם טז א): ואע'פ שעובר על מצוות עשה, וכן המדיר את אשתו מתשמיש המטה אסור (שם יד ב): אע'פ שמבטל מצוות לא תעשה. וכן הן חלים בקיום לא תעשה, כגון שנדר שלא לאכול נבלה, ממה ששנינו (שם יז. ע'ש): יש נדר בתוך נדר וכו'. נמצא שהנדר חל לאסור את האסור, ולהתיר לעצמו שלא יעשה מה שהוא אסור לעבור עליו, אלא שאינם חלין לעבור בידים על לא תעשה. <br>
אבל השבועות אינן כלל אלא לאסור את המותר, אינן נוהגות בדבר מצווה כלל, לא בביטול מצוות לא תעשה ולא בקיומו, ולא בביטול מצוות עשה כגון שבועה שלא אעשה סוכה ושלא אניח תפילין. ואפילו בקיום מצוות עשה אינן חלות, שאלו נשבע לקיים את המצווה ולא קיים אינו מתחייב בה משום שבועה ולא מלקות ולא קרבן, אלא דשרי ליה לזרוזי נפשיה (שם ח א): דכתיב (תהילים קיט קו): נשבעתי ואקימה לשמור משפטי צדקך. ומפני כן בשבועות בלבד הוא נדרש לאסור אסר על נפשו. והלכות גדולות הן, הבקי ימצאם במקומותם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ידור נדר לה' - <br>
</span></b>איננו כמו אשר נשבע לה' (תהילים קלב ב), כי הוא כמו וישבע לו (בראשית כד ט), שנשבע אליו לצרכו, אבל בשבועה יאמר ובשמו תשבע (דברים ו יג), ואשביעך בה' (בראשית כד ג), כאשר נשבעתי לך בה' אלוהי ישראל לאמר כי שלמה בנך ימלוך אחרי (מ'ב א ל), השבעה לי באלוהים הנה (בראשית כא כג), אבל בנדר לא יאמר <b>'ידור בה''</b> אלא <b>'לה''</b>. וכבר רמזו החכמים טעם הדבר בספרי (מטות יד), אמרו מה הפרש בין נדרים לשבועות, בנדרים כנודר בחיי המלך בשבועות כנשבע במלך עצמו, אע'פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר, חי ה' וחי נפשך אם אעזבך (מלכים ב ד ל). <br>
<b><span id='katom'>והסוד, </span></b>כי השבועה מלשון שבעה, כי בנתה ביתה חצבה עמודיה שבעה, והנדר בתבונה ראשית דרכו קדם מפעליו מאז, נמצא שהנדרים על גבי תורה עולים ולפיכך חלים על דבר מצווה כדבר הרשות, והנה כל נדר לה' וכל הנשבע בו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ד - ו): ואשה כי תדר נדר לה', ושמע אביה - <br>
</span></b>רצה הכתוב להזכיר האיסור תחלה להגיד כי גם הנערה בלאו הנזכר שלא יחל דברו, ועל כן אם קיים לה אביה קם הנדר, אבל אם הניא אותה לא יקום. ואמר וה' יסלח לה כי הניא אביה אותה - להגיד שלא נאמר <b>'יסלח לה'</b> רק כאשר תעשה אחרי הנאת האב, לא מתחלה אם עברה על הנדר ואחרי כן הניא אותה, כמו שאמרו (נזיר כב א): דמיגז גייז ואינו עוקר נדר מעיקרו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ז - ט): ואם היו תהיה לאיש ונדריה עליה - <br>
</span>על דעת רבותינו (נדרים עא א): יאמר: <br>
</b>אם היו תהיה לאיש, באשה הזאת אשר אסרה איסר בבית אביה בנעוריה, ונדריה עליה, שלא שמע בהן אביה ולא הופרו ולא הוקמו, ושמע גם אישה בהן, <br>
<br>
<b><span id='pink'>והפר את נדרה - <br>
</span></b>כי גם הוא ישתתף עם האב בהפרת הנדרים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם היו תהיה לאיש - <br>
</span></b>שתהיה אליו בבית אביה ולא באה אל ביתו, והיא הארוסה שגם היא יקראנה הכתוב אשת רעהו (דברים כב כד). ולא ראו רבותינו לפרש שיפר הבעל לבדו לאשתו הנשואה הנדרים שהביאה מבית אביה אל ביתו כנגלה מן הכתוב, שאם כן מה צורך שיחזור ויאמר (בפסוק יא): ואם בית אישה נדרה, בקודמין הוא מפר בנדרים שבביתו לא כל שכן, והקבלה תכריע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל נדר וכל שבועת אסר לענת נפש
id: 0430
nru: יד
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 30
htm:
</b><blockquote>לפי שאמר שהבעל מפר, יכול כל נדרים במשמע, ת'ל לענות נפש, אינו מפר אלא נדרי עינוי נפש בלבד, והם המפורשים במסכת נדרים,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ובלשון קצרה דבר הרב,</span></b> כי הבעל מפר נדרי עינוי נפש והם כגון פירות העולם אסורים עלי, ואפילו נדרה שלא תטעום אחד מכל המינים (תוספתא נדרים פ'ז ה'ג), ומפר גם כן דברים שבינו לבינה אף על פי שאין בהם עינוי נפש כגון שלא אכחול ושלא אפקס ושלא אשמש מיטתי, והם שאמר בהם (פסוק יז): בין איש לאשתו, כדמפורש בפרק אחרון של <b>נדרים (עט ב).</b> וכן הדין באב עצמו, <b>דתניא בספרי (מטות כז):</b> <br>
<blockquote>אין לי אלא בעל שאין מפר אלא נדרים שבינו לבינה ונדרים שיש בהם עינוי נפש, <br>
האב מנין? <br>
הרי אתה דן וכו' עד שלא זכיתי לדון, <br>
ת'ל: אלה החוקים אשר ציווה ה' את משה בין איש לאשתו בין אב לבתו, על כורחך אתה מקיש את האב לבעל. <br>
מה הבעל אינו מפר אלא דברים שבינו לבינה ודברים שיש בהם עינוי נפש אף האב אין מפר אלא דברים שבינו לבינה ודברים שיש בהם עינוי נפש. <br>
</blockquote>וכך היא שנויה עוד בגמרא של נדרים ירושלמי (פי'א ה'א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נקם נקמת בני ישראל וגו' אחר תאסף אל עמיך
id: 0431
nru: ב
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b>נגזר על משה רבנו שלא יעבור את הירדן, אבל מעבר לירדן עשה כל מצוות ישראל, נצח שני מלכי האמורי הגדולים וחלק את ארצם בנחלה, והוא ראוי שיעשה נקמה בשונאי ה', ואין על יהושע רק מצוות הארץ. ועוד שחלק לו הקב'ה כבוד זה שיראה וישמח צדיק כי חזה נקם, וזה טעם אחר תיאסף אל עמך. ומשה חלק כבוד לפנחס שהתחיל במצווה ועליו לגומרה ועשאו משוח מלחמה זו, ואין ראוי שילך אלעזר, כי הוא הכהן הגדול:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישלח אתם משה אלף למטה
id: 0431
nru: ו
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b>לא שלח שם כל עם הצבא, ואע'פ שהיו המדיינים עם רב והערים בצורות גדולות מאד. <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כי הנכשלים בבנות מואב היו רבים ואינם ראויים לנקמת ה', על כן בחרו אנשים צדיקים וידועים לשבטיהם. והנה משה לא ציווה אותם מה יעשו, רק אמר להם לתת נקמת ה' במדין (פסוק ג): וחשב שלא ישאירו בהם שריד ופליט כנקמת עמלק או כנקמת שבעה עממים. וכאשר ראה שהשאירו הנשים והטף והבהמה, קצף על הנשים היודעות משכב זכר, כי ראוי לפקודי החיל להורגן תחילת כל דבר, גם לנקמה גם לדין התורה ואת הבהמה תהרוגו (ויקרא כ טו). וכיון שראה שהעם חפץ לשלול, מחל על הטף בנשים ועל השלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד שנאמר,</span></b> כי משה נצטווה צרור את המדיינים (לעיל כה יז): ונקום נקמת בני ישראל (לפנינו פסוק ב), ושלח שם מועטים להכות בערי הפריזי וכל עץ טוב להפיל וכל מעין מים לסתום וכל חלקה טובה להכאיב באבנים כמנהג השוללים, ולא ציווה להם דבר רק להינקם כאשר תמצא ידם, והש'י אשר לו המלחמות נתן מדין ומלכיהם ועריהם בידם. ועל כן קצף על הנשים היודעות משכב זכר לא דבר אחר, וציוה בטף הזכרים לנקמה:<br>
והנה קצף על פקודי החיל, וחלק כבוד לפנחס כי השם נתן לו את בריתו שלום. <br>
<br>
<b>ושנינו בספרי (מטות מג): <br>
</b><blockquote>אמר לו פנחס כשם שפקדתנו כן עשינו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי מהו,</span></b> שלא פקד אותם דבר בכתוב. ואלו פקד אותם ועשו היאך יכעוס, ואם פקד אותם חלילה שיעבור פנחס מצוותו, כי שאול אבד מלכותו על זה (ש'א טו יא). אבל העניין כאשר אמרתי שפקדם לתת נקמת ה' במדין, ואמר פנחס נקמה גדולה עשינו בהם. <br>
<b><span id='katom'>ואפשר לפרש, </span></b>שאמר לו כשם שפקדתנו מהר סיני בדין התורה כי (תצור): [תקרב] אל עיר וגו' (דברים כ י - יח): כך עשינו בהם, ומשה קצף על הנשים הגדולות בעבור הן הנה היו לבני ישראל (פסוק טז), והוסיף כל זכר בטף בעבור הנקמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל הרג נפש וכל נגע בחלל
id: 0431
nru: יט
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b><blockquote>ר' מאיר אומר בהורגו בדבר המקבל טומאה הכתוב מדבר, ולימדך הכתוב שהכלי מטמא אדם בחבורי המת כאלו נגע במת עצמו. יכול אפילו זרק בו חץ והרגו, ת'ל וכל נוגע בחלל, הקיש הורג לנוגע מה נוגע ע'י חבורו אף הורג על ידי חבורו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא נתכוונו דבריו אצלי,</span></b> שאם הרג בדבר המקבל טומאה של כלי שטף, אין האדם מטמא טומאת שבעה ולא צריך הזאה לפי שהכלי אב לטומאה והאדם שנטמא ממנו ראשון, ואם בכלי ברזל כבר למדנו (פסחים יד ב): לחרב שהוא כחלל להיטמא טומאת שבעה. ואם סבר הרב שכיון שנגע בכלי בעוד שהוא מחובר במת יטמא אותו כמת עצמו טומאת שבעה, טומאה בחבורין מדרבנן היא בחבורי כלים במת כמו שמפורש במסכת נזירות בפרק שלושה מינין (מב ב):<br>
<b>ולשונם בספרי כך הוא: <br>
</b><blockquote>רבי מאיר אומר: בהורגו בדבר המקבל טומאה הכתוב מדבר שמטמא בהיסט, <br>
או יכול אפילו זרק בו חץ והרגו ת'ל וכו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופירושה,</span></b> שבא רבי מאיר ללמד מכאן שהמת מטמא במשא, ואם הרגו במקל יד או ברומח אפילו אין בו ברזל ונשאו בהם בשעה שמת מטמא אותו במשא טומאת שבעה, ולא נתכוון <b>'בדבר המקבל טומאה'</b> לכלי קבול, אלא בדבר שהאדם מקבל בו טומאה מן המת עצמו כגון המשא. ורישא דברייתא התם, מנין שמטמא בהיסט, אמרת קל וחומר מה נבלה קלה הרי היא מטמאה בהיסט מת חמור לא דין הוא שמטמא בהיסט, אי מה להלן טומאת ערב אף כאן טומאת ערב, אמרת היסטו כמגעו מקום שמגעו טומאת שבעה היסטו טומאת שבעה מקום שמגעו טומאת ערב היסטו טומאת ערב, רבי מאיר אומר וכו'. ומכאן יתברר פירושה שהיא לעניין שאמרנו, הביא תנא קמא משא המת מן הקל וחומר ואפילו לטומאת שבעה דלית ליה דיו, והביאו רבי מאיר מן הכתוב הזה דאית ליה דיו ולא אתי בק'ו, כדאיתא בבבא קמא בפרק כיצד הרגל (כד ב):<br>
<br>
<b><span id='pink'>אתם ושביכם - <br>
</span></b>שיחטאו השבי בגדיהם הנוגעים בחלל וכל בגד וכל כלי עור אשר בידם כדין ישראל, שלא יטמאו את העם בבגדיהם ובכליהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תעבירו באש וטהר
id: 0431
nru: כג
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b>אין הכלי שנגע במת או בנבלה נטהר באש, שאין טבילת התורה אלא במים, ולפיכך הוצרכו רבותינו (ע'ז עה ב): לפרש שזו הטהרה להגעילם מאיסורי המאכלות שבלעו ביד הגויים,<b><span id='katom'> וזה אמת בלי ספק:<br>
<br>
</span></b><b><span id='pink'>וכל אשר לא יבא באש - <br>
</span></b><blockquote>כל דבר שאין תשמישו ע'י האור כגון כוסות וצלוחיות וקיתונות שתשמישן בצונן ולא בלעו איסור, תעבירו במים - מטבילן ודיו,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני,</span></b> שאין לשון <b>'תעבירו'</b> טבילה, כי היה אומר <b>'תביאו במים'</b> שהוא לשון הטבילה, כמו במים יובא וטמא עד הערב וטהר (ויקרא יא לב). <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> שאף הכלים שתשמישן בצונן צריכין הכשר מן האיסור שבהן מלבד הטבילה הזו, ואיך לא יזכיר הכשרן כאשר עשה בבאים באש. וכשלמדו חכמים טבילה זו לא הזכירו בה המקרא הזה, אלא דרשו (ע'ז שם): אך במי נדה יתחטא, מים שהנדה טובלת בהם. <br>
<br>
<span id='pink'>אבל פירוש <b>'תעבירו במים'</b> -<br>
</span>לכבסם ולשפשף אותם במים יפה עד שתסור חלודה שנדבקה מהם מן האיסור שנשתמש בהם, שזהו הכשרן מן האיסור. יאמר הכתוב, דבר שתשמישו באש תביאו באש כדרך שהיה התשמיש בו באיסורין, אם תשמישו באור ממש כגון הברזל והנחושת וגם הכסף והזהב מלבנו באור, ואם ע'י חמין כגון הבדיל והעופרת מגעילו בחמין, ודבר שלא נשתמשו בו באש אלא בצונן תדיחו אותו במים עד שיתמרק ויטהר. וכך אמרו חכמים (שם), מדיחן ומטבילן והן טהורים:<br>
<br>
<b>ולשון ספרי (מטות נ):<br>
</b>תעבירו באש, כגון הסכינין מפני כווית הגויים, וכל אשר לא יבא באש, כגון הכוסות, תעבירו במים מפני גיעול הגויים. ולא הוצרך הכתוב לחזור ולהזכיר הטבילה, שכבר הזכיר אותה אך במי נדה יתחטא, ואחרי פליטת האיסור כולם שווים בדין הטבילה. <br>
<b><span id='katom'>ולבי מהרהר עוד,</span></b> לומר שהטבילה הזו מדבריהם והמקרא אסמכתא עשו אותו, וכן אונקלוס מתרגם אותו בחטוי הזאה של אפר פרה, והצריכו אותה חכמים בכלי המתכות בלבד מפני שיש בהם כלים שתשמישן באור ובכלי ראשון ובכלי שני ובצונן, וזה צריך תלמוד:<br>
<br>
והזהיר אותם עתה בהגעלת כלי מדין מאיסורי הגויים, ולא אמר להם זה מתחלה בכלי סיחון ועוג שלקחו גם שללם, כמו שאמר (דברים ב לה): רק הבהמה בזזנו לנו ושלל הערים אשר לכדנו. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי סיחון ועוג מלכי האמורי הם וארצם מנחלת ישראל היא, והותר להם כל שללם אפילו האיסורים דכתיב (שם ו יא): ובתים מלאים כל טוב אשר לא מלאת.<br>
 <br>
<b>ואמרו רבותינו (חולין יז א): <br>
</b><blockquote>קדלי דחזירי אשתרי להו. <br>
</blockquote>אבל מדין לא היה משלהם ולא לקחו את ארצם, רק לנקום נקמתם הרגו אותם ולקחו שללם ולכך נהג האיסור בכליהם. וכן בדין הטומאה שהזהירם עתה (בפסוק יט): ואתם חנו מחוץ למחנה שבעת ימים וגו', כי מלחמת סיחון ועוג בה היו כל ישראל וטומאה הותרה בצבור. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> הזהירם ואתם חנו מחוץ למחנה שבעת ימים ותתחטאו כדי שלא יטמאו את העם, אבל שם כולם היו שווים בדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והרמת מכס לה'
id: 0431
nru: כח
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b>גם המכס הזה מפני שהיה השלל הזה מנקמת ה' בארץ לא להם, אבל בארץ סיחון ועוג לא נתנו לכוהנים וללווים  מהם כלום, אבל הוזהרו מהם שנאמר (לעיל יח כ): וחלק לא יהיה לך בתוכם, אפילו בבזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויעש משה ואלעזר הכהן
id: 0431
nru: לא
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b>ולא הזכיר הנשיאים, כי בידוע שעשו מצוות משה שהוא השליט עליהם. אבל בעניין הפקודים אמר (לעיל א מד): אלה הפקודים אשר פקד משה ואהרן ונשיאי ישראל. <br>
<b><span id='katom'>ואולי הטעם בכאן,</span></b> כי השם ציווה שיהיו שם אבות העדה בעבור שהוא דבר שבממון ולא יחשדו את אלעזר שיקח יותר מן המצווה לו, והמצווה רשות בהם, והם אמרו חלילה לנו כי מלאך ה' הוא ואין צורך להיותנו שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותהי המחצה חלק היצאים בצבא
id: 0431
nru: לו
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 31
htm:
</b>הוצרך הכתוב לפרט הזה שיזכיר כמה המחצה וכמה המכס, להודיע כי מן היום שלקחו המלקוח הזה עד שמנו אותו וחצו אותו והפרישו ממנו המכס ונתנוהו לאלעזר הכהן מכל המקנה הגדול הזה לא מת אחד, וזה נס. וכן במחצת העדה ללווים :<br>
<br>
<b><span id='pink'>(מט - נ): וטעם עבדיך נשאו את ראש אנשי המלחמה אשר בידינו - <br>
</span></b>לאמר הנה השם עשה תשועה גדולה על ידינו, שלא מת במלחמה אחד מכל אנשי הצבא אשר בידינו ולא הוכה בחרב שיפקד מן הצבא, ולפיכך אנחנו חפצים להקריב קרבן ה' המציל אותנו לתת לפניו כופר נפשותינו אשר פדה ממות ובמלחמה מידי חרב. ו<br>
<br>
<b>רבותינו דרשו (שבת סד א): <br>
</b><blockquote>ולא נפקד ממנו איש, לדבר עבירה, לומר שהיו בכל עת בידינו ולא נפקד איש מאחינו אשר בצבא אל מקום אחר לעבור עבירה, ואמר להם משה א'כ קרבן זה למה, אמרו לו לכפר על נפשותינו, מהרהור הלב:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
id: 0432
htm:
<div id='title1'>רמבן, במדבר               פרק לב</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): ויבאו בני גד ובני ראובן - <br>
</span></b>הקדים הכתוב בני ראובן בפסוק הראשון. <b><span id='pink'>ומקנה רב היה לבני ראובן ולבני גד -</span></b> <b></b>כמשפט, כי הוא הבכור ובן הגבירה, וכן כשיספר הכתוב המעשה הזה יאמר (דברים ג טז): ולראובני ולגדי נתתי. אבל בכל הפרשה הזו יקדים בני גד, כי הם נתנו העצה הזאת והם היו המדברים תחלה למשה בנחלה הזאת, והם היו גיבורים יותר מבני ראובן כמו שנאמר (שם לג כ): וטרף זרוע אף קודקוד, ולפיכך לא היו יראים לשבת לבדם בארץ הזאת מפני יושבי הארץ. והנה משה חשד אותם כי יאמרו כן מפחד אנשי ארץ כנען שאמרו בהם המרגלים (לעיל יג לא): לא נוכל לעלות אל העם כי חזק הוא ממנו, ולכן אמר להם שאינם בוטחים בה' כאבותם, ויסף עוד להענישם כהם להניחם במדבר. ולכך ענו אותו, חלילה שנירא מהם, אבל נעבור חלוצים למלחמה ונהיה מהירים וראשונים לפני העם להלחם באויבי ה' כי לחמנו הם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי באה נחלתנו אלינו
id: 0432
nru: יט
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 32
htm:
</b><blockquote>כבר קיבלנוה בעבר המזרחי, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו הגון שידברו כן לפני משה</span></b> לאמר כבר קבלנוה, כי איננו בידם אבל ברצונו הדבר תלוי, ולא קבלוה עד שיתננה הוא להם. אבל כך אמרו, כי לא תנחילנו אתם למעט נחלתם בארץ הטובה שלהם, כי באה אלינו הנחלה הראויה לנו שהיא ארץ מקנה ולנו המקנה יותר משאר השבטים, והיא דרך בקשה לא דרך מריבה. <br>
<b><span id='katom'>או שיאמרו,</span></b> כי לא ננחל אתם, כי אפילו אם לא תחפוץ לתת לנו עתה את הארץ נעבור עימהם אנו וכל אשר לנו, אבל לא ננחל אתם כי נשוב אל הארץ הזאת שהיא נחלתנו הראויה לנו, ושאנחנו רוצים בה ואין שאר השבטים חפצים בה כלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אם יעברו בני גד ובני ראובן וגו' ונתתם להם את ארץ הגלעד
id: 0432
nru: כט
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 32
htm:
</b>כי עתה לא מסר להם משה כל ארץ סיחון ועוג, רק קצת ערים בארץ גלעד שהוא מקום המקנה והם עטרות ודיבון והנזכרים כאן (פסוקים לד - לח): שבנו בהם מבצרים לשבת בהם טפם ומקניהם, ושאר הארץ הניחוה חרבה. ולכך ציווה ליהושע והנשיאים, אם יעברו אתכם תנו להם כל הארץ לאחוזת עולם, ואם לא ירצו לעבור אתכם תיקחו מהם כל הארץ הזאת ותגרשו משם נשיהם וטפם, ותתנו להם אחוזה הראויה להם בארץ כנען שיכבשו אותה להם כאשר יעברו שם. <br>
<br>
<b>ור'א אמר:<br>
</b>ואם לא יעברו ברצונם, תוליכום עמכם בעל כרחם ויאחזו שם בתוככם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(לא - לב): ויענו בני גד ובני ראובן לאמר וגו' נחנו נעבר - <br>
</span></b>אמרו לו, אין אדוננו צריך לצוות עלינו בתנאי כפול, חלילה לעבדיך מעבור על מה שאדוני מצווה כי הם דברי ה' ולא נעבור על מצוותו. וזה טעם <b>'את אשר דבר ה''</b>, כי מתחלה אמרו (פסוק כה): כאשר אדוני מצווה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולחצי שבט מנשה בן יוסף
id: 0432
nru: לג
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 32
htm:
</b>מתחלה לא באו לפניו שבט מנשה, אבל כאשר חלק הארץ לשני השבטים ראה שהיא ארץ גדולה יותר מן הראוי להם ובקש מי שירצה להתנחל עימהם, והיו אנשים משבט מנשה שירצו בה, אולי אנשי מקנה היו, ונתן להם חלקם. וטעם <b>'ולחצי'</b>, חלק אחד מהם, וכן אז יחלק העם ישראל לחצי חצי העם היה אחרי תבני בן גינת [להמליכו] והחצי אחרי עמרי (מ'א טז כא). והעניין, כי בני מנשה היו שמונה בתי אבות ככתוב בפרשת הפקודים (לעיל כו כט - לב), ומשפחת המכירי ומשפחת הגלעדי ירשו בארץ הזאת כי היו אנשי חיל ולכדו אותה לעצמם ונתן להם חלק רב מהם, ושש המשפחות עברו את הירדן, דכתיב ביהושע (יז ב): ויהי לבני מנשה הנותרים למשפחותם לבני אביעזר ולבני חלק ולבני אשריאל ולבני שכם ולבני חפר ולבני שמידע, וזהו מה שכתוב שם (פסוק ה): ויפלו חבלי מנשה עשרה לבד מארץ הגלעד והבשן אשר מעבר לירדן. <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>כי עשו מן הארץ תשעה חלקים שווים לתשעת המטות, ולא יכלו לתת למטה מנשה הנותרים חלק שלם, ולא חצי חלק כי רובם נשארו. והנה עשו מן השבט כולו חלקים, ומצאו כי עשירית השבט בלבד נחלו בארץ הבשן ועשר הידות נשארו, ונתנו לו מחלק שבט שלם עשרה חבלים והאחד נשאר. ואולי בעבור היות שתי המשפחות האלה המכירי והגלעדי המועטות בשבט רצו להיפרד משבטם כדי שתהיה להם נחלה רבה מהם כי ילכדוה בחרבם, וכמו שנאמר (יהושע יז א): כי הוא היה איש מלחמה ויהי לו הגלעד והבשן. על כן הזכיר בשבט הזה חבלים, ולא הזכיר כן בשאר השבטים.<b><span id='katom'> כך נראה לי פירוש הכתוב הזה על דרך הפשט:<br>
</span></b><br>
והנה לא הזכיר משה בתורה שיחלק ביניהם הארץ הזאת ויתן לכל אחד משני השבטים האלה חלקו בפני עצמו, אבל אמר שנתן להם ולחצי שבט המנשי ממלכות שני המלכים האלה, ובמשנה תורה (דברים ג יג): פירש שנתן לחצי שבט מנשה חלק בפני עצמו כל חבל הארגוב וכל הבשן. והנה קצר בתורה, שלא רצה להזכיר בה חלוקת השנים באשר לא תיזכר בה חלוקת שאר השבטים, אבל בספר יהושע אמר בביאור כי משה חלק להם דכתיב (יהושע יג טו): ויתן משה למטה בני ראובן למשפחותם ויהי להם הגבול וגו', וכתיב (שם פסוק כד): ויתן משה למטה בני גד למשפחותם ויהי להם הגבול וגו', וכתיב (שם פסוק כט): ויתן משה לחצי שבט מנשה ויהי לחצי מטה בני מנשה למשפחותם ויהי גבולם וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת נבו ואת בעל מעון מוסבת שם
id: 0432
nru: לח
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 32
htm:
</b><blockquote>נבו ובעל מעון שמות ע'ז הם, שהאמוריים קורין עריהם על שם ע'ז שלהם ובני ראובן הסבו שמותם לשמות אחרים, זהו מוסבות שם, נבו ובעל מעון מוסבות לשם אחר, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote>והכתוב שאמר ויקראו בשמות את שמות הערים אשר בנו, על כולם ירמוז, לא על נבו ועל בעל מעון בלבד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> מה טעם שיזכיר אותם הכתוב בשם הע'ז ויאמר כי בני ראובן בנו אותן והסבו שמם, ולא יזכיר השם הטוב המוסב להם. ומנהג הכתוב לעולם בערים הנלכדות להזכיר השם החדש, ויקראו ללשם דן כשם דן אביהם (יהושע יט מז), ויקרא אתהן חות יאיר (להלן פסוק מא), ויקרא לה נבח (פסוק מב). גם בכל המוסבות שם יזכירם, ושם חברון לפנים קרית ארבע (יהושע יד טו), ושם דביר לפנים קרית ספר (שם טו טו)?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>והקרוב אלי,</span></b> כי אלו השמות היו שמות הערים ביד מואב, וסיחון כבש כל הערים האלה ממלך מואב הראשון, כי כן כתוב בחשבון ודיבון ומידבא כמו שאמר (לעיל כא ל): ונירם אבד חשבון וגו'. <br>
<b><span id='katom'>וכן יראה לי</span></b> מדברי יפתח שאמר (שופטים יא כו): בשבת ישראל בחשבון ובבנותיה ובערעור ובבנותיה ובכל הערים אשר על ידי ארנון, והיא ערוער אשר לקחו מיד סיחון. והנה כאשר הגלה תגלת פלאסר מלך אשור לראובני ולגדי חזרו מואב וישבו בארצם ובעריהם, כי מצאנו בספר ירמיהו (מח): כאשר החרים נבוכדנצר את מואב שלכד מהם כל הערים האלה, והזכיר בשמות חשבון ואלעלא וקריתים ודיבון ונבו ויעזר וערוער ובעל מעון שקראו בית מעון ובית נמרה שקראו נמרים ויהצה, והרי הם כולם למואב. וכן בישעיהו (פרקים טו טז): כששטף סנחריב את מואב הוזכרו שם רובן של ערים הללו, כי לראובני ולגדי הגלה תחלה ואחר כך שטף עמון ומואב. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולכן נראה כי פירוש </span>'מוסבות שם'</b> שאלו הערים כולן הם מוסבות שם, שהסבו האמורי את שמם הראשון כאשר לכד אותם, וזה היה שמם הראשון כשהיו ביד מואב, ובני ראובן וגד עוד קראו אותם בשמות כאשר בנו אותם. ולא אמר הכתוב <b>'ויקראו שמות לערים אשר בנו'</b>, אבל אמר ויקראו בשמות את שמות הערים, כי קראו להם בשמות את השמות הראשונים אשר היו להם מתחלה, כי רצו להזכירם בשם הידוע להם מאז, או להוביש את מואב, או כאשר הזכירו רבותינו שהיו האמורים קורין עריהם על שם ע'ז שלהם, אבל לא ראינו ביהושע שהסב שמות הערים שכבש. וטעם ואת שבמה - שבנו את שבמה, ואינה מוסבת שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאיר בן מנשה
id: 0432
nru: מא
pch: מטות
lvr: C0430
prk: 32
htm:
</b>האיש הזה יתייחס אל משפחת אמו בעבור שלקח אחוזתו עימהם, כי בדברי הימים (א ב כא כב): מפורש שהוא בן חצרון בן פרץ בן יהודה ואמו בת מכיר בן מנשה, דכתיב ואחר בא חצרון אל בת מכיר אבי גלעד והוא לקחה והוא בן שישים שנה ותלד לו את שגוב ושגוב הוליד את יאיר ויהי לו עשרים ושלש ערים בארץ הגלעד. וכתיב (שם פסוק כג): ויקח גשור וארם את חות יאיר מאתם את קנת ואת בנותיה שישים עיר כל אלה בני מכיר אבי גלעד. ומזה נראה שהיה נבח הלוכד קנת ובנותיה בן יאיר, ולכן יקראו גם הן חות יאיר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויתן משה את הגלעד למכיר בן מנשה (פסוק מ): - <br>
</span></b>למשפחתו, כי בניו לכדוה, וכן ולמכיר נתתי את הגלעד (דברים ג טו), <b>'ולמכירי'</b>. כי בעבור היותו נכבד וראש לכל זרעו יקראו בניו בשמו, כי כן יאמרו הכתובים בראשי השבטים בנחלתם נגבה לאפרים וצפונה למנשה (יהושע יז י), וכן למנשה הייתה ארץ תפוח וגו' (שם פסוק ח). ומה שאמר הכתוב בספר יהושע (יז א): ויהי הגורל למטה מנשה כי הוא בכור יוסף למכיר בכור מנשה אבי הגלעד כי הוא היה איש מלחמה ויהי לו הגלעד והבשן, גם כן על בניו שהיו אנשי מלחמה כי הם הלכו גלעדה וילכדוה, ולכך נתן להם משה חלק גדול מהם. ואולי היה עדין מכיר קיים, ולא נגזרה עליו גזירת המדבר לפי שלא היה מפקודי משה ואהרן שהיה לו יותר מששים שנה, והאריך שנים כדורות הראשונים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה מסעי
id: 0433
nru: א
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 33
htm:
</b>אחרי נקמת מדין שאמר לו הקב'ה למשה אחר תיאסף אל עמיך (לעיל לא ב): ואחרי שחלק ארץ סיחון ועוג ובנו הערים הנזכרות, נתן דעתו לכתוב המסעות. ונתכוון בזה להודיע חסדיו של הקב'ה עימהם, שאע'פ שגזר עליהם לטלטלם ולהניעם במדבר לא תחשוב שהיו נעים ומטולטלין ממקום למקום תמיד ולא הייתה להם מנוחה, אבל בכל הזמן הגדול לא הלכו אלא ארבעים ושנים מסעות, כמו שכתב הרב רש'י מדברי רבי משה הדרשן:<br>
<br>
<b>והוסיף הרב במורה הנבוכים (ג נ): <br>
</b><blockquote>תועלת בידיעתם, לומר הצורך להזכיר המסעים גדול מאד, כי הנסים והאותות הנעשות היו אמיתיות לכל רואיהם, אך בעתיד יהיו דברים בשמועה ויכזיבם השומע. ומאותות התורה ונפלאותיה העצומות עמידת ישראל במדבר ארבעים שנה ומציאת המן בכל יום, והם מקומות רחוקות מן הישוב ואינן טבעיות לבני אדם לא מקום זרע ותאנה וגפן ורימון, ואמרה התורה (דברים כט ה): לחם לא אכלתם ויין ושכר לא שתיתם, וכל אלה אותות הם במעשה נס נראות לעין. וכאשר ידע הבורא יתברך כי יעבור על אלה האותות מה שיעבור על דברי הימים, לא יאמינו השומעים בהם, ויחשבו כי עמידתם במדבר הזה היה קרוב מן הישוב מקום אשר בני אדם שם, כמו המדברות אשר ישכנו שם בני ערב היום, או מקומות אשר יהיה שם חריש וקציר, או יש שם עשבים וצמחים למאכל בני אדם ושיהיה במקומות ההם בורות מים. על כן הרחיק מלבות בני אדם המחשבות האלה, וחזק אלה האותות כולם בזיכרון המסעות, כדי שיראו אותם הדורות הבאים וידעו האותות הגדולות איך עמדו בני אדם במקומות ההם ארבעים שנה, כל אלו דבריו. <br>
</blockquote>והנה מכתב המסעות מצוות השם היא מן הטעמים הנזכרים, או מזולתן עניין לא נתגלה לנו סודו, כי <b>'על פי ה''</b> דבק עם <b>'ויכתוב משה'</b>, לא כדברי ר'א שאמר שהוא דבק עם <b>'למסעיהם'</b>, שכבר הודיענו זה (לעיל ט כ): על פי ה' יחנו ועל פי ה' יסעו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחנו ברפידם ולא היה שם מים לעם לשתות
id: 0433
nru: יד
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 33
htm:
</b>לא הזכיר במרה נס המים ולא במדבר סין עניין המן. אבל בעבור היות עניין רפידים דבר גדול, שנסו את ה' ונקרא המקום מסה ומריבה, ונקדש לעיניהם להוציא להם מים מסלע, ובאה אליהם שם מלחמת עמלק, על כן הזכיר בקצרה ולא היה שם מים לעם לשתות, כי הוא המקום הניכר והנודע בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויסעו מהר ההר ויחנו בצלמנה
id: 0433
nru: מא
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 33
htm:
</b>היו אלו המקומות צלמונה ופונון בדרך ים סוף סביב ארץ אדום ותקצר נפש העם בדרך. והנה דברו באלוהים ובמשה בדרך, ושלח בהם הנחשים השרפים בלכתם בדרך ובחנותם במחנה. ועשה משה נחש נחושת והיו מוליכים אותו על הנס בכל הדרך ובחנותם בצלמונה ובפונון, ולא סרה מהם עד שחנו באובות. ועל כן לא הזכיר הכתוב במאורע ההוא שם מקום, ואמר שם (לעיל כא י): ויסעו בני ישראל ויחנו באובות, ולא אמר <b>'ויסעו ממקום פלוני ויחנו באובות'</b> כאשר יאמר בכל המסעים, כי בכל הדרך הזה היה העניין משנסעו מהר ההר עד שחנו באובות. ונסעו מאובות וחנו בעיי העברים, ומשם נסעו ויחנו בדיבון גד ובעלמון דבלתימה והרי העברים, והם מקומות בנחל זרד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומגרש
id: 0435
nru: ב
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 35
htm:
</b>רווח מקום חלק חוץ לעיר סביב להיות לעיר לנוי, ואין רשאין לבנות בו בית ולא ליטע כרם ולא לזרוע זריעה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אלף אמה סביב - (פסוק ד): - <br>
</span></b><blockquote>ואחריו אומר אלפים אמה (פסוק ה), הא כיצד, אלפים הוא נותן להם סביב, ומהם אלף פנימיים למגרש והחיצונים לשדות סביב ולכרמים, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (סוטה כז ב). <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני על דרך הפשט,</span></b> שיאמר שיתנו למגרש אלף אמה בסביבות העיר כנגדה, שיהיו לה לארכה אלף אמה, חמש מאות לרוח האחד, ולרחבה כמו כן אלף אמה, חמש מאות אמה לכל רוח, ואחר כך אמר שיעשו מרובע אלפים אמה על אלפים אמה ותהיה העיר באמצע הרבוע. הוסיף להם מגרש שלא כנגד העיר כשיעור הראשון שכנגד העיר, עד שנמצא כשתשאיר למגרש אלף אמה בסביבותיה כאשר עשה בתחילה תהיה העיר אלף על אלף ברבוע, והנה העיר רביע במה שיתנו ללווים :<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע, </span></b>כי לשון פאה יאמר על הצד כולו, וכן מאה באמה אורך לפאה האחת (שמות כז ט), לעבר כולו, וכן כל הנזכרים שם, וכן הפאות שבסוף ספר יחזקאל. ועוד, שאם היה אומר למדוד מן העיר אל החוץ אלפים אמה לכל רוח, היה אומר ומדותם מחוץ לעיר לפאת קדמה וגו'. אבל <b>'ומדותם את פאת קדמה'</b> היא מדידת הצד ההוא כאשר פירשתי, וכן נאה להם לערים שתהיה להם אחוזה מרובעת, לא שימדדו אלפים אמה לארבע הרוחות כנגד העיר והקרנות לא תהיינה להם. ודומה לזה, סביב שמונה עשר אלף (יחזקאל מח לה), כי העיר בין כל סביבותיה שמונה עשר אלף, כי מנה בארבע הפאות ארבעת אלפים וחמש מאות שהן שמונה עשר אלף לכולן [כי מדד בארבע הפאות]. ונכון הוא, שיהיו אלף אמה אשר נתן להם סביב כנגד העיר למגרש שלא יזרע והאלף אשר הוסיף בכתוב השני בארבע הפאות לשדות וכרמים כמו שקבלו רבותינו, אבל שם הכל מגרש בלשון הכתוב, אלא שזה נעבד ונזרע וזה לא יעבד בו ולא יזרע, ולכך הפרישן זה מזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מאת הרב תרבו ומאת המעט תמעיטו
id: 0435
nru: ח
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 35
htm:
גם זה על דעת רבותינו (בבא בתרא קכב א): <br>
</b><blockquote>מאת בתי האבות שנחלו הרבה יקחו הרבה כמו שהזכיר למשפחותיכם (לעיל לג נד), אבל השבטים שווים היו בנחלה. <br>
</blockquote>ואע'פ שתמצא בספר יהושע (פרק כא): שאין מספר הערים אשר נתנו ללווים  שווה לשבטיהם, מפני שווי הערים היה שהיו חשובות זו מזו, כי בשומא נתחלקה הארץ. תדע, שהרי נתנו מיהודה ושמעון ובנימין ערים י'ג וממטה יששכר אשר ונפתלי וחצי מנשה י'ג, ואלו מרובים על הראשונים במניינם, ונתנו ממטה אפרים ערים ארבע וממטה דן ערים ארבע, והיו בני דן כפלים כבני אפרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את שלוש הערים
id: 0435
nru: יד
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 35
htm:
</b><blockquote>ואע'פ שבארץ כנען תשעה המטות וכאן אינם אלא שנים וחצי, השוה מנין ערי מקלט שלהם, כי בגלעד נפישי רוצחים דכתיב (הושע ו ח): גלעד קרית פועלי און עקבה מדם, <b>לשון רש'י מדברי רז'ל (מכות ט ב). </b><br>
</blockquote>ואע'פ שאין המקלט אלא בשוגגין, היו שופכי דמים במרמה ומראין עצמן כשוגגין, והוצרך להרבות להם ערי מקלט לקלוט את כולן שלא נודע מי המזיד. ואם כן ציווה הקב'ה זה על שם העתיד, על דרך וקם העם הזה וזנה (דברים לא טז), או שיאמרו שהיה אויר ארץ גלעד מגדלת רוצחים מאז הייתה לגוי. <br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b> כי על דעת רז'ל (מכות י א): הכתוב שאמר (לעיל פסוק ו): ועליהם תתנו ארבעים ושתים עיר, כולם למקלט ציווה בהם, והנה היו מהם בארץ כנען ל'ו ערים ובעבר הירדן ו' וכולן קולטות לדעת רז'ל. והנה היו המקלטים לכל ארץ ישראל ביושר והשויה, כי ארבע ערי מקלט יגיעו לשבט, גם חשב שבט מנשה בארץ כנען מפני שרובו שם היה. ואולי בערי המועדה ריבה ה' בעבר הירדן לכבוד משה, שיבדיל הוא חציין, אבל בכללן במידה ובמניין היו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט נראה בעיני, </span></b>כי ארץ עבר הירדן הייתה גדולה מאד, כי הם שני מלכי האמורי גדולים שהמקראות מפליגים בהם, ואף כי עמון ומואב טהרו (ס'א נזהרו): בהם, ומלכי ארץ כנען מלכי עיירות לכל מושל עיר יקראו לו מלך, כאשר אתה רואה מלך ירושלם אחד מלך חברון אחד (יהושע יב י): וביניהם מהלך חצי יום, וכן הזכירו חכמים (שמו'ר לב ב): בין בית אל לעי ארבעת מילין שלזו מלך ולזו מלך. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שכן היה המנהג בדורות ההם שכל אדון עיר יקרא מלך, או היה לכבוד ארץ ישראל כמדרש רז'ל. מכל מקום לא היו מלכי ארצות רק מלכי עיר ועיר, וכן כתוב (שופטים א ז): שבעים מלכים בהונות ידיהם ורגליהם מקוצצים היו מלקטים תחת שולחני. והנה הייתה עבר הירדן גדולה מאד, ראויה לשלש ערי מקלט ככל ארץ ישראל מן הירדן והלאה, והיו אלה השש ערים לבדן קולטות, והארבעים ושתים למגרשי הלווים  לא למקלט:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בכל מושבתיכם
id: 0435
nru: כט
pch: מסעי
lvr: C0433
prk: 35
htm:
</b><blockquote>לימד שתהא סנהדרין נוהגת בחוצה לארץ כל זמן שנוהגת בארץ ישראל, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>וכן הדבר שלאחר החורבן אינה נוהגת לא בארץ ישראל ולא בחוצה לארץ, כמו שאמרו רבותינו בפרק ארבע מיתות בית דין (סנהדרין נב ב), ובאת אל הכוהנים הלווים  ואל השופט אשר יהיה בימים ההם (דברים יז ט), בזמן שיש כוהן יש משפט בזמן שאין כוהן אין משפט. <br>
<br>
<b>ושנו במכילתא: <br>
</b><blockquote>מנין שאין ממיתין אלא בפני הבית? <br>
שנאמר מעם מזבחי תקחנו למות (שמות כא יד), <br>
אם יש לך מזבח אתה ממית ואם לאו אין אתה ממית. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>אבל לא מצאתי </span></b>במצווה שתלויה בזמן הבית שיאמר בה <b>'לדורותיכם בכל מושבותיכם'</b>, כי זה יורה אפילו על זמן הגלות בחוצה לארץ, כמו שנאמר בשביתת חג השבועות (ויקרא כג כא): ובאיסור החדש (שם פסוק יד), לחייב בהם בחוצה לארץ בזמן הזה, שלא נתלה אותו בעומר ובמנחה חדשה, וכן בחלב (שם ג יז), שלא נתלה אותו בקורבנות. <br>
<b><span id='katom'>ואולי הם דורשים</span></b> <b>'אלה לכם לחקת משפט'</b> על הסנהדרין הנזכרים בפרשה תמיד שנאמר לפני העדה למשפט (פסוק יב), ושפטו העדה (פסוק כד), ויאמר שתהיה לנו לדורות עדה שופטת אפילו לאחר חורבן, לדון דיני קנסות וגזלות וחבלות וכל דבר שבממון ושל מלקות ארבעים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(לא - לב): ולא תקחו כפר וגו' - <br>
</span></b><b><span id='katom'>הנכון בכתוב הזה,</span></b> כי בתחילה הזהירנו מן המזיד ולא תיקחו כופר פדיון ממון לנפש רוצח אשר הוא רשע למות, כי על כל פנים יומת לא ינצל בשום עניין מן המיתה לא בגלות ולא במכות ועונשים אחרים. ואחר כן אמר, ולא תיקחו כופר שינוס וישוב לארץ, עד מות הכהן, ויחזור אל מחוייבי הגלות אשר הזכיר שבהם עיקר הפרשה. כאלו אמר, וכן לא תיקחו כופר מן רוצח שינוס וישוב לשבת בארץ קודם שימות הכהן. <br>
<b><span id='katom'>ולא היה הצורך לומר </span></b>שלא ניקח כופר שלא ינוס שם כלל, כי כל הורג נפש בשגגה מתחלה יפחד מגואל הדם שלא ימיתהו בחום לבבו, או שיחשוד אותו במזיד, ולא ידבר בכופר שלא ינוס שם. אבל אחרי נוסו, ידבר בכופר שישוב אל ארצו ולא יתעכב שם כל ימי הכהן. ואחרי שיברח ויעמוד לפני העדה למשפט ופטרו אותו לא יפחד, ואז ירצה לשוב אל ביתו קודם הזמן, ועל כן הזהירנו הכתוב מזה. או יחסר וא'ו מן לשוב, ויהיה טעמו <b>'או לשוב'<span id='katom'>, והראשון נכון בעיני:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0501
htm:
<div id='title1'>רמבן, דברים               פרק א</div><br>

	<br>
<div id='title1'>הקדמת רמב'ן לדברים</div><br>
הספר הזה ענינו ידוע שהוא <b>משנה תורה,</b> יבאר <b>בו משה רבנו לדור הנכנס בארץ רוב מצות התורה הצריכות לישראל,</b> ולא יזכיר בו דבר בתורת כהנים, ולא במעשה הקרבנות, ולא בטהרת כהנים, ובמעשי ה' שכבר ביאר אותם להם. <br>
<br>
והכהנים זריזים הם, לא יצטרכו לאזהרה אחר אזהרה, אבל בישראל יחזיר המצות הנוהגות בהם, פעם להוסיף בהם ביאור ופעם שלא יחזיר אותם, רק להזהיר את ישראל ברוב אזהרות, כמו שיבאו בספר הזה בעניני עבודת גלולים אזהרות מרובות זו אחר זו בתוכחות וקול פחדים, אשר יפחיד אותם בכל ענשי העבירות.<br>
<br>
ועוד יוסיף בספר הזה כמה מצות שלא נזכרו כלל, כגון: <b>היבום, ודין המוציא שם רע, והגרושין באשה, ועדים זוממין וזולתו.</b> וכבר נאמרו לו כולן בסיני או באוהל מועד בשנה הראשונה קודם המרגלים, כי בערבות מואב לא נתחדשו לו אלא דברי הברית כאשר נתפרש בו. ועל כן לא נאמר בספר הזה: <b><span id='katom'>וידבר ה' אל משה לאמר צו את בני ישראל</span></b>, או <b><span id='katom'>דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם </span></b>מצוה פלונית.<br>
אבל לא נכתבו המצות בספרים הראשונים שידבר עם יוצאי מצרים, כי אולי לא נהגו באותן המצות רק בארץ, אע'פ שהן חובת הגוף. כאשר בא בענין הנסכים, או מפני שאינן תדירות, לא הזכיר רק בבנים נוחלי הארץ. <br>
<br>
וטרם שיתחיל בביאור התורה התחיל להוכיחם ולהזכיר להם עונותיהם, כמה ימרוהו במדבר וכמה שהתנהג עמהם הקב'ה במדת רחמים, וזה להודיע חסדיו עמהם. <br>
<b>ועוד,</b> שיוכחו בדבריו שלא יחזירו לקלקולם פן יספו בכל חטאתם, ולחזק לבם בהודיעו אותם כי במדת רחמים יתנהג עמהם לעולם. שלא יאמר אדם: לא נוכל לרשת את הארץ כי אין אדם אשר לא יחטא, ומיד תהיה מדת הדין מתוחה כנגדנו ונאבד, ולכן הודיעם משה רבנו כי הקב'ה רחמן מלא רחמים, כי הסליחה והמחילה ממנו יתברך, סיוע ועזר לבני אדם בעבודתו. וכענין שאמר הכתוב: <b><span id='katom'>כי עמך הסליחה למען תורא.<br>
</span></b><br>
<br>
<div id='title1'>רמב'ן לדברים פרק א </div><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר אלה הדברים אשר דבר משה אל כל ישראל
id: 0501
nru: א
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b> על המצות אשר יזכיר בכל הספר מתחילת עשרת הדברות בפרשת ואתחנן, כמו שאמר (פסוק ה): הואיל משה באר את התורה הזאת לאמר, כי על התורה ידבר. ויחסר מפסוק ה' אלוהינו דבר אלינו (פסוק ו): מלת אמירה, וכמוהו כי נשני אלוהים את כל עמלי, כי הפרני אלוהים (בראשית מא נא נב), כי אמר. ושיעור הכתובים האלה, אלה המצות אשר דבר משה אל כל ישראל בעבר הירדן, בארבעים שנה לצאתם ממצרים באחד לחדש העשתי עשר, ככל אשר ציוה ה' אותו אליהם, והיה זה אחרי הכותו את סיחון ועוג. בארץ מואב שם הואיל משה לבאר להם התורה הזאת לאמר, ויאמר ה' אלוהינו דבר אלינו בחורב לאמר רב לכם שבת וגו'. <br>
<b><span id='katom'><br>
והטעם,</span></b> כי כאשר הואיל משה לבאר להם המצות, אמר להם בתחילת דבריו, ה' אלוהינו דבר אלינו בחורב אחרי שנתן לנו עשרת הדברים שנכבוש הארץ מיד ונעבור את הירדן, וחטאתיכם גרמו לכם זה וזה. ונמשכו דברי הפתיחה הזאת, עד שהשלים בהם בפסוק ושמרת את חוקיו ואת מצוותיו אשר אנכי מצווך היום אשר ייטב לך ולבניך אחריך ולמען תאריך ימים על האדמה אשר ה' אלוהיך נותן לך כל הימים (להלן ד מ). אז קרא משה אל כל ישראל אשר היו לפניו ואמר (להלן ה א): שמע ישראל את החוקים ואת המשפטים אשר אנכי דובר באוזניכם היום, והתחיל בביאור התורה עשרת הדברות שישמעו אותם בביאור מפי המקבל אותם מפיו של הקב'ה, ואחרי כן הודיעם יחוד השם שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד (להלן ו ד), וכל המצות שבספר הזה. ולכך יפרש בכאן <b>'אשר דבר משה אל כל ישראל'</b> ושם <b>'ויקרא משה אל כל ישראל'</b>, כי ביאור התורה ותשלום המצות צריך להיות במעמד כל ישראל כאשר היה במתן התורה. <br>
<b><span id='katom'>ומפני שהאריך בדברי הפתיחה הזאת,</span></b> חזר הכתוב למקום שפסק בתחילת ביאור התורה ואמר (להלן ד מד מה): וזאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל, אלה העדות החוקים והמשפטים אשר דבר משה אל בני ישראל בצאתם ממצרים. והזכיר (להלן ד מו): כי היה בעבר הירדן בגיא בארץ סיחון, והיא ארץ מואב הנזכר בכאן, כי ישראל לא נכנסו לארץ מואב רק באותו החלק שטיהר אליהם בסיחון כמו שנתבאר בספר של מעלה (במדבר כא יג):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הזכיר בכאן שני דברים.</span></b> אמר שדבר משה אל בני ישראל ככל אשר ציוה ה' אותו אליהם, וזה רמז אל המצות שיאמר להם בספר הזה שלא נזכרו עד הנה בתורה. ואמר שהם ככל אשר ציוה אותו השם לא הוסיף ולא גרע על מה שנצטווה, והזכיר זה בעבור שלא אמר בהם <b>'וידבר ה' אל משה'</b>, ולכן כלל אותם עתה שהם כולם ככל אשר נצטווה מפי הקב'ה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואמר עוד</span></b> כי הואיל משה באר את התורה, וזה רמז במצות שנאמרו כבר שיחזור אותם לבאר אותם ולחדש בהם דברים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם</span></b> <b>'הואיל משה'</b>, שרצה לבאר להם את התורה, והזכיר כן להודיע כי מעצמו ראה לעשות כן ולא צוהו השם בזה, מלשון הואל נא ולין (שופטים יט ו), ולו הואלנו ונשב (יהושע ז ז), וכן רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אחד עשר יום מחרב
id: 0501
nru: ב
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b>יודיענו הכתוב שיעור המדבר. כי מחורב שיצאו משם עד קדש ברנע מהלך אחד עשר יום בלבד, כי קרוב הוא בדרך הר שעיר, וקדש ברנע הוא סוף המדבר בגבול הר האמורי שהוא נחלת ישראל, ושם ארץ סיחון ועוג אשר שם באר התורה בגיא מול בית פעור. ואחרי כן אמר שהם הלכו דרך הר האמורי כל המדבר הגדול והנורא. ואחרי כן יספר כי בקדש ברנע שהוא בתחום נחלתם בקשו מרגלים, ונשתבש דרכם והלכו דרך ים סוף לאחור ולא לפנים עד מלאת ארבעים שנה. ובעבור שלא היו ישראל עתה במדבר כי כבר נכנסו בארץ מואב הנזכרת, דרש אונקלוס כי <b>'במדבר בערבה'</b> רמוזים הם לתוכחות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי מדוע יזכיר כל אלה המקומות, ויתן סימנים ומצרים יותר מן המוכר שדה. ושיעור הכתוב לדעתו, אלה הדברים אשר דבר משה אל כל ישראל בעבר הירדן, דבר במדבר בערבה ובמול סוף בין פארן ובין תפל ולבן וחצרות ודי זהב ואחד עשר יום מחורב, כי הזכיר להם כל מה שעשו במקומות האלה, ואחר כן אמר הכתוב כי שם בעבר הירדן הנזכר הואיל לבאר התורה אחר הוכיחו אותם, ויען ויאמר ה' אלוהינו דבר אלינו בחורב לאמר. כך הוא נדרש בספרי (דברים א): על דעת רבי יהודה, אבל רבי יוסי בן דורמסקית עשה אותן מקומות שנקראו כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר יושב בחשבון
id: 0501
nru: ד
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b>שלא הייתה שלו, אבל לכדה ממלך מואב ובנאה להיות לו בית מלכות. וכן אשר יושב בעשתרות באדרעי - שהייתה ארץ רפאים והוא מלך האמורי (להלן ג ח), כאשר אפרש בעה'י. ומפני שאמר אשר יושב בעשתרות באדרעי, יורה כי עשתרות שם מקום אשר בו אדרעי:<br>
<br>
<b>ולשון ספרי (דברים ד): <br>
</b><blockquote>בעשתרות, שהיה קשה כעשתרות. באדרעי, זה מקום מלכות. <br>
<b></b></blockquote><b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>עשתרות לשון צוקין וקושי, ועשתרות זהו עשתרות קרניים שהיו בה רפאים שנאמר (בראשית יד ה): ויכו את רפאים בעשתרות קרניים, באדרעי, שם מלכות, וכן כתוב עשתרות צאנך (להלן ז יג), כתרגומו, ורבותינו אמרו (חולין פד ב): למה נקרא שמן עשתרות שמעשרות את בעליהן ומחזקות אותן כעשתרות הללו שהם סלעים חזקים. והרב מרכיב בו שתי לשונות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידענו</span></b> מאיזה מקום הוציא שיהיה עשתרות שם צוקין וסלעים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן</span></b> שנאמר שהוא שם עדרי הצאן מלשון עושר כדברי חכמים, ועשתרות קרניים היו הרים גבוהים שעליהם מצודות סלעים ידמה אותם הכתוב לקרני הבהמות, כמו שידמה אותם לשנים כעניין שנאמר (איוב לט כח): על שן סלע ומצודה, וכן על קרנות המזבח (שמות כט יב), וכן בקרן בן שמן (ישעיה ה א): אמר התרגום בטור רם בארעא שמינא, ושם יעלו עשתרות הצאן התיישים והעזים והיעלים וכיוצא בהן ולכך יקרא עשתרות קרניים, וכן לבעל ולעשתרות (שופטים ב יג): הע'ז העשויה כצורת הצאן (או): להגין עליהם כפי סכלותם, ובשפלות ההר בנו עיר ושמה אדרעי, והוא שנאמר (להלן ג א): ויצא עוג מלך הבשן הוא וכל עמו למלחמה אדרעי כי אסף את כל ילו אל העיר אשר שם ארמון המלך וכסא המלכות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וענין ספרי (שם):</span></b> מדרשם אמרו, אשר יושב בעשתרות באדרעי, אלו לא היה עוג קשה ושרוי בעשתרות קשה היה, שהמדינה קשה וכו'. ולפיכך ידרשו בעשתרות שהיה קשה כעשתרות, כלומר שהיה מקום מושבו כמו עשתרות קרניים העיר החזקה שהיה הוא ומשפחתו משם, כי עתה איננו יושב בעשתרות כי בארץ אמורי הוא יושב, ומקום מלכות כלומר המדינה שהיה יושב בה אדרעי, כי שם ארץ מלכותו הבשן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ה' אלוהינו דבר אלינו בחרב לאמר
id: 0501
nru: ו
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b><b><span id='katom'>על דעתי</span></b> חורב שם מקום קרוב להר סיני ששם ישבו ישראל בשנה ההיא, כי המדבר היה גדול ושם ההר אשר חמד אלוהים ושמו סיני ועל כן נקרא כל המדבר מדבר סיני כאלו הוא מדבר הר סיני, ואמר הכתוב (שמות יט ב): ויבאו מדבר סיני ויחנו במדבר ויחן שם ישראל נגד ההר, שחנו במדבר במקום הנקרא חורב והוא נגד ההר. ואפשר שגם ההר גם המדבר יקראו סיני, כי שם אילני הסנה רבים, ושם סמוך להר מקום או עיר מושב ששמו חורב ושם עמדו. <br>
<br>
והכתוב שאמר (שם ג א): ויבא אל הר האלוהים חרבה, שבא אל חורב אשר שם הר האלוהים, והסנה היה בהר ומשה היה בחורב המקום אשר לפניו קרוב לו אשר עמד שם מחנה ישראל שנה, ולפיכך אמר (שם פסוק ג): אסורה נא ואראה, שיסור מחורב עד ההר. ופעמים יקרא הכתוב ההר כן, כמו שאמר (שם לג ו): ויתנצלו בני ישראל את עדים מהר חורב, כלומר מן ההר אשר בחורב בתחומו או לפניו, או ששם כל הארץ חורב וההר בתוכה, וכן זכרו תורת משה עבדי אשר ציוויתי אותו בחורב על כל ישראל חוקים ומשפטים (מלאכי ג כב): ירמוז לכל אשר נצטווה בהר ובאהל מועד אשר שם בחורב:<br>
וראיתי בילמדנו מדרשם, לא ידעת, בסיני, גם לא שמעת, בחורב, גם מאז לא פתחה אזנך (ישעיה מח ח), בערבות מואב, רמז כי חורב מקום אשר שם אהל מועד. רק ר'א אמר (שמות ג א ב): כי חורב הוא הר סיני, כי מפני החורב והיובש יהיה שם הסנה, ויקרא בשני שמות ושניהם שווים בטעם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואחרי כן אמר ראה נתתי לפניכם את הארץ
id: 0501
nru: ח
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
 <br>
</b>מצווה, לא יעוד והבטחה, כאשר פירשתי (במדבר לג נג):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אשר נשבע ה' - <br>
</span></b>כמו ואל משה אמר עלה אל ה' (שמות כד א), ושם פירשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר אלכם בעת ההיא לאמר
id: 0501
nru: ט
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b>קודם שאמר לנו ה' בחורב רב לכם שבת בהר הזה, על דעת האומרים קודם מתן תורה בא יתרו. <br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'בעת ההיא'</b> -</span><br>
בשבתנו בחורב, אבל הזכיר זה בכאן לומר, הנה קבלנו את התורה והיו עליכם שופטים ושוטרים לשפוט ולהנהיג אתכם, והנה היינו מוכנים ומזומנים לבא בארץ, ונסע מחורב לדגלינו עם שופטינו וזקנינו, ותקרבון אלי כולכם עם חכמיכם וראשיכם ובקשתם מרגלים, ונתקלקל העניין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם טרחכם ומשאכם וריבכם
id: 0501
nru: יב
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> רמז משה רבנו להם שלשת הדברים שאמר ליתרו שהיה הוא עושה לעם כמו שפירשתי שם (שמות יח טו). והזכירן לישראל ברמז. <br>
<span id='pink'>אמר <b>'טרחכם'</b></span> כנגד והודעתי את חוקי האלוהים ואת תורותיו (שם שם טז), כי טורח גדול היה ללמד ליוצאי מצרים החוקים והתורות ופירושם וביאורם וסודם. <br>
<br>
<span id='pink'>והזכיר <b>'משאכם'</b></span> כנגד לדרוש אלוהים (שם פסוק טו), שהוא ענין תפלה שמתפלל עליהם, והוא מלשון ונשאת תפלה (מ'ב יט ד), ואל תשא בעדם רנה ותפלה (ירמיה ז טז). <br>
<br>
<b><span id='pink'>'וריבכם'</span></b>,<b></b> כפשוטו עניני המשפטים. <br>
ואמר <b>'הבו לכם אנשים חכמים ונבונים וידועים'</b> על הדיינין בלבד, אבל אמר סתם <b>'ואשימם בראשיכם'</b> דרך ענוה:<br>
<br>
<b>ולשון רש'י מספרי (דברים יב): <br>
</b><blockquote>טרחכם, מלמד שהיו טרחנין, היה אחד מהם רואה את בעל דינו נוצח בדין אומר יש לי עדים להביא יש לי ראיות להביא מוסיף אני עליכם דיינין. והדין הזה לא ידעתי אותו, שיהא בעל הדין יכול להוסיף דיינין יותר על שלשה בדיני ממונות, וכל שכן לאחר שטען בפניהם וראה שחברו נוצח בדין, שאלו קבל עליו קרוב או פסול יכול לחזור בו עד לאחר גמר דין, אבל הכשרין לדון אינו יכול לחזור בו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ושמא נלמוד מכאן,</span></b> שיכול אדם לומר שני דיינין אני בורר לי ותברור אתה שנים אחרים והם יבררו עוד אחד, ויהא הדין נגמר בחמשה או ביותר, כמו שאמרו, אינו דומה דין הנגמר בה' לדין הנגמר בי'. ואע'פ שג' כופין לדון בפניהם, בשאינו רוצה לקבל עליו לדון, אבל רוצה לברור יותר בורר, דהוה ליה כאומר נלך למקום הועד ששומעין לו במקום שאין שם טורח. שבכך נצטווינו, שנאמר (להלן טז כ): צדק צדק תרדוף, הלך אחר ב'ד יפה (סנהדרין לב ב), וריבוי חכמים ב'ד יפה הוא. והנה במדבר היו החכמים מצוין עימהם, ויכולים לומר נלך לפני שרי האלפים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וידעים לשבטיכם
id: 0501
nru: יג
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b><blockquote>שהיו ניכרים לכם, שאם בא לפני מעוטף בטליתו איני יודע מי הוא ומאי זה שבט הוא, אבל אתם מכירים אותו שגדלתם אותו, <b>לשון רש'י מספרי (דברים יג). </b><br>
</blockquote>ואם כן, יהיה <b>'לשבטיכם'</b> קשור עם <b>'וידועים'</b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על דרך הפשט טעמו,</span></b> הבו לכם לשבטיכם אנשים חכמים. <br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי, </span></b>טעם <b>'וידועים'</b> שהם ידועים לשופטים, כלומר שמעלתם ידועה ונכרת למנותם בה שופטים. וכלל מעלות השופטים במלת <b>'וידועים'</b>, כי השופטים צריכין להיות אנשי חיל יראי אלוהים אנשי אמת שונאי בצע כאשר אמר יתרו, ואלה היו ידועים לשופטים מתחלה כי היו הכל אומרים ראוי זה להיות שופט:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי המשפט לאלוהים הוא
id: 0501
nru: יז
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b>כטעם כי לא לאדם תשפטו כי לה' ועמכם בדבר משפט (דהי'ב יט ו). לומר כי לאלוהים לעשות משפט בין יצוריו, כי על כן בראם להיות ביניהם יושר וצדק, ולהציל גזול מיד עושקו (ונתן): [נתן] אתכם במקומו, ואם תגורו ותעשו חמס הנה חטאתם לה' כי מעלתם בשליחותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואצווה אתכם בעת ההוא את כל הדברים אשר תעשון
id: 0501
nru: יח
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b><blockquote>אלו עשרה דברים שבין דיני ממונות לדיני נפשות, לשון רש'י מספרי (דברים יח). <br>
</blockquote>ואם כן, עם השופטים הנזכרים ידבר, ויקצר בעשרה הדברים שכולם נדרשים מן הכתובים. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט, </span></b>הם החוקים והתורות הדרך אשר ילכו בה והמעשה אשר יעשון, כי הכל יצווה ויזהיר וילמד לישראל מפיו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם להזכיר זה כאן,</span></b> כי בידוע שזה העניין עצת יתרו והוא אמר למשה (שמות יח יט): היה אתה לעם מול האלוהים שיתפלל עליהם בעת צרתם, ואמר לו (שם כ): והזהרת אתהם את החוקים ואת התורות וגו', שילמדם הוא התורה, אך במשפט נתן לו עצה שימנה שופטים לסייעו, וכבר פרשתיו שם (בפסוק כ). ולכן ספר בכאן, כי כאשר מינה שרי האלפים והמאות לא מינה אותם רק על המשפט, אבל הוא בעצמו ילמדם כל הדברים אשר יעשון על פי התורה, כי שמע לעצת חותנו ויעש כל אשר אמר. ולא הזכיר משה עצתו בכאן, ולא אמר דבר בשם יתרו אשר אמר. <br>
<b><span id='katom'>ונראה בעיני</span></b> שלא רצה להזכירו במעמד כל ישראל, לענוותו. או שלא יהיה לכבוד לו שיזכיר לדור הזה כי אשה כושית לקח (במדבר יב א). <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שהטעם,</span></b> מפני שנמלך בשכינה ועל פי הגבורה נעשה העניין ההוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את הדרך אשר נעלה בה
id: 0501
nru: כב
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b><blockquote>אין דרך שאין בה עקמימות. </blockquote><b><span id='pink'>ואת הערים אשר נבא אליהן -</span></b><blockquote> תחלה לכבוש,<b> לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b>וכן בספרי (דברים כב),</b> אין לך דרך שאין בה עקמימות, אין לך דרך שאין בה כמנות, אין לך דרך שאין בה פרשות. <br>
ואת הערים אשר נבא אליהן, לידע באי זה דרך אנו באין. כלומר מאין נכנס בארץ שנכבוש אותן הערים תחלה. והוא מה שפירשתי בסדר שלח לך (במדבר יג ב), שלא בקשו ישראל מרגלים אלא להורות בפניהם הדרך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמרו טובה הארץ אשר ה' אלוהינו נתן לנו
id: 0501
nru: כה
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b><blockquote>מי הם שאמרו טובתה יהושע וכלב, <b>לשון רש'י מספרי (דברים כה). <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b> אם כן מה הטענה הזאת עליהם, וראוי שיאמינו לעשרה יותר מן השנים. אולי טען עליהם, כיון שהקב'ה הודיע אתכם שהיא ארץ טובה וגדולי השלוחים והצדיקים שבהם אף הם מעידין כן, היה לכם להאמין, כי האחרים מפני מורך לב אמרו מה שאמרו:<br>
<b><span id='katom'><br>
והנכון</span></b> מה שפירשתי שם (במדבר יג לב), שכולם הודו לפני משה ואהרן וכל העדה ואמרו (שם יג כז): באנו אל הארץ אשר שלחתנו וגם זבת חלב ודבש היא וזה פריה, והנה כלם בהסכמה אחת בטובת הארץ, אבל בחוזק העמים ההם המסו את לבבם. ואחרי כן בראותם כי יהושע וכלב יחזקו את לבם למלחמה, באו שאר המרגלים אל בני ישראל שלא בפני משה והוציאו דיבה על הארץ שהיא ארץ אוכלת יושביה, וזהו ותרגנו באהליכם (פסוק כז). וגם העם לא יזכירו בפני משה הדיבה הזאת, כי יכחישם שלא אמרו כן בתחילה, והודו שהיא טובה וגם זבת חלב ודבש, אבל אמרו למשה (בפסוק כח): אנה אנחנו עולים אחינו המסו את לבבנו לאמר עם גדול ורם ממנו. ועל כן יאמר להם משה עתה, אמת הוא כדבריכם שהעם ההוא גדול ורם, אבל ה' ילחם לכם ככל אשר עשה עמכם ממצרים ועד הנה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם</span><span id='pink'> ובדבר הזה אינכם מאמינים בה' אלוהיכם - <br>
</span></b>שאין העכבה אלא ממיעוט אמנה. הנה כל הפרשה כפשוטה ומשמעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גם בי התאנף ה' בגללכם
id: 0501
nru: לז
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 01
htm:
</b>יאמר הנה חטאתיכם אשר עשיתם בעת ההיא במרגלים מנעו מכם הארץ הטובה, ועוד הוספתם לחטוא בפעם אחרת עד שמנעתם גם אותי מלעבור. כי רצה להזכיר יחד עונש כל הנמנעים מעבור אל הארץ, כי הכל בגרמת עונותיהם. וכדי שיזכיר כאן עניין יהושע כי הוא יעבור מפני שמלא אחרי ה' כחברו, ויזכה עוד שינחיל הארץ לדור השני בעבור שנענש משה ונגזר עליו שלא יעבור. והנה הזכיר כל המעשה ההוא זולתי מגפת המרגלים עצמם. וגם לא הזכיר הדיבה, כי לא ידבר בגנאי היחידים, אבל יוכיח את הרבים שכולם חטאו וכולם נענשו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בגללכם - <br>
</span></b>כי רבו בני ישראל את ה' וגו' (במדבר כ יג), ואירע כל זה בעבור מריבתכם. או ירמוז, שהיה הכעס על משה ועל אהרן כאשר הכו הסלע פעמים לפני העם ולא עשו כאשר נצטוו, והעם הרהרו בדבר, והוא מה שאמר (להלן לב נא): על אשר לא קדשתם אותי בתוך בני ישראל, שלא היה העונש אלא מפני שהיה הדבר בתוך בני ישראל שלא נתקדש הכבוד לעיניהם. <br>
<br>
<b>וכך אמר בספרי (האזינו נ): <br>
</b><blockquote>על אשר מעלתם בי (שם), אתם גרמתם למעול, על אשר לא קדשתם אותי, אתם גרמתם שלא לקדש אותי, כאשר מריתם פי (במדבר כז יד), אתם גרמתם למרות את פי. עשו כל הלשונות יוצאים אל ישראל, וכבר פירשתי הענין (שם כ ח):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אחיכם בני עשו
id: 0502
nru: ד
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b>שיחוס ישראל מן אברהם, וכל זרעו אחים, כי כולם הם נימולים, וזה טעם לא תתעב אדומי כי אחיך הוא (להלן כג ח). רק בני הפלגשים ישמעאל ומדין וכל בני קטורה אינם באחווה, מן הכתוב כי ביצחק יקרא לך זרע (בראשית כא יב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אכל תשברו מאתם בכסף
id: 0502
nru: ו
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b>אם תתאוו לאכול מפירות ארצם לא תיקחו מהם רק בכסף מלא לרצונם, וזה טעם <b>'מאתם'</b>. וגם מים לא תשתו מהם כלל רק בכסף לרצונם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי ה' אלוהיך ברכך
id: 0502
nru: ז
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b><blockquote>לפיכך לא תכפרו את טובתו להראות כאלו אתם עניים, אלא תראו עצמכם עשירים, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי</span></b> מהו <b>'בכל מעשה ידך'</b>, כי ברכותם ברכות שמים היו, והם לא יעשו בידיהם דבר שיתברך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי ירמוז </span>'במעשה ידך'</b> שנתברך עמם צאן ומקנה אשר הוציאו ממצרים, ויש להם עושר ומקנה וקנין משלל מצרים ומשלל עמלק, והכל נתברך בידם, כעניין מעשה ידיו ברכת ומקנהו פרץ בארץ (איוב א י). ועוד ידע - ה' לכתך את המדבר הגדול הזה - וספק שם כל צרכך במן והשלו ומי הבאר, שלא חסרת דבר - מן הצריך להולכי אורחות. והנה כן היה שקנו מבני עשו אוכל ומזון, כמו שאמר (להלן פסוקים כח כט): אכל בכסף תשברני ואכלתי ומים בכסף תיתן לי ושתיתי וגו' כאשר עשו לי בני עשו וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : האמים לפנים וגו'
id: 0502
nru: י
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b><blockquote>אתה סבור שזו ארץ רפאים שנתתי לאברהם, לפי שהאימים שהם רפאים ישבו בה, אבל לא זו היא, כי אותם רפאים הורשתי מפני בני לוט והושבתים תחתם. רפאים, היו נחשבים אותן אמים כענקים הנקראים רפאים על שם שכל הרואה אותן ידיו מתרפות. אמים, על שם שאימתם מוטלת על הבריות, <b>לשון רש'י.</b> <br>
<b></b></blockquote><b>וכן כתב (בפסוק כ): <br>
</b><blockquote>ארץ רפאים תחשב אף היא, לפי שהרפאים ישבו בה לפנים, אבל לא זו היא שנתתי לאברהם:<br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה בדברי הרב, </span></b><span id='red'>למה יפרש לנו הכתוב בארץ עמון ומואב שאינה ארץ רפאים שנתן לאברהם, אם לומר שאינה ראויה לישראל ואינה מן הארץ אשר נשבע ה' לאבותיהם לתת להם, והלא הכתוב אינו אומר אלא כי לבני לוט נתתיה ירושה (פסוק יט), לומר שאף על פי שהייתה מנחלת אברהם הקב'ה נתנה לבני לוט בעבור אברהם, וכמו שכתב רש'י עצמו (בפסוק ה): שנתן שתים לבני לוט בשכר שהלך אתו למצרים ושתק על מה שאמר על אשתו אחותי היא? <br>
<br>
ועוד שהרב בעצמו כתב בעשו, עשר עממים נתתי לו לאברהם, שבעה לכם, וקיני וקנזי וקדמוני הן עמון ומואב והר שעיר אחת מהן לעשו והשתים לבני לוט, ואם כן הרי ארץ עמון ומואב והר שעיר מנחלתו של אברהם היא על כל פנים, ולמה הקב'ה אומר למשה שלא יהא סבור שהיא ארץ הרפאים של אברהם, מה בין קיני וקנזי וקדמוני לרפאים? <br>
<br>
ועוד כי רפאים ישבו בה לפנים (פסוק כ): לומר שהיא שלהם והם היושבים בה לפני כל אדם, כמו לפנים הארץ יסדת (תהלים קב כו)?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל פירוש הפסוקים הפך מדברי הרב,</span></b> כי בעבור שאמר הקב'ה למשה אל תצר את מואב כי אני נתתי לבני לוט את ער ירושה, יספר הכתוב כי הארץ ראויה לזרע אברהם לולי שנתנה לבני לוט. ואמר כי הארץ ההיא ישבו בה מעולם עם גדול ורם כענקים, ולכך יקראו אותם המואבים אמים לגודל האימה אשר יטילו על רואיהם, והנה השם עשה נס לבני לוט לכבוד אברהם ויכלו להם וירשום מפניהם, ואין ראוי לגזול מהם הארץ אשר נתן ה' להם במעשה נס. יחשבו - לשון חשיבות ומעלה, כמו נבזה ולא חשבנוהו (ישעיה נג ג), אשר כסף לא יחשבו (שם יג יז), כי במה נחשב הוא (שם ב כב), וכן רבים, ובלשון חכמים אדם חשוב:<br>
וזהו שסמך הכתוב לזה (פסוק יב): ובשעיר ישבו החורים לפנים, יאמר כי בעבור הטעם הזה שהזכיר במואב ימנעם גם כן מארץ שעיר. כי מלפנים הייתה אף היא מן החורים, והיא ממתנת אברהם, כי החורי הוא החוי והוא מבני כנען, שנאמר (בראשית לו ב): עשו לקח את נשיו מבנות כנען וגו' ואת אהליבמה בת ענה בת צבעון החיווי, וצבעון היה מבני שעיר החורי יושבי הארץ (שם פסוק כ), וכן יזכיר בכל מקום בנחלת ישראל החיווי עם הכנעני בשבעת הגויים, כי הוא נמנה הבן השישי בבני כנען (שם י יז). וכן תראה במלחמת אמרפל שהיה נלחם במלך סדום ועמורה ואדמה וצבויים וצער שהם מלכי כנען, והכו את רפאים בעשתרות קרניים והחורי בהררם שעיר (שם יד ה ו), כי החורי והרפאים למלכי כנען היו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שנקרא <b>'חיווי'</b> על שם שהיה נחש עלי דרך, ונקרא <b>'חורי'</b> על שם חור פתן (ישעיה יא ח). כי השמות ישמרו הטעם ויחליפו המלות, כמו זרח וצחר (בראשית מו י): מן וצמר צחר (יחזקאל כז יח), אתונות צחורות (שופטים ה י). וכן יעשו לשבח, יכנו יעקב שהוא לשון מרמה או לשון עקלקלות ויקראו אותו ישורון, מן תם וישר:<br>
והנה אמר כי החורים שהם לאברהם ישבו בשעיר לפנים, ובני עשו שהם זרע לאברהם ירשו אותם וישבו תחתם במעשה נס, שהיו הם עם רב בארצם ועשו בא לגור שם ונתחזק עליהם, כאשר עשה ישראל ליתר הגויים של אברהם אשר נתן השם להם בכוחו הגדול. והנה הנחיל השם כל העמים ההם לזרעו של אברהם, אחד מהם לעשו, והשאר לישראל שהוא הבן הבכור, ואין ראוי לגזול מעשו את אשר הורישם האלוהים, כי השם יקצוף על הגוזל מהם נחלה שהנחילם הוא יתברך כאשר יקצוף על הגוזל מישראל הארץ אחרי שינחילנה להם, וכעניין שיאמר (ירמיה יב יד): על כל שכני הרעים הנוגעים בנחלה אשר הנחלתי את עמי וגו'. וזה טעם כאשר עשה ישראל - שהזכיר כאן, ועדיין לא נעשה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן אמר עוד </span></b>בבני עמון שהיא מארץ רפאים (פסוק כ), כי גם היא הייתה של רפאים בתחילה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והעמונים יקראו להם זמזמים - <br>
</span></b>מלשון זממו אל תפק (תהלים קמ ט), אלא שנכפל, כלומר עם שלא יבצר מהם כל אשר יזמו לעשות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>תחשב - <br>
</span></b>שהיא בחשבון ארץ רפאים, כלומר שהיא מכללה, וכן מן השיחור אשר על פני מצרים ועד גבול עקרון צפונה לכנעני תחשב (יהושע יג ג), וכן בני רימון הבארותי מבני בנימין כי גם בארות תחשב על בנימין (ש'ב ד ב). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר שגם</span></b> כן פירוש <b>'יחשבו אף הם'</b> הכתוב למעלה, יאמר האמים אשר ישבו בה לפנים גם הם יחשבו רפאים, שהיו מכללם והם כענקים ולכן יקראו אותם אמים, <b><span id='katom'>והוא הנכון:</span></b><br>
<br>
והנה ארץ רפאים הייתה גדולה מאד, ולקחו מהם מואב ולקחו מהם בני עמון, ונשארה ממנה לרפאים עצמם, כי עוג היושב בעשתרות מהם כמו שאמר (בראשית יד ה): ויכו את רפאים בעשתרות קרניים, וביהושע (יז טו): ובראת לך שם בארץ הפריזי והרפאים. ולכן יאמר הכתוב בגבול מואב ועמון כי לרפאים יחשב, והמואבים והעמונים הם ששנו להם שמות אחרים אמים וזמזומים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והעוים הישבים בחצרים עד עזה
id: 0502
nru: כג
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b>יאמר כי העוים היושבים בערי חצרים אשר אין להם חומה סביב, עד עזה שהוא גבול הכנעני כמו שנאמר (בראשית י יט): ויהי גבול הכנעני מצידן באכה גררה עד עזה, הכפתורים שיצאו מכפתור השמידום והם יושבים תחתם. והנה הכפתורים שהם מבני מצרים (שם פסוקים יג יד): ואינם ממתנת אברהם, ארצם היא של ישראל, מפני שהכפתורים לכדו אותה מבני כנען. והכתוב שאמר על ארץ פלשתים (שם כו ג): כי לך ולזרעך אתן את כל הארצות האל, מן הטעם הזה היה, כי הארץ ההיא הייתה מתחלה לבני כנען. ומפני זה הורישו ישראל בימי יהושע חמשת סרני פלשתים העזתי האשדודי האשקלוני הגתי והעקרוני והעוים (יהושע יג ג), שהיו כולם יושבי גבול הכנעני בעזה ובאשקלון ובאשדוד ועקרון, ועל שם מקומם הם נקראים, כי השמידו העוים שהיו מבני כנען היושבים בגבול הכנעני מצידון בואכה גררה עד עזה וישבו תחתם, וצידון גם היא לפלשתים, כמו שכתוב (יואל ד ד): וגם מה אתם לי צור וצידון וכל גלילות פלשת:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי </span></b>העוים הם החוים, כי המנהג בכתוב שיחליפו השמות כאשר אמרנו (לעיל פסוק י): בהיותם מורים על עניין אחד, והנחש יעוות עצמו בדרך. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (כו ז): <br>
</b><blockquote>אמר ר' אלעזר ברבי שמעון שהיו בקיאין בעפרות כנחש, בגלילא צוחין לחויא עויא. ונהגו בו חכמים לקרותו עכנא ולקרותו חכינא. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו (רות רבה ה ו): <br>
</b><blockquote>ויעתר לו וישמע תחנתו (דהי'ב לג יג), אמר רבי לוי בערביא צוחין לחתירה עתירה. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו (איכה רבה ב ב): <br>
</b><blockquote>איכה יעיב באפו ה', אמר רבי חמא בר' חנינא איך חייב ה' ברוגזו, אית אתרא דצוחין לחיבא איבא. חוקים עוקים, ומורגל הוא בלשון. ומה עויא אומר בדבר זה, על רבי חייא. <br>
</blockquote>וכן נהגו רבותינו לומר על <b>'היסח הדעת'</b> שהוא במקום <b>'היסע הדעת'</b>, ובירושלמי לעולם <b>'הסיעו'</b>, ובמשנה, והסיע עצמו מלאכול. וכן אמרו המפרשים בעושו ובאו כל הגויים (יואל ד יא), שהוא חושו. <br>
<br>
<b>ובמכילתא (בא ז): <br>
</b><blockquote>ר' יאשיה אומר על תקרי ופסחתי אלא ופסעתי, שהמקום ב'ה מדלג על בתי בני ישראל, עשאו מלשון פסיעות בחלוף חי'ת בעי'ן. <br>
</blockquote>ועתה השלים להודיענו כל ארץ החוי שאבדה מהם, כי ממנה לעשו והיא אסורה לנו, וממנה לכפתורים ונקח אותה מהם:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (שם) מצאתי: <br>
</b><blockquote>כי העוים הם רפאים, אמרו בפסוק הנפילים היו בארץ (בראשית ו ד), רפאים הם העוים, רפאים שכל מי שרואה אותם לבו רפה כשעוה, עוים שהיו בקיאין בעפרות כנחש וכו'. <br>
</blockquote><br>
<b>ועוד אמרו שם (ב'ר מד כג): <br>
</b><blockquote>במתנתו של אברהם, רבי דוסתאי בשם רבי שמואל לפי שאינו מזכיר כאן חוי לפיכך הוא מביא רפאים תחתיהם.<br>
</blockquote><b><span id='katom'> וכאשר עיינתי בזה מצאתי כי הדבר אמת ויציב ונכון וקיים. </span></b>כי השבעה גויים שירשו ישראל שהזכירם משה רבנו להם כמו שאמר (להלן ז א): ונשל גויים רבים מפניך החתי והגרגשי והאמורי והכנעני והפרזי והחוי והיבוסי שבעה גויים רבים ועצומים, והששה מאלו נזכרים במתנתו של אברהם והחוי לא נזכר שם, ועל כל פנים הוא הרפאים או מן קיני קנזי וקדמוני.<br>
<br>
<b>ורבותינו (ב'ר שם): <br>
</b><blockquote>כלם אומרים כי קיני קנזי וקדמוני לא נחלו ישראל ועתיד להנחילם להם, ובהם נאמר ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבולך ונתן לך את כל הארץ אשר דבר לתת לאבותיך (להלן יט ח), וכן לא הוזכר בשום מקום שנחלום בימי יהושע, אם כן הרפאים שנתן לאברהם הוא החוי שהוא הבן הששי לכנען (בראשית י יז). ואביו קרא לו חוי, ובימי אברהם כנו לו רפאים:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> הוא שם מכונה מן החוי, על שם חור פתן ומאורת צפעוני (ישעיה יא ח), כי הטמונים בעפר יקרא הלשון רפאים, כמו הרפאים יחוללו מתחת מים ושוכניהם (איוב כו ה), וארץ רפאים תפיל (ישעיה כו יט). והנה בני החוי הזה רבו למעלה, וכאשר נפוצו משפחות הכנעני נחלה המשפחה הזאת ארצות גדולות, ומהם שתקרא ארץ רפאים ומהם חורים ומהם עוים, ובכללם כלם חוי וכולם רפאים, כאשר בעמנו אפרים יהודה וישראל ובכללם כולם ישראל. והשמות האלה כולם מתוארים מן החוי, כי כאשר היה שמו חוי כנו לו מן חויא רפאים, שהנחש שוכן בחורי עפר, והחורי והעוי על שם הנחש כמו כן, כאשר פירשתי (לעיל פסוק י). והקב'ה נתן לאברהם הרפאים בכללם, ומשה יזכיר לישראל החוי השם הראשון שקרא לו אביו, כי ארץ רפאים בימי משה כבר נחלקה וממנה אסורה לישראל:<br>
<br>
והנה הכתוב בא להזכיר בכאן ענין כל ארץ החוי שהם הרפאים וכל הנעשה ממנה. אמר תחלה, כי האמים גם הם מן הרפאים וירש אותם מואב, וחזר ואמר כי החורי אשר הם גן מן רפאים ירש אותם עשו, וחזר עוד ואמר כי ארץ בני עמון אף היא ארץ רפאים ואסר כל זה לישראל. ועוד ספר, כי גם כפתורים היוצאים מכפתור לקחו מארצם והיא מותרת לישראל, והזכיר יהושע ארץ הפרזי והרפאים (יהושע יז טו):<br>
<br>
<b>אבל רש'י כתב: <br>
</b><blockquote>עוים מפלשתים הם, שעמהם נחשבים בספר יהושע (יג ג): העזתי והאשדודי האשקלוני הגתי והעקרוני והעוים, ומפני השבועה שנשבע אברהם לאבימלך לא יכלו ישראל ללכת בארצם, ולהוציאם מארצם הבאתי עליהם כפתורים והשמידום וישבו תחתם, ועכשיו אתם מותרים לקחת מידם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא נתכוונו אצלי דברים הללו,</span></b> כי הכתוב לא ימנה העוים מפלשתים, אבל ימנה חמשת סרני פלשתים ויזכירם ואחרי כן יזכיר העוים בעם אחר, יאמר כי מן השיחור אשר על פני מצרים ועד גבול עקרון צפונה הכל תחשב מארץ כנען, חמשת סרני פלשתים אשר ימנה וגם העוים שהם גוי אחר. <br>
<b><span id='katom'>ולדברי הרב</span></b> הנה הותרו העוים שירשו אותם כפתורים, ושאר סרני פלשתים מי התירם, ולמה יכבשו את כלם, כי יהושע הוא המכבש את הפלשתים והעוים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> למה תהיה ארץ פלשתים לאברהם כלל, ולמה הוצרך אבימלך לבריתו בזה ופלשתים מבני מצרים היו וכן הכפתורים, ואינם מעשר עממין? <br>
</span>אבל הדבר בהפך, כי הכפתורים והפלשתים השמידו מן הכנענים, כי אבימלך מלך גרר היה, והעזתי יושב בעזה, וצידון עיר פלשתים, ואלה מגבול הכנעני הם שנאמר ויהי גבול הכנעני מצידון באכה גררה עד עזה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני,</span></b> כי פלשתים וכפתורים יחשבו עם אחד, וכן אמר הכתוב (ירמיה מז ד): כי שודד ה' את פלשתים שארית אי כפתור, וזה טעם <b>'כפתורים היוצאים מכפתור'</b>, כי יצאו מכפתור עם מעט לגור באשר ימצאו והשמידו את העוים היושבים עד עזה שהם מזרע כנען, וישבו תחתם בעזה ואשקלון ואשדוד וגת ועקרון והכל מגבולות כנען, וחלקו אותה לחמשה סרניהם, ושם הגלילות ההם פלשת ונקראו גם הם פלשתים, ונשאר לעוים יתר ארצם כאשר הזכיר יהושע. וזהו שאמר (שם): פלשתים שארית אי כפתור, כי פלשתים הם, וזה טעם אשר יצאו משם פלשתים ואת כפתורים (בראשית י יד), כמו שפירשתי שם:<br>
<br>
ומה שאמר הכתוב (עמוס ט ז): הלא את ישראל העליתי מארץ מצרים ופלשתיים מכפתור וארם מקיר, יספר מלחמות ה', כי הוא אשר העלה את ישראל מארץ מצרים באותות ובמופתים ובמלחמה, והעלה פלשתים מכפתור ארצם כי הוציאם משם לתת להם בנס גדול את העוים והשמידום וישבו תחתם, ועזבו כפתור לאחיהם. או שהיה העניין כאשר הזכרתי, כי העוים בני כנען יושבי הארץ בראשונה היה שמם פלשתים כי שם הארץ פלשת, והכפתורים היוצאים מכפתור כאשר השמידום הגלו מהם לכפתור ארצם אשר היא מכלל ארץ מצרים ליד אחיהם, וה' גאלם משם וחזרו למקומם לא ידענו באי זה דור מן הדורות:<br>
<br>
והנה פלשתים יושבי ארץ כנען הם, ולכך אמר הכתוב (צפניה ב ה): דבר ה' עליכם כנען ארץ פלשתים והאבדתיך מאין יושב. וכן ישראל לא הורישו פלשתים עד שעבר זמן השבועה, שמתו שלשה דורות מן הפלשתים באותה הארץ של אבימלך.<br>
 <br>
<b>וכן אמרו במדרש (מכילתא ריש בשלח): <br>
</b><blockquote>כי קרוב הוא, קרובה השבועה שנשבע אברהם לאבימלך, עדיין נכדו קיים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>זהו הראוי והנכון בענין הזה:<br>
</span></b><b>אבל בגמרא בפרק ואלו טרפות (חולין ס ב): אמרו כדברי רש'י במחלוקת. <br>
</b><blockquote>ורב אמר התם עוים מתימן באו, ותניא כותיה. ותימן זרע אדום, כדכתיב (ירמיה מט ז): לאדום כה אמר ה' צבאות האין עוד חכמה בתימן, <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה אפשר הוא,</span></b> ויאמר הכתוב כי העוים שהם מבני עשו קצת ארצם טהרה ביד הכפתורים כעמון ומואב שטהרו בסיחון. <b><span id='katom'>ומה שכתבתי הוא הטוב והישר:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ראה נתתי בידך את סיחן
id: 0502
nru: כד
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b>הדבור הזה הוא האמור למטה (פסוק לא): ראה החלותי תת לפניך, וקודם לכן שלח לו מלאכים ממדבר קדמות. כי אחרי שיצוונו השם החל רש והתגר בו מלחמה לא ישלח לו דברי שלום אעברה בארצך, כי אם ישמע אליו יהיה עובר על דברי השם, ואם ידע שלא ישמע יהיה שליחותו לריק. ולא תחשוב לומר כי היא המצווה שנצטווינו (להלן כ י): כי תקרב אל עיר להלחם עליה וקראת אליה לשלום, כי שם כתוב (בפסוק יא): והיה כל העם הנמצא בה יהיו לך למס ועבדוך, וכאן אם שמע להם לא היו נוגעים בו כלל. אבל פירוש <b>'ואשלח מלאכים'</b>, כבר שלחתי מלאכים, אבל הקדים דברי השם, לבאר כי הקשה ה' אלוהיך את רוחו (בפסוק ל), לומר כי הכל סבה מאת השם כי כן אמר לי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אחל תת פחדך
id: 0502
nru: כה
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 02
htm:
</b>כנגד ישראל שייראום כל העמים, ואנשי כנען בלב נמס יצאו לקראתם, אבל הקשה השם את רוחם לאמר טוב מותנו בחרבם מלהיות להם עבדים. כי מה טעם לומר במשה אחל תת פחדך ויראתך על פני העמים תחת כל השמים, והוא לא ילחם רק בשני המלכים האלה, אבל היא הבטחה לישראל וליהושע, כאשר אמר לו (להלן ג כא): עינך הרואות וגו'. וזה טעם החל רש לרשת את ארצו (פסוק לא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צידנים יקראו לחרמון שרין
id: 0503
nru: ט
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 03
htm:
</b><blockquote>ובמקום אחר הוא אומר (להלן ד מח): עד הר שיאון הוא חרמון, הרי לו ארבע שמות, להגיד שבח ארץ ישראל שהיו ארבע מלכויות מתפארות בכך, זה אומר על שמי יקרא וזה אומר על שמי יקרא, לשון רש'י מדברי אגדה (ספרי עקב לז). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן שיהיה השבח הזה כך,</span></b> אבל עיקר הכתוב לומר כי צידונים בני בכור כנען יקראו לחרמון שריון בהיותו בידם מלפנים, והאמורי היושב בה עכשיו אשר מהם ילכדו אותו ישראל יקראו לו שניר, והוא שלג בלשון כנען כמו שרש'י מעיד עליו, וכן תרגם אונקלוס, ובעבור שהוא הר השלג ומפני הקרירות יהיה חרם יקרא חרמון והוא לו שם כנוי, ואולי גם לשון שריון בלשון הצידונים שם שיורה על כך, ושם ההר שיאון. [הכתוב שאמר (שה'ש ד ח): מראש שניר וחרמון, יקראנו בשני כנויין, מראש השלג והחרם, או טעמו מראש שניר ומכל ההר. וכן מה שאמר בדברי הימים (א ה כג): ובני חצי שבט מנשה ישבו בארץ מבשן עד בעל חרמון ושניר והר חרמון המה רבו, גם כן פירושו ושניר וכל ההר שהוא הר חרמון. אבל <b>'בעל חרמון'</b>, עיר או מגדל קראו לו בעל, או שהיה שם נעבד אחד מהבעלים. ויתכן שאחרי היות ישראל בארץ הוחלפו השמות קצת, והיה ההר ההוא גדול וקראו לחלק הגבוה אשר בראשו שניר ולחלק השני חרמון. או הם הרים אחרים קראו להם כן אחר התורה, ורבים כן, וכן וחרמונים מהר מצער (תהלים מב ז)]:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי רק עוג מלך הבשן נשאר מיתר הרפאים הנה ערשו ערש ברזל וגו'
id: 0503
nru: יא
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 03
htm:
</b> עניין הכתוב, שבא להגיד כי עוג זה נקרא מלך האמורי בעבור כי מלך עליהם, אבל הוא עצמו מן הרפאים הוא, ולהגיד על גבהו וגודלו כי היו הרפאים עם גדול ורם כענקים, אמר כי ערשו ערש ברזל, לא יסבול אותו ערש עצים כשאר בני אדם, והוא בעיר רבה שהייתה עיר מושבו, וכאשר השמידו בני עמון את הרפאים כאשר נזכר למעלה (ב כא): ונלכדה עירו ניצל הוא לבדו מידם, וזהו שנאמר כי רק עוג נשאר מיתר הרפאים. והנה נשארה מיטתו שמה ברבה אשר היא עתה לבני עמון, והעמונים קיימו אותה לעדות כי השמידו עם גדול ורם, והאיש הגיבור אשר כגובה ארזים גבהו וחסון הוא כאלונים לכדו ממנו מלכותו. <br>
<b><span id='katom'>וזה טעם</span></b> <b>'הנה'</b>, כלומר הנה העדות קיימת שהיא ערש ברזל וארוכה ורחבה מאד וקיימת היא ברבת בני עמון, כי ערשו אשר בעשתרות הייתה לשלל ואבדה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם באמת איש - <br>
</span></b>הגדול בבני אדם, כמו וחזקת והיית לאיש (מ'א ב ב). <br>
<br>
<b>ועל דעת אונקלוס: <br>
</b><blockquote>באמת איש, באמת האיש, ותרגום מלך. <br>
</blockquote>וכן את הכבש אחד (במדבר כח ד), בלילה הוא (בראשית יט לג), וכן רבים, כלומר באמת עוג עצמו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת הארץ הזאת ירשנו בעת ההיא
id: 0503
nru: יב
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 03
htm:
</b>את הארץ הזאת האמורה למעלה מנחל ארנון עד הר חרמון ירשנו בעת ההיא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>מערוער אשר על נחל ארנון - <br>
</span></b><blockquote>אינו מחובר לראשו של מקרא אלא לסופו על נתתי לראובני ולגדי אבל לעניין ירושה עד הר חרמון היה <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כי יאמר ואת הארץ הזאת שירשנו בעת ההיא מערוער נתתי לראובני ולגדי וכן והודעת להם את הדרך ילכו בה וכן רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל חבל הארגב לכל הבשן ההוא יקרא ארץ רפאים
id: 0503
nru: יג
pch: דברים
lvr: C0501
prk: 03
htm:
</b>פירוש וכל חבל הארגוב לכל הבשן אשר הוא נקרא ארץ רפאים, כלשון וכל ההקדיש שמואל הרואה ושאול בן קיש (דהי'א כו כח), ההושיבו נשים נכריות (עזרא י יז), שהה'א בהם במקום אשר, וכן רבים. והיה נקרא מכלל ארץ רפאים על שם עוג המולך בה. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>מפני שהייתה מתחלה לרפאים, ונשארה לעוג, כי הוא והעם היושב בה מיתר הרפאים:<br>
<br>
פרשת ואתחנן<br>
<b><span id='pink'><br>
(כג): ואתחנן - <br>
</span></b>כאשר הזכיר כבוש ארץ סיחון ועוג ואמר (לעיל פסוק כא): ואת יהושע ציוויתי בעת ההיא, הזכיר כי אני לא אעבור שם, כי התחננתי אל השם הנכבד ולא שמע אלי, וציוה אותי לחזק את יהושע כי הוא יעבור:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בעת ההיא - <br>
</span></b>רמז לעת הגזרה שהזכיר (לעיל א לז): גם בי התאנף ה', ולא נזכרה שם התחנה ביום המעשה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי <b>'בעת ההיא'</b>, בעת הנזכרת שכבשתי סיחון ועוג והתחלתי להלחם בעממין שניתנו לישראל וחלקתי הארץ לשני השבטים, והיה זה כאשר נאמר לו (במדבר כז יב): עלה אל הר העברים הזה, כי אז בקש רחמים על הדבר והתחנן התחנה הזאת. וכאשר לא שמע השם בקולו, חזר והתפלל יפקוד ה' אלוהי הרוחות לכל בשר איש על העדה, כמו שנזכר שם (פסוק טז). וזהו וצו את יהושע (להלן פסוק כח). אבל הזכיר שם התפלה אשר נענה עליה, וכאן הזכיר זה להודיע כי הארץ הייתה חביבה עליו מאד ולא זכה אליה בעבורם, וכל זה מתוכחותיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תוסיפו
id: 0504
nru: ב
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b><blockquote>כגון חמש פרשיות בתפילין חמשה מינין בלולב חמש ציציות, וכן לא תגרעו,<b> לשון רש'י.</b> <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וכך אמרו בספרי (ראה): <br>
</b><blockquote>מנין שלא תוסיף על הלולב ועל הציצית? <br>
ת'ל: לא תוסיפו. <br>
ומנין שאין פוחתים מהן? <br>
ת'ל: לא תגרעו. <br>
מנין שאם פתח לברך ברכת כהנים לא יאמר הואיל ופתחתי לברך אומר ה' אלוהי אבותיכם יוסף עליכם? <br>
ת'ל הדבר, אפילו דבר לא תוסף עליו. אבל לא באלה בלבד אמרו, אלא אף הישן בסוכה בשמיני בכוונה לוקה, כמו שמוזכר במסכת ראש השנה (כח ב), וכן אם יעשה החג ששה עובר בלאו הזה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> אפילו בדא לעשות מצווה בפני עצמה כגון שעשה חג בחדש שבדא מלבו כירבעם (מ'א יב לג), עובר בלאו. <br>
<br>
<b>וכך אמרו (מגילה יד א): לענין מקרא מגלה:<br>
</b><blockquote>מאה ושמונים נביאים עמדו להם לישראל ולא פחתו ולא הוסיפו על מה שכתוב בתורה אפילו אות אחת חוץ ממקרא מגילה מאי דרוש וכו'. <br>
</blockquote><br>
<b>ובירושלמי (מגילה פ'א ה'ז): <br>
</b><blockquote>שמונים וחמשה זקנים ומהם כמה נביאים היו מצטערים על הדבר, אמרו כתוב אלה המצות אשר ציוה ה' את משה, אלו המצות שנצטוו מפי משה, כך אמר לנו משה ואין נביא אחר עתיד לחדש דבר לכם, ומרדכי ואסתר רוצים לחדש לנו דבר, לא זזו משם נושאין ונותנין בדבר עד שהאיר הקב'ה עיניהם וכו'. <br>
</blockquote>הרי שהייתה המצווה הזו אסורה להם, א'כ היא בכלל לא תוסיף עליו, אלא שלא למדנו למוסיף על פי נביא אלא מן הכתוב שאמר <b>'אלה המצות'</b> אין נביא רשאי לחדש בו דבר מעתה. ומה שתקנו חכמים משום גדר, כגון שניות לעריות וכיוצא בהן, זו היא מצווה מן התורה, ובלבד שידע שהם משום הגדר הזה ואינן מפי הקב'ה בתורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ראה למדתי אתכם
id: 0504
nru: ה
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>ראה שאני מלמד אתכם היום, כמו שאמר אשר אנכי מצווה אתכם היום (להלן יא יג): ואשר אנכי נותן לפניכם היום (בפסוק ח). או יאמר <b>'למדתי'</b>, מפני שהזכיר <b>'לעשות כן בקרב הארץ'</b>, כלומר ראה בעת בואך לארץ שלמדתי אתכם חוקים ומשפטים כאשר ציווני ה' אלוהי. והנה מתחילה דבר על הדבר שהיא כלל לכל עשה ולא תעשה, ועתה יזהיר בחוקים שהם גזרותיו ובמשפטים שהם הדינים, כי אלו הם צריכין חיזוק יותר, מפני העלם טעם החוקים, ומפני כי במשפט יעמידו ארץ. ואמר לעשות כן בקרב הארץ - להזהיר על כולם, כי יש חוקים רבים ומשפטים שאינן נוהגין בחוצה לארץ. או ירמוז שעיקר המצות כולן בארץ כמו שרמזתי בסוד הארץ (ויקרא יח כה):<br>
ואמר כי בחוקים ובמשפטים תועלות גדולות, שהם תפארת לעושיהם מן האדם, ואפילו שונאיהם ישבחו אותם בהם. ועוד שהם תועלת גדולה שאין כמותה שהשם יהיה קרוב להם בכל קראם אליו, וכן העמים יתבוננו בזה ידעו כי החוקים נעשים בחכמה ובינה לקרבה אל האלוהים וייראו מהם, וזהו שאמר כי מי גוי גדול - ועוד שהחוקים והמשפטים בעצמם הם צדיקים, ישרים וטובים בישוב העם והמדינות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : רק הישמר לך וגו' פן תשכח את הדברים
id: 0504
nru: ט
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b><blockquote>אז כשלא תשכחום, ותעשום על אמיתתם, תחשבו חכמים ונבונים, ואם תעוותו אותם מתוך שכחה, תחשבו שוטים, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון כלל.</span></b> אבל הכתוב הזה לפי דעתי מצות לא תעשה, הזהיר בה מאד, כי כאשר אמר שנזהר בכל המצות ונשמור החוקים והמשפטים לעשותם, חזר ואמר רק אני מזהירך מאד להישמר ולשמור עצמך מאד מאד לזכור מאין באו אליך המצות, שלא תשכח מעמד הר סיני מכל הדברים אשר ראו שם עיניך הקולות והלפידים את כבודו ואת גדלו ודבריו אשר שמעת שם מתוך האש, ותודיע כל הדברים אשר ראו עיניך במעמד הנכבד ההוא לבניך ולבני בניך עד עולם. <br>
<b><span id='katom'>ופירש הטעם</span></b> כי השם עשה המעמד ההוא כדי שתלמדו ליראה אותו כל הימים ואת בניכם תלמדון לדורות עולם, אם כן עשו אתם ככה ואל תשכחו אותו:<br>
<br>
והנה קודם שיזכיר הדברות שנאמרו שם, הזהיר במצות לא תעשה שלא נשכח דבר מן המעמד ההוא ולא נסירהו מלבנו לעולם, וציוה במצות עשה שנודיע בו לכל זרענו מדור לדור כל מה שהיה שם בראיה ובשמיעה. והתועלת במצווה הזאת גדולה מאד, שאם היו דברי התורה באים אלינו מפי משה בלבד, אע'פ שנבואתו נתאמתה באותות ובמופתים אם יקום בקרבנו נביא או חולם חלום ויצוונו בהפך מן התורה ונתן אלינו אות או מופת יכנס ספק בלב האנשים, אבל כשתגיע אלינו התורה מפי הגבורה לאוזנינו ועינינו הרואות אין שם אמצעי, נכחיש כל חולק וכל מספק, ונשקר אותו, לא יועילהו אות ולא יצילהו מופת מן המיתה בידינו, כי אנחנו היודעים בשקרותו:<br>
<br>
זהו שאמר שם (שמות יט ט): וגם בך יאמינו לעולם, כי כשנעתיק גם כן הדבר לבנינו ידעו שהיה הדבר אמת בלא ספק כאלו ראוהו כל הדורות, כי לא נעיד שקר לבנינו ולא ננחיל אותם דבר הבל ואין בם מועיל. והם לא יסתפקו כלל בעדותנו שנעיד להם, אבל יאמינו בודאי שראינו כולנו בעינינו, וכל מה שספרנו להם. והעניין הזה יבוא עוד בפרשת כי יקום בקרבך נביא או חולם חלום וגו' (להלן יג ב), וכבר הזכרתיו שם בפרשת בחדש השלישי (שמות יט ט):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יב - יד): וידבר ה' אליכם מתוך האש - <br>
</span></b>כבר פירשתי הדבר במקומו (שמות יט כ): שהם שמעו דבור השם הגדול יתברך מתוך האש, שראו אשו הגדולה והשיגוה, והוגד להם בזה בריתו בעשרת הדברים, כי בכולן שמעו הקול מתוך האש. ושאר המצות ציוה אותי בעת ההיא ללמד אתכם, כי כבר אני נאמן לנביא לה' במה שראיתם, כמו שאמר וגם בך יאמינו לעולם, כמו שפירשתי (בפסוק ט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונשמרתם מאד לנפשותיכם
id: 0504
nru: טו
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>יזהירם פן יטעו אחר הקול אשר שמעו ויעשו השחתה לקצץ בנטיעות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר תחלה תבנית זכר או נקבה - <br>
</span></b>באדם שמהם יהיה קול, ואחר כן הזכיר כל אשר בארץ בבהמה ובעוף וברמש האדמה ובדגי הים, ואחר כן חזר אל צבא השמים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יט - כ): </span></b>וכבר פירשתי (ויקרא יח כה):<b><span id='pink'> אשר חלק ה' אלוהיך אתם לכל העמים - <br>
</span></b>כי לכולם כוכב ומזל וגבוהים עליהם מלאכי עליון, כגון הנאמר בדניאל שר מלכות פרס ושר מלכות יון, ובעבור כן יעשו להם אלוהים מהם ויעבדום. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ואתכם לקח ה' - <br>
</span></b>כי אתם חלק השם, לא תקימו עליכם שר או עוזר זולתו. כי הוא הוציא אתכם מכור הברזל, שהייתם בתוך מצרים בכור אש ועצים, והוציא אתכם משם כנגד שריהם שעשה בהם שפטים, ולולי שהפילם לא הייתם יוצאים כי היו הם במעלתם שלא תצאו, והנה עשה כל זה כדי שתהיו לו נחלה ותהיו לשמו הגדול סגולה מכל העמים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וה' התאנף בי על דבריכם
id: 0504
nru: כא
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>שהחזיר במקום הזה, כלומר אותי ציוה ה' בעת ההיא ללמד אתכם המצות לעשותכם אותם בארץ אשר אתם עוברים שמה, ועתה קחו מפי תורה כי אנכי מת בארץ [מואב] ולא אוכל ללמדם אתכם בארץ, ואל תשכחו שם מה שלמדתי אתכם, ולא מה שראיתם בסיני. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת יאמר</span></b> הישמרו מאד לנפשותיכם פן תשחיתון, כי השם התאנף בי מדאגה מדבר זה פן תשכחו אתם ברית השם אלוהיכם באש האוכלת בראש ההר ותעשו תמונת כל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם אשר ציוך ה' אלוהיך - <br>
</span></b>וכבר נרמז זה בסדר חוקת התורה. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>אשר צוך ה' אלוהיך, שלא תעשה. והוא פשוטו של מקרא.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והמשכיל יבין</span></b> הפסוקים האלה על אמתתם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי ה' אלוהיך אש אכלה הוא
id: 0504
nru: כד
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>כאשר ראיתם בראש ההר. והכוונה שהוא מדת הדין המקנא בע'ז, ומן הכתוב הזה תבין בכל הנזכר במשנה תורה תמיד <b>'ה' אלוהיך'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי תוליד בנים ובני בנים ונושנתם
id: 0504
nru: כה
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>עניין הכתוב הזה, שיזכיר ויאמר כי תוליד בנים ובני בנים ובעבור היותכם ישנים בארץ ותשבו לבטח אולי תשכחו את השם, והעידותי בכם היום שתאבדו מהר כי לא יאריך לכם מאחר שתעבדו ע'ז. והפרשה הזו אע'פ שהיא אזהרה לא נאמרה בלשון <b>'אם'</b>, והטעם כי הוא כמתנבא על עניינם, וידבר בלשון ישמש בשני פנים בלשון אזהרה ובלשון עתיד לבא, יאמר שיעשו ויהיה להם ככה, ולא יגזור עליהם. ומפני זה אמרו רבותינו (גיטין פח א): שרמז לגלות בית ראשון במלת ונושנתם בגימטרייה, והייתה קבלה בידם כי יש בפרשה הזאת רמז לזמן הגלות, וכאשר בא עליהם התבוננו בה בינה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ועשיתם פסל תמונת כל - <br>
</span></b>ולא אמר <b>'ועבדתם אותו'</b> או <b>'והשתחוויתם לו'</b> אבל אמר <b>'והשחתם'</b>, כי הפסל בכאן תמונת כל, ומפני השחתה יאסור אותו כאשר פירשתי למעלה (בפסוק טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונשארתם מתי מספר בגויים
id: 0504
nru: כז
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>יאמר שנשאר מועטים בכל גוי וגוי מכל הגויים אשר ינהג אותנו שם, כי בארבע רוחות השמים יפזר אותנו, אבל בכללנו רבים אנחנו שבח לאל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועבדתם שם אלוהים
id: 0504
nru: כח
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b><blockquote>משאתם עובדים לעובדיהם אתם עובדים להם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכבר פירשתי סודו </span></b>כי היושב בחוצה לארץ כאלו עובד עבודה זרה, <br>
<br>
<b><span id='pink'>ומעשה ידי אדם - <br>
</span></b>מלמעלה למטה, כמו שהזכרתי בסדר אחרי מות (ויקרא יח כה):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ולא יאכלון ולא יריחון - <br>
</span></b>לומר שהם אבן דומם כאשר היו מתחילה, אין בהם רוח חיים כלל אפילו כחיי האדם. כי מתחלה אמר לא יראון ולא ישמעון, לומר שאיננו אלוה ולא יראה בעני עובדיו ולא ישמע תפלתם ומצרתם לא יושיעם, וחזר ואמר שאפילו חיים גרועים כחיי האדם אין בהם, והנה העושה אותם נכבד מהם. <br>
<b><span id='katom'>או יהיה טעם הכתוב </span></b>כנגד כבוד עליון, לומר אשר לא יראו בצרת עובדיהם, ולא ישמעון תפלתם, ולא יאכלון שלא תצא אש מלפניהם ותאכל את קורבנותם, ולא יריחון בריח ניחוחיהם, ותפש הכתוב לשון סתם שאין בהם החושים האלו כלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושבת עד ה' אלוהיך ושמעת בקלו
id: 0504
nru: ל
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>גם זה רמז לגאולת בבל, ששבו אל השם והתוודו לפניו ושמעו לקול הנביאים אשר הקים להם, ולפיכך הבטיחם שלא ישחיתם ולא ישכח ברית אבותם כאשר אמר (ויקרא כו מב): וזכרתי את בריתי יעקוב וגו'. ובסוף הספר ירמוז לגאולה העתידה כאשר פירשתי (שם בפסוק טז), ואזכרנו עוד בע'ה (להלן כח מב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי שאל נא לימים ראשונים
id: 0504
nru: לב
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 04
htm:
</b>יאמר לא ימחול ולא יאריך השם לכם על ע'ז ועל ההשחתה בפסל וכל תמונה, כי עשה עמכם מה שלא עשה כן לכל גוי מעולם שהשמיעך קול אלוהים מדבר מתוך האש, למען תהיה יראתו על פניכם ותייחדו אותו ולא תשחיתו, ולקח אתכם לו גוי מקרב גוי במסות באותות ובמופתים שלא תעבדו לזולתו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הראית בעיניך כל זה,</span></b> לדעת כי ה' הוא האלוהים הוא אחד ושמו אחד ואין עוד מלבדו. כי מן השמים השמיעך את קולו ללמדך בזה מוסר השכל, ועל הארץ הראך את אשו הגדולה בוערת עד לב השמים, ודבריו כולם שמעת מתוך האש. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויוציאך בפניו - <br>
</span></b>כמו על פניו (בראשית לב כב), בכוחו הגדול אשר בפניו. ואחרי שהשם הגדול הוא האלוהים בשמים ממעל ועל הארץ מתחת ואין עוד, תשמור מצוותיו וחוקותיו למען ייטב לך בשמים ממעל, ולמען תאריך ימים על הארץ מתחת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אנכי עומד בין ה' וביניכם בעת ההוא להגיד לכם את דבר ה'
id: 0505
nru: ה
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b>כי הוא היה עולה להר ושומע דברי השם ויורד ואומר להם עד שדבר השם עימהם פנים בפנים, וזה רמז אל כל מה שנזכר בפרשת בחדש השלישי, מתחילת כה תאמר לבית יעקב עד ויאמר אליו ה' לך רד (שמות יט ג - כד). <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי זה אחר מעמד הר סיני. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם</span></b> הוא דבר עמכם פנים בפנים, ומאותו היום הייתי אני עומד בין השם וביניכם. ואינו נכון. <br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי ירמוז למה שפירשנו שם (כ ז): כי ישראל לא הבינו מפי הגבורה אלא אנכי ולא יהיה לך ושאר הדברות משה הוא המגיד להם מה שיאמר השם, וזהו להגיד לכם את דבר ה', לפרש לכם כל דבור ודבור:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בין ה' וביניכם - <br>
</span></b>כי בעת הדברות היה הוא קרוב אל מקום השכינה יותר מהם, כי הם הרחיקו לעצמם כאשר פירשתי שם (כ טו), וזהו כי יראתם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא עליתם בהר - <br>
</span></b>שלא קרבתם אליו כאשר היה לכם רשות, על כן הייתי אני עומד ביניכם ובין מקום הכבוד באמצע כי רחוק היה ביניכם וביניו, ומשם הייתי אני מגיד הדברות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>לאמר - <br>
</span></b><blockquote>מוסב על דבר ה' עמכם בהר מתוך האש לאמר, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>אל תשית לבך בעבור היות מלת לאמר רחוקה, כי כן רבים, והמדבר לא הפסיק פסוקים ולא פרשיות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון יותר </span></b>שנדביק, להגיד לכם את דבר ה' לאמר, כלשון והגדת לבנך ביום ההוא לאמר (שם יג ח). <br>
<b><span id='katom'>ולדעתי אין צורך כלל,</span></b> אבל טעמו כי יראתם מפני האש ולא עליתם בהר לאמר לא נעלה כי יראנו מפני האש, יזכיר כי הם הגידו לו כן בפירוש ולא ממחשבתו יאמר כן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ו):</span></b> ועתה יתחיל במשנה תורה, יאמר להם עשרת הדברות. ולא שנה ולא באר כלום באנכי ה' ולא יהיה לך, כי מפי הגבורה שמעום. וכן בדבור השלישי, מפני שכבר אמר (שם כ ז): את שם ה' אלוהיך, כמו שפירשתי בסדר קדשים תהיו (ויקרא יט יב):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יא): </span></b>והתחיל לבאר להם שמור במקום זכור, על דרך הפשט. <br>
ועל דעת רבותינו (שבועות כ ב): בדבור אחד נאמרו, וביאר להם זה, כי הם כולם יודעים זכור והוא יודיעם כי שמור נאמר עמו. <br>
<b><span id='katom'>וכן על דרך האמת</span></b> בדבור אחד נאמרו, כי היה הקול בזכור ושמור, כי התורה ברית עולם ערוכה בכל ושמורה, והוא השומע זכור והם שמור, והמשכיל ידע זה ממה שרמזנו שם (שמות כ ח):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ובאר כאשר צוך ה' אלוהיך - <br>
</span></b><blockquote>קודם מתן תורה במרה שם שם לו חק ומשפט, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote>ואם כן, גם מצות כבוד אב ואם יהיה במרה, והרב לא הזכיר שם אלא שבת פרה אדומה ודינין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני על דרך האמת</span></b> בזה גם בכל משנה תורה, כי משה ידבר כמפי הגבורה, כמו שאמר (להלן יא יג יד): והיה אם שמוע תשמעו אל מצותי אשר אנכי מצוה אתכם היום לאהבה את ה' אלוהיכם ולעבדו בכל לבבכם ובכל נפשכם ונתתי מטר ארצכם בעתו, ואין משה הנותן מטר על פני הארץ, ולא הנותן עשב בשדה, אבל הדבור בתורה בזכור, ובמשנה תורה בשמור, ולכן יאמר משה בכל מקום במשנה תורה <b>'ה' אלוהיך'</b>, ובתורה יזכיר שם המיוחד בלבד, זולתי בעשרת הדברות כמו שאמר (שמות כ א): וידבר אלוהים וגו',<b><span id='katom'> והבן זה</span></b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והוסיף לאמר כאן ושורך וחמורך
id: 0505
nru: יג
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b>לבאר שיאסר גם בעבודת האדמה שהם חיי האדם, וכעניין שאמר (שם לד כא): בחריש ובקציר תשבות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אמר כאן למען ינוח עבדך ואמתך כמוך וזכרת כי עבד היית וגו' - <br>
</span></b>לבאר כי בו יצווה במנוחת העבד כמוך בעבור שהיית עבד והניח לך השם, וגם אתה תניח לעבדך, והנה טעמו כשינוח עבדך ואמתך כמוך תזכור כי עבד היית וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם על כן ציוך לעשות את יום השבת
id: 0505
nru: יד
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b><blockquote>ציוה שתעשה כן ביום השבת, <b>כך פירש ר'א</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> ואנו אומרים בקדוש היום <b>'כי יום זה תחלה למקראי קדש זכר ליציאת מצרים'</b> כאשר נאמר בו <b>'זכר למעשה בראשית'</b>. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והרב אמר בספר המורה (ב לא): <br>
</span></b><blockquote>כי המאמר הראשון הוא כבוד היום והידורו וכאשר אמר (שמות כ יא): על כן ברך ה' את יום השבת ויקדשהו, ועל כן הזכיר טעם <b>'כי ששת ימים עשה ה''</b>, אבל בכאן יזהיר אותנו לשמור השבת, בעבור היותנו עבדים במצרים עובדים כל היום על כורחנו ולא הייתה לנו מנוחה, והוא יצוונו עתה לשבות ולנוח, כדי שנזכיר חסדי השם עלינו בהוציאו אותנו מעבדות למנוחה:<br>
והנה בשבת בכללה שני טעמים, להאמין בחידוש העולם כי יש אלוה בורא, ולזכור עוד החסד הגדול שעשה עמנו שאנחנו עבדיו אשר קנה אותנו לו לעבדים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
גם זה אינו מחוור אצלי,</span></b> כי בהיותנו שובתים ולא נעשה מלאכה ביום השביעי אין לנו בזה זיכרון ליציאת מצרים, ואין לרואה אותנו בטלים ממלאכה ידיעה בזה. רק היא כשאר כל המצות. אבל יהיה בו זכר למעשה בראשית שנשבות ביום ששבת השם וינפש. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והראוי יותר לומר</span></b> כי בעבור היות יציאת מצרים מורה על אלוה קדמון מחדש חפץ ויכול כאשר פירשתי בדבור הראשון (שם שם ב), על כן אמר בכאן אם יעלה בלבך ספק על השבת המורה על החידוש והחפץ והיכולת תזכור מה שראו עיניך ביציאת מצרים שהיא לך לראיה ולזכר. הנה השבת זכר ליציאת מצרים, ויציאת מצרים זכר לשבת כי יזכרו בו ויאמרו השם הוא מחדש בכל אותות ומופתים ועושה בכל כרצונו, כי הוא אשר ברא הכל במעשה בראשית, וזה טעם על כן ציוך ה' אלוהיך לעשות את יום השבת. והנה לא פירש כאן טעם השביתה כי ששת ימים עשה ה' וגו', שכבר הוזכר זה פעמים רבות בתורה, אבל אמר בקצרה <b>'ויום השביעי שבת לה' אלוהיך'</b> שהוא יתברך שבת בו וינפש, ובאר להם כי מיציאת מצרים ידעו שהוא אמר והיה העולם ושבת ממנו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> נוכל עוד להוסיף בזה כי הדבור הזה בשמור ליראה את השם הנכבד והנורא, ועל כן יצוונו שנזכור את היד החזקה והזרוע הנטויה שראינו ביציאת מצרים, וממנו לנו היראה כמו שאמר (שם יד לא): וירא ישראל את היד הגדולה אשר עשה ה' במצרים וייראו העם את ה', ועל כן ציוך ה' אלוהיך לעשות את יום השבת, שתהא כנסת ישראל בת זוגו לשבת כנרמז בדברי רבותינו (ב'ר יא ט), <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והוסיף ביאור בדבור לא תחמוד
id: 0505
nru: יז
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b>שהקדים האשה, בעבור כי יצר לב האדם רע מנעוריו באשה יותר מן הכל. <br>
<br>
וביאר כי יכנס בכלל חמדה אפילו התאווה, כי אם יתאווה לגזול מחברו דבר מכל אשר לו, ולא יוכל לעשות כן כי חברו תקיף ממנו, או שיש במקומו אימת מלכות, עובר בלאו הזה. והוסיף בכאן <b>'שדהו'</b>, לדרוש מה שאמרו במכילתא (יתרו ח): אי מה הפרט מפורש בנכסים המטלטלים שאין להן אחריות אף אין לי אלא נכסים המטלטלים שאין להן אחריות, וכשהוא אומר במשנה תורה שדהו, על כורחך מה הפרט מפורש בדבר שהוא קונה ומקנה אף כל דבר שהוא קונה ומקנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מתוך האש הענן והערפל
id: 0505
nru: יח
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b>ביאור <b>'למתוך האש'</b> כי ענן וערפל סביביו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>קול גדול ולא יסף - <br>
</span></b><blockquote>מתרגמינן ולא פסק, לפי שמדת בשר ודם אינן יכולין לדבר דבריהם בנשימה אחת, ומדת הקב'ה אינו כן, לא היה פוסק ומשלא היה פוסק לא היה מוסיף לפי שקולו חזק וקיים לעולם. ד'א לא יסף, לא הוסיף להראות באותו פומבי<b>, לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
והכתוב אמר (שמות יט יט): ויהי קול השופר הולך וחזק מאד, ואמרו (מכילתא יתרו ד): למה רך בתחילה לשכך את האוזן במה שיכולה לשמוע. ואולי בקול השופר היה כן, אבל קול השם בעשרת הדברות היה שווה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי האומר לא פסק, עשה יסף מן ונאספה שמחה וגיל (ירמיה מח לג), תוסף רוחם יגועון (תהלים קד כט), שענינם לדעתו המנע הדבר, יאמר כי לא נמנע גדלו ותקפו עד שהשלים כל הדברות, וכן אמר ויתנבאו ולא יספו (במדבר יא כה). ועל דרך הפשט ולא יסף, שלא יסף להיות עוד גדול כמוהו. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת יאמר </span></b>כי כל הדברים האלה שמעו קול גדול, ולא יסף להשמיע אל כל קהלכם אלא קול אחד, כי אותו קול בלבד השיגו הם. וכבר פירשתי ענין זה שם (שמות יט כ): וכל הפרשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר שמע קול אלוהים חיים מדבר מתוך האש
id: 0505
nru: כב
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי טעם <b>'חיים'</b> להבדיל בין אלוהים ובין הצבא, כי לא יתנועע הוא מעצמו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש</span></b> שהזכיר כן לומר שהשומע קול אלוהים שעמו מקור החיים תדבק נפשו ביסודה ולא תחיה עוד חיי בשרים. ויהושע אמר (יהושע ג י יא): בזאת תדעון כי אל חי בקרבכם הנה ארון הברית אדון כל הארץ. אם כן, וישבע בחי העולם (דניאל יב ז), שבועה בשמו הגדול:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת תדבר אלינו
id: 0505
nru: כג
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b><blockquote>התשתם כחי כנקבה, שנצטערתי עליכם ורפיתם את ידי כאשר ראיתי שאינכם חרדים להתקרב אליו מאהבה, וכי לא היה יפה ללמוד מפי הגבורה ולא ממני, <b>לשון רש'י מדברי אגדה. <br>
</b></blockquote>ואם כן יאמר שדאג להם, אבל השם הודיעו כי מיראתו עשו וטוב להם. <br>
<b><span id='katom'>והענין כאשר פירשתי שם</span></b> (שמות כ טו), כי היו חושבים שירצה להשמיעם כל התורה, והרצון היה לפניו להשמיעם עשרת הדברות בלבד כאשר בקשו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע,</span></b> כי עתה בקשו ממשה שלא ישמעו קול השם הנכבד לא ביום הזה ולא בדור מן הדורות לעולם, דלאו כל שעתא ושעתא מתרחיש ניסא, ואינם חפצים במעמד כזה, אבל יאמינו בנביאים ויעשו כל רצון השם על פיהם. וכן יאמר להם משה (להלן יח טו טז): נביא מקרבך מאחיך כמוני יקים לך ה' אלוהיך אליו תשמעון ככל אשר שאלת מעם ה' אלוהיך בחורב וגו' וכל הפרשה ההיא, אם כן השאלה הזאת לדורות הייתה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי יתן והיה לבבם זה להם ליראה אותי
id: 0505
nru: כה
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 05
htm:
</b>בעבור היות רשות האדם בידו להצדיק ולהרשיע, והכל בידי שמים חוץ מיראת שמים, יאמר הכתוב כן, והוא כלשון בני אדם. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת הוא</span></b> כמו ויאמר לאדם הן יראת אדני היא חכמה וסור מרע בינה (איוב כח כח). וכך אמרו בשכרן של מצות (מנחות כט ב), ראה שחותכין בשרו של ר' עקיבא במקולין, אמר לו ריבונו של עולם זו תורה וזה שכרה, השיב לו הקב'ה שתוק כך עלה במחשבה לפני. <br>
<b><span id='katom'>ותבין זה </span></b>ממה שאמר (פסוק כח): ואתה פה עמוד עמדי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למען תירא את ה' אלוהיך
id: 0506
nru: ב
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b><blockquote>יאמר שציוה השם ללמד אתכם התורה והמצווה והחוקים והמשפטים לעשותם בארץ בעבור שתירא את ה' אלוהיך, כי עיקר כל המצווה יראת ה',<b> זה דעת ר'א.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני</span></b> שיהיה <b>'למען תירא'</b> <b>'ולמען יאריכון ימיך'</b> האחד טעם המצות, בעבור שתירא, והשני שנזכר בהם למען שיאריכון ימיך. אבל יאמר, שציוה השם אותי שתלמדו המצות ותעשו אותם למען שתזכה ותירא את ה' אלוהיך לשמור מצוותיו אתה ובנך ובן בנך כל ימי היות האדם על פני האדמה לעולם. כי בעבור עשות המצות תזכה שיהיו לך בנים יראי השם, ויעמדו על פני האדמה לעולם ויעמוד זרעכם ושמכם לפניו כל הימים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולמען יאריכון ימיך - <br>
</span></b>בארץ שהיא נחלת ה'. והנה הכל לטובתך, כי חפץ ה' להצדיקך ולזכות אותך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמרת לעשות אשר ייטב
id: 0506
nru: ג
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b>הנה מצווך שתשמור לעשות אשר ייטב לך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ארץ זבת חלב ודבש - <br>
</span></b>דבק עם <b>'לרשתה'</b> (בפסוק א), ואם הוא רחוק. או יהיה חסר בי'ת, כמו הנמצא בית ה' (מ'ב יב יא), לשון ר'א. ואם כן, יחסר עוד <b>'מאשר תרבון מאד'</b> <b>'בו'</b> או <b>'בעבורו'</b>. ואין צורך, כי <b>'למען יאריכון ימיך'</b> נמשך לכאן, וטעמו <b>'למען אשר ייטב לך'</b>. או מלת <b>'אשר'</b> בעצמה תשמש כן, כמו ויסירה מגבירה אשר עשתה מפלצת (מ'א טו יג), בעבור שעשתה, וכן באשר את אשתו (בראשית לט ט), בעבור שאת אשתו, וכן הכתוב אשר אנכי מצווך היום אשר ייטב לך וגו' ולמען תאריך ימים על האדמה (לעיל ד מ):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ושיעור הכתוב ושמעת ישראל ושמרת לעשות למען אשר ייטב לך ואשר תרבון מאד כאשר דבר ה' אלוהי אבותיך לתת לך ארץ זבת חלב ודבש וגו' -</span><br>
</b>כלומר למען שייטב לך בתתו לך ארץ טובה ורחבה, כמו שאמר למטה (פסוק יח): למען (אשר): ייטב לך ובאת וירשת את הארץ. וכמוהו ויתן לו בית ולחם אמר לו (מ'א יא יח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמע ישראל ה' אלוהינו
id: 0506
nru: ד
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b>גם בזה מצווה שיבאר. כי בדבור אנכי ה' אלוהיך יהיה הייחוד.<br>
<br>
<b>וכמו שאמרו (מכילתא בחדש ה): <br>
</b><blockquote>רבי נתן אומר: מכאן תשובה למינים שהם אומרים שתי רשויות הן, שכשעמד הקב'ה על הר סיני ואמר אנכי ה' אלוהיך מי מיחה כנגדו?! <br>
</blockquote>אבל בא לבאר המצווה הזו. והזכיר אותה אחר עשרת הדברות, לפי שהוא שרש באמונה, וכל מי שאינו מודה בה כופר בעיקר כעובד ע'ז:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ה' אלוהינו ה' אחד - <br>
</span></b><blockquote>ה' שהוא אלוהינו ולא אלוהי האומות, עתיד להיות ה' אחד, כמו שנאמר (זכריה יד ט): ביום ההוא יהיה ה' אחד ושמו אחד, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואתה צריך להתבונן בזה כי שנה הכתוב כאן לומר <b>'ה' אלוהינו'</b>, ולא אמר <b>'אלוהיך'</b> כמו שאומר בכל מקום, שמע ישראל אתה עובר היום וגו' כי ה' אלוהיך (להלן ט א ג), שמע ישראל אתם קרבים היום וגו' כי ה' אלוהיכם (להלן כ ג ד), וכן בכל הפרשיות שידבר עם ישראל יזכיר ה' אלוהיכם או ה' אלוהיך, וגם בכאן אמר ואהבת את ה' אלוהיך. אבל הזכיר בייחוד <b>'ה' אלוהינו'</b>, כי עשה עם משה את הגדולות ואת הנוראות לעשות לו שם תפארת. והנה דל'ת אחד גדולה, לרמוז על מה שכתוב (ישעיה סג יב): בוקע מים מפניהם לעשות לו שם עולם, ולכך תקנו בקריאת שמע ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, ואמרו משל לבת מלך שהריחה ציקי קדרה וכו' (פסחים נו א), כי משה אמר בתורה ברמז. וחזר ואמר ואהבת את ה' אלוהיך כלשון הפרשיות במשנה תורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בכל לבבך
id: 0506
nru: ה
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
על דעת המדרש (ספרי ואתחנן ו): <br>
</b><blockquote>הלב הנזכר כאן הוא הכוח המתאווה, כעניין תאוות לבו נתת לו (תהלים כא ג), אל תחמוד יפיה בלבבך (משלי ו' כה). <br>
</blockquote>אם כן בכל נפשך הנפש המשכלת וכן הייתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים (שמו'א כט, כה), וכדברי רבותינו בגמרא (ברכות נד א): מכאן יהרג ואל יעבור, יהיה <b>'בכל נפשך'</b> תוספת, מפני שאמר בכל לבבך ובכל מאדך אמר גם כן בכל נפשך. <br>
<b><span id='katom'>וטעם</span></b> שתאהבנו כנפשך, שתתן אותה באהבה. או שנקראו היסורין או האברים חצי הנפש, ובהריגה יאמר בכל נפשך:<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי <b>'נפשך'</b> המתאווה. <br>
</blockquote>כמו כנפשך שבעך (להלן כג כה), נפש שבעה תבוס נופת (משלי כז ז), אל תתנני בנפש צרי (תהלים כז יב). <br>
<br>
<b><span id='pink'>'ובכל לבבך'</span></b> <br>
<b></b>הוא הדעת, והוא כנוי לרוח המשכלת, כי היא המרכבה הראשונה לו, וכמוהו חכם לב יקח מצות (משלי י ח). ודברו קרוב בפירוש <b>'בכל לבבך'</b>, ממה שאמר והיו הדברים האלה וגו' על לבבך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ובכל מאדך - <br>
</span></b>כלומר מאד מאד, והטעם רב רב אהוב אותו. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ברכות נד א): <br>
</b><blockquote>בכל ממונך. <br>
</blockquote>ויקרא הממון <b>'מאד'</b> כי יכנה אותו בריבוי, כמו שקורא לו <b>'המון'</b>, טוב מעט לצדיק מהמון רשעים רבים (תהלים לז טז), והנם ככל המון ישראל (מ'ב ז יג). ויקרא <b>'חיל'</b>, ישאו על כתף עירים חיליהם (ישעיה ל ו), חילך כל אוצרותיך (ירמיה יז ג): את החיל הזה (להלן ח יז). יאמר בכל ריבוי ממונך, וכמוהו אשר שב אל ה' בכל לבבו ובכל נפשו ובכל מאדו (מ'ב כג כה), מפני התנדבו בעניין ביעור ע'ז ועשיית הפסח:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועניין האהבה בארו אותו רבותינו. <br>
והמפורש שבדבריהם </span>מה שאמרו בספרי (עקב): <span id='katom'><br>
</span></b><blockquote>שמא תאמר הריני לומד תורה בשביל שאקרא חכם, בשביל שאשב בישיבה, בשביל שאאריך ימים, בשביל שאזכה לעולם הבא, ת'ל לאהבה וגו'. <br>
</blockquote><br>
ואשר אמר להם משה תמיד, למען ייטב לך, ולמען תאריך ימים (לעיל ד מ): ולמען תחיו ובאתם וירשתם את הארץ (לעיל ד א), יזהירם ביראה על דרך התוכחות, לומר שאם יחטאו לא יירשו את הארץ או לא יאריכו ימים עליה. או שהחסיד צריך להיות אוהב וירא, כמו שאמרו (ירושלמי ברכות פ'ט ה'ה): עשה מאהבה ועשה מיראה, עשה מאהבה שאין אוהב שונא, ועשה מיראה שאם באת לבעוט אל תבעוט, וכבר נתבאר זה בדברי החכמים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ז - ט): ושננתם לבניך - <br>
</span></b>גם אלה מצות מבוארות נרמזו כבר, כי מאחר שציוה במצות, חוקת עולם לדורותיכם, ביני ובין בני ישראל אות היא לעולם (שמות לא יז), זאת בריתי אשר תשמרו ביני וביניכם ובין זרעך אחריך (בראשית יז י), הנה אנחנו מצווים שידעו בנינו המצות, ואיך ידעו אותם אם לא נלמדם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכן וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפת בין עיניך - <br>
</span></b>כבר נאמר (שמות יג ט). ובאר בכאן <b>'וקשרתם'</b> שיהיו מונחים בקשירה, וירמוז גם כן לקשר של תפילין שקבלו רבותינו הלכה למשה מסיני (מנחות לה ב):<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף בכאן מצות המזוזה, וכתבתם על מזזות ביתך ובשעריך - <br>
</span></b>שלא נזכרה. ואולי גם זו מבוארת, נרמזה שם במצות ולזיכרון בין עיניך למען תהיה תורת ה' בפיך. <br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'ובשעריך' -</b> <br>
</span>ובמזוזות שאר שעריך, כגון שערי הערים והמדינות, כמו באחד שעריך (להלן טו ז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה כי יביאך ה' אלוהיך וגו'
id: 0506
nru: י
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b>יזכיר בכאן כי ברבות הטובה יזכור ימי עניו ומרודו שהיה עבד במצרים, ולא ישכח את השם שהוציאו מן העבדות ההוא לטובה הזאת, אבל יזכור חסדיו תמיד ויירא אותו ויעבוד לפניו כעבד לאדוניו. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (חולין יז א): ירמוז עוד: <br>
</b><blockquote>כי הטוב ההוא אשר ימצא בבתים המלאים מותר אפילו היו שם דברים הנאסרים בתורה, כגון קדלי דחזירי או כרמים נטועים כלאים או ערלה. <br>
</blockquote>ואפילו בבורות יתכן שהיה בחציבתן דבר אסור בטיח אשר בהן, <b><span id='katom'>או</span></b> הזכיר הבורות דרך מליצה להזכיר רבוי הטובה, והשליט אותם בכל הנמצא בארץ במותר ובאסור:<br>
<br>
והנה הותרו להן כל האיסורין זולתי אסור ע'ז, כמו שיבאר עוד (להלן ז כה): לא תחמוד כסף וזהב עליהם ולקחת לך וגו', ולכך יזכיר כאן בפרשה שאחרי כן (להלן ז ה): מזבחותיהם תתצו וגו', לאבד ע'ז ומשמשיה, ושאר כל הנמצא בארץ מותר. והיה ההיתר הזה עד שאכלו שלל אויביהם. ויש אומרים בשבע שכבשו, וכן נראה בגמרא בפרק ראשון ממסכת חולין (שם):<br>
<br>
<b>והרב כתב בהלכות מלכים ומלחמותיהם (רמב'ם פ'ח ה'א): <br>
</b><blockquote>חלוצי צבא משיכנסו בגבול הגויים וישבו מהם מותר להם לאכול נבלות וטרפות ובשר חזיר וכיוצא בו, אם רעב ולא מצא מה יאכל אלא מאכלים אלו האסורים, וכן שותה יין נסך, ומפי השמועה למדו ובתים מלאים כל טוב ערפי חזירים וכיוצא בהן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין זה נכון,</span></b> שלא בשביל פקוח נפש או רעבון בלבד הותר בשעת מלחמה, אלא לאחר שכבשו הערים הגדולות והטובות וישבו בהן התיר להם שלל אויביהם. ולא בכל חלוצי צבא, אלא בארץ אשר נשבע לאבותינו לתת לנו כמו שמפורש בעניין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן יין נסך שהזכיר אינו אמת, </span></b>שבכל איסורי ע'ז היא עצמה ומשמשיה ותקרובת שלה הכל אסור, שנאמר (להלן ז כו): שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו כי חרם הוא. ואם לא נתכוון הרב אלא להתיר סתם יינן במלחמה, וכי למה הוצרכנו לדבר זה, איסורי תורה הותרו גזרות של דבריהם יהיו אסורות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם את ה' אלוהיך תירא
id: 0506
nru: יג
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b>כי אחר שציוה באהבה יזכיר ליראה אותו, שלא יחטא ויענש:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואתו תעבד - <br>
</span></b>לעשות כל אשר ציוך כעבד שומר מצות אדוניו. ויתכן שיהיה זה רמז לעבודת הקורבנות לשמו.<br>
<br>
<b>וכך אמרו בספרי (ראה ס): <br>
</b><blockquote>בפסוק אחרי ה' אלוהיכם תלכו ואותו תיראו ואת מצוותיו תשמרו ובקולו תשמעו ואותו תעבודו (להלן יג ה), עבודו בתורתו עבודו במקדשו. <br>
</blockquote>ירצה לפרש כי אחרי שהזהיר בשמירת כל המצות כלן ולשמוע בקולו, יהיה.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>'ואותו תעבודו'</span></b> <br>
<b></b>לעבדו במקדש בקורבנות ובשיר ובהשתחואות שם, כי זה יקרא עבודה, כמו שאמר (במדבר יח ז): עבודת מתנה אתן את כהונתכם, ואמר (שם פסוק כג): ועבד הלוי. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ודרשו עוד </span>'עבודו בתורתו'</b>, ללמוד התורה ולהגות בה, וגם היא עבודה לפניו. ולפי זה, <b>'ואותו תעבוד'</b> ג'כ בקורבנות. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>את ה' אלוהיך תירא, שלא תעבור על מצות לא תעשה, ואותו תעבוד, במצות עשה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> מפני שאמר בכתוב האחר ואותו תיראו ואת מצוותיו תשמורו ואותו תעבודו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ובשמו תשבע - <br>
</span></b>אינו מצווה שישבע, אבל הוא אזהרה כי בשמו בלבד תשבע לא בשם אל אחר. על כן כתוב אחריו, <br>
<b><span id='pink'>לא תלכון אחרי אלוהים אחרים - <br>
</span></b>שלא תלכו אחריהם בדבר מכל אלו, שלא תיראו מהם ולא תעבדו אותם ולא תשבעו בשמם. <br>
<br>
<b>אבל בגמרא של מסכת תמורה דרשו אותו: <br>
</b><blockquote>בשבועת אמת דשריא, אמרו: <b>בשמו תשבע</b> דאמר רחמנא למה לי, אם אינו ענין לשבועת הדיינין דנפקא ליה משבועת ה' תהיה בין שניהם, תנהו ענין לשבועות דעלמא דשריין, ואם אינו ענין לשבועה דמצוה דנפקא ליה מן ובו תדבקון (להלן יג ה), תנהו ענין לשבועה דחול:<br>
</blockquote><br>
<b>וראיתי עוד בתנחומא: <br>
</b><blockquote>אמר להן הקב'ה לישראל לא תהיו סבורין שהותר לכם להישבע בשמי, אפילו באמת אין אתם רשאין להישבע בשמי אלא אם יהיו בך כל המידות הללו, את ה' אלוהיך תירא, שתהיה כאותן שנקראו יראי אלוהים אברהם יוסף איוב, ואותו תעבוד, שתהא מפנה עצמך לתורה ולמצות ולא יהיה לך עבודה אחרת לכך נאמר ואותו תעבוד, ובו תדבק, וכי אפשר לו לאדם להידבק בשכינה והלא כבר נאמר (לעיל ד כד): כי ה' אלוהיך אש אוכלה הוא, אלא לומר לך כל המשיא בתו לתלמיד שקורא ושונה והעושה לו פרקמטיא והמהנהו מנכסיו זהו שאמר ובו תדבק, אם יש לך כל מדות אלו אתה רשאי להישבע ואם לאו אי אתה רשאי להישבע, עד כאן לשון אגדה זו.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנה פירוש הכתוב לדעתם,</span><span id='pink'> 'ובשמו תשבע'</span></b> רשות שיתיר לנו להישבע בשמו על דרך הכבוד, כאלו אמר את ה' אלוהיך תירא אבל בשמו תשבע ולא תירא מזה, ומפני ששם ההיתר הזה אחר היראה והעבודה דרשו שאין היתר לשבועה אלא לאחר כל המידות הללו:<br>
או יאמר את ה' אלוהיך תירא, ותהיה יראתו גדולה על פניך עד שתהיה שמו לך לשבועה, כי גם ברצותך לקיים כל דבר תשבע בשמו להרע ולא תמיר. ויהיה פירוש <b>'ואותו תעבוד'</b> לדעתם, שתהיה לו בכל עת כעבד הקנוי המשרת לפני אדוניו תמיד שעושה מלאכת רבו עיקר וצרכי עצמו עראי, עד שיבוא מזה מה שאמרו (אבות ב יב): וכל מעשיך יהיו לשם שמים, שאפילו צרכי גופו לשם עבודת האל יהיו, יאכל ויישן ויעשה צרכיו כדי קיום הגוף לעבוד ה'. כעניין שאמרו (בראשית רבה ט ו), והנה טוב מאד, זו שינה, וכי שינה טובה היא, מתוך שהוא ישן קמעא הוא עומד ועוסק בתורה. ויתכוון בכל צרכי הגוף למקרא שכתוב (תהלים קמו ב): אהללה ה' בחיי אזמרה לאלוהי וגו', <b><span id='katom'>וזה פירוש נכון:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תנסו את ה' אלוהיכם
id: 0506
nru: טז
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b>פירוש כאשר נסיתם במסה. שלא תאמר, אם יש ה' בקרבנו לעשות לנו נסים, או שנצליח בהיותנו עובדים לפניו ונשבע לחם ונהיה טובים, נשמור תורתו, כי הכוונה שם כך הייתה, שאם יראו שהשם יתן להם מים בנס מאתו ילכו אחריו במדבר, ואם לא יעזבוהו. ונחשב להם לעוון גדול, כי אחרי שנתאמת אצלם באותות ובמופתים כי משה נביא השם ודבר ה' בפיהו אמת, אין ראוי לעשות עוד שום דבר לניסיון, והעושה כן איננו מנסה הנביא רק השם יתברך הוא מנסה לדעת היד ה' תקצר. ולכך אסר לדורות לנסות התורה או הנביאים, כי אין ראוי לעבוד השם על דרך הסתפק או שאלת מופת וניסיון, כי אין רצון השם לעשות נסים לכל אדם ובכל עת, ואין ראוי לעבדו על מנת לקבל פרס, אלא אולי ימצא בעבודתו ולכתו בדרכי התורה צער ואסון וראוי שיקבל הכל במשפט צדק, ולא כאשר אמרו אוילי עמנו (מלאכי ג יד): וכי הלכנו קדורנית מפני ה':<br>
<br>
ולכך אמר הכתוב בכאן, שמור תשמרו מצוותיו ועדותיו, שהם הנסים שעשה לכם מכבר להיות לכם לעדות כגון הפסח והמצה והסוכה, ותשמרו חוקיו אע'פ שלא תדעו טעמם, כי באמת ייטב לכם בסוף, אין צורך לניסיון בתורה ובמצות אחרי שכבר נתאמת אצלכם שהוא מאתו יתברך. וכן בכל דבר נביא המנוסה והמוחזק בנביא אמת באותות ובמופתים כדין התורה, לא תנסו את דבריו בכל גמול ובכל עונש שיאמר לכם, ולא תסתפקו ביכלתו יתעלה, אבל האמינו בתורתו ותאמינו בנביאיו והצליחו. והנה הבטיח כי סוף הכבוד לבוא בירושת הארץ וניצוח האויבים, כי היא הטובה הגדולה, והצריכה לאותו הדור. ואחרי כן אמר, כי גם לדורות הבאים אין צורך לניסיון בעשיית המצות, אלא שישאלו מאבותיהם וזקניהם ויגידו להם אמיתת התורה והמצות, כאשר יפרש (פסוק כ): כי ישאלך בנך וגמר הפרשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועשית הישר והטוב בעיני ה'
id: 0506
nru: יח
pch: ואתחנן
lvr: C0503
prk: 06
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> יאמר תשמרו מצות השם ועדותיו וחוקותיו ותכוון בעשייתן לעשות הטוב והישר בעיניו בלבד. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולמען ייטב לך - <br>
</span></b>הבטחה, יאמר כי בעשותך הטוב בעיניו ייטב לך, כי השם מטיב לטובים ולישרים בלבותם. ולרבותינו בזה מדרש יפה, אמרו זו פשרה ולפנים משורת הדין. <br>
<b><span id='katom'>והכוונה בזה, </span></b>כי מתחלה אמר שתשמור חוקותיו ועדותיו אשר ציוך, ועתה יאמר גם באשר לא ציוך תן דעתך לעשות הטוב והישר בעיניו, כי הוא אוהב הטוב והישר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה עניין גדול,</span></b> לפי שאי אפשר להזכיר בתורה כל הנהגות האדם עם שכניו ורעיו וכל משאו ומתנו ותיקוני הישוב והמדינות כלם, אבל אחרי שהזכיר מהם הרבה, כגון לא תלך רכיל (ויקרא יט טז), לא תקום ולא תיטור (שם פסוק יח), ולא תעמוד על דם רעך (שם פסוק טז), לא תקלל חרש (שם פסוק יד), מפני שיבה תקום (שם פסוק לב), וכיוצא בהן, חזר לומר בדרך כלל שיעשה הטוב והישר בכל דבר, עד שיכנס בזה הפשרה ולפנים משורת הדין, וכגון מה שהזכירו בדינא דבר מצרא (ב'מ קח א), ואפילו מה שאמרו (יומא פו א): פרקו נאה ודבורו בנחת עם הבריות, עד שיקרא בכל עניין תם וישר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0507
htm:
<div id='title1'>רמבן, דברים               פרק ז</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(ו - ח): בך בחר ה' אלוהיך להיות לו לעם סגלה - <br>
</span></b>שאין לך קצין שוטר ומושל בכל מלאכי מעלה, אבל אתה סגולת ה' תחת ידו, ולכך לא תטעה לעבוד ע'ז מאלוהי העמים, וכבר הזכרתי זה פעמים רבות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם לא מרובכם מכל העמים - <br>
</span></b>כי היה ראוי שיהיו הרבים למלך כעניין שכתוב (משלי יד כח): ברב עם הדרת מלך, ויפקיד שרי צבאות בראש הנשארים, ואתם המעט ואע'פ כן חשק בכם ויבחר בכם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם חשק - <br>
</span></b>שנקשר עמכם בקשר אמיץ שלא ייפרד מכם לעולם, מלשון וחישוקיהם כסף (שמות כז י). <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויבחר בכם - <br>
</span></b>מכל העמים שתהיו אתם סגולה ונחלה לו, כי הבחירה בכל מקום ברירה מן האחרים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר הטעם, כי מאהבת ה' אתכם - <br>
</span></b>בחר בכם, שראה אתכם ראויים להתאהב לפניו ונבחרים לאהבה יותר מכל העמים. ולא הזכיר בזה טעם מן הבחירה, כי הנבחר לאוהב הידוע לסבול את אוהבו בכל הבא עליו ממנו, וישראל ראויים לכך מכל עם, כמו שאמרו (ביצה כה ב): שלשה עזים הם ישראל באומות, כי יעמדו לו בניסיונות, או יהודאי או צלוב (שמו'ר מב ט). <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בכם - <br>
</span></b>בעבור אבותיכם שהגיע עניינם עד שנשבע להם כדי שלא יגרום החטא ותבטל הבטחתם, ועל כן הוציא אתכם מארץ מצרים ביד חזקה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויפדך - <br>
</span></b>רמז שהכה אותם תחתיך, כעניין שנאמר (ישעיה מג ג): נתתי כפרך מצרים כוש וסבא תחתיך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ט - י): וידעת - <br>
</span></b>מיציאת מצרים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי ה' אלוהיך הוא האלוהים - <br>
</span></b>שברא שמים וארץ כאשר פירשתי (לעיל ו כ). ועוד תדע מזה, <b><span id='pink'>שהוא האל הנאמן - </span></b>שלא ישוב דברו ריקם. <br>
<b><span id='pink'>והוא שומר הברית והחסד לאוהביו ולשומרי מצותיו - <br>
</span></b>יראי שמו. <br>
<b><span id='pink'>לאלף דור - <br>
</span></b>בזרעם, כאשר שמר לך ברית אבותיך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ותדע כי הוא משלם לשונאיו - <br>
</span></b>רשעם, אל פני כל אחד מהם, <br>
<b><span id='pink'>להאבידו - <br>
</span></b>כאשר האביד את המצרים ולא אחר להם:<br>
והמידה הזאת אשר הזכיר אמת לעולם, אע'פ שיש רשע מאריך ברעתו, לא יהיה לו כן רק מפני המידה הזאת הנזכרת שהוא שומר החסד, והנה עשה שום טובה שצריך לשלם לו. אם כן, אין במידותיו של הקב'ה אלא שתי מדות הללו, משלם טובה תחת טובה ומשלם רעה תחת רעה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי שונאיו המוחלטים מכחישים באלוהותו (ואין): [אין] להם זכות כלל. <br>
<br>
וכמו שאמרו (קהלת רבה ז לב): <br>
<blockquote>אמר רבי יאשיה: מפני שלשה דברים הקב'ה מאריך אפים לרשעים בעולם הזה, <br>
שמא יעשו תשובה, <br>
או עשו מצות שהקב'ה ישלם שכרן בעולם הזה, <br>
או שמא יצאו מהן צדיקים. <br>
שכך מצינו שהאריך אפים לאחז ויצא ממנו חזקיהו וגם לאמון ויצא ממנו יאשיהו וגם לשמעי ויצא ממנו מרדכי. וכל אלו אינם בכלל שונאיו:<br>
<br>
</blockquote><span id='pink'>ויש במלת <b>'אל פניו'</b> <br>
</span>סוד ברשע וטוב לו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והחזיר ושמרת את המצוה וגו' - <br>
</span></b>לומר לכן תשמור את המצווה ואת החוקים ואת המשפטים, שלא תהיה משונאיו האובדים אבל תהיה מאוהביו ושומרי מצוותיו הנזכרים לטובה ולחיים:<br>
<br>
פרשת עקב<br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם עקב
id: 0507
nru: יב
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 07
htm:
</b>כמו בעבור, וכן עקב אשר שמע אברהם בקולי (בראשית כו ה). <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b>אם המצות הקלות שאדם דש בעקביו תשמעון, ישמור לך השם הבטחתו. והזכיר הכתוב המשפטים, אולי יזהיר במשפטים הקלים כדיני ממונות שלא יבזו אותם. והמפרשים אמרו כי טעם <b>'עקב'</b> שכר באחרית, וכן בשמרם עקב רב (תהלים יט יב), יאמר והיה אחרית תשמעון המשפטים ותשמרו אותם שישמר השם לך את הברית והחסד ואהבך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ונכון הוא,</span></b> כי יקראו בלשון הקדש תחילת כל דבר בלשון <b>'ראש'</b>, כעניין ראש דברך אמת (שם קיט קס), וכן גדול הדור, ראש העם (במדבר כה ד): והמשובח, ראש בשמים (שה'ש ד יד), וכן יקראו אחרית כל דבר <b>'עקב'</b>, כי הלשון יתפוס דמיונו באדם והראש תחלה והעקב בו אחרית וסוף. וכן יאמר הכתוב (להלן כח יג מד): לראש ולזנב, לדמיון גוף בהמה:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>חלף, <br>
</blockquote>כמו חלף עבודתכם (במדבר יח לא), עשאו לשון סבוב, נגזר מן והיה העקוב למישור (ישעיה מ ד): הדרך המעוקל ההולך סביב סביב, וכן עקובה מדם (הושע ו ח): מסובבת ומוקפת. יאמר, והיה סבת שמעכם המשפטים ועשותכם אותם שישמור השם לכם בריתו,<b><span id='katom'> ויפה פירש.</span></b> <br>
<br>
ודומה לזה, בגלל הדבר הזה (להלן טו י): בסבתו, מלשון וגללו את האבן (בראשית כט ג):<br>
<b><span id='katom'>וכן על דעתי,</span></b> כל לשון עקיבה גלגול וסבוב, עקוב הלב (ירמיה יז ט), ויעקבני זה פעמים (בראשית כז לו), ויהוא עשה בעקבה (מ'ב י יט), ענין גלגולין וסבות. ולכן יקראו יעקב <b>'ישורון'</b>, כי היפך העקוב מישור. וכן אחורי הרגל שנקרא עקב, וידו אוחזת בעקב עשו (בראשית כה כו), יקראנו כן בעבור היותו מעוגל, כאשר יקרא הלשון אמצע היד והרגל <b>'כפות'</b> בעבור היותם כמו כפות הזהב. ומורגל הוא בלשון, כמו שאמרו בספרי (ברכה ב), מימינו אש דת למו (להלן לג ב), כשהיה יוצא הדבור מפי הקב'ה היה יוצא דרך ימינו של קדש לשמאלן של ישראל, ועוקב את מחנה ישראל שנים עשר מיל על שנים עשר מיל, כלומר מקיף. וכן לשונם (ב'ק קיג א): באים עליו בעקיפין, בסבות וגלגולין, כמו עקיבין, ששתי האותיות האלה שוות להן כאשר פרשתי כבר (ויקרא יט כ):<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר את המשפטים האלה - <br>
</span></b>להזהיר מאד במשפטים, כי לא יהיה עם רב כלו נזהר במצות כלן שלא יחטאו בהן כלל, רק במשפטים יעמידו התורה, כמו שנאמר בהן (להלן כא כא): וכל ישראל ישמעו ויראו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי רבים ירחמו מלסקול האיש ולשרוף אותו אחרי שנעשית העבירה, כמו שנאמר (להלן יט יג): לא תחוס עינך. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> שייראו מן התקיפים ומן המטעים, כמו שאמר (לעיל א יז): לא תגורו מפני איש כי המשפט לאלוהים הוא, ואמר בנביא השקר (להלן יח כב): לא תגור ממנו. והזכיר כל אלה במסית (להלן יג ט), לא תאבה לו ולא תשמע אליו ולא תחוס עינך עליו ולא תחמול ולא תכסה עליו. ויזהיר, לא תשמע אליו, מפני הטעאתו, ולא תחוס עינך, מפני הרחמנות שירחמו רכי הלבב על הנידונים, ולא תכסה, שלא תשתוק בעבור תקפו ויראת בני משפחתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ואהבך
id: 0507
nru: יג
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 07
htm:
</b>כאשר תעשה המשפטים לאהבת השם גם הוא יאהב אותך. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה <b>'ואהבך'</b> יוצא, שמחבב אותך למשפחות הנשפטים ולא ישנאוך עליהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וברכך - <br>
</span></b>שלא תאונה אליך רעה בעבור המשפט. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והרבך - <br>
</span></b>שלא תמעט באבדן העוברים, אפילו יהיו רבים אובדים כאנשי עיר הנידחת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כל המצוה
id: 0508
nru: א
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>לומר אע'פ שהזהרתי אתכם במשפטים, גם כל המצות תשמרון לעשות, כי בעשיית כלן תחיון ורביתם בפרי בטן ופרי בהמה ופרי האדמה ככל הנזכר למעלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזכרת את כל הדרך וגו'
id: 0508
nru: ב
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>יאמר, כי תוכל לדעת שיש בעשיית המצות טובה שלמה ולא יהיה צדיק נעזב ומבקש לחם, כי השם מפרנס אותך במדבר במעשה נס גדול בעבור לכתך אחר מצוותיו. וכבר פירשתיו בפרשת המן (שמות טז ד): טעם למען ענותך לנסותך לדעת את אשר בלבבך התשמר מצוותיו אם לא - כי היה ניסיון גדול להם, שלא ידעו עצה לנפשם ויכנסו במדבר הגדול לא מקום לחם, ואין בידם כלום מן המן אבל ירד דבר יום ביומו וחם השמש ונמס, וירעבו אליו מאד. וכל זה עשו לשמור מצות השם ללכת כאשר יצווה. והשם היה יכול להוליכם בדרך הערים אשר סביבותיהם, אבל הביאם בניסיון הזה כי ממנו יודע שישמרו מצוותיו לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אשר לא ידעת ולא ידעון אבותיך
id: 0508
nru: ג
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>כי לא ידעת במן שתוכלו לחיות בו ימים רבים, ולא הגיע אליכם כן בקבלה מאבותיכם. <br>
<b><span id='katom'>או יאמר</span></b> כי עשה עמכם החסד הגדול הזה אשר אבותיכם הקדושים לא הגיעו אליו, כי אף על פי שהלכו אחריו ככל אשר ציוה אותם לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך (בראשית יב א), לא הגיע מעלתם שיפרנסם בדגן שמים כאשר עשה לך. <br>
<br>
<b>וכן אמרו במדרש במדבר סיני רבה (א ב):<br>
</b><blockquote>בזכות משה הייתם אוכלים המן מה שלא ראו אבותיך הקדושים שנאמר ולא ידעון אבותיך.<br>
</blockquote><b><span id='katom'> ופירש</span></b> כי עשה זה להודיעם כי הוא המחיה האדם בכל אשר יגזור, א'כ שמור מצוותיו וחיה:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש</span></b> כי, <br>
<b><span id='pink'>ויענך וירעיבך ויאכילך את המן - <br>
</span></b>עניינים שונים, יאמר כי ענה אותך בלכתך במדבר ארבעים שנה, כעניין ענה בדרך כחי (תהלים קב כד), וירעיבך, מתחלה, כמו שאמרו (שמות טז ג): להמית את הקהל הזה ברעב, ואחרי כן האכילך את המן, להודיעך כי על כל מוצא פי ה' יחיה האדם. וכן המאכילך מן במדבר אשר לא ידעון אבותיך (פסוק טז), וספר הנס שעשה להם. <b>'ולמען ענותך'</b> שב אל המוליכך במדבר הגדול והנורא וגו' וצימאון וגו' (פסוק טו). אבל מה שאמר בפרשת המן (שמות טז ד): למען אנסנו הילך בתורתי אם לא, שאתן לכם צרכיהם ושאלתם אביא להם ואראה אם ישמעו אלי ברבות הטובה. <b><span id='katom'>וזה עולה בדרך הפשט, אבל העניין הראשון הוא אמת ונכון:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמלתך לא בלתה מעליך
id: 0508
nru: ד
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b><blockquote>ענני כבוד היו שפין בכסותן ומגהצים אותם כמו כלים המגוהצים, וכן קטניהם כשהיו גדלין גדל לבושן עימהם, <b>לשון רש'י ודברי אגדה (מדרש תהלים כג). </b><br>
</blockquote><br>
<b>אבל ר'א כתב ואחרים אמרו: <br>
</b><blockquote>כי הוציאו מלבושים רבים. ויתכן שאין בתולדת המן להוליד זיעה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וכן אמר ורגלך לא בצקה - <br>
</span></b><blockquote>שנתן להם כוח או הוליכם לאט. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דבריו נכונים,</span></b> כי משה יזכיר להם זה, לאמר כי בעשיית המצווה יהיה להם מזון וכסות ויחליפו כוח, כאשר חיו במן ארבעים שנה והיו להם השמלות וארח ברגלם לא יבא, והכל ממעשה הנס, כי על כל מוצא פי ה' יחיה האדם ויתפרנס. ואם תכסה את הקורה בשמלה חדשה בארבעים שנה תבלה אע'פ שאין בה זיעה, אף כי אנוש רמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי כאשר ייסר איש את בנו
id: 0508
nru: ה
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>שיתן עליו לטובתו עול מוסר, כעניין שנאמר (משלי יט יח): יסר בנך כי יש תקווה ואל המיתו וגו'. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כן ה' אלוהיך מייסרך - <br>
</span></b>מתחלה בעינוי המדבר וניסיון המן, שתערב לנפשך טובת הארץ ופירותיה, על כן אמר אחריו (פסוק ז): כי ה' אלוהיך מביאך אל ארץ טובה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ארץ נחלי מים
id: 0508
nru: ז
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>שהיא כגן רווה, לא שישקוה מים ברגל כארץ מצרים, כאשר יאמר עוד (להלן יא יא): כי למטר השמים תשתה מים. ופירש כי עיינות ותהומות יוצאים בבקעה וגם בהר, ומשם יזחלו בה נחלים. ושיעור הכתוב, עיינות ועיינות תהומות, כמו בעזוז עיינות תהום (משלי ח כח), מעיינות תהום רבה (בראשית ז יא). והעניין כי יש מן המעיינות שנוזלים מתמצית לחות ההרים, מן הגשמים שנבלעים בתוכם או מן האדים העולים להם, והם שקרא עיינות, כמו אל כל מעיני מים (מ'א יח ה), למעינו מים (תהלים קיד ח), ויש מהם שיוצאים ממקור התהום, והם שקראם <b>'תהומות'</b>, כלומר מעיינות תהום, ואמר כי משניהם בבקעה וגם בהר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אשר אבניה ברזל
id: 0508
nru: ט
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>כי במקום אשר תחשוב ששם אבנים שם תמצא ברזל, כי מעפרה יוקח. ובשרם כי בארץ ישראל מחצב נחושת וברזל, שהם צורך גדול ליושבי הארץ, ולא תחסר כל בה. אבל מוצא הכסף והזהב איננו חסרון בארץ. ובתרגום ירושלמי ראיתי, דאבנהא ברירן היך פרזלא וכו', ר'ל שהכתוב משבח הארץ שימצאו בה מחצבים מן אבנים גדולות אבנים יקרות אבני גזית לבנות מהם בתים וחומות ומגדלים, לא כארץ מצרים וארצות רבות שהם שוכני בתי חומר ונעשים ליושביהם קבריהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר ואכלת ושבעת וברכת
id: 0508
nru: י
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 08
htm:
</b>כי תזכור עבודת מצרים ועינוי המדבר, וכאשר תאכל ותשבע בארץ הטובה תברך עליה את השם. ורבותינו (ברכות מח ב): קבלו שזו מצות עשה, וטעמו ותברך את ה' אלוהיך, וכן ועשית מעקה לגגך (להלן כב ח), וכן ועשית פסח לה' אלוהיך (להלן טז א), ולקחת מראשית כל פרי האדמה (להלן כו ב), ורבים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם על הארץ הטובה - <br>
</span></b>כמו ועל הארץ הטובה, יצווה שתברכהו בכל עת שתשבע על השובע ועל הארץ שנתן לך, שינחילנה לך לעולמים ותשבע מטובה, והנה חיוב המצווה הזאת בכל מקום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם הוא ישמידם והוא יכניעם
id: 0509
nru: ג
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>כמו הוא יכניעם והוא ישמידם. <b>'יכניעם'</b> ענין שפלות, מן, הראית כי נכנע אחאב מלפני (מ'א כא כט), או אז ייכנע לבבם הערל (ויקרא כו מא), וכן כלם. והטעם כי היו העמים ההם יראים מאד מישראל, ובלב רגז וברוח שפלה ורפיון ידים היו יוצאים אליהם למלחמה, כמו שאמר (יהושע ה א): ויהי כשמוע כל מלכי האמרי וגו' וכל מלכי הכנעני וגו' וימס לבבם ולא היה בם עוד רוח מפני בני ישראל:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי <b>'הוא ישמידם'</b> ירמוז אל גויים גדולים ועצומים, <b>'ויכניעם'</b> אל בני ענקים, כי עם כל תקפם וגובהם נכנע לבם יותר משאר העם, ולא יצאו למלחמה כלל אבל היו נחבאים בהרים ובערי הבצורות, כמו שאמר (שם יא כא): ויבא יהושע בעת ההיא וייכרת את הענקים מן ההר מן חברון מן דביר מן ענב ומכל הר יהודה ומכל הר ישראל עם עריהם החרימם יהושע, כלומר בעריהם. וכן וילך יהודה אל הכנעני היושב בחברון ויכו את ששי ואת אחימן ואת תלמי (שופטים א י):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ד - ה): אל תאמר בלבבך - <br>
</span></b>אחרי שהזהיר שלא תחשוב כחי ועוצם ידי עשה לי, רק שתדע כי הניצוחים במלחמה השם נתן להם הכוח ההוא, והתקיפים שבהם והערים הבצורות אשר תלכדו השם בכבודו עשה לכם כן בנס מפורסם מאתו, חזר והזכיר לא תחשוב כי עשה ה' עמך כל זה בצדקתך, כי לא עשה לכם כן רק ברשעת הגויים האלה. והנה זה טעם באבדן הגויים ההם, ולא נתן להם טעם ברשת ישראל את הארץ. על כן חזר ובאר, <br>
<b><span id='pink'>לא בצדקתך - <br>
</span></b>שתהיה צדיק במעשה, ולא אפילו בלב ישר שהיה לך, רק ברשעת הגויים אבדו הם, ובעבור שבועת אבותיך ירשת אותה הארץ, כי אין החטא שלך יכול לבטל המתנה שנתן לאבותיך כי בשבועה נתנה להם. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>אל תאמר בלבבך צדקתי ורשעת הגויים גרמה לי, לא בצדקתך. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון:<br>
ויש על השואל לשאול,</span></b><span id='red'> שהרי אמר (לעיל ז ח): כי מאהבת ה' אתכם, והנה הם אהובים למעלה, והשם לא יאהב רק את הטובים, כי רשע ואוהב חמס שנאה נפשו, אם כן גם בצדקתם ירשו ארץ? <br>
<br>
</span><b><span id='katom'>והתשובה,</span></b> כי שם ידבר עם ישראל בכללם, וכאן יוכיח הדור ההוא שהיו ממרים את ה' מיום היותם במדבר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ולמען הקים את הדבר - <br>
</span></b>שאמר ועבדום וענו אותם ארבע מאות שנה, ודור רביעי ישובו הנה (בראשית טו טז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובחרב הקצפתם את ה'
id: 0509
nru: ח
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>קודם שיפתח להם בביאור התורה כלל, הוכיח אותם בעונות אשר גרמו להם רעה ולא נמחלו, והזכיר להם עניין המרגלים ומי מריבה. ואחר כן ביאר עשרת הדברות ופרשת יחוד השם, והזהירם בעניין ע'ז אזהרות רבות, והזהיר במצות בכללם ויאמר שהן כולן טובות ובעבורן תבוא להן כל הטובה. <br>
ועתה בא להתחיל בפרטי המצות, וקודם שיזכיר אחת מהן בפרט יחזור להוכיח אותם ולפקוד עליהם את כל עונותיהם שעשו מעת שקבלו התורה והלאה, כי התלונות שעשו קודם מתן תורה שהמרו על ים בים סוף וילונו במרה ובאלוש לא יזכירם להם, כי מעת שקבלו התורה היו יותר חייבים לשמוע בקול השם אשר כרת עמם ברית, ולפיכך פתח כאן ובחורב הקצפתם והזכיר להם מעשה העגל, וכבר פירשתיו (שמות לב א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואפן וארד מן ההר
id: 0509
nru: טו
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>כבר פירשתי במקומו (שם שם יא): כי קודם שירד מן ההר התפלל עליהם, ובתפלתו נאמר (שם שם יד): וינחם ה' על הרעה. אבל לא הזכיר זה עתה, מפני שהוא רוצה להסדיר להם עתה הטורח הגדול והעמל שטרח עליהם, כי הביאו אותו לשבור הלוחות ולהתנפל עליהם ארבעים יום וארבעים לילה, ולהתפלל גם על אהרן כי התאנף השם עליו מאד. ואחרי כן (פסוקים כה - כט): יזכיר התפלה הראשונה שחלה את פני ה' אלוהיו טרם רדתו שלא ישמידם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ואתפש בשני הלוחות
id: 0509
nru: יז
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>גם זה מן התוכחות. יאמר היה עוונכם גדול מנשוא, עד כי בראותי אתכם משחקים לפני העגל לא יכלתי להתאפק ושברתי הלוחות. והוצרך להזכיר זה, בעבור שירצה להודיעם עניין הלוחות השניות כאשר יפרש. ויתכן שירמוז עוד לטובה שעשה עימהם, כי סכן בנפשו לשבור לוחות האלוהים לטובתם,<b> כאשר אמרו רבותינו (שמו'ר מג א): </b><br>
<blockquote>מוטב תדון בפנויה ולא באשת איש:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי יגרתי מפני האף
id: 0509
nru: יט
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>יאמר כי מפני האף והחמה אשר קצף השם מתחלה עליכם להשמיד אתכם יגורתי גם עתה, כי עדין יש עליכם להשמיד אתכם מן הקצף הגדול ההוא אף על פי שכבר נחם השם על הרעה אשר דבר לעשות לעמו. על כן חזרתי והתנפלתי עליכם ארבעים יום וארבעים לילה, עד ששמע אלי גם בפעם ההיא כאשר שמע בפעם הראשונה קודם שירדתי. וגם בעד אהרן התפללתי בפעם הזאת שחזרתי שם. כי עד שיבער את העגל לא השגיח רק להשיב חמתו מהשחית את העם כרגע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר ואשלך את עפרו אל הנחל הירד מן ההר
id: 0509
nru: כא
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>ולא הזכיר כי השקהו אותם דרך כבודם, שלא רצה לאמר להם שעשה בהם מעשה הסוטות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כב - כד):</span> ואמר ר'א: <br>
<span id='pink'>כי טעם ובתבערה ובמסה - <br>
</span></b><blockquote>בעבור כי בתבערה היו העם כמתאוננים מנסים השם בתואנות, הזכיר להם כי הייתם מקציפים את השם בניסיון אשר נסיתם בתבערה כאשר עשיתם כבר פעם אחרת במסה, ולא לקחתם מוסר. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש. <br>
</span></b>והנה החטא לנסות את השם הוא חטא גדול ואשמה רבה, כאשר הזהיר ממנו (לעיל ו טז): לא תנסו את ה' אלוהיכם כאשר נסיתם במסה, על כן החזיר אותו להם בכאן. וכך הזכיר פעם אחרת חטא המרגלים בקצרה, בעבור העוון הגדול, כי בו ישלים, <br>
<b><span id='pink'>ממרים הייתם עם ה' - ואמר מיום דעתי אתכם - <br>
</span></b>לרמוז על תלונותיהם קודם מתן תורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואתנפל לפני ה'
id: 0509
nru: כה
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 09
htm:
</b>יאמר כי הוצרכתי להתנפל עליכם ארבעים יום וארבעים לילה על החטא הגדול הזה, כי מתחלה אמר ה' להשמיד אתכם, עד שאתפלל אל ה' ואומר אל תשחת עמך ונחלתך, כי זאת הייתה תפלתו קודם רדתו מן ההר, וממנה נענה בוינחם ה' על הרעה אשר דבר לעשות לעמו (שמות לב יד). ולא הזכיר תפלת הארבעים יום וארבעים לילה, כי ארוכה מארץ מידה ורחבה מני ים. וטעם השמות הכתובים באל'ף דל'ת יו'ד ה'א פרשתיו (לעיל ג כד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בעת ההיא אמר ה' אלי פסל לך
id: 0510
nru: א
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
</b>אחר שהתנפלתי לפני ה' את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה נתרצה אלי שיכתוב לוחות שניות, אבל היו הראשונות מעשה אלוהים והמכתב מכתב אלוהים, ובאלו ציוה אותי שיהיו מחצב ידי והמכתב יהיה כמכתב הראשון באצבע אלוהים:<br>
<b><br>
<span id='pink'>וטעם ועשית לך ארון עץ - <br>
</span></b>שתשים הלוחות בתוכו בעת שתרד. והיה הארון הזה כולו עץ הוא והמכסה אשר עליו מלמעלה כמנהג בכל הארונות, והיו הלוחות שם עד שנעשה המשכן, ואז עשו הארון המצופה זהב והכפורת אשר עליו זהב טהור. ולא אמר לו כן בלוחות הראשונות, לפי שהיה גלוי לפניו שישברם. וטעם ויהיו שם כאשר ציוני ה' (פסוק ה), שהיו שם עד שנעשה המשכן, שציוני (שמות כה כא): ונתת את הכפורת על הארון מלמעלה ואל הארון תיתן את העדות אשר אתן אליך. וזהו הטוב והישר בפסוקים האלה:<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>ולא זהו ארון שעשה בצלאל, שהרי לא נתעסקו במשכן אלא לאחר יום הכיפורים, כי ברדתו מן ההר ציוה להם על מלאכת המשכן, ובצלאל עשה המשכן ואח'כ ארון וכלים, נמצא זה אחר היה. וזהו שהיה יוצא עימהם למלחמה, ואותו שעשה בצלאל לא יצא במלחמה אלא בימי עלי, ונענשו עליו ונשבה. <b>זה לשון הרב. ודברי אגדה הם שמצא כתוב בתנחומא. <br>
<span id='red'></span></b></blockquote><b><span id='katom'>ויש לשאול</span></b><span id='red'> ואחר שהוציא משם הלוחות ונתנם בארון שעשה בצלאל מה היה בזה, ולמה הוא יוצא עימהם למלחמה? <br>
</span><b><span id='katom'>ואומרים ששברי הלוחות היו שם, וכן באגדה. אבל דברי יחיד הם.</span></b><br>
<b>שכך שנינו במסכת שקלים (ירושלמי פ'ו ה'א): <br>
</b><blockquote>תניא, רבי יהודה ברבי אלעאי אומר: שני ארונות היו עם ישראל במדבר, אחד שהיו שברי הלוחות מונחין בו וכו'.<br>
ורבנן אמרי אחד היה ופעם אחת יצא בימי עלי ונשבה. <br>
</blockquote><br>
<b>ודעת רבותינו בכל מקום בתלמוד (ברכות ח ב, ב'ב יד ב, מנחות צט א): <br>
</b><blockquote>אינו כן, אלא לוחות ושברי לוחות מונחים בארון. <br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> אנה יעמוד הארון הזה עם הלוחות הראשונות כל ימי המדבר, כי במשכן בבית קדשי הקדשים לאחר הפרוכת אין שם שני ארונות. וכן שלמה לא הכניס לבית קדשי הקדשים אלא ארון אחד (מ'א ח ו - ט)?<br>
</span>אבל הארון הזה של משה, כשנעשה ארונו של בצלאל גנזוהו כדין תשמישי קדושה. <b><span id='katom'>וזהו הנכון על דעת רבותינו, כי על דרך הפשט.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>יתכן כי</span> <span id='pink'>ועשית לך ארון עץ </span></b>- ירמוז לארון שעשה בצלאל. וזה, כי מתחלה נצטווה משה על המשכן וכליו, והייתה המצווה הראשונה ועשו ארון עצי שטים (שמות כה י), כי היא עיקר הכוונה בכל המשכן להיות השם יושב הכרובים. ואחרי כן עשו את העגל, וכאשר נתרצה השם למשה ואמר לו שיכתוב על הלוחות האלו כמכתב הראשון ציוהו בקצרה שיעשה ללוחות האלה ארון עץ, היא המצווה לו ללוחות הראשונות. והנה הזכיר לו המצווה הראשונה שבעניין המשכן ושהכל תלוי בה, ומזה למד משה לעשות המשכן וכליו כאשר נצטווה מתחלה. ויהיה<br>
<b><span id='pink'>פירוש ויהיו שם כאשר ציוני ה' - <br>
</span></b>שהיו שם לעד לעולם, כאשר ציוהו ה' מתחלה (שם שם כא - כב): ואל הארון תתן את העדות אשר אתן אליך ונועדתי לך שם ודברתי אתך וגו'. והנה ברדתו הניח הלוחות באהל מועד עד שיעשה הארון והמשכן, כי אלו לא שבר הלוחות הראשונות באהל מועד יהיו עד עשות בצלאל הארון. וכן שברי הלוחות על כורחנו שם היו, כי לא החזירם עמו להר. וראיה לזה, שלא הזכיר משה זו הצואה בסדר כי תשא, כי שם הזכיר ארון בצלאל בפירוש, וכאן לא הזכיר המשכן וכליו כי הם הרואים אותו, ולפיכך הזכיר זה בקצרה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואל יקשה בעיניך</span></b> שאמר: <br>
<b><span id='pink'>ואעש ארון עצי שטים ואפסל שני לוחות אבנים - <br>
</span></b>כי השלים עניין הארון כאחד, כי הנה ציוהו השם פסל לך וגו' ועלה אלי ההרה ועשית לך ארון עץ, שיעלה תחלה בלוחות ואחרי כן יעשה ארון עץ, אבל האריך לומר ואכתוב על הלוחות את הדברים אשר היו על הלוחות הראשונים אשר שברת ושמתם בארון - לומר שיהיו כראשונות במכתב וראוי שיהיו בארון המצווה כראשונות שאיועד שמה לבני ישראל ונקדש בכבודי, ולכך השלים <b><span id='pink'>ואעש ארון</span></b> - להשלים המצווה והמעשה בקצרה, ואחרי כן שב להאריך במוקדם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואפן וארד מן ההר ואשם את הלוחות בארון אשר עשיתי - <br>
</span></b>שעשיתיו ברדתי.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויהיו שם - לעד כאשר צוני ה' - <br>
</span></b>להיות כבודו שוכן בתוך בני ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה
id: 0510
nru: ו
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
</b><span id='red'>מה עניין זה לכאן? <br>
</span><b><span id='katom'><br>
ועוד</span></b><span id='red'> וכי מבארות בני יעקן נסעו למוסרה, והלא ממוסרה באו לבני יעקן שנאמר (במדבר לג לא): ויסעו ממוסרות ויחנו בבני יעקן? <br>
</span><b><span id='katom'><br>
ועוד</span></b><span id='red'> שם מת אהרן - והלא בהר ההר מת, צא וחשוב ותמצא שמונה מסעות ממוסרות להר ההר?<br>
</span>אלא אף זו מן התוכחות, <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> זאת עשיתם, כשמת אהרן בהר ההר בסוף ארבעים שנה ונסתלקו ענני הכבוד יראתם לכם ממלחמת מלך ערד ונתתם ראש לחזור למצרים וחזרתם לאחוריכם שמונה מסעות עד בני יעקן ומשם למוסרה, שם נלחמו בכם בני לוי והרגו מכם ואתם מהם עד שהחזירו אתכם לדרך, ומשם חזרתם הגדגדה הוא חור הגדגד ומן הגדגד למוסרה, ובמוסרה עשיתם אבל גדול על מיתתו של אהרן שגרמה לכם זאת ונדמה לכם כאלו הוא מת שם. <br>
וסמך משה תוכחה זו לשבירת הלוחות, לומר שקשה מיתתן של צדיקים לפני הקדוש ברוך הוא כיום שנשתברו הלוחות, ולהודיעך שקשה לו מה שאמרו <b>'נתנה ראש'</b> לפרוש ממנו, כיום שעשו את העגל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי - <br>
</span></b><blockquote>מוסב לעניין הראשון. בעת ההיא - בשנה הראשונה שיצאתם ממצרים וטעיתם בעגל ובני לוי לא טעו הבדילם המקום מכם, וסמך זה לחזרת בני יעקן לומר שאף בזה לא טעו בה בני לוי אלא עמדו באמונתם,<b> כל זה לשון</b> <b>רבנו שלמה מדברי אגדה (ירושלמי יומא פ'א ה'א):<br>
</b></blockquote><br>
<b>והוצרך רבי אברהם לומר בדרך הפשט: <br>
</b><blockquote>כי בארות בני יעקן איננו בני יעקן ומוסרה איננו מוסרות, אבל קדש נקרא בארות בני יעקן, ושם (במדבר): [מדבר] הר ההר מוסרה, משם נסעו הגדגדה - איננו חר הגדגד, רק הוא שם כלל לצלמונה ופונון ואובות, ויטבתה הוא המקום הנקרא בארה (במדבר כא טז), וזה טעם ארץ נחלי מים - וידבק <b>'ומן הגדגדה יטבתה'</b> עם <b>'ויכהן אלעזר'</b>, כי שם ביטבתה כהן אלעזר בכהונה גדולה והקריב קורבנות. <br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>וכל אלה דברי רוח,</span></b><span id='red'> כי איך יתכן שכל המקומות האלה הרבים שיהיו כולם מקומות חדשים שלא נזכרו במסעות?<br>
</span><b><span id='katom'><br>
ועוד</span></b><span id='red'> שמנהג הכתוב בכל מקום לשנות מעט בהזכירו השמות פעמים בין בשם מקום בין בשם אדם, וכל שכן בכאן שהם שןוים, כי מוסרה ומוסרות איננו שנוי והפרש, וכן חר הגדגד והגדגדה שם אחד, ויטבתה שוה לגמרי? <br>
</span><b><span id='katom'><br>
ועוד</span></b><span id='red'> כי בהר ההר כהן אלעזר כשמת אביו כאשר הלבישו הבגדים, כי מיד היה מרובה בבגדים, וזה משפט הכהנים הגדולים אפילו לדורות?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>והנראה בעיני</span></b> כי הר ההר גדול שבהרים וארוך פרסאות רבות. ושמו מוכיח, כי הוא יקרא <b>'הר'</b> ויאמרו לו <b>'ההר'</b> לגודלו וארכו. <br>
<b>וכך אמרו רבותינו (במדב'ר יט טז): <br>
</b><blockquote>שהיה הר על גבי הר. <br>
</blockquote>והיה סוף ההר עד גבול ארץ אדום וראשו קרוב לחשמונה, והיו במישור אשר לפני הר ההר ערים או מקומות הנקראים מוסרות ובני יעקן וחור הגדגד ויטבתה ועברונה ועציון גבר וקדש, ואלו המקומות אין ביניהם מרחק רב, כי המחנה הגדול ההוא ביום אחד מהלכים כמו פרסה או פחות מכאן:<br>
<br>
ונסעו מקדש ויחנו בהר ההר שנכנסו בו במקום שפל אשר היה ברגלי ההר, ואז ציוה ה' למשה (במדבר כ כה): והעל אותם הר ההר, שיעלה למעלה אל ראשו הוא תחילת ההר, והנה עלו אל ראשו של הר והגיעו כנגד מוסרות ומת אהרן שם, והוא שנאמר (שם פסוק כח): וימת אהרן שם בראש ההר, והנה מיתתו במוסרה. ואפשר שהיו המקומות האלה בשמם נחשבים בהר עצמו, ויקרא ראש ההר וכנגדו במישור מוסרות, ושם כל אחד מוסרה, שיאמרו מוסרה אשר בהר ומוסרה אשר בשפלה:<br>
והיו במקום הנקרא חשמונה בארות בשדה יקראו אותן בארות בני יעקן, כי אנשי בני יעקן באים שם להשקות צאנם והם עשאום כי שם מצאו מים חיים. ומשם נסעו למוסרה, ומשם נסעו למוסרות, ויסעו ממוסרות ויחנו בבני יעקן, שהמקום ההוא זה שמו. וספר הכתוב משם נסעו הגדגדה ומן הגדגדה יטבתה ארץ נחלי מים - להודיע שעמדו שם ימים בעבור הנחלים. וקצר במסעיהם, שכבר באר אותם, אבל אמר כי משם ממוסרה נסעו אל הגדגדה ואל יטבתה שהיא כולה ארץ נחלי מים, כי מן גדגד ועד יטבתה כולה משקה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד שנאמר</span></b> כי כאשר עלה אהרן אל ראש ההר וימת בראש ההר כנגד מוסרות או במוסרה עצמה ויקבר שם, חזרו ישראל אל מוסרות לבכות ולספוד על קבר איש האלוהים, והיו גדוליהם בכל השלושים יום עולים אל ראש ההר וסופדים לקדוש ה' וישובו אל המחנה במוסרה, ואחר השלושים יום נסעו ממוסרה אל חר הגדגד ומן הגדגדה יטבתה, כי עתה בשובם הלכו מהרה. <b><span id='katom'>וזה דבר נכון מאד בישוב המקראות על אופנן</span></b>. <br>
והזכיר כי היה שם המקום יטבתה, בעבור שהיה מקום טוב כי שם נחלי מים, ושאר המדבר ארץ ציה וצימאון אשר אין שם מים:<br>
<br>
<span id='katom'>וטעם הזכירו מיתת אהרן עתה במקום הזה,</span> כי אמר (לעיל ט כ): ואתפלל גם בעד אהרן בעת ההיא, ולא הגיעו עונש השמד לא בגופו ולא בזרעו, כי לא מת עד שנת הארבעים שהיה זקן ושבע ימים וכהן בנו תחתיו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ובני ישראל נסעו - <br>
</span></b>ולא אמר <b>'ואתם'</b> כדרך כל הפרשה, כי בתוכחות ידבר עימהם להוכיח אותם, אבל בזה יספר במסעי בני ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי
id: 0510
nru: ח
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
</b><blockquote>מוסב לעניין ראשון, בעת ההיא - בשנה הראשונה שיצאתם ממצרים וטעיתם בעגל ובני לוי לא טעו, הבדילם המקום מכם,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>ואם כן, יאמר כי מן העת ההיא הובדלו לפניו יתברך, כי לא הבדילם במעשה עד השנה השנית בחדש השני. <br>
<b><span id='katom'>או ירמוז</span></b> למה שאמר להם (שמות לב כט): מלאו ידכם היום לה', כי יהיה זה לכם מלוא ידים בעבודת כהונה ולוויה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כי <b>'בעת ההיא'</b> השני כראשון (לעיל פסוק א), כי בעת שאמר לו פסל לך שני לוחות אבנים (שמות לד א), נתרצה לישראל ונצטווה על המשכן, ואז נתרצה גם לאהרן ונצטוווה (שם כח ד): ועשו בגדי קדש לאהרן אחיך ולבניו לקדשו לכהנו לי, וציוהו במילואים, ולכך אמר כי אלעזר כהן תחת אביו, שהייתה בהם משחתם לכהונת עולם לדורותם. ועשה הבדלת כל השבט עניין אחד, כי מן היום ההוא היה לפניו שיהיו שבטו נתונים נתונים לו לעבוד עבודת המשכן. או יאמר, כי שבט הלווי נבדל בעת ההיא להיות הכוהנים מהם, כי גם הם נושאים הארון, וכן ויתנה אל הכוהנים בני לוי הנושאים את ארון ברית ה' (להלן לא ט), והם שישרתו לשם ויברכו בשמו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם עד היום הזה - <br>
</span></b>בעבור כהונת אלעזר, כאומר אז הבדילם לשרתו ויהי כן עד היום הזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם על כן לא היה ללוי
id: 0510
nru: ט
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
</b>הוא בעבור שכולם משרתים ועוזרים את הכוהנים בעבודתם, כי כל דבר המקדש בעבור הקורבנות. וכן אמר (במדבר יח ב): וגם את אחיך מטה לוי שבט אביך הקרב אתך וילוו עליך וישרתוך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואנכי עמדתי בהר
id: 0510
nru: י
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
על דעת רבותינו (סדר עולם ו): <br>
</b><blockquote>יאמר שעמד בהר כשעלה שם ושני הלוחות בידו כימים הראשונים של לוחות הראשונות ארבעים יום וארבעים לילה, וישמע ה' אלי גם בפעם השלישית. <br>
</blockquote>כי עבר ה' על פניו ויקרא ה' ה' אל רחום וגו' (שמות לד ו), ובקש ממנו (שם שם ט): וסלחת לעווננו ולחטאתנו ונחלתנו, ונענה ואמר קום לך למסע לפני העם ויבאו ויירשו את הארץ - וזהו וראה כל העם אשר אתה בקרבו את מעשה ה' כי נורא הוא אשר אני עושה עמך (שם שם י):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לא אבה ה' השחיתך - <br>
</span></b>שלא רצה שלא תבואו ותירשו את הארץ, כטעם ויסף עוד להניחו במדבר ושחתם לכל העם הזה (במדבר לב טו). <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> לא רצה שתהיה משחת ממנו שלא יהיה שמו הגדול עמך, וכבר רמזתי זה הענין בסדר כי תשא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יב - טו): מה ה' אלוהיך שואל מעמך - </span></b>נמשך <b><span id='pink'>אל לטוב לך - <br>
</span></b>יאמר איננו שואל מעמך דבר שיהיה לצרכו אלא לצורכך, כטעם אם צדקת מה תיתן לו (איוב לה ז), רק הכל הוא לטוב לך. ואמר הטעם כי לה' אלוהיך השמים ושמי השמים הארץ וכל אשר בה - וכולם נותנים כבוד לשמו, איננו צריך לך. רק באבותיך חשק ויבחר בזרעם אחריהם מכל העמים - בכם שאתם מבחר זרעם, ולא בישמעאל ולא בעשו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כיום הזה - <br>
</span></b>כי כן יהיה בכל זרעם לעולם. וכבר פירשתי (לעיל ז ז): החשק והבחירה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ופירוש שמי השמים - <br>
</span></b>גלגלי ארבעה יסודות שהם בכוח השמים למטה מהם, כעניין הארץ וכל אשר עליה (נחמיה ט ו). וכן אמר במזמור הללו את ה' מן השמים הללוהו במרומים (תהלים קמח), והזכיר מלאכיו וצבאיו ושמש וירח וכוכבי אור, ואחר כך הללוהו שמי השמים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומלתם את ערלת לבבכם
id: 0510
nru: טז
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
</b>שיהיה לבבכם פתוח לדעת האמת, לא כאשר עשיתם עד היום, שלא נתן ה' לכם לב לדעת ועיניים לראות ואוזניים לשמוע. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ועורפכם לא תקשו עוד - <br>
</span></b>שלא תהיו כאבותיכם דור סורר ומורה, שישבו עם המצרים וילמדו מעשיהם, והם קשים לעזוב דרכם, כמו שעשו את העגל וקראם שם (שמות לב ט): עם קשי ערף, שלא ישובו מן הטעות שנכנס בלבם לחשוב שיש תועלת בעבודת המלאכים או צבא השמים. אבל אתם תדעו ותשכילו ותאמינו, <br>
<b><span id='pink'>כי ה' אלוהיכם הוא אלוהי האלוהים ואדוני האדונים - <br>
</span></b>אלוהי האלוהים הם מלאכי מעלה, ואדוני האדונים כל צבא השמים אשר להם ממשלה בשפלים, כי הוא האדון אשר שם להם משטרם בארץ, ולו הגדולה והגבורה והוא נורא בתפארת עוזו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אשר לא ישא פנים - <br>
</span></b>לאחד מן האלוהים והאדונים להגן על עובדיהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא יקח שחד -<br>
</span></b> מיד אדם. ופירשו בשוחד, שאפילו חסיד גמור שיעבור עבירה לא יקח ממנו מצווה ממצוותיו בשוחד לכפר לו, אבל יענישהו על חטאיו ויגמול לו ככל טובותיו:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>דלית קדמוהי מסב אפין ואף לא לקבלא שוחדא. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>יתכוון לפרש</span></b> שהוא משבחי השלילות בבורא יתברך, יאמר הכתוב שאין השם בעניין שיישא פנים, כי לא יראנו האדם וחי והכל כאין נגדו ומאפס ותהו נחשבו לו, ולא בעניין שייקח שוחד וממון מאדם כמלכים ושופטי הארץ:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שיאמר אשר לא ישא פנים לגדולי בני אדם בריבם עם קטניהם, ולא ייקח שוחד מעשיריהם בריבם עם דל, כי הוא עושה משפט יתום ואלמנה מן הגדולים, וקבע את קובעיהם נפש, ואוהב גר לתת לו לחם ושמלה, והם כל צרכי האדם, והנה הוא יפרנס העניים אשר אין להם אוהב ורע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי גרים הייתם בארץ מצרים
id: 0510
nru: יט
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 10
htm:
</b><blockquote>מום שבך אל תאמר לחברך, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>וכבר פירשתי בסדר ואלה המשפטים (שמות כב כ):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמרת משמרתו
id: 0511
nru: א
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b>ליראה אותו שתשמור מחטוא לפניו, כי אחר שיצווה באהבה יצווה ביראה, ויצווה בחוקים ובמשפטים ובמצות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span><span id='pink'> ושמרת משמרתו - <br>
</span></b>שתשמור מה שהשם שומר, שהוא שומר את הגרים וחונן דלים ואביונים ועושה משפט יתום ואלמנה. וכעניין שנאמר במקום אחר (מ'א ב ג): לשמור את משמרת ה' אלוהיך ללכת בדרכיו, ואמרו (שבת קלג ב): מה הוא חנון ורחום אף אתה היה חנון ורחום וכו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את גדלו את ידו החזקה וזרועו הנטויה
id: 0511
nru: ב
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>להוציא אתכם ממצרים, והאותות והמופתים שעשה לפרעה, ואשר עשה לכם במדבר - בדבר המן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> כי עתה לא ידבר רק במוסר אשר ייסר בו השם לעוברי רצונו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>את גדלו - <br>
</span></b>שהיה מתרומם ומתגדל לאמר התפאר עלי (שמות ח ה), למחר יהיה (שם פסוק יט), ושמתי פדות (שם), למען תדע כי לה' הארץ (שם ט כט). <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואת ידו החזקה - <br>
</span></b>ושלחתי את ידי והכיתי את מצרים (שם ג כ), את היד הגדולה אשר עשה ה' (שם יד לא). <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזרועו הנטויה - <br>
</span></b>שלא נתן להם רווח והצלה מאז הייתה ידו נטויה עליהם ולא השיב ידו מבלע עד שאבדם. ואשר עשה לכם במדבר (פסוק ה): - אשר נגף אתכם בעגל ואש תבערה והנחשים השרפים וקברות התאווה ומגפת השטים וגזרת המרגלים, שהייתה בהם יד ה' עד בואם אל המקום הזה, וקצר בפורענות שעשה להם. ואם כן, ושמרתם את כל המצווה, למען תחזקו - כי ידו החזקה מחזקת שומרי מצוותיו, ולא יחזיק ביד מרעים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר הציף את מי ים סוף וגו' ויאבדם ה' עד היום הזה
id: 0511
nru: ד
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'>לא הבינותי</span></b> טעם <b>'עד היום הזה'</b>, כי כל המתים בים אבדן עולם הם אובדים. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהוא חוזר לסוסיו ולרכבו, שאבד סוס ורכב ממצרים בכל הדור ההוא, כי כל סוס ורכב וכל פרש אשר במצרים הוציא עמו ואבדו כולם, והייתה ממלכה שפלה בלא רכב וסוס וחיל ועזוז. <br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>שלא קמו עוד בניהם תחתם להיות כמוהם. ר'ל כי השם אבד הרודפים בים ואבד במצרים זרעם, ולא נשאר להם שם ושאר, כי הם הרשיעו יותר מכל מצרים לרדוף אחרי גאולי השם.<br>
</blockquote>אבל זה לא נזכר בתורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והזכיר ואשר עשה לדתן ולאבירם
id: 0511
nru: ו
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b>ולא הזכיר קרח ועדתו שיצאה אש מלפני ה' ותאכל אותם, בעבור כי איש זר הקרב להקטיר קטורת הוא מלאוי התורה (במדבר יז ה), ולעולם הוא נענש לדורות כאשר קרה גם לעזיהו (דהי'ב כו יט), על כן לא מנאו באותות המדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא כארץ מצרים היא
id: 0511
nru: י
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b><blockquote>אלא טובה הימנה, ונאמרה הבטחה זו לישראל ביציאתם ממצרים שהיו אומרים שמא לא נבוא אל ארץ טובה ויפה כזאת. יכול בגנותה הכתוב מדבר?! וכך אמר להם: לא כארץ מצרים היא אלא רעה הימנה? <br>
תלמוד לומר: וחברון שבע שנים נבנתה (במדבר יג כב), אדם אחד בנאן, דרך ארץ אדם בונה את הנאה ואחר כך את הגרוע וכו',<b> לשון רש'י מספרי (עקב יא). <br>
</b><br>
<b></b></blockquote><b>ועוד הביא מה שדרשו בגמרא במסכת כתובות (קיב א): בענין אחר: <br>
</b>אפשר אדם בונה בית לבנו קטן ואחר כך לבנו גדול, אלא שמבונה אחד משבעה בצוען:<br>
ופשוטו של מקרא בדרך האזהרות נאמר, שאמר להם ושמרתם את כל המצווה וירשתם ארץ זבת חלב ודבש כי ה' יותן מטר ארצכם בעתו והארץ תיתן יבולה, אבל דעו לכם שאינה כארץ מצרים להשקות אותה ברגל מן היאורים ומן האגמים כגן הירק רק היא ארץ הרים ובקעות למטר השמים תשתה מים לא בעניין אחר, וצריכה שידרוש ה' אותה תמיד במטר, כי היא ארץ צמאה מאד וצריכה מטר כל השנה, ואם תעברו על רצון ה' ולא ידרוש אותה בגשמי רצון הנה היא רעה מאד לא תזרע ולא תצמיח ולא יעלה בה כל עשב בהריה. <br>
ויחזור ויפרש כל זה בפרשה השניה (להלן פסוקים יג - יז), כי אם שמוע תשמעו אל מצוותי ונתתי מטר ארצכם בעתו יורה ומלקוש תמיד, ואם לא תשמעו ועצר את השמים וגו' ואבדתם מהרה ברעב מעל הארץ הטובה, שלא תוכלו לחיות בה בלא מטר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הפרשה הזו תזהיר במנהגו של עולם,</span></b> וממנה נלמד כי אע'פ שהכל ברשותו ונקל בעיני ה' יתברך להאביד יושבי ארץ מצרים ולהוביש נהרותם ויאוריהם, אבל ארץ כנען תאבד יותר מהרה שלא ייתן בה מטרות עוזו. החולה צריך זכות ותפלה שירפאהו השם יותר מן הבריא שלא בא עליו החולי, וכך המידה בעני ובעשיר ומאיר עיני שניהם ה':<br>
<br>
ומפני שאמר <b><span id='pink'>(פסוק יב): ארץ אשר ה' אלוהיך דורש אותה - <br>
</span></b>וראוי שיאמר ולמטר השמים תשתה מים כאשר ה' אלוהיך ידרוש אותה, יהיה <b>מדרש רבותינו (ספרי עקב יב): <br>
</b><blockquote>נרמז בכתוב, והלא כל הארצות הוא דורש שנאמר (איוב לח כו): להמטיר על ארץ לא איש, כביכול אינו דורש אלא אותה ועל ידי אותה דרישה שדורש אותה דורש כל הארצות.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>תמיד עיני ה' אלוהיך בה - <br>
</span></b>לראות מה היא צריכה, ולחדש בה גזרות עתים לטובה ועתים לרעה כו', כדאיתא במסכת ר'ה (יז ב). ויש בו סוד עמוק, כי הארץ הזאת נדרשת בכל והיא הכל, וכל הארצות מתפרנסות ממנה באמת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בכל לבבכם ובכל נפשכם
id: 0511
nru: יג
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b><blockquote>והלא כבר הזכיר בכל לבבך ובכל נפשך, אלא אזהרה ליחיד ואזהרה לצבור, <b>לשון רש'י מספרי (עקב יג). <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ובאור העניין,</span></b> כי השם לא יעשה הנסים תמיד, לתת מטר הארץ בכל עת יורה ומלקוש ולהוסיף בדגן ובתירוש וביצהר ולהרבות גם העשב בשדה לבהמה או שיעצור השמים וייבשו, רק על מעשה רוב העם, אבל היחיד הוא בזכותו יחיה והוא בעוונו ימות. והנה אמר כי בעשותם כל המצות מאהבה שלימה יעשה עימהם את כל הנסים האלה לטובה, ואמר כי בעבדם ע'ז יעשה עימהם אות לרעה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי הנסים לא יעשו לטובה או לרעה רק לצדיקים גמורים או לרשעים גמורים, אבל הבינוניים כדרך מנהגו של עולם יעשה בהם טובה או רעה כדרכם וכעלילותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואכלת ושבעת
id: 0511
nru: טו
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b><blockquote>הרי זו ברכה אחרת, שתהא ברכה מצויה בפת שבתוך מעיך ואכלת ושבעת,<b> לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote><b>'ואכלת ושבעת'</b> שב אל דגנך תירושך ויצהרך, לא אל הקרוב שהוא <b>'עשב בשדך'</b>. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>שהוא שב אל הכל, ואכלת ושבעת דגן ותירוש ויצהר וגם בני צאן ובקר. <br>
<br>
<b>ובספרי (עקב טו): <br>
</b><blockquote>ואכלת ושבעת, כשבהמתך אוכלת ושובעת עובדת האדמה, וכן הוא אומר (משלי יד ד): ורב תבואות בכוח שור. <br>
</blockquote>ד'א מן הולדות, אע'פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר שנאמר (ירמיה לא יא): ובאו ורננו במרום ציון ונהרו אל טוב ה' על דגן ועל תירוש ועל יצהר ועל בני צאן ובקר וגו<b><span id='katom'>', וזהו הנכון:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמתם את דברי אלה
id: 0511
nru: יח
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b><blockquote>אף לאחר שתגלו היו מצויינין במצות, הניחו תפילין עשו מזוזה, כדי שלא יהו עליכם חדשים כשתחזרו, וכן הוא אומר (שם שם כ): הציבי לך ציונים<b>, לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>וכבר כתבתי פירוש הענין, כי המצות האלה חובת הגוף הם, ודינם בכל מקום כמו בארץ, אבל יש בו במדרש הזה סוד עמוק וכבר רמזתי ממנו (ויקרא יח כה). <br>
<blockquote>והנה החזיר במצות האלה תפילין ודברי תורה ומזוזה כאן פעם שנית, לרמוז בהיקש הזה שנהיה חייבים בהם לאחר הגלות בחוצה לארץ, ומהם נלמוד לכל המצות שהן חובת הגוף שחיובן בכל מקום, ושנהיה פטורין בחוצה לארץ מחובת הקרקע כגון תרומה ומעשרות<b>, כך הוא נדרש בספרי (עקב יז).</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וכוונת המדרש,</span></b> מפני שסמך ושמתם אל ואבדתם. אבל עיקר הכתוב בארץ, דכתיב (פסוק כא): למען ירבו ימיכם וימי בניכם על האדמה. או יאמר <b>'למען ירבו ימיכם'</b>, שתשובו ותאריכו בה ימים לעולם:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן בדרך הפשט שבא להוסיף בכאן.</span></b> לדבר בם - כי שם (לעיל ו ז): צוה ודברת - אתה בם בשבתך בביתך - וכאן אמר שנלמד אותם את בנינו עד שידברו בם הבנים בכל שעה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכן הוסיף בכאן ולמדתם אותם - <br>
</span></b>כי <b>'ושננתם'</b> שיספר להם המצות, וכאן עד שילמדו אותם וידעום ויבינו אותם וטעמיהם לדבר עמך בם בכל העתים. וכן הוסיף כאן כימי השמים על הארץ - שהוא לדור דורים. <br>
<b><span id='katom'>או הם</span></b> השמים והארץ הראשונים וימי עולם,<b><span id='katom'> והמשכיל יבין:</span></b><br>
<b><br>


autr: רמבם
trm: : ולדבקה בו
id: 0511
nru: כב
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
 אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>בסוף, והוא סוד גדול. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין הסוד מטעם המקום הזה.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>אולי יאמר</span></b> לאהבה את ה' ללכת בכל דרכיו עד שתהיו ראויים לדבקה בו בסוף. ונאמר ביהושע (כג ז ח): ובשם אלוהיהם לא תזכירו ולא תשביעו ולא תעבדום ולא תשתחוו להם כי אם בה' אלוהיכם תדבקו כאשר עשיתם עד היום הזה, אם כן היא אזהרה מאזהרות ע'ז, שלא תיפרד מחשבתו מן השם אל אלוהים אחרים, שלא יחשוב שיהיה בע'ז שום עיקר אלא הכל אפס ואין. והנה זה כמו שאמר עוד (להלן יג ה): ואותו תעבודו ובו תדבקון, והכוונה להזהיר שלא יעבוד השם וזולתו אלא לה' לבדו יעבוד בלבו ובמעשיו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שתכלול הדביקה לומר שתהיה זוכר השם ואהבתו תמיד לא תיפרד מחשבתך ממנו בלכתך בדרך ובשכבך ובקומך, עד שיהיו דבריו עם בני אדם בפיו ובלשונו, ולבו איננו עימהם, אבל הוא לפני ה'. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>באנשי המעלה הזאת שתהיה נפשם גם בחייהם צרורה בצרור החיים, כי הם בעצמם מעון לשכינה, כאשר רמז בעל ספר הכוזרי. וכבר הזכרתי מזה בפרשת העריות (ויקרא יח ד). ומה שאמר יהושע <b>'כאשר עשיתם עד היום'</b>, כי בהיותם במדבר וענן ה' עליהם והמן יורד מן השמים והשלו עולה והבאר לפניהם תמיד וכל מעשיהם בידי שמים בדברים נסיים הנה מחשבתם ומעשיהם עם השם תמיד, ולכן יזהירם יהושע שגם עתה בארץ בהסתלק מהם המעשים הנפלאים ההם תהיה מחשבתם בהם תמיד לדבקה בשם הנכבד והנורא ולא תיפרד כוונתם מן השם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל המקום אשר תדרך כף רגלכם בו לכם יהיה מן המדבר וגו'
id: 0511
nru: כד
pch: עקב
lvr: C0507
prk: 11
htm:
</b>על דעת רבותינו הנה הם שתי הבטחות, שכל מקום אשר ירצו לכבוש בארץ שנער וארץ אשור וזולתם יהיה שלהם, והמצות כולן נוהגות בהם כי הכל ארץ ישראל, ומן המדבר והלבנון ועד הים האחרון יהיה גבולכם, שאתם חייבים לכבשו ולאבד משם העמים, כמו שאמר כאן (פסוק כג): וירשתם גויים גדולים ועצומים מכם, ולעקור ע'ז ומשמשיה כמו שהזכיר למעלה (ז ה כה). <br>
<br>
<b><span id='pink'>והבטיח כי לא יתיצב איש בפניכם - <br>
</span></b>בין בארץ הנזכרת בין בכל מקום אשר תדרוך כף רגלכם בו:<br>
<b><br>
ומכאן יצא לרבותינו (חלה פ'ד מ'ז): <br>
</b><blockquote>המחלוקת בסוריא שקורין אותה כיבוש יחיד.<br>
</blockquote> והטעם כי דוד כבש אותה ברצון נפשו שלא שאל באורים ותומים ולא נמלך בסנהדרין, כי היה חייב להוריש כל שבעת הגויים בתחילה ואחרי כן אם ירצה ילך אל ארץ אחרת כאשר הבטיח השם בכאן. ומפני שלא נעשה הכבוש ההוא כמצות התורה, אמרו מקצתם לא שמיה כבוש ודינו במצות כדין חוצה לארץ, וכך היא שנויה בספרי (עקב כד). ומקצתם יאמרו בתלמוד (ע'ז כא א): דשמיה כבוש, כי אף על פי שלא נעשה כסדר, כיון שהלך שם וכבשה נתקיים בו לכם יהיה, וארץ ישראל היא:<br>
<br>
פרשת ראה<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתתה את הברכה על הר גרזים
id: 0511
nru: כט
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 11
htm:
</b><blockquote>כתרגומו: ית מברכיא, את המברכים. על הר גרזים - כלפי הר גריזים, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון כפי פשוטו,</span></b> כי עדין לא ציוה במברכים. אלא פירושו, כי אני נותן לפניכם דרך ברכה ודרך קללה, וטעם <b>'לפניכם'</b>, שתבררו לכם מהן מה שתרצו, ואודיע שתהיה לכם הברכה כאשר תעשו המצות והקללה אם לא תקיימו אותן, וזה כאשר אמר עוד (להלן ל טו): ראה נתתי לפניך היום את החיים ואת הטוב ואת המות ואת הרע וגו'. <br>
ואחר כן אמר בכאן, שיתנו הברכה הזאת אשר הוא אומר להם על הר גריזים והקללה על הר עיבל.<br>
<blockquote>והנה היא נתונה בפה, וכן ונתן אותם על ראש השעיר (ויקרא טז כא), <b>כדברי ר'א:</b><br>
</blockquote><br>
והנה אמר בכאן בדרך האזהרה, שיתנו את הברכה על הר גריזים לברך את העם אם ישמעו אל מצות ה' והקללה על הר עיבל לאמר ארור אשר לא ישמע אל המצות ויסור מן הדרך אשר ציוה ה', והיה אפשר שיתנו כל השבטים הברכה וכולם הקללה, או שיאמרו הלווים הכל או איש אחד משמיע לכולם, ואחרי כן שב לבאר שם (להלן כז יב - יד): ואלה יעמדו לברך את העם על הר גריזים, ואלה יעמדו על הקללה, ואמר וענו הלווים, ופירש כל העניין, כי בכאן מפני אזהרתו אשר אמר ראה אנכי נותן וגו' הזכיר מקצת המצווה, וחזר לבאר אותה במקומה. <b><span id='katom'>ויתכן, </span></b>שהיה הר גריזים לדרום, שהוא הימין, והר עיבל מצפון, שנאמר (ירמיה א יד): מצפון תפתח הרעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תעשון כן לה' אלוהיכם
id: 0512
nru: ד
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
</b><blockquote>להקטיר לשמים בכל מקום, כי אם במקום אשר יבחר. דבר אחר ונתצתם את מזבחותם ואבדתם את שמם לא תעשון כן, אזהרה למוחק את השם ולנותץ אבן אחת מן המזבח או מן העזרה. אמר רבי ישמעאל וכי תעלה על דעתך שישראל נותצין המזבחות, אלא שלא יעשו כמעשיהם ויגרמו עונותיכם למקדש אבותיכם ליחרב, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ודברי רבי ישמעאל סמך של אגדה הם. אבל הכתוב כדעת רבותינו אזהרה למוחק את השם.<br>
<br>
<b>ומפורש במסכת מכות (כב א): <br>
</b><blockquote>והא איכא מוחק את השם דלקי, ואזהרתיה מהכא לא תעשון כן לה' אלוהיכם:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ולשון ספרי (ראה ז): <br>
</b><blockquote>מנין לנותץ אבן אחת וכו', <br>
רבי ישמעאל אומר מנין למוחק אות אחת מן השם שעובר בלא תעשה? <br>
שנאמר ואבדתם את שמם לא תעשון כן, <br>
רבן גמליאל ברבי אומר וכי תעלה על דעתך וכו'.<br>
</blockquote> ודברי רבי ישמעאל אינם במחלוקת, אבל הם ביאור כי מוחק את השם כנותץ אבן מן המזבח. ואם כן יהיה פירוש הכתוב, ונתצתם את מזבחותם ואבדתם את שמם מן המקום ההוא ולא תעשון כן לה' אלוהיכם לנתוץ את מזבחו ולאבד את שמו, אבל תנו כבוד לשמו ולמזבחו, ואל המקום אשר יבחר בו לשום שם מזבח לשמו תדרשו ותביאו עולותיכם לפניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לשכנו תדרשו
id: 0512
nru: ה
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
</b>שתלכו לו מארץ מרחקים ותשאלו אנה דרך בית השם, ותאמרו איש אל רעהו לכו ונעלה אל הר ה' אל בית אלוהי יעקב (ישעיה ב ג), כלשון ציון ישאלו דרך הנה פניהם (ירמיה נ ה). <br>
<br>
ובספרי (ראה ח), תדרשו: <br>
<blockquote>דרוש על פי הנביא. <br>
יכול תמתין עד שיאמר לך נביא? <br>
ת'ל: לשכנו תדרשו ובאת שמה, דרוש ומצא ואח'כ יאמר לך נביא. <br>
וכן אתה מוצא בדוד וכו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך האמת </span></b>לשכנו תדרשו, לכבודו תדרשו, ובאת שמה, לראות את פני האדון ה' אלוהי ישראל. וממנו אמרו חכמים <b>'שכינה'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מעשרתיכם
id: 0512
nru: ו
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
</b>מעשר בהמה ומעשר שני לאכול לפנים מן המחיצה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואת תרומת ידכם -<br>
</span></b><blockquote> אלו הבכורים שנאמר בהם (להלן כו ד): ולקח הכהן הטנא מידך, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (ספרי יב). <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span></b>יזכיר הכתוב העולות והזבחים שחייב לאוכלן שם במחיצה לפני ה', והזכיר גם כן שיביא שם המעשר והתרומה שיתן אותם לכוהנים וללווים משרתי המקדש וישמחו גם הם עמכם ועם בתיכם, כעניין שנאמר (מלאכי ג י): הביאו את כל המעשר אל בית האוצר ויהי טרף בביתי ובחנוני נא בזאת אמר השם צבאות אם לא אפתח לכם את ארובות השמים והריקותי לכם ברכה עד בלי די. וכן יסדו בבית שני בתרומה ובתרומת המעשר שיביאום למקדש, שנאמר (נחמיה י לח): ואת ראשית עריסותינו ותרומותינו ופרי כל עץ תירוש ויצהר נביא לכוהנים אל לשכות בית אלוהינו, ונאמר (שם פסוק לט): לבית אלוהינו אל הלשכות לבית האוצר:<br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'תרומת ידכם'</b>,</span> מפני שהתרומה לא נתנה בה התורה שיעור, אבל היא כאשר תרים ידו. וכן מה שאמר (פסוק יז): לא תוכל לאכול בשעריך, יזהיר על הישראלי שלא יאכל בשעריו המעשר והבכורות והנדרים והתרומה, וחזר והפריש ביניהם (בפסוק יח), כי אם לפני ה' אלוהיך תאכלנו אתה ובנך ובתך, הנאכל לכם, והלווי אשר בשעריך יאכל שם בשעריך הראוי אליו כמו שנאמר בהם (במדבר יח לא): ואכלתם אותו בכל מקום, ויקצר הכתוב בדברים המפורשים במקום אחר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני סובר בפשוטו של מקרא זה,</span></b> כי <b>'תרומת ידכם'</b> מה שירים אדם לה' מכספו ומזהבו לעשות אותו קורבן עולה או זבח. והזכיר בקורבן שלשת מינין, הנדרים אשר הם הרי עלי קורבן שור או כשב או עז, והנדבה אשר יאמר בשור ושה הרי זה עולה ואביא אותה למקדש, והתרומה אשר ירים מכל אשר לו כסף או זהב או שהביא בהמתו חולין לעזרה ויאמר לכוהנים הרי זו מידי לשם. והוא מלשון כל מרים תרומת כסף ונחושת הביאו את תרומת ה' (שמות לה כד), וכן כל תרומת הקדשים אשר ירימו בני ישראל לה' (במדבר יח יט), קורבנות הם, וכך אמר בשקלים (שמות ל יג): מחצית השקל בשקל הקדש וגו' תרומה לה', והם לקורבנות (מגילה כט ב). <br>
כי כל מה שירים אדם לה' מכל אשר לו, בין לקורבנות בין לבדק הבית כעניין וייקחו לי תרומה (שם כה ב): בין לכוהנים משרתי ה', הכל יקרא תרומה, כעניין שכתוב במכס (במדבר לא כט): ונתת לאלעזר הכהן תרומת ה', והיו חולין גמורין בידו, וכן ואשקלה להם את הכסף ואת הזהב ואת הכלים תרומת בית אלוהינו ההרימו המלך ויועציו (עזרא ח כה). ולא אמר הכתוב <b>'תרומותיכם'</b>, שלא נטעה בתרומת הכהנים, אבל אמר <b>'תרומת ידכם'</b> מה שתרימו ברצונכם מן הבא בידכם. והנה כל הנזכרים בכאן חייבים במחיצה, כי פירוש מעשרותיכם מעשר בהמה ומעשר שני הנאכלים לפני השם, כי מעשר ראשון מעשר הלווים ומעשר עני להם הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תעשון ככל אשר אנחנו עשים פה היום
id: 0512
nru: ח
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>בדרך הפשט, כי פירשו בו בעבור שהיו נוסעין ממסע אל מסע ויקריב עולה במסע שירצה, ויש מי שיתן בכור צאנו ויש מי שלא יתן, כי המצוה תלויה בארץ.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין זאת דעתי,</span></b> רק טעמו שלא היו כולם יראי השם, ובעבור שאמר <b>'אנחנו'</b>, כי מצות רבות בעולות תלויות בארץ, זה לשונו. ואינו נכון, שאין מדרך הפרשה שידבר בתוכחות, ויאמר להם עתה שאינם עושים מצות השם ואיש כל הישר בעיניו יעשה. <br>
<span id='red'>ואיך יאמר משה רבנו אנחנו עושים בעבירות, חלילה, אבל היה ראוי שיאמר לא תעשו ככל אשר עשיתם עד היום איש כל הישר בעיניו. ומה טעם לכלול עם העבירות המצות התלויות בארץ?<br>
</span><b><span id='katom'>אבל פירוש הכתוב,</span></b> כי ישראל נצטוו במדבר לזבוח כל בקרם וצאנם שלמים לפני המשכן (ויקרא יז ג - ו), אבל באיזה מקום שיהיה המשכן יעשה אותם, ואם לא ירצה לאכול שור ושה לא יתחייב להביא קורבן כלל. וגם כן אינו חייב להביא בכורות ולא מעשר בהמה ומעשר שני. והנה לא יביא בחיוב למשכן כלל, ואפילו ברגלים לא נתחייב לבא שם. <br>
<br>
וכן אחרי זריקת הדם והקטר החלב בשלמים יאכל אותם במדבר בכל מקום שירצה, כי לא נתן בהם הכתוב מחיצה אבל אוכלים אותם במחנה וחוץ למחנה. והנה אין להם בכל עניין הקורבנות חובה, רק איש כל הישר בעיניו יעשה, על כן ציוה בכאן כי אחרי המנוחה והנחלה לא יעשו כן, אבל יבואו בחובה למקום ידוע ומיוחד נבחר מהשם ויביאו שם הזבחים והמעשרות והבכורות ויאכלום שם במחיצה לפני השם. ומה שאמרו רבותינו (ספרי טז): בדבר הנידר והנדב [שקרב בבמה ושאין נידר ונדב] שאינו קרב בבמה, מדרש מיתור המקרא, כמו שהוא מפורש בפרק בתרא דזבחים (קיז ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי ירחיב ה' אלוהיך את גבלך
id: 0512
nru: כ
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
</b>אין טעם הרחבה זאת כאותה שיאמר (להלן יט ח ט): ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבולך וגו' ויספת לך עוד שלש ערים על השלש האלה, שאם כן לא היה בשר תאווה מותר בבואם לארץ. אבל שם (להלן יט א): נאמר כי יכרית ה' אלוהיך את הגויים אשר ה' אלוהיך נותן לך את ארצם, והם שבעה הגויים שיזכיר בכל מקום, ואז נבדיל שלש ערים, וכן עשה יהושע (יהושע כ), ואח'כ אמר כי ירחיב ה' אלוהיך את גבולך כאשר נשבע לאבותיך, וזה ירמוז לעשרה עממין שנתנו לאברהם. אבל כאן אמר <b>'כאשר דבר לך'</b>, והם הגויים האלה אשר ה' אלוהיך נותן לך את ארצם, כי מיד לאחר שכבשו וחלקו הותר להם בשר תאווה. ואין טעם <b>'כי ירחק ממך המקום'</b> שיהיה מותר בהרחקת המקום בלבד, שאם כן יהיו אסורים יושבי ירושלים בבשר תאווה. אבל עם כל ישראל ידבר ויאמר להם, כי כאשר ירחיב השם את גבולכם ולא תהיו כולכם יושבים סביב למשכן כאשר אתם היום במדבר יהיה לכם בשר החולין מותר, כי א'א שתלכו כולכם ממקום רחוק אל המקום אשר יבחר ה' ותזבחו זבחים שלמים כל מה שתאכלו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וזבחת וגו' כאשר צויתיך
id: 0512
nru: כא
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
על דעת רבותינו (חולין כח א): <br>
</b><blockquote>כאשר ציוויתיך על פה מהלכה למשה מסיני, מלמד שנצטווה משה על הושט ועל הקנה ועל רוב אחד בעוף ועל רוב שנים בבהמה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ודע</span></b> כי שחיטה בלשון הקדש הוא הכרת סימני הצוואר, ואל תחוש בעבור שאמר וישחטם במדבר (במדבר יד טז), כי היא מליצה, שזבח אותם כצאן. והנה ציוה בקורבנות <b>'ושחט'</b> <b>'ושחטו'</b>, שהוא בסימני הצוואר. והנה מתחלה ציוה שיהיה כל מה שהם אוכלים שלמים, והם שחוטים כמשפט הקורבנות, ועתה כשבא להתיר בשר החולין אמר וזבחת מבקרך ומצאנך כאשר ציוויתיך - בהיותם קורבנות, ותאכל אותם חולין בכל תאוות נפשך, לומר שיתירם חולין בכל מקום ובלבד שיהיו זבוחין כאשר ציוה מתחלה בהיותם כולם קורבנות, <b><span id='katom'>וזהו פשוטו של מקרא זה על הנכון. <br>
<br>
ושמא </span></b>רבותינו נתכוונו בזה כשאמרו בספרי (ראה לט), כאשר ציוויתיך, מה קדשים בשחיטה אף חולין בשחיטה. והנה מצות השחיטה מפורשת בכאן, ומבוארת מדברי רבותינו בקבלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אך כאשר יאכל את הצבי ואת האיל כן תאכלנו
id: 0512
nru: כב
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
</b>הוא כמו שיפרש הטמא והטהור יחדו - כי מפני שציוה במדבר שלא יאכלו בקר וצאן רק בזבחי שלמים, ומוזהר בהם כי הנפש אשר תאכל בשר מזבח השלמים אשר לה' וטומאתו עליו ונכרתה, אמר בכאן שיאכל בכל אות נפשו בחולין, ושיאכלנו עם הטמא בקערה אחת כאשר הם אוכלין במדבר הצבי והאיל שאינו קרב על המזבח. ואין הטעם <b>'בכצבי וכאיל'</b> שיאכל חלב החולין כאשר יאכל חלב הצבי והאיל, כי לא יזכיר רק האיכות, כעניין שאתם אוכלין הצבי והאיל תאכלו הבשר אשר תזבחו בכל מקום, ולא אמר כל אשר יאכל בצבי ובאיל יאכל בו. ולכך יפרש בכל מקום (להלן טו כב): הטמא והטהור יחדו (יאכלנו): כצבי וכאיל, ולא אמר בשום מקום <b>'יאכלנו כצבי וכאיל'</b> בלבד, כדי שלא יהא גם החלב בכלל:<br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'אך'</b></span> אזהרה, מפני כי מתחלה היה אסור לאכול רק השלמים השחוטין במשכן, ועתה כשהתיר לשחוט ולאכול בשעריך ובכל אות נפשך יהיה במשמע שיאכל אפילו חולין וגם קדשים כאשר בראשונה, שיקריבם שם בבמה, ועל כן אמר והזהיר אך כאשר יאכל את הצבי ואת האיל כן תאכלנו, שלא תקריב ממנו לא חלב ולא דם ולא תנהג בהם דרך קדשים ולא תזהיר מהם הטמאים כלל:<br>
והוצרך להזכיר (בפסוק טז): רק הדם לא תאכלו, מפני טעמים רבים. כי מתחלה אמר באיסור הדם (ויקרא יז יא): ואני נתתיו לכם על המזבח לכפר על נפשותיכם, והיה במשמע הזה שהדם שאינו מכפר בבהמה לא ייאסר, על כן הוצרך לאוסרו בביאור. אבל בחלב לא הזכיר כן באיסורו, ואין כל הקרב מן האימורין אסור ולא כל שאינו קרב מותר, כאשר כתבתי במקומו (שם ג ט). ועוד כי כיון שציוה בכאן שנשחוט, והזהיר שנאכל באיכות הצבי והאיל, היה במשמע שנכסה הדם כאשר ציונו בצבי והאיל (שם יז יג), ועל כל פנים הוצרך להתיר שנשפוך הדם כמים בלא כסוי, וזה טעם <b>'על הארץ'</b>, לא <b>'בארץ'</b> שיכסנו בעפר, וכיון שהוצרך להזכיר היתר הדם הקדים לבאר איסורו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>נתיירא הכתוב שלא ידונו בדם, בעבור כי במדבר בעת שהיו כל בקרם וצאנם שלמים היה הבשר אסור עד שיזרוק הדם על המזבח כי כן הדין בקורבנות, והנה הדם בהם מעכב אכילת הבשר, וציוה מן הצבי והאיל בעבור שאינם קרבים שנכסה את דמם בעפר, וכן מן העוף בעבור שאין העוף קרב לשלמים, וא'כ היה מחויב בבקר [ובצאן] של בשר תאווה שנכסה אותו או שנאכלנו עם הבשר בנחירה ולא יראה על פני השדה, כי ראוי היה שיהא מותר לאוכלו בפני עצמו ממה שישפכנו על הארץ, שלא יזבחו את זבחיהם לשעירים אשר הם זונים אחריהם. על כן אמר שיזבח הבקר והצאן ולא יאכל הדם עם הבשר בנחירה או באבר מן החי, וישפוך הדם על הארץ ולא יחוש לו, אבל לא יאכלנו לא בפני עצמו ולא עם הבשר. ומן הטעם הזה הוצרך להזכיר כן פעם אחרת בבכור בעל מום (להלן טו כג), מפני שהיה הדם מתחילה למזבח, והוצרך עתה לומר כשהוא בעל מום שלא ינהגו קדושה בדמו וגם לא היתר, אבל ישפכנו כמים ולא יאכלנו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני בטעם העניין הזה,</span></b> כי מתחלה בהיותם במדבר ילל ישימון ושעירים ירקדו שם, והיו כולם יוצאי מצרים הרגילים בהם, אסר להראות הדם על פני השדה ולזבוח כלל רק לפני משכן ה', להרחיק אותם מן החטא ההוא. אבל בבואם לארץ והוצרך להתיר בשר תאווה מפני ריחוק המקום, לא חשש אם ישפך בביתם דם הבקר והצאן על הארץ, אבל בדם החיה ועוף אשר יצוד בשדה וביער והמנהג לשחטם שם ולהביאם שחוטין אל הבית השאיר המצווה כאשר הייתה לכסות דמם בעפר שלא יקריבנו לשעירים:<br>
<br>
ומדרש רבותינו (ספרי מב): <b>'ברק חזק לבלתי אכל הדם'</b> <b>'ולא תאכלנו למען ייטב לך'</b> (פסוק כה): מדרש יפה ונאות ללשון הכתוב, שהיו להוטין אחריו על כן הוצרך לכל האזהרות האלה. וכל שכן שהוצרך להזכיר איסורו אע'פ שלא הזכיר איסור החלב. ובאמת שדבר רבותינו זה מספיק לטעם ריבוי האזהרות שהכתוב מזהיר ממנו, אבל הלשון שאמר <b>'רק חזק לבלתי אכל הדם'</b> אינו מתיישב לי בכל זה, כי מה חוזק ואומץ יש בהיזהר מן הדם, והראוי שיאמר לחומרו <b>'השמר לך לבלתי אכול הדם'</b>. ומצינו לשון חוזק במצות, שאמר הקב'ה ליהושע (יהושע א ז): רק חזק ואמץ מאד לשמור לעשות ככל התורה אשר ציוך משה עבדי, וכן אמר יהושע לישראל (שם כג ו): וחזקתם מאד לשמור ולעשות את כל הכתוב בספר תורת משה, וזה במצות כולן, <b>'ולשמור'</b> ירמוז ללא תעשה <b>'ולעשות'</b> ירמוז למצות עשה, אבל במצווה אחת לא נמצא כן, ומה צורך לחיזוק בשב ואל תעשה ממצות לא תעשה אחת:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל נראה לי</span></b> כי הזכיר בה חיזוק מפני העניין אשר ממנו דבקו בדם במצרים, כי היו זובחים את זבחיהם לשעירים תמיד כמו שכתוב (ויקרא יז ז): ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים אשר הם זונים אחריהם, וכתיב (להלן לב יז): יזבחו לשדים לא אלוה, והייתה העבודה ההיא באכילה מן הדם, כי היו מקבצים הדם לשדים והם אוכלים עליו וממנו, כאלו הם קרואים לשדים לאכול על שולחן השדים ההם ומתחברים עימהם, וכבר הוזכר זה בספר מורה הנבוכים (ג מו). ולא שיהיה זה עיקר טעם איסור הדם, כי הכתוב מפרש טעמו כי הדם הוא הנפש - כאשר בסדר אחרי מות (ויקרא יז יא), אבל מזה היו שטופים בו ורודפין אחריו מאד. והנה היו מתנבאים בו ומגידים עתידות. ולכך בא הכתוב והזהיר שאם ישמע מאוכלי הדם דבר עתיד ובא האות והמופת אל יפתה לבבו, אבל יחזיק בתומתו ובאמונת ה' ואל יאכל מן הדם בשום עניין, ואל יכסה המעשה ההוא, מדבריהם לא יירא ומפניהם לא יחת כי הבל המה מעשה תעתועים. הזהיר בכאן כעניין המוזהר בנביא השקר מפני הטעותיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמר ושמעת את כל הדברים האלה
id: 0512
nru: כח
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 12
htm:
</b>לא הזכיר בכאן <b>'חוקים ומשפטים'</b> או <b>'עדותיו ומצוותיו'</b>. אבל אמר <b>'את כל הדברים'</b> להכניס בשמירה זו גם הטוב והישר, כאשר פירשתי בסדר ואתחנן (לעיל ו יח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי יקום בקרבך נביא או חלם חלום
id: 0513
nru: ב
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 13
htm:
</b>יקראנו הכתוב <b>'נביא'</b> על פי עצמו, שיאמר הוא השם דבר עמי בהקיץ ואני נביאו שלוח לכם שתעשו כן. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שירמוז</span></b> הכתוב למה שהוא אמת כי בנפשות בקצת האנשים כוח נבואיי ידעו בו עתידות, לא ידע האיש מאין יבא בו, אבל יתבודד ותבוא בו רוח לאמר ככה יהיה לעתיד לבא בדבר פלוני. ויקראו לו הפילוסופים כהי'ן, ולא ידעו סבת העניין אך הדבר נתאמת לעיני רואים. אולי הנפש (בחדודה): [בהתבודדה] תדבק בשכל הנבדל ותתכוון בו. והאיש הזה יקרא <b>'נביא'</b> כי מתנבא הוא, ועל כן יבא האות והמופת אשר יאמר אליך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ונתן אליך אות או מופת - <br>
</span></b>ענין <b><span id='pink'>'אות'</span></b>, סימן על דבר שיהיה אחרי כן בדמיונו, כעניין שנאמר איש על דגלו באותות (במדבר ב ב), כי כשיבוא הנביא ויאמר דבר פלוני עתיד להיות לדמיון שיהיה כך יקרא אות, כעניין שנאמר (ישעיה ז יד): לכן ייתן אדני הוא לכם אות, שהאל עמנו, משם בן אשת הנביא. והמלה נגזרת מן אתה (להלן לג ב).<br>
<b><span id='pink'>והמופת</span></b> יאמר על דבר מחודש שיעשה לפנינו בשנוי טבעו של עולם, כעניין שנאמר לדרוש המופת אשר היה בארץ (דהי'ב לב לא), ונתתי מופתים בשמים ובארץ דם ואש (יואל ג ג). והיא מלה מקוצרת מן מופלאת, כמו שרית ישראל (דהי'א יב לח). וישאילהו הלשון לדבר שהוא חוץ מן המנהג, כמו שנאמר (יחזקאל כד כד): והיה יחזקאל לכם למופת, ואמר (שם פסוק כז): ותדבר ולא תאלם עוד והיית להם למופת, כי מעשיו פלא בעיני הרואים, כדרך ותרד פלאים (איכה א ט). וכן אתיא ותמהיא וגו' אתוהי כמה רברבין ותמהוהי כמה תקיפין (דניאל ג לב לג), האותות והמופתים, כי הפלא והתימה עניין אחד:<br>
<br>
והיו ביציאת מצרים אותות, והם הדברים שיאמר להם מתחלה למחר יהיה האות הזה (שמות ח יט), והיו שם מופתים שיעשו בחידוש בלי שיקדימו להודיע בו, וכן מה אות כי אעלה בית ה' (ישעיה לח כב): שיקדים להודיעו, ואמר באות ההוא בעצמו לדרוש המופת אשר היה בארץ, לדעת החידוש ההוא איך נתחדש אצלם. וכן המטה אשר נהפך לנחש קראו אות כאשר הודיע בו לבני ישראל (שמות ד יז), וקראו מופת כאשר עשאו לפני פרעה לחידוש (שם פסוק כא). וכן כאשר הלך עבדי ישעיהו ערום ויחף שלש שנים אות ומופת על מצרים ועל כוש (ישעיה כ ג), כי היה בדבר אות מגיד על מה שיאתה, ופלא במנהג שילך הנביא ככה. אם כן <b>'ונתן אליך אות או מופת'</b>, פירושו שיאמר אני הנביא השלוח אליכם שתעבדו ע'ז פלונית וזה לכם האות כי למחר יבא הארבה החסיל והגזם, או ייתן להם מופת שישליך לפניהם מטה ויהיה לתנין:<br>
<br>
<b>ובספרי אמר: <br>
</b><blockquote>אות הוא מופת ומופת הוא אות, אלא שדברה תורה בשתי לשונות. <br>
</blockquote>אולי כוונתם לומר, שאין חלוק בין שניהם ואין הפרש בדינם, ודי היה להזכיר האחד, אלא שרצתה התורה להפליג בעניין לומר כל אות ואות שיתן אליך מכל אותות שבעולם:<br>
והאיש הזה שיקרא עצמו נביא ויצווה לעבוד ע'ז, על דרך הפשט נביא הע'ז הוא שיאמר צלם פעור שלחני אליכם שהוא האלוהים וצווה שתעבדוהו בכך וכך, והוא שאמר בו הכתוב עוד (להלן יח כ): ואשר ידבר בשם אלוהים אחרים ומת, כי כל מתנבא בשם אלוהים אחרים לעבוד אותם יתנבא כי הם לו לאלוהיו, והזכירו שם עם נביאי השקר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העולה בזה מדברי רבותינו (סנהדרין צ א),</span></b> כי זה הנביא הנזכר בכאן מתנבא בשם ה', יאמר השם הנכבד שלחני שתעבדו לפעור כי היה השותף עמו במעשה בראשית, או שהוא גדול מכל האלוהים לפניו ורוצה שיעבדו אליו. והם ז'ל הזכירו, כי אפילו יאמר שיעבדו לע'ז אפילו שעה אחת בלבד, כגון שיאמרו עבדו לפעור היום הזה בלבד ותצליחו בדבר פלוני כי כן הרצון לפני השם הנכבד, הוא חייב מיתה, וגם זה הוא כפשוטו של מקרא. והנה ציוה הכתוב שלא נשמע למתנבא בשם ה' לעבוד ע'ז כלל, ולא נביט באותות ובמופתים שיעשה, והזכיר הטעם מפני שאנחנו ידענו מיציאת מצרים שהוא מעשה ממש לא חזיון ולא מראה כי לה' הארץ והוא המחדש והחפץ והיכול ואין אלוהים מלבדו, וידענו ממעמד הר סיני כי הוא פנים בפנים ציוה אותנו ללכת בדרך הזה שלא נעבוד לזולתו כלל, וכבודו לאחר לא נתן, וזה טעם אשר ציוך ה' אלוהיך - (פסוק ו). והנה דבר סרה על השם, שלא ציוהו ככה מעולם, או סרה דבר על כבודו, שאין ראוי לעבוד לאל אחר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי מנסה ה' אלוהיכם אתכם
id: 0513
nru: ד
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 13
htm:
</b>לאמור כי עניין המופת אשר בא והראהו השם לזה בחלומו או בכיהונו רצון האלוהים היה בו לנסותכם באהבתו. וכבר פירשתי (בראשית כב א): כי הניסיון יקרא כן מצד המנוסה, ואמר לדעת - שיודע בפועל מה שהוא בכוח וגלוי לפניו:<br>
והנה מצות כל הפרשה במתנבא לעבוד ע'ז, אבל במתנבא בשם ה' לשנות בדברי התורה,<br>
<b>רבותינו דרשו בו (סנהדרין צ א): <br>
</b><blockquote>שאם בא לעקור דבר אחד מן התורה, כגון שיתיר החזיר או אחת מן העריות, כמשפט הזה יעשה לו. אבל אם יתיר זה לקצת הימים להוראת שעה, כגון אליהו בהר הכרמל, אנו חייבים לשמוע אליו ולעשות ככל אשר יצוונו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה,</span></b> שאם יתנבא בשם ה' לצוות מצווה שיחדש, כגון שהיה במקרא מגלה (מגילה יד א), שאינו חייב מיתה, אלא שאין לנו לשמוע אליו, דכתיב אלה המצות (ויקרא כז לד): אין נביא רשאי לחדש בהם דבר מעתה. <br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> כיון שלא נאמין לו הנה הוא נביא השקר, ומיתתו בחנק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אחרי ה' אלוהיכם תלכו
id: 0513
nru: ה
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 13
htm:
</b>היא מצווה שנלך אחר עצתו וממנו לבדו נדרוש כל נעלם ונשאל כל עתיד, כעניין ותלך לדרוש את ה' (בראשית כה כב), כי יבא אלי העם לדרוש אלוהים (שמות יח טו). וכן יעשו ישראל עם הנביאים, האין פה נביא לה' ונדרשה את ה' מאותו (מ'ב ג יא), ויגד לנו ה' אלוהיך את הדרך אשר בה נלך ואת הדבר אשר נעשה (ירמיה מב ג). ובספרי, אחרי ה' אלוהיכם, זה ענן. והוא מה שפירשנו, שנשמע לקול אותותיו ונלך אחרי עצתו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואותו תיראו - <br>
</span></b>שתאמינו כי הוא אשר בידו נפש כל חי ובידו להמית ולהחיות ופוקד עוון ומשלם שכר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואת מצותיו תשמרו - <br>
</span></b>תורת משה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ובקולו תשמעו - <br>
</span></b>לעשות כל מה שיצווה אותנו מלבד התורה, כמו שאמר שמואל (ש'א יג יג): נסכלת לא שמרת את מצות ה', והוא מה שפירש עוד (להלן יח טו): נביא מקרבך מאחיך כמוני יקים לך ה' אלוהיך אליו תשמעון, ואמר (שם פסוק יט): והיה האיש אשר לא ישמע אנכי אדרש מעמו, שהוא חייב מיתה בידי שמים, וכמו שבא במצות הנביא הכני ופצעני בדבר ה' (מ'א כ לה לז). וכן אמרו בספרי (ראה ס), ובקולו תשמעו, בקול נביאיו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואתו תעבדו ובו תדבקון - <br>
</span></b>כבר פירשתיו (לעיל ו יג, יא כב). והנה כבר נאמר (לעיל ו יג): את ה' אלוהיך תירא ואותו תעבוד, אבל החזירו בכאן, לשלול שלא נירא מדברי הנביא מפני האות והמופת ולא נעבור על עבודת ה' בעבור דבריו, כי מן ה' לבדו נירא ולא מאל אחר, ולהוסיף ובקולו תשמעו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תאבה לו
id: 0513
nru: ט
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 13
htm:
</b><blockquote>לא תהא תאב לו, ולא תאהבנו, לפי שנאמר (ויקרא יט יח): ואהבת לרעך כמוך, את זה לא תאהב, <b>לשון רש'י מספרי (ראה סז)</b>.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b>אבל בגמרא (סנהדרין סא ב) אמרו: <br>
</b><blockquote>הא אבה ושמע חייב. <br>
</blockquote><b


autr: רמבם
trm: : ואם לא יחפץ. והנה לא תאבה לו
id: 0513
nru: שם
htm:
</b>לרחם עליו שלא יומת. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא תחמל - <br>
</span></b>על הקורבה הנזכרת שיש לו עמך, כעניין שנאמר (מלאכי ג יז): כאשר יחמול איש על בנו העובד אותו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא תכסה עליו - <br>
</span></b>מהעיד עליו בב'ד. <br>
<br>
<b>ובספרי (ראה סח): <br>
</b><blockquote><b>לא תחמול,</b> לא תלמד עליו זכות, <br>
<b>ולא תכסה, </b>אם אתה יודע לו חובה אינך רשאי לשתוק. <br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>והכל טעם אחד,</span></b> כי הכסוי, מן מכסה פשעיו (משלי כח יג), וכוסה קלון (שם יב טז), השתיקה מהגיד. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ולא יוספו לעשות כדבר הרע הזה - <br>
</span></b>כי הוא דבר מצוי יעשה תמיד לולי המשפט, אבל עניין הנביא הנזכר איננו בתדירות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ודרשת וחקרת ושאלת היטב
id: 0513
nru: טו
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 13
htm:
</b>הדרישה והחקירה מפורשין בדברי רבותינו (סנהדרין מ א). <br>
והזכיר הכתוב זה בעיר הנידחת ובעובד ע'ז ולא הזכיר כן בנביא השקר ובמסית, כי הנביא מפרסם עצמו באותותיו ובמופתיו, ובמסית הכתוב ידבר עם המוסת <b>'כי הרג תהרגנו'</b>, והוא היודע ועד כמו שאמר <b>'ולא תחמול ולא תכסה עליו'</b>, אבל בעיר הנידחת ובעובד ע'ז שהם מעשים מגיעים אלינו בשמועה הזכיר בהם דרישה וחקירה. ולא הוצרך להזכיר כן בשאר חייבי מיתות, כי מקל וחומר יודע הדבר. ואמר בעדים זוממים (להלן יט יח): ודרשו השופטים היטב, בעבור שלא יודע מי משתי הכתות יאמר האמת בלתי אחר חקירה רבה. ולעניין הדין כולן למדין זה מזה בגזירה שווה, ומכלם יצאו לנו שבע חקירות ובדיקות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0514
htm:
<div id='title1'>רמבן, דברים               פרק יד</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): בנים אתם לה' אלוהיכם - <br>
</span></b>גם זו מצווה מבוארת, שאמר בתורה (ויקרא כא ה): בכוהנים, לא יקרחו קרחה בראשם ובבשרם לא ישרטו שרטת, ועתה יבאר כי לא בעבור מעלת הכוהנים בלבד שהזכיר שם שהם קדושים לאלוהיהם ציוה בהם זה, אבל כל העדה כלם קדושים וכולכם בנים לה' אלוהיכם כמו הכוהנים, אם כן הישמרו גם אתם במצווה הזאת כמותם:<br>
<b>ועל דעת רבותינו</b> בשניהם אינה אלא על המת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהייתה המצווה הראשונה בכוהנים לאמר שאם היה הכהן מקורח ומגודד איננו ראוי לעבודה, כמו שאמר (שם פסוק ו): ולא יחללו שם אלוהיהם, והנה עבודתם מחוללת, וכאן ביאר כי המצווה גם לישראל, והוצרכו לשתיהם. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>לפי שאתם בניו של מקום אתם ראויים להיות נאים ולא גדודים ומקורחים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> שאם כן תהיה המצווה גם שלא על המת. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b>אחר שתדעו שאתם בנים לה' והוא אוהב אתכם יותר מן האב לבנו, לא תתגודדו על כל מה שיעשה, כי כל מה שיעשה לטוב הוא ואם לא תבינוהו, כאשר לא יבינו הבנים הקטנים מעשה אביהם רק יסמכו עליו, <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי עם קדוש אתה - <br>
</span></b>ואינך כשאר כל הגויים, על כן לא תעשה כמעשיהם:<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> כי טעם <b>'עם קדוש'</b> הבטחה בקיום הנפשות לפניו יתברך, יאמר אחרי שאתה עם קדוש וסגלת ה' ולא ישא אלוהים נפש וחשב מחשבות לבלתי ידח ממנו נדח, אין ראוי לכם להתגודד ולהיקרח על נפש ואפילו ימות בנוער. ולא יאסור הכתוב הבכי, כי הטבע יתעורר לבכות בפירוד האוהבים ונדודם אף בחיים. <br>
<b>ומכאן סמך לרבותינו (מו'ק כז ב): <br>
</b><blockquote>באסרם להתאבל על נפש יותר מדאי:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תאכל כל תועבה
id: 0514
nru: ג
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 14
htm:
</b>הנה רצה להוסיף ביאור במאכלים האסורים, ולכך אמר <b>'לא תאכל כל תועבה'</b> להגיד כי כל הנאסרים נתעבים לנפש הטהורה. ועניין כל תיעוב, שנאה ומיאוס, כעניין כי נתעב דבר המלך (דהי'א כא ו), כל אכל תתעב נפשם (תהלים קז יח), כי המאכלים האסורים גסים יולידו עובי ואטימות בנפש, כאשר הזכרתי במקומו (שמות כב ל). ועל כן אמר עוד (פסוק כ): כל עוף טהור תאכלו - להגיד כי אלה אשר אסר נתעבים והשאר טהורים וראויים לנפש טהורה:<br>
<br>
<b>ובספרי אמרו: <br>
</b><blockquote>רבי שמעון אומר: כל עוף טהור תאכלו, אלו חגבים טהורים. <br>
וכל שרץ העוף (פסוק יט), אלו חגבים טמאים.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה אמר.</span></b> והנה טעם הכתוב כי הזכיר לאסור כל שרץ העוף והם ההולכים על ארבע, וחזר ואמר כל עוף טהור תאכלו, להתיר מהם אשר לו כרעים ממעל לרגליו הארבה והסלעם והחרגול והחגב, ולא הוצרך לפרש זה שכבר הוזכר (ויקרא יא כא כב). אבל הזכיר בכלל דרך קצרה כל עוף טהור תאכלו, כלומר אלו הנזכרים מאכלים נתעבים ושאר העופות למיניהם למרביתם תאכלו מהם כל טהור שלא אסרתיו. והנה כלל כל הנאסרים לנו שהם כלם תועבה. ולא הוצרך לפרוט אחרי כן השרצים וכל הרמש, כי דבר ידוע הוא שתתעב אותם נפש כל נקי דעת, אבל הזכיר סימני הבהמה והחיה והדגים והעופות והנבלה, להודיעך שגם הם מתועבים לנפש. ולא הזכיר הטרפה, שאיננה תועבה, אבל נאסרה מפני הארס או החולי הממית שלא יזיק באוכליו:<br>
<b><span id='katom'>ולרבותינו עוד מדרשים </span></b>(חולין סג ב): למה נשנו, בבהמה מפני השסועה ובעופות מפני הראה. <br>
<br>
<b>ועוד מדרש (ספרי צח, קידושין נז א): <br>
</b><blockquote>בכל צפור טהורה תאכלו, להתיר משולחת של מצורע, וזה אשר לא תאכלו מהם, לאסור את השחוטה. <br>
</blockquote>קבלו כן לרמוז <b>'בכל צפור טהורה'</b> שהציפור שלא קבלה טומאה מותרת, וטומאת המצורע לא תדבק בחיה שאין בעלי חיים בבהמה ובעוף מקבלים טומאה בנוגעם במת או בשרץ, אבל השחוטה שראויה לקבל טומאה ידבק בה רוח הטומאה הפורחת מן המצורע ואיננה טהורה, והיא בכלל תועבה כי אכילתה נתעבת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי עם קדוש אתה לה' אלוהיך
id: 0514
nru: כא
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 14
htm:
</b>דבק עם <b><span id='pink'>לא תבשל גדי בחלב אמו </span></b>- כי איננו מאכל נתעב, אבל יאסור אותו להיותנו קדושים במאכלים, או להיותנו קדושים שלא נהיה עם אכזרי לא ירחמו שנחלוב את האם ונוציא ממנה החלב שנבשל בו הבן. ואף על פי שכל בשר בחלב יכנס בלאו הזה, כי כל מינקת תקרא אם וכל יונק יקרא גדי, והוא דרך הבישול, והנה בכולם אכזריות. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לא תבשל גדי בחלב אמו, שלשה פעמים, פרט לחיה ולעופות ולבהמה טמאה. והמדרש הזה הוציאו אותו (ספרי קג, וחולין קיג א): ממלת גדי, אבל הלאו עצמו אחד לאיסור אכילה ואחד לאיסור הנאה ואחד לאיסור בישול.<br>
</blockquote>וכן כתב הרב בסדר ואלה המשפטים (שמות כג יט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0515
htm:
<div id='title1'>רמבן, דברים               פרק טו</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): מקץ שבע שנים תעשה שמטה - <br>
</span></b><b><span id='katom'>הנכון בעיני, </span></b>שיזהיר על שנת השבע עצמה שנעשה אותה שמטה בחריש ובקציר, כמו שאמר (שמות כג יא): והשביעית תשמטנה ונטשתה, וזה טעם <b>'תעשה שמטה'</b> שתשבות, כדרך לעשות את יום השבת (לעיל ה טו). וקצר באסור הזריעה והזמירה שכבר הזכירם בביאור (ויקרא כה ד), אבל הוסיף לבאר כי היא שמטה לה' גם בהשמט כספים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם כי קרא שמטה לה' - <br>
</span></b>שהיא שבת לה' וכל המעשים ישבותו, וכבר רמזתי סודה (שם שם ב):<br>
<br>
<b>וטעם <span id='pink'>'מקץ', </span><br>
אמר ר'א: <br>
</b>בתחילת השנה, וכן אמרו המדקדקים כלם, כי הראש והסוף יקראו קצה שכל דבר יש לו שתי קצוות, וכעניין שכתוב מן הקצה אל הקצה (שמות כו כח), על שני קצותיו (שם כה יט), על ארבע קצותיו (שם כז ד). ואין דבריהם נכונים אצלי, כי ראש שבע שנים הוא השנה הראשונה והוא הקצה שנקרא בהם ראש, ואלו אמר הכתוב <b>'מקץ השנה השביעית'</b> היה דברם נכון:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ספרי קכב): <br>
</b><blockquote><b>'מקץ'</b> בסוף השבע, ולא ידבר הכתוב אלא בשמיטת כספים, יאמר מסוף כל שבע שנים הנמנים לכם תעשו שמטה שישמוט כל בעל משה ידו.<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b>ולכך אמרו (ערכין כח ב): <br>
</b><blockquote>אין שביעית משמטת אלא בסופה. <br>
</blockquote>וכן לדעתם (שם), מקץ שבע שנים במועד שנת השמטה בחג הסכות, בסוף השבע, אלא שהקץ הנזכר בכאן הוא מיד והקץ הנזכר שם מופלג שהרי פירש במועד שנת השמטה בחג הסכות. והנה טעם שניהם <b>'מתכלית'</b>, יאמר בכאן מתכלית שבע שנים תעשה שמטה, ושם יאמר בו גם כן כאשר תכלינה שבע שנים במועד שנת השמטה תעשה הקהל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט יראה לי</span></b> כי לשון הכתוב כפשוטו הוא ברור ומתוקן, כי קץ הוא סוף, וכן תרגומו, והמספרים וכל דבר יש להן ראש וסוף וראשם וסופם בהם ותאמר בעשרות כי האחד ראש המספר והעשירי סופו, אם כן <b>'קץ שבע שנים'</b> שנת השבע שהוא סוף המספר ההוא. ובשמיטת הארץ הכתוב מדבר כאשר פירשתי למעלה. וטעם <b>'מקץ'</b>, כמו כרוב אחד מקצה מזה וכרוב אחד מקצה מזה (שמות כה יט), והנה הוא כמו בקץ שבע שנים תעשה שתשבות בו. וכן מקץ שבע שנים תשלחו איש את אחיו העברי אשר יימכר לך ועבדך שש שנים (ירמיה לד יד), פירושו בשנה השביעית שהוא סוף המספר, והוא דומה לכתוב שבתורה (שמות כא ב): ובשביעית יצא לחפשי חנם, וכן ובשנה השביעית תשלחנו חפשי מעמך (להלן פסוק יב), כי בעבור שאמר <b>'ועבדך שש שנים'</b> לא הוצרך לפרש רק כי בשנת השביעית יפטר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה על דרך הזה,</span></b> היה נראה כי פירוש הכתוב האחר מקץ שבע שנים במועד שנת השמטה בחג הסוכות, שיהיה כמו כן בשנת הקץ בחג הסוכות, בראש אותו השנה שנאסרו בה לחרוש ולזרוע שהיא שנת השמטה. אבל לא נוכל לומר כן, כי רבותינו (סוטה מא א): קבלו וראו שהיה ההקהל בחג הסוכות של השנה השמינית, היא השנה שאחר השמטה. ועל כן אמרו המפרשים, כי פירוש <b>'במועד שנת השמטה'</b> במועד השנה הראשונה של מנין השמטה.<br>
<b><span id='katom'>וזה איננו נכון,</span></b> כי לא תקרא בכתוב <b>'שנת השמטה'</b> רק שנת השבתון השנה ההיא שהיא שמטה לה', וכן <b>'שנת היובל'</b>, ורבותינו עצמם דקדקו בכך שאמרו (ערכין כד ב): מי כתיב בשנת היובל משנת היובל כתיב שנה שאחר היובל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל כך אני אומר, </span></b>כי הקץ והסוף יאמרו בכתוב על אחרית כל דבר, ופעמים הם בו ופעמים אחריו חוץ ממנו. ומקצה אחיו (בראשית מז ב), מקצה בחוברת (שמות כו ד), ומקצתם יעמדו לפני המלך (דניאל א ה), מקצות כנפיו ועד קצות כנפיו (מ'א ו כד), כלם אחרית בדבר המחבר ממנו והוא בתוכו. קץ כל בשר בא לפני (בראשית ו יג), ובא עד קצו ואין עוזר לו (דניאל יא מה), בא הקץ (יחזקאל ז ב), קץ בא (שם פסוק ו), כלם תכלית הדבר הנזכר, והוא אחריו שנקצץ ונחתך. וכן הענין בלשון הסוף, טוב ללכת אל בית אבל וגו' באשר הוא סוף כל האדם (קהלת ז ב), אחריו שכבר מת, ספו תמו מן בלהות (תהלים עג יט), את המעשה אשר עשה האלוהים מראש ועד סוף (קהלת ג יא), במעשה עצמו, ובלשונם (ב'ב יג ב): כדי עמוד בתחילתו וכדי היקף בסופו:<br>
<b><span id='katom'>ויהיה פירוש הכתוב,</span></b> מתכלית שבע שנים בחשבון שנת השמטה בחג הסוכות הבא אחר השבע תעשה הקהל. ושלא יראה להם שיהיו שבע שנים למניין אחר, הזכיר שיהיו השבע בזמן השמטה, וכן כי אקח מועד (תהלים עה ג), זמן, וכן כל המועדים זמנים. והנה הקץ הזה אחרי המספר כאשר פירש <b>'בחג הסוכות'</b>, <b>'ומקץ שבע שנים תעשה שמטה'</b> מכלל המספר, ולא הוצרך להאריך ולבאר זה שכבר פירש ששנת השבע היא שנת השמטה, ויהיה קץ רחב בשמיטת כל השנה כמו שפירשתי על דרך הפשט:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לומר </span></b>כי הכתוב מונה תחילת שנה מחג הסוכות, כמו שאמר (שמות לד כב): וחג האסיף תקופת השנה, ואמר (שם כג טז): וחג האסיף בצאת השנה, וא'כ יהיה <b>'מקץ שבע שנים'</b> בסוף וחוץ ממנו בסמוך. ואמר <b>'במועד שנת השמטה'</b>, להיות חשבון השבע בשמיטות כמו שפירשתי, לא שתגיע השמטה עד החג הזה. <br>
<b><span id='katom'>וראיתי לאחד מן המחברים שכתב,</span></b> מלמד שמוסיפים מחול על הקדש והשמטה הייתה נוהגת עד חג הסוכות של שנה שמינית. וזה דבר מוכרח בתלמוד (ר'ה יב ב): בראיות ברורות שאין אמת:<br>
<b><span id='katom'>ואפשר לומר</span></b> כי מה שאמרו רבותינו <b>'במקץ שבע שנים תעשה שמטה'</b> שאין משמטת כספים אלא בסופה, שהוא מדרש מפני שלא אמר <b>'השנה השביעית תעשה שמטה'</b>, ירמוז כי בסוף השבע תעשה שמטה יותר מן ההתחלה. ורצונם בקץ הזה, חוץ ממנו. ויכול אדם לתבוע חובו ביום האחרון של שנת השמטה ולא תישמט עד הלילה, שכך מצינו בתוספתא (שביעית ח יא): שכותבין פרוזבול ערב ר'ה של מוצאי שביעית:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את הנכרי תגש
id: 0515
nru: ג
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 15
htm:
</b><blockquote>זו מצות עשה, לשון רש'י מספרי (ראה קל). <br>
</blockquote>ופירושו מצות עשה באחיך, הנכרי תגוש ולא אחיך, ולאו שבא מכלל עשה עשה. ולפי ששנינו שם (ספרי קכט): לא יגוש, ליתן עליו לא תעשה, חזרו ושנו את הנכרי תגוש זו מצות עשה, לומר שעובר עליו בעשה ולא תעשה. <br>
<br>
<b>וכך אמרו שם (ספרי תצא קכט): <br>
</b><blockquote><b>לנכרי תשיך</b> (להלן כג כא), מצות עשה, <br>
<b>ולאחיך לא תשיך, </b>זו מצות לא תעשה.<br>
<b></b></blockquote><b></b>והוא כמו שפירשנו מצות עשה באחיך, וכך פירש שם רש'י, לא שיהיה מצווה להלוות לנכרי ברבית כלל, וכן מוכח בגמרא בפרק איזהו נשך (ב'מ ע ב). <br>
<br>
<b>והרב רבי משה (הל' מלוה ולוה פ'א ה'ב ושם פ'ה ה'א): <br>
</b><blockquote>עשאן שתיהן מצות ממש, לנגוש את הנכרי ולהלוותו בריבית. <br>
</blockquote>טעה בלשון הזה השנוי בספרי. ושם הוא מורגל במקומות רבים, כל עוף טהור תאכלו, מצות עשה, כל שרץ העוף, מצות לא תעשה, וכן הזכירו בספרא (שמיני פרשה ג א). ובספרי (ראה צו): זאת הבהמה אשר תאכלו, מצות עשה. ודבר ברור הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמור את חדש האביב
id: 0516
nru: א
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
</b>מצות הרגלים מבוארת, כי כבר הזכירה (ויקרא כג, במדבר כח כט). והנה בתורת כוהנים הזכיר בה עניין הקורבנות, והקרבתם אשה לה', וכאן לא יזכירם כלל, אבל יזהיר את ישראל לעלות בהם אל המקום אשר יבחר ולשמוח לפניו. כי כאשר ציוה שיביא מעשר שני לפני ה' וכן הבכור ויאכלם שם במקום אשר יבחר ה', הוסיף לבאר כי עוד חייבין שיבואו כלם לפני השם ויחוגו לפניו בשלשה רגלים ולשמוח בשלמים שיקריבו לפניו. ולא הזכיר זמני חג המצות והסוכות באי זה יום יהיה, אך הזכיר חודשיהם דרך קצרה, שכבר הזכיר הכל שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וזבחת פסח לה' אלוהיך צאן ובקר
id: 0516
nru: ב
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
</b><br>
<b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> כמו שור שה כשבים (לעיל יד ד): ראובן שמעון לוי (שמות א ב), ואמר וזבחת פסח לה' אלוהיך וצאן ובקר. לכך לא אמר וזבחת פסח לה' אלוהיך מן הצאן ומן הבקר, כאשר יאמר בכל מקום, מן הבקר ומן הצאן תקריבו את קורבנכם (ויקרא א ב), ואם מן הצאן קרבנו (שם פסוק י), אם מן הבקר הוא מקריב (שם ג א). אבל יצווה בכאן בפסח והוא השה שהזכיר כבר, וצאן ובקר אילים ועזים ובני בקר לחוג חגיגה ביום הזה. כאשר יצווה בשבועות ובסוכות, שיאמר (פסוק י): ועשית חג שבעות לה' אלוהיך מסת נדבת ידך, שיביא בקר וצאן לשלמים כאשר תשיג ידו. וכן אמר בסוכות (פסוק טו): שבעת ימים תחג לה' אלוהיך וגו', ובסוף כלל את שלשתם. ודומה לזה, בראשון בארבעה עשר יום לחדש יהיה לכם הפסח חג שבועות ימים מצות יאכל (יחזקאל מה כא), ופירש בחג שבעת ימים. <br>
וכן מצינו בפסח יאשיהו שאמר (דהי'ב לה ז): צאן כבשים ובני עזים הכל לפסחים ובקר שלשת אלפים, ואחר כן אמר (שם פסוק יג): ויבשלו הפסח באש כמשפט והקדשים בשלו בסירות ובדודים ובצלחות ויריצו לכל בני העם. הנה פירש כי כבשים ובני עזים הכל לפסחים, לא עזים עצמן ולא בקר, כדכתיב (שמות יב ה): שה תמים זכר בן שנה יהיה לכם מן הכבשים ומן העזים, ופירש כי הבקר אשר הזכיר היו שלשת אלפים והיו קדשים אשר בסירות להריץ לפני העם לאכול לשבעה, כעניין החגיגה שקבלו רבותינו (פסחים ע א). ואונקלוס עשה צאן (ובקר): דבק עם הפסח, ולא יתקשר הוי'ו יפה במלת ובקר, ועוד כי אין כל הצאן כשר לפסחים, והנכון מה שאמרנו:<br>
<br>
ובאר בכאן דברים רבים. כי הזכיר במצה שתהיה לחם עני, להגיד כי ציוה לזכור שיצאו בחיפזון, והיא עני זכר כי היו במצרים בלחם צר ומים לחץ, והנה תרמוז לשני דברים, וכן אמרו הא לחמא עניא די אכלו אבהתנא בארעא דמצרים. או יאמר שתהיה עוד עשויה כלחם עני ולא שתהיה מצה עשירה, כמו שהזכירו רבותינו (פסחים לו א). ובאר במצות השאור שלא יראה בכל גבולך, כי בתחילה אמר (שמות יב יט): לא ימצא בבתיכם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אשר תזבח בערב ביום הראשון
id: 0516
nru: ד
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
</b>שלא ילין לבקר מן הבשר שעשית אותו זבח בערב יום הראשון שבשבעת הימים הנזכרים, והוא הלילה כמו שהזכיר (פסוק א): הוציאך ה' אלוהיך ממצרים לילה. כי לא הזכיר בפרשה הזאת יום ארבעה עשר ושחיטת הפסח כלל, אבל הזכיר עשיית הפסח בלילה, כלומר אכילתו ואכילת המצה עליו. והטעם, כי זביחת הפסח והקרבתו ביום ארבעה עשר היא מצות הקורבנות, והזכיר אותה בתורת הקורבנות (ויקרא כג ה): ולא החזירה כאן כאשר לא החזיר מצות שאר הקורבנות וגם בשלשת הרגלים לא הזכיר כאן שנקריב בהם אשה, אבל על אכילת הפסח והמצה הזכיר כאן לישראל. וכן שם תזבח את הפסח בערב כבוא השמש (פסוק ו), שם תעשה זבח הפסח בערב בשקוע החמה כי בלילה יאכל, ואמר לבאר זה (פסוק ז): ובשלת ואכלת במקום אשר יבחר ה' ופנית בבקר. וכבר פירשתי זה בפרשת החדש הזה לכם ראש חדשים (שמות יב ו):<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד שנפרש</span></b> ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב, מן הבשר אשר זבחת בערב, והוא הערב הקודם לבקר שהוא ביום ארבעה עשר, ואמר שם תזבח את הפסח בערב, (כבא): [וכבא] השמש מועד צאתך ממצרים ובשלת ואכלת אותו. והזכיר סתם <b>'ובשלת'</b>, כי כבר פירש שם (שם שם ח ט): צלי אש ולא בשל מבושל במים, אם כן ובשלת באש כמשפט:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה אמר וביום השביעי עצרת לה' אלוהיך לא תעשה מלאכה
id: 0516
nru: ח
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
</b>ולא הזכיר היום הראשון באיסור המלאכה, וכן לא הזכיר בחג השבועות איסור מלאכת עבודה ולא בסוכות, ולא הזכיר מצות הלולב, וכן לא הזכיר כאן יום הזיכרון ובעשור לחדש. <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כאשר פירשתי (בפסוק א), כי לא בא עתה רק להזכיר הראיה והשמחה, שחייבין כל ישראל ללכת בשלוש הרגלים האלה אל המקום אשר יבחר ה' ולחוג שם איש כמתנת ידו כברכת השם אשר נתן לו, לשמוח לפניו להודות על כל הטובה אשר גמלנו כרחמיו וכרוב חסדיו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף וביום השביעי עצרת - <br>
</span></b><b><span id='katom'>וטעמו, </span></b>ששת ימים תאכל מצות והשביעי עוד עליהם עצרת, והטעם שתהיו עוד נעצרים לפניו לאכול המצות. ובעבור שאמר עצרת היא ויהיה במשמע להיות נעצר על אכילת המצות בלבד כימים אשר לפניו, הוצרך להזהיר שלא תעשה מלאכה. וכן אמר בשמיני של חג הסוכות בפרשת המועדות שבתורת כוהנים (ויקרא כג לו): שבעת ימים תקריבו אשה לה' ביום השמיני מקרא קדש והקרבתם אשה לה' עצרת היא כל מלאכת עבודה לא תעשו, לומר שהוא נעצר על הימים הראשונים בהקרבת האשה, והוא אסור עוד בעשיית מלאכת עבודה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> עצרת היא כנסת ישראל, ובא ללמדנו סוד היום. אבל איננו שווה לעצרת של שמיני, כי השמיני רגל בפני עצמו, והקורבן של כנסת ישראל ואיננו כקורבנות של שבעת הימים, אבל שביעי של פסח הוא מכלל הרגל ועצרת, כי לפעמים תמנה שמינית ולפעמים תהיה בכלל, והנה היא כשבת שיש בה זכור ושמור, כבוד יום וכבוד לילה. והקורבן בשביעי מכלל הרגל, ועל כן אמר כאן עצרת לה' אלוהיך לא תעשה מלאכה, ושם אמר והקרבתם אשה לה' עצרת היא, כי האשה עצרת, ולכך היא סעודה קטנה, <b><span id='katom'>והמשכיל יבין.</span></b> <br>
ולא הזכיר כאן השמיני של חג, שכבר הוזכר, ואיננו חייב שנעלה בו לרגל פעם אחרת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מהחל חרמש בקמה
id: 0516
nru: ט
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
</b>טעמו מהחל לכם חרמש בקמה, כי כבר הזכיר מתי נתחיל להניף חרמש בקמה בעומר שהיא ראשית קצירנו. <br>
<b>ומדרשו (ספרי קפו): <br>
</b><blockquote>ללמד על העומר שלא תהא קצירתו אלא בחרמש:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : והזכיר כאן במקום אשר יבחר ה' לשכן שמו שם
id: 0516
nru: יא
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
</b>וכן אמר (פסוק טז): שלוש פעמים בשנה יראה כל זכורך וגו' במקום אשר יבחר. <br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי,</span></b> אם לומר כי לאחר שיבנה בית המקדש לא נאסף להקריב קורבנות הרגלים אלא במקום ההוא אשר יבחר ה', כטעם שיאמר (פסוק ה): לא תוכל לזבוח את הפסח באחד שעריך, או שיבאר כאן שלא יתחייבו לעלות לרגל עד אשר יבחר השם מקום לשכנו שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזכרת כי עבד היית במצרים
id: 0516
nru: יב
pch: ראה
lvr: C0511
prk: 16
htm:
אמר ר'א: <br>
</b>שהוא דבק עם ועבדך ואמתך. <br>
<b><span id='katom'>והנכון שהוא כפשוטו,</span></b> שתשמור החוקים האלה אשר ציוך האדון הפודך מבית עבדים, וכן נזכיר בקדוש היום הזה זכר ליציאת מצרים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר החקים האלה - <br>
</span></b>בחג השבועות, בעבור שלא נתפרש בתורה טעם מספר שבעה השבועות ומספר החמישים יום, והוא לבדו העצרת, וכבר הזכרתי סודם (ויקרא כג טו):<br>
<br>
פרשת שופטים<br>
<b><span id='pink'> (יח):</span></b> ציוה בתורה, עד האלוהים יבא דבר שניהם (שמות כב ח), ונתן בפלילים (שם כא כב), אם כן מצווה שיהיו לישראל פלילים. וביאר בכאן שישימו השופטים בכל עריהם כאשר ייתן להם השם את הארץ, כי בחוצה לארץ אינם חייבים למנות להם ב'ד, אבל כאשר יצעק המעוות יעמדו עליו הראויים לשפוט ובמשפטיהם ישפטוהו, או יעלה לארץ בזמנה ושם ישפטוהו במקום המשפט. והוסיף בכאן שוטרים, והם שיהיו נוגשים בדבר המשפט. ולפי זה אין ישראל שבחוצה לארץ מצווים למנות להם דיינין בעיירות, וכן כתב הרב ר' משה (הל' סנהדרין פ'א ה'ב):<br>
<b>אבל במסכת מכות (ז א): שנו: <br>
</b><blockquote>והיו אלה לכם לחוקת משפט לדורותיכם בכל מושבותיכם, מלמד שסנהדרין נוהגת בארץ ובחוצה לארץ, אם כן למה נאמר שופטים ושוטרים תתן לך בכל שעריך, אלא בארץ אתה מושיב בכל פלך ופלך ובכל עיר ועיר, בחוצה לארץ אתה מושיב בכל פלך ופלך ואי אתה מושיב בכל עיר ועיר. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה מזה</span></b> שחייבין למנות סנהדרין בחוצה לארץ, ולא בכל עיר ועיר כארץ ישראל אלא פלכים פלכים, אם כן המצווה הזאת נוהגת בכל זמן בדיני ממונות ובדברים הנדונין בחוצה לארץ. אבל בזמן הזה לאחר שבטלה הסמיכה, כיון שכל המשפטים בטלים מן התורה, דכתיב לפניהם ולא לפני הדיוטות, ואנן הדיוטות אנן, ואין דיינין בחוצה לארץ אלא תקנה דשליחותיהו עבדינן (גיטין פח ב), אין אנו חייבים במצות מינוי שופטים מן התורה כלל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לשבטיך - <br>
</span></b><blockquote>מוסב על תתן לך, מלמד שמושיבים ב'ד בכל שבט ושבט ובכל עיר ועיר, <b>לשון רש'י. וכן במסכת סנהדרין (טז ב). <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי פירוש דבר זה,</span></b> כי כיון שמנינו ב'ד בכל עיר ועיר הרי בתי דינין רבים בכל שבט ושבט. אולי בא לומר, שאם הייתה עיר אחת לשני שבטים כירושלים שיש בה חלק ליהודה ובנימין שיושיב בה שני בתי דינים, וכך העלו בפרק חלק (שם קיא ב): שחולקים עיר אחת לשני שבטים, וכן ירושלים הייתה ליהודה ובנימין:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש,</span></b> שחייב הכתוב למנות ב'ד על כל השבט והוא ישפוט את כולם, ואחרי כן נמנה ב'ד בכל עיר ועיר שישפוט את העיר, ואע'פ שכולם שווים במניין שהם כ'ג בדיני נפשות וג' בדיני ממונות, אבל הגדולים שבהם בחכמה יתמנו על כל השבט ותחתיהם לכל עיר ועיר. ואין בעלי הדין יכולין לכוף זה את זה לדון אלא בפני ב'ד שבעירם לא בפני ב'ד שבעיר אחרת, ואפילו היו שני בעלי הדין בעיר אחרת יכול לומר נלך לפני ב'ד שבעירנו. אבל ב'ד השבט יכול לכוף כל אנשי שבטו לדון לפניו, ואפילו היו הנדונים בעירם יכול לומר לב'ד הגדול של שבט אזילנא. <br>
וכן אם נסתפקו בתי דינין של עיירות, יבאו לפני ב'ד הגדול של שבט וישאלו. כדרך שסנהדרי גדולה ממונה על כל בתי דינין של כל ישראל, כך יהא ב'ד אחד ממונה על כל שבט ושבט, ואם הוצרכו לתקן ולגזור דבר על שבט שלהם גוזרין ומתקנין והיא לשבט כגזרת סנהדרי גדולה על כל ישראל. וזה הב'ד הוא המוזכר במסכת הוריות (ה א), ששנינו בו הורו בית דין של אחד מן השבטים ועשה אותו השבט על פיהם אותו השבט חייב ושאר השבטים פטורים וכו'. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span></b>שיעור הכתוב, שופטים ושוטרים תתן לך לשבטיך בכל שעריך, יאמר שיתנו שופטים לשבטיהם והם ישפטו בכל שעריהם, ושופט השבט ישפוט בכל שעריו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צדק צדק תרדף
id: 0516
nru: כ
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 16
htm:
</b><blockquote>הלך אחר ב'ד יפה. </blockquote><b><span id='pink'>למען תחיה וירשת את הארץ </span></b><blockquote>- כדאי הוא מינוי הדיינין הכשרים להחיות את ישראל ולהושיבן על אדמתם, לשון רש'י מספרי (שופטים קמד). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וטעם הכפל</span></b>, לומר הדיינין צריכין שישפטו את העם משפט צדק וגם אתה צריך לרדוף הצדק תמיד, שתלך ממקומך אל מקום חכמים הגדולים, אחרי רבן יוחנן בן זכאי ליבנה אחר רבי לבית שערים. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>צדק צדק פעמים, שירדוף אחרי הצדק שירוויח בו או יפסיד, או פעם אחר פעם לחיזוק:<br>
<b></b></blockquote><b><br>
אבל במדרשו של ר' נחוניא בן הקנה ידרשו בו סוד: <br>
</b><blockquote>אמרו צדק זו מידת דינו של עולם שנאמר צדק צדק תרדוף, וכתיב בתריה למען תחיה וירשת את הארץ, אם תדין עצמך תחיה אם לאו הוא ידין עליך ותקים בעל כרחך. ומאי צדק צדק תרי זימני, דכתיב (ש'ב כב יג): מנגה נגדו, צדק ראשון צדק ממש זו שכינה דכתיב (ישעיה א כא): צדק ילין בה, ומאי צדק שני, שמפסיד את הצדיקים. <br>
</blockquote><br>
<b>ומפרש שם: <br>
</b><blockquote>צדק הוי כובע ישועה על ראשו, ואין ראש אלא אמת שנאמר (תהלים קיט קס): ראש דברך אמת, ואין אמת אלא שלום שנאמר (מ'ב כ יט): הלא אם שלום ואמת יהיה בימי וגו'. <br>
</blockquote>אם כן יאמר הכתוב, תשפוט אתה בבית דינך ותרדוף צדק צדק ותשיג אותם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>למען תחיה - <br>
</span></b>לעולם הבא בצדק השני שהוא צדק עליון, והוא האור הגדול הצפון לצדיקים לעתיד לבא, והוא עוזו של הקב'ה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וירשת את הארץ - <br>
</span></b>בצדק הראשון שהוא ארץ ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תטע לך אשרה
id: 0516
nru: כא
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 16
htm:
</b>כל אילן הנטוע על פתחי בית אלוהים יקרא אשרה, אולי בעבור שהוא שם דרך מראה אותו לעם יקרא כן, מלשון תמוך אשורי במעגלותיך (תהלים יז ה). יזהיר הכתוב שלא יטע אילן אצל מזבח ה' לנוי, ויחשוב שהוא כבוד והדר למזבח השם. ואסר אותו בעבור שהוא מנהג עובדי עבודה זרה לטעת אילנות בפתחי בתי עבודה זרה שלהם, וכעניין שנאמר (שופטים ו כה): והרסת את מזבח הבעל וגו' ואת האשרה אשר עליה תכרת. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>לא תטע לך אשרה, לחייבו עליה משעת נטיעתה, ואפילו לא עבדה עובר בלא תעשה על נטיעתה, ולא תטע כל עץ אצל מזבח ה' אלוהיך, אזהרה לנוטע ולבונה בהר הבית. <br>
</blockquote>ואם כן יאמר לא תטע לך אשרה וכל עץ אצל מזבח ה'. אבל הבונה בהר הבית אסמכתא מדבריהם, כי הכתוב לא אסר אלא הנטיעה, לא תטע לך אשרה ולא תטע לך כל עץ אצל מזבח ה' אלוהיך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תזבח לה' אלוהיך כל דבר רע
id: 0517
nru: א
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b><blockquote>אזהרה למפגל קדשים על ידי דבור רע, ועוד נדרשו בו שאר דרשות בשחיטת קדשים, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>והנה זו מצווה מבוארת, שכבר הזהיר על השוחט בעלי מומים (ויקרא כב כב), וחזר להוסיף המפגל. והקרוב, כי החזיר האזהרה הזאת בעבור הישראלי המקריב שלא יפגל בשחיטה, אבל הכוהנים זריזים ומוזהרים הם ודיים בהתראה אחת, ולכך לא החזיר מום המקריבים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כי תועבת ה' אלוהיך הוא - <br>
</span></b>הזבח הזה, כי הזובח משחת לה' בוזה הוא, כאמור בקבלה (מלאכי א יד): וארור נוכל וגו' ונודר וזובח משחת לה' כי מלך גדול אני. ועל פי המדרש (ספרי קמז): תהיה התועבה ברובע ונרבע באתנן ומחיר שהם תועבות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ב - ד): כי ימצא בקרבך באחד שעריך אשר ה' אלוהיך נתן לך - <br>
</span></b>כבר פירשתי (לעיל יא לב): כי כאשר ידבר במשפטים יזכיר תחילה המשפט בע'ז או בעובדיה. ואמר באחד שעריך אשר ה' אלוהיך וגו', ולא שיהיה זה בארץ ישראל בלבד, שאף העובד בחוצה לארץ בסקילה. אבל עניין הכתוב, שאמר כי ימצא הדבר באחת מן הערים הרחוקות שיתן לך השם כאשר ירחיב את גבולך, והוגד לך ושמעת באיזה עיר שתהיה אתה שם, תדרוש הדבר היטב, וכאשר תדע שהוא אמת, והוצאת אותם אל השער ההוא שעבד בו וסקלתם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר (בפסוק ד): נעשתה התועבה הזאת בישראל - <br>
</span></b>לחייב אפילו בחוצה לארץ. כי בעיר הנידחת אמר (לעיל יג טו): נעשתה התועבה הזאת בקרבך, אבל כאן הזכיר<b><span id='pink'> 'באחד שעריך' </span></b>שדיבר בהווה כאשר פירשנו, ואחר כך הזכיר<b><span id='pink'> 'בישראל' </span></b>ללמד שנוהג זה בכל ישראל. <br>
<br>
ועוד הוצרך לומר <b><span id='pink'>'באחד שעריך',</span></b> ללמד שיסקל על שער שעבד בו, וזה בארץ, כי בחוצה לארץ נסקל על פתח בית דין שנדון בו. והמצווה הזו מבוארת שכבר אמר (שמות כב יט): זובח לאלוהים יחרם, בכל מקום ובכל זמן, ולכך ישנה אותה לבאר מה שיצטרך להוסיף במצווה, ויקצר בדבר הנזכר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת, </span></b>יתכן כי הזכיר <b>'באחד שעריך'</b> בעבור שאמר <b>'לעבור בריתו'</b>, והיא התועבה הנעשית בישראל. יודיע הכתוב הברית בארץ הברית, אבל הדר בחוצה לארץ כאילו עובד ע'ז, וכבר הזכרתי העניין הזה (ויקרא יח כה):<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר איש או אשה - <br>
</span></b>כי בעבור קלות דעת האשה תתפתה לעבוד ע'ז באות או מופת שנעשה לפניה, והעד נשי ירמיהו (ירמיה מד), וכן הזכיר באוב וידעוני (ויקרא כ כז): <b>'או אשה'</b> לרגילות הנשים בהם, כמו שאמר (שמות כב יז): מכשפה לא תחיה. ובספרי (שופטים קמח): דרשו, כי בעבור שאמר במדיח (לעיל יג יד): יצאו אנשים בני בלייעל, ואין הדין ההוא ככה בנשים, הוצרך לפרש בעובד שהוא שווה באיש ובאשה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אשר לא צויתי - <br>
</span></b>מפורש:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על פי שנים עדים או שלשה עדים
id: 0517
nru: ו
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b><blockquote>אם מתקיימת עדות בשנים למה פרט לך בשלשה, להקיש שלשה לשנים, מה שנים עדות אחת אף שלשה עדות אחת, ואין נעשין זוממין עד שיזומו כולן, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>וכן אם נמצא אחד מהם קרוב או פסול העדות כולה בטלה, והם כולם נהרגים ומשלמים ממון בהזמתן, שעיקר הכתוב להקיש שלשה לשנים בכל דבריהם כדעת רבותינו (מכות ה ב). <br>
<br>
<b>ועל דרך הפשט אמר הגאון רב סעדיה: <br>
</b><blockquote>שנים עדים, או שלשה מקבלי עדות השנים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין בכתוב קבלת עדות, רק עדים. אבל כמדומה לי שטעה הגאון בדינו,</span></b> כי עדות דיני נפשות לא תקובל רק בפני סנהדרין של עשרים ושלשה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל פשוטו של מקרא,</span></b> לאמר שיומת המת על פי שנים עדים כשאין שם יותר, או על פי שלשה אם ימצאון שם שלשה. יאמר הכתוב כאשר הוגד לך ושמעת תדרוש הדבר היטב על פי כל העדים הנמצאים שם. והנה אם שמענו שעבר בפני שלשה, נשלח בעבורם ויבואו לב'ד ויעידו כולם, והוא הדין למאה, כי בשמענו דברי כולם יתברר האמת, ואם לא היו שם יותר או שהלכו להם ואינם נמצאים שם, בשנים די:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דברי ריבת
id: 0517
nru: ח
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b><blockquote>שיהיו חכמי העיר חלוקים בדבר, זה מטמא וזה מטהר זה מחייב וזה מזכה, <b>לשון רש'י, והיא דעת אונקלוס. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון. <br>
<br>
</span></b><b>אבל כפי מדרשו (ספרי שופטים קנב):<br>
</b><blockquote>בין דם לדם, בין דם נדה לדם יולדת ולדם זבה. בין דין לדין, בין דיני ממונות לדיני נפשות לדיני מכות. ובין נגע לנגע, בין נגעי אדם לנגעי בתים לנגעי בגדים. דברי ריבות, השקאת הסוטה ועריפת העגלה וטהרת המצורע. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנה טעמו</span></b> ובין, והלמ'ד לדעתם תשמש כמו בי'ת, בין דם בדם דין בדין, כלומר שיפלא דבר למשפט באחד מכל הדמים ובאחד מכל הדינין, וכמוהו לוז שם העיר לראשונה (בראשית כח יט): בראשונה, נגפו ה' במעיו לחלי לאין מרפא (דהי'ב כא יח): בחולי באין מרפא, ויחפהו זהב טוב לככרים שש מאות (שם ג ח): בככרים, וכן רבים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או טעמו,</span></b> בין דם לכל הדמים בין דין לכל הדינין, וכן וכל ריב אשר יבוא עליכם מאחיכם וגו' בין דם לדם בין תורה למצווה לחוקים ולמשפטים והזהרתם אותם ולא יאשמו לה' (שם יט י):<br>
וכפי פשוטו, בין דם לדם וגו', בין עניין רציחות או דיני ממון או פצע וחבורה, כל דברי ריבות אשר יהיו בשעריך. ודיבר הכתוב בהווה, כי בענייני המשפטים יהיו המחלוקות יותר משאר ההוראות. אבל דין הזקן שווה בכולם, ולכך אמר (פסוק יא): (ועשית): על פי התורה וגו' ועל המשפט וגו', כי <b>'התורה'</b> תרמוז לשאר ההוראות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ימין ושמאל
id: 0517
nru: יא
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b><blockquote>אפילו אם אומר לך על ימין שהוא שמאל או על שמאל שהוא ימין, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>וענינו, </span></b>אפילו תחשוב בלבך שהם טועים, והדבר פשוט בעיניך כאשר אתה יודע בין ימינך לשמאלך, תעשה כמצוותם, ואל תאמר איך אוכל החלב הגמור הזה או אהרוג האיש הנקי הזה, אבל תאמר כך ציוה אותי האדון המצווה על המצות שאעשה בכל מצוותיו ככל אשר יורוני העומדים לפניו במקום אשר יבחר ועל משמעות דעתם נתן לי התורה אפילו יטעו, וזה כעניין רבי יהושע עם ר'ג ביום הכיפורים שחל להיות בחשבונו (ר'ה כה א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והצורך במצווה הזאת גדול מאד,</span></b> כי התורה נתנה לנו בכתב, וידוע הוא שלא ישתוו הדעות בכל הדברים הנולדים, והנה ירבו המחלוקות ותעשה התורה כמה תורות. וחתך לנו הכתוב הדין, שנשמע לבית דין הגדול העומד לפני השם במקום אשר יבחר בכל מה שיאמרו לנו בפירוש התורה, בין שקבלו פירושו עד מפי עד ומשה מפי הגבורה, או שיאמרו כן לפי משמעות המקרא או כוונתה, כי על הדעת שלהם הוא נותן (ס'א לנו): להם התורה, אפילו יהיה בעיניך כמחליף הימין בשמאל, וכל שכן שיש לך לחשוב שהם אומרים על ימין שהוא ימין, כי רוח השם על משרתי מקדשו ולא יעזוב את חסידיו, לעולם נשמרו מן הטעות ומן המכשול. <br>
<br>
<b>ולשון ספרי (שופטים קנד): <br>
</b><blockquote>אפילו מראין בעיניך על הימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין שמע להם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמרת אשימה עלי מלך
id: 0517
nru: יד
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
על דעת רבותינו (ספרי ראה סז, סנהדרין כ ב): <br>
</b><blockquote>כמו ואמור אשימה עלי מלך, והיא מצות עשה שיחייב אותנו לומר כן אחר ירושה וישיבה, כלשון ועשית מעקה לגגך (להלן כב ח), וזולתם. <br>
</blockquote>והזכיר <b>'ואמרת'</b>, כי מצווה שיבואו לפני הכוהנים הלווים ואל השופט ויאמרו להם רצוננו שנשים עלינו מלך:<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי עוד,</span></b> שגם זה מרמיזותיו על העתידות, שכן היה כששאלו להם את שאול אמרו לשמואל (ש'א ח ה): שימה לנו מלך לשפטנו ככל הגויים, וכן כתוב שם (פסוק כ): והיינו גם אנחנו ככל הגויים ושפטנו מלכנו וגו', כי מה טעם שתאמר התורה במצווה <b>'ככל הגויים אשר סביבותי'</b>, ואין ישראל ראויים ללמד מהם ולא לקנא בעושי עולה, אבל זה רמז לעניין שיהיה, ולכך באה הפרשה בלשון הבינוני, כאשר פירשתי כבר (לעיל ד כה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אשר יבחר ה' אלוהיך בו
id: 0517
nru: טו
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b> על דעת המפרשים: שיהיה נבחר על פי נביא או במשפט האורים. יצוה הכתוב תשים עליך מלך אשר יבחר ה' אלוהיך בו, כי הוא יבחר ולא אתה. <br>
<br>
<b>ובספרי (שופטים קנז):<br>
</b><blockquote><b>שום תשים עליך מלך</b>, מת מנה אחר תחתיו. <br>
<b>מלך,</b> ולא מלכה. <br>
<b>אשר יבחר ה' אלוהיך,</b> על פי נביא. <br>
<span id='red'><b></b></span></blockquote><b></b>אם כן מה טעם להזהיר <b>'לא תוכל לתת עליך איש נכרי'</b>, והשם לא יבחר בנכרי? <br>
<b><span id='katom'>אבל לדעת רבותינו יש בכתוב הזה תנאי נסתר,</span></b> יאמר שום תשים עליך המלך שיבחר השם בו אם תוכל לעשות כן שיענך השם בנביאים, אבל איש נכרי לא תוכל לתת עליך לעולם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט אמרו,</span></b> שום תשים עליך מלך אשר יבחר ה' [אלוהיך בו] ולא אשר שנא ה' אלוהיך, (בו): כי הוא בחר בישראל ולהיות המולך מבחוריו ולא מקרב העמים אשר שנא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ודעתי בדרך הפשט, </span></b>כי טעם <b>'אשר יבחר'</b> שכל מולך על עמים מאת האלוהים היא לו, כעניין שכתוב (דניאל ד כט): די שליט עלאה במלכות אנשא ולמאן די יצבא יתננה, וכך אמרו (ב'ב צא ב): אפילו ריש גרגותא מן שמיא מוקמי ליה, יאמר שום תשים עליך מלך כל אשר יהיה נגזר מן השמים שימלוך ואם הוא מקטני שבטי ישראל ומשפחתו הצעירה, אבל איש נכרי לא תמליך עליך לעולם. וכן על דרך הפשט <b>'המקום אשר יבחר ה' אלוהיך בו'</b>, כל שיבנו שם בית המקדש לה' הכל מרצון ה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא ירבה לו סוסים
id: 0517
nru: טז
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b><blockquote>אלא כדי מרכבתו כדי שלא ישיב את העם מצרימה, שהסוסים באים משם, שנאמר (מ'א י כט): ותעלה ותצא מרכבה ממצרים בשש מאות כסף,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוקשה לי בזה, </span></b>כי אמרו בירושלמי בסוף סנהדרין (סוף פ'י): <br>
<blockquote>לישיבה אי אתה חוזר אבל אתה חוזר לסחורה לפרקמטיא ולכבוש הארץ, ואם ישלח המלך ויקנה משם הסוסים והרכב סחורה היא זו ומותר.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שדרך הכתוב, </span></b>כי הזהיר לא ירבה לו סוסים אפילו מארצו ומארץ שנער או בדרך סחורה המותרת, שלא יבטח על רכבו כי רב ועל פרשיו כי עצמו מאוד, אבל יהיה מבטחו בשם אלוהיו, ואחר כך הזהיר על המלך שלא ישיב את העם מצרימה שיהיו לו שם מעבדיו ומעמו שרי מקנה יושבים בערי הרכב למען הרבות סוס, כעניין שנאמר בשלמה (מ'א ט יט): ואת כל ערי המסכנות אשר היו לשלמה ואת ערי הרכב וגו', וכן היו לו במצרים כמו שאמר (שם י כח): ומוצא הסוסים אשר לשלמה ממצרים ומקווה סחרי המלך וגו'. שלא היה אדם רשאי להוציא ממצרים סוסים שלא ברשות מלך מצרים, והיו נותנים לו מכס מהם, ונתן פרעה לשלמה מוצא הסוסים לומר שיוציא הוא כרצונו והוא שיתן הרשות לאשר ירצה ויהא המכס שלו, והיו לו שם הסוחרים עומדים במצרים קונים הסוסים כולם ושולחים אל אדוניהם כרצונו ומוכרים האחרים לשאר מלכי הארץ, והוא שאמר (שם פסוק כט): וכן לכל מלכי החתים ולכל מלכי ארם בידם יוציאו, כלומר על ידי סוחרי שלמה יוציאו אותם ולו יתנו המכס:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם רק - <br>
</span></b>לומר אף על פי שתשים עליך מלך ככל הגויים אשר סביבותיך, רק לא יהיה כמלכיהם, שלא ירבה סוסים כאשר יעשו הם, שכל חפצם במלכים למען הרבות להם סוסים ופרשים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וה' אמר לכם - <br>
</span></b>כי השם אומר לכם שלא תוסיפון לשוב בדרך מצרים, וכן כאשר ציוך ה' אלוהיך (לעיל ה טז), שהוא מצווה אותך כן. <br>
<b><span id='katom'>או </span>'אמר לכם'</b>, שאמר לי כן לצוות אתכם, כדרך ויאמר משה כה אמר ה' כחצות הלילה וגו' (שמות יא ד). <br>
<br>
<b>ועל דרך רבותינו (ירושלמי סוכה פ'ה ה'א): <br>
</b><blockquote>כי כאשר ראיתם את מצרים היום לא תוסיפו לראותם עוד עד עולם (שמות יד יג), מצוה, ומשה הזכיר וה' אמר לכם שלא תוסיפון לשוב בדרך הזה עוד. <br>
</blockquote>וכבר פירשתיו (שם):<br>
<b><span id='katom'>וטעם המצות הזאת,</span></b> מפני שהיו המצרים והכנענים רעים וחטאים לה' מאד כמו שאמר (ויקרא יח ג): כמעשה ארץ מצרים אשר ישבתם בה לא תעשו וכמעשה ארץ כנען וגו', והנה רצה ה' שלא ילמדו ישראל ממעשיהם, והכרית בכנענים כל נשמה (להלן כ טז): ואמר (שמות כג לג): לא ישבו בארצך, והזהיר במצרים שלא נשב אנחנו בארצם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והייתה עמו
id: 0517
nru: יט
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 17
htm:
</b>התורה הנזכרת, וקרא בו, בספר הנזכר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> והייתה עמו, התורה עצמה תהיה עמו, כדרך וה' נתן חכמה לשלמה (מ'א ה כו), ואומר וישב שלמה על כסא ה' למלך (דהי'א כט כג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשי ה'
id: 0518
nru: א
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 18
htm:
</b><blockquote>קדשי המקדש. נחלתו - אלו קדשי הגבול תרומות ומעשרות, אבל נחלה גמורה לא יהיה לו בקרב אחיו. ובספרי דרשו: <b>ונחלה לא יהיו לו</b>, זו נחלת שאר. <b>בקרב אחיו,</b> זו נחלת שבעה. <br>
ואיני יודע מה הוא. ונראה לי שארץ כנען שמעבר הירדן ואילך נקראת ארץ חמשה עממין, ושל סיחון ועוג שני עממין אמורי וכנעני, ונחלת שאר לרבות קיני וקנזי וקדמוני. שוב נמצא בדברי רבי קלונימוס, הכי גרסינן בספרי (שופטים קסד): <br>
ונחלה לא יהיה לו, אלו נחלת חמשה. בקרב אחיו, אלו נחלת שבעה. נחלת חמשה שבטים ונחלת שבעה שבטים, ומתוך שמשה ויהושע לא חלקו נחלה אלא לחמשה שבטים בלבד, שכן משה הנחיל לראובן וגד ולחצי שבט מנשה, ויהושע הנחיל ליהודה ואפרים ולחצי שבט מנשה, ושבעה אחרים נטלו מאיליהן אחרי מות יהושע, מתוך כך הזכיר חמשה לבד ושבעה לבד<b>, כל זה לשון רש'י:</b><br>
</blockquote>וכבר פירשתי העיקר בפרשת קדש לי (שמות יג ה), כי נחלת חמשה עממין הנזכרים בפסוק כי יביאך ה' אל ארץ הכנעני והחתי והאמורי והחוי והיבוסי אשר נשבע לאבותיך לתת לך ארץ זבת חלב ודבש, והם עיקר נחלת ישראל, שהייתה ארצם זבת חלב ודבש, אבל השנים הנשארים והם הפרזי והגרגשי אין ארצם זבת חלב ודבש ואינה חייבת בבכורים. ולכך הזכיר בלויים, שלא יטלו חלק עם ישראל בעיקר נחלתם בארץ הטובה שהיא נחלת החמשה, וגם לא בנחלת השבעה שהם השנים הנשארים אף על פי שאין ארצם טובה ואינה חשובה בעיני ישראל כל כך. ודבר ברור הוא בראיות שכתבתי שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזה יהיה משפט הכהנים
id: 0518
nru: ג
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 18
htm:
</b>זו מצווה מחודשת לא נזכרה בתורה, כי במדבר שלא היו זובחים שור ושה רק שלמים לא הזכירה להם, שאינה נוהגת במוקדשים, ועתה כשבאו ליכנס לארץ חדשה להם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם מאת זבחי הזבח - <br>
</span></b>כלומר כאשר יזבחו הזבח שהתרתי לכם (לעיל יב כא): וזבחת מבקרך ומצאנך כאשר ציוויתיך ואכלת בשעריך. והנה לא נתן אותה לאהרן בפרשת ויאמר ה' אל אהרן (במדבר יח ח), אע'פ שנתן לו שם התרומות והבכורים שאינם נוהגים אלא בארץ. והטעם, כי שם הזכיר כל אשר נתן לו בקדש, כי גם החרם קדש הוא, אבל הזרוע והלחיים והקיבה וראשית הגז הן חולין גמורין אין בהם זולתי מצות המתנה, וכן לא הזכיר שם גזל הגר:<br>
<blockquote>ועל מדרש רבותינו כולם נרמזות שם, ראשיתם, זו ראשית הגז. אשר יתנו, זו הזרוע והלחיים והקיבה. לה', זו חלה, <b>בספרי (קרח קיז).</b> <br>
</blockquote>אם כן גם זו מצוה מבוארת. <br>
<br>
<b>ועל סמך המדרש שאמרו (חולין קלד ב): <br>
</b><blockquote>זרוע תחת ויקח רמח בידו (במדבר כה ז), לחיים תחת תפלה שנאמר (תהלים קו ל): ויעמוד פינחס ויפלל וגו', הקבה תחת האשה אל קבתה (במדבר כה ח), נרמזו שם על הזכות העתיד. וזיכה לכל השבט בזכות פנחס, כאשר זיכה לפנחס להיות כהן עימהם:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג לט): <br>
</b><blockquote>כי הלחיים בעבור היותם ראשית לגוף, והזרוע בעבור היותו ראשית האברים המשתרגים בגוף, והקיבה ראשית המעיים, כי הראשית בכולם ינתנו למשרתי עליון לכבודו:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(ט - יב): לא תלמד לעשות כתועבת הגויים ההם - <br>
</span></b>גם זו מצווה מבוארת, שכבר אמר (ויקרא יח ג): וכמעשה ארץ כנען אשר אני מביא אתכם שמה לא תעשו ובחוקותיהם לא תלכו, ועתה יזכיר מעשיהם ויאמר שהם תועבה לפני השם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר מעביר בנו ובתו באש - <br>
</span></b>והוא מין ממיני הכשוף על דרך הפשט, או המולך על דעת רבותינו (סנהדרין סד ב), והוא האמת כמו שפירשתי במקומו (ויקרא יח כא).<br>
<br>
<b><span id='pink'> והזכיר מכשף - <br>
</span></b>שם כלל לכל הכשפים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וחובר חבר ושואל אוב וידעוני - <br>
</span></b>והם פרטים בכשוף, ואסר אותם גם לשואל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ודרש אל המתים - <br>
</span></b>כאוב עצמו, ובכל עניין שידרוש אליהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר קוסם קסמים - <br>
</span></b>והיא מחשבה בעתידות בכלל, מלשון קסם על שפתי מלך במשפט לא ימעל פיו (משלי טז י), כמו שאמר (יהושע יג כב): בלעם בן בעור הקוסם, והיה מנחש כמו שאמר בו (במדבר כד א): ולא הלך כפעם בפעם לקראת נחשים, וכתיב (ש'א כח ח): קסמי נא לי באוב:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר בפרט, מעונן - <br>
</span></b>והוא היודע בעננים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ומנחש - <br>
</span></b>הוא המביט בעופות בכנפיהם או בצפצוף, כעניין שכתוב (קהלת י כ): כי עוף השמים יוליך את הקול ובעל כנפיים יגיד דבר. והוא לשון נגזר מלשון חשתי ולא התמהמהתי (תהלים קיט ס), שכל מה שימהר להודיע בעתיד קודם היותו יקרא נחש, כלומר נחיש ונקדים לדעת. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר הכתוב כי תועבת ה' כל עושה אלה - <br>
</span></b>ולא אמר <b>'עושה כל אלה'</b>, כי הכתוב ידבר על רובם, כי המעונן והמנחש אינה תועבה ולא הוריש הכנענים בעבורם, כי כל בני אדם יתאוו לדעת עתידות למו ומתעסקין בחכמות רבות כאלה לדעתם:<br>
<b><span id='katom'>ועתה דע והבן בענייני הכשפים,</span></b> כי הבורא יתברך כאשר ברא הכל מאין עשה העליונים מנהיגי התחתונים אשר למטה מהן, ונתן כוח הארץ וכל אשר עליה בכוכבים ובמזלות לפי הנהגתם ומבטם בהם כאשר הוא מנוסה בחכמת האצטגנינות, ועשה עוד על הכוכבים והמזלות מנהיגים מלאכים ושרים שהם נפש להם. והנה הנהגתם מעת היותם עד לעולם ועד, גזירת עליונים אשר שם להם. אבל היה מנפלאותיו העצומות, ששם בכוח המנהיגים העליונים דרכי תמורות, וכוחות להמיר הנהגת אשר למטה מהם, שאם יהיה מבט הכוכבים (בפניו): [בפנים] אשר כנגד הארץ טובה או רעה לארץ או לעם או לאיש, ימירו אותם הפנים העליונים עליו להפך במבט עצמו, כעניין שאמרו תמורת ענג נגע. ועשה כן, להיות הוא יתברך שמו מהשנא עדניא וזמניא, קורא למי הים לעשות בהם כרצונו, והופך לבקר צלמות, מבלי שינוי טבעו של עולם, ושיעשו הכוכבים והמזלות מהלכם כסדרן:<br>
<br>
<b>ועל כן אמר בעל ספר הלבנה החכם בנגרמונסי'א:<br>
</b><blockquote>כשהלבנה והיא נקראת גלגל העולם בראש טלה על דרך משל, ויהיה פניו מול פלוני, תעשה תמונה לדבר פלוני ויוחק בה שם השעה ושם המלאך הממונה עליה מן השמות ההם הנזכרים באותו הספר, ותעשה הקטרה פלונית בעניין כך וכך, יהיה המבט עליה לרעה לנתוש ולנתוץ ולהאביד ולהרוס, וכאשר תהיה הלבנה במזל פלוני תעשה תמונה והקטרה בעניין פלוני לכל טובה לבנות ולנטוע. <br>
</blockquote>והנה גם זה הנהגת הלבנה בכוח מנהיגיה, אבל ההנהגה הפשוטה אשר במהלכה הוא חפץ הבורא יתברך, אשר שם בהם מאז, וזה הפך. <br>
<b><span id='katom'>וזה סוד הכשפים וכוחם</span></b> שאמרו בהם (חולין ז ב): שהם מכחישים פמליא של מעלה, לומר שהם הפך הכוחות הפשוטים והם הכחשה לפמליא בצד מהצדדין, ועל כן ראוי שתאסור אותם התורה שיונח העולם למנהגו ולטבעו הפשוט שהוא חפץ בוראו. וגם זה מטעמי איסור הכלאים, כי יבואו מן ההרכבות צמחים יעשו פעולות נכריות יולידו שינויים ממנהגו של עולם לרע או לטוב, מלבד שהן עצמן שינוי ביצירה, כאשר פירשתי כבר (ויקרא יט יט):<br>
<br>
ורבים יתחסדו בנחשים לומר שאין בהם אמת כלל, כי מי יגיד לעורב ולעגור מה יהיה. ואנחנו לא נוכל להכחיש דברים יתפרסמו לעיני רואים. ורבותינו גם כן יודו בהם, כמו שאמרו בואלה שמות רבה (ויק'ר לב ב, קהלת רבה י כג), כי עוף השמים יוליך את הקול (קהלת י כ), זה העורב וחכמת הטיארין. העופות בלשון ערב טאי'ר, וחכמי העופות יקראו טיארין. ועוד מוזכר מזה הענין בגמרא (גיטין מה א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יש לענין הזה סוד,</span></b> וכבר הודענו (ויקרא יח כה): כי יש למזלות שרים ינהיגו אותם והם נפשות לכדורי הגלגלים, ושרי זנב וטלה הקרובים לארץ והם הנקראים נגידי התלי יודיעו העתידות, ומהם נעשים סימנים בעופות שבהם יודיעו עתידות. ולא לזמן גדול ולא עתידות רחוקות יגידו רק בעתידות הקרובות לבא יודיעו, מהם בקול העוף בקראו בקול מר על מת ומהם בפרישות כנפיו, והוא שאמר יוליך את הקול, למגידים בקולם, ובעל כנפיים, לרומזים בכנפיהם. וכל זה איננו תועבה בעמים אבל חכמה תחשב להם, וכך אמרו (במדב'ר יט ג): ותרב חכמת שלמה מחכמת כל בני קדם (מ'א ה י), מה הייתה חכמתן של בני קדם שהיו יודעין וערומים בטייר, וכן יאמר הכתוב (ישעיה ב ו): כי מלאו מקדם ועוננים כפלשתים. והנה שלמה למד זה בכלל חכמותיו. והידיעה היא הבנת הצפצוף, והערמה לסבור עניין בפרישות הכנפיים:<br>
וכאשר כלל הכתוב המעוננים והקוסמים עם התועבות הנזכרות, חזר ופירש (בפסוק יד): הגויים האלה אשר אתה יורש אותם אל מעוננים ואל קוסמים ישמעו כי חכמתם לדעת הבאות, <br>
<b><br>
<span id='pink'>ואתה לא כן נתן לך ה' אלוהיך - <br>
</span></b>יאמר הנה אסר לך השם המעשים האלה הנזכרים בעבור שהם תועבות לפניו ובגללם הוריש הגויים ההם מפניך, ואסר לך הנחשים והקסמים בעבור שעשה לך מעלה גדולה לתתך עליון על כל גויי הארץ שיקים בקרבך נביא ויתן דבריו בפיו, ואתה תשמע ממנו מה יפעל אל ולא תצטרך אתה בעתידות אל קוסם ומנחש, שיקבלו אותם מן הכוכבים או מן השפלים בשרי מעלה שאין כל דבריהם אמת ולא יודיעו בכל הצריך, אבל הנבואה תודיע חפץ השם ולא יפול דבר מכל דבריה, והוא שיפרש (בפסוק כב): הוא הדבר אשר לא דברו ה' - והנה אתה חלקו וסגולתו שומע עצתו מפיו, והם חלק המזלות הולכים אחריהם, וזה טעם לא כן נתן לך ה' אלוהיך, שלא נתן לך כאשר נתן להם, כטעם אשר חלק ה' אלוהיך אותם לכל העמים (לעיל ד יט): כאשר פירשתי (ויקרא יח כה). <br>
<br>
<b>ובספרי (שופטים קעד):<br>
</b><blockquote>אל מעוננים ואל קוסמים ישמעו, שמא תאמר להם יש במה לשאול ולי אין לי? <br>
תלמוד לומר: ואתה לא כן נתן לך ה' אלוהיך. <br>
</blockquote>והנה זו ראיה בכל מה שפירשנו, כי הנחשים שורש דבר נמצא בם ולכן היה לישראל טענה במניעה מהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם תמים תהיה עם ה' אלוהיך
id: 0518
nru: יג
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 18
htm:
</b>שנייחד לבבנו אליו לבדו, ונאמין שהוא לבדו עושה כל והוא היודע אמיתת כל עתיד, וממנו לבדו נדרוש העתידות, מנביאיו או מאנשי חסידיו רצוני לומר אורים ותומים. ולא נדרוש מהוברי שמים ולא מזולתם, ולא נבטח שיבואו דבריהם על כל פנים, אבל אם נשמע דבר מהם נאמר הכל בידי שמים, כי הוא אלוהי האלוהים עליון על הכל היכול בכל משנה מערכות הכוכבים והמזלות כרצונו מפר אותות בדים וקוסמים יהולל. ונאמין שכל הבאות תהיינה כפי התקרב האדם לעבודתו. <br>
ולפיכך אחר אזהרת שאלת העתידות מקוסם ודורש בעד החיים אל המתים אמר שתהיה תמים עם השם בכל אלה, ולא תירא ממגיד עתיד אבל מנביאו תדרוש ואליו תשמע. <br>
<br>
<b>וזה דעת אונקלוס:<br>
</b><blockquote>שלים תהא בדחלתא דה' אלהך. <br>
</blockquote>שלא תהיה חסר ביראתו, כי <b>'תמים'</b> הוא השלם בדבר, כמו שה תמים (שמות יב ה): שאין בו מום ושום חסרון. וזו מצות עשה, וכבר הזכרתי זה בפסוק והיה תמים (בראשית יז א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נביא מקרבך מאחיך כמני
id: 0518
nru: טו
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 18
htm:
</b><blockquote>טעם <b>'מקרבך'</b>, לרמוז שאין נבואה אלא בארץ ישראל, ולכך יאמר בה הכתוב (ישעיה כב א): משא גיא חזיון, וכמו שהזכירו רבותינו (מכילתא ריש בא). <br>
וכן טעם <b>'מאחיך'</b>, כי השם נתן לך מעלה על כל העמים ולא יתן רוחו רק עליכם. כמוני - שאני מקרב אחיך. יקים לך - תחתי, וכן מנביא לנביא, לשון רש'י. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כמוני, שאני נביא השם, לא מעונן וקוסם. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה </span>'מקרבך'</b>, לומר שתוכל לבטוח בדבריו שהוא מאחיך מקרבך. <br>
<b><span id='katom'>וכן על דעתי,</span></b> <b>'כמוני'</b>, שיהיה נאמן לנביא לה' ותאמין בו כאשר אתה מאמין בי, ועוד אבאר זה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ככל אשר שאלת וגו'
id: 0518
nru: טז
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 18
htm:
</b>לא השלים הכתוב בכאן השאלה ששאלו, כי באומרם לא אוסיף לשמוע את קול ה' לא יזכו לנביאים, אבל כאשר אמרו (לעיל ה כד): קרב אתה ושמע את כל אשר יאמר ה' אלוהינו ואת תדבר אלינו את כל אשר ידבר ה' אלוהינו אליך ושמענו ועשינו, אז קבלו להאמין בנביאיו ולשמוע ולעשות ככל אשר יצווה השם על ידם. ולכך אמר בכאן נביא מקרבך מאחיך כמוני יקים לך ה' - ותאמין בו כאשר אתה מאמין בי, כי כן שאלת להיות דברי השם עמכם על ידי ושתשמעו אלי, אם כן האמינו גם כן בשאר הנביאים הבאים אחרי, כי כמוני כמוהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם הטיבו אשר דברו - <br>
</span></b>להאמין בנביאי, וכן אעשה להם לדורותם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שהייתה שאלתם שם לדורות, וקבלתם שאמרו לשמוע ממשה באומרם <b>'ואת תדבר אלינו ושמענו ועשינו'</b> גם כן לדורות עולם. ויהיה טעם <b>'ואת'</b>, כמו ואתה וכל נביא השם כמוך, כאשר פירשתי שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואשר ידבר בשם אלוהים אחרים
id: 0518
nru: כ
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 18
htm:
</b><blockquote>אפילו כיון את ההלכה לאסור את האסור ולהתיר את המותר יומת בחנק, <b>לשון רש'י מספרי (שופטים קעז קעח). <br>
</b></blockquote>ואין העניין לומר שאם בא אחד ואמר בחלומי ראיתי והנה פעור אומר לי שתיזהרו במצות הלולב, שיהא חייב מיתה, כי זה פטור הוא. ואם אומר שתעשו כן לעבוד לשקוץ ההוא, אם כן זהו נביא השקר המתנבא לעבוד ע'ז, ואפילו יאמר כן בשם השם הוא נסקל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין, </span></b>שיאמר ראיתי פעור כי הוא האלוהים והוא מצווה שלא לאכול בשר חזיר, וכן אם יגיד בשמו כי כזה וכזה עתיד להיות, מאחר שיאמר כי הנעבד ההוא הוא האומר ועושה גוזר ומקיים, יומת בחנק. <br>
<br>
<b>ולכך אמרו בגמרא (סנהדרין פט א): <br>
</b><blockquote>המתנבא בשם ע'ז, כגון נביאי הבעל. <br>
</blockquote>והם שהיו אומרים שהבעל הוא האלוהים, כמו שכתוב (מ'א יח כא): אם ה' הוא האלוהים לכו אחריו ואם הבעל לכו אחריו, והיו מתנבאים בו עלה והצלח ונתן ה' ביד המלך (שם כב טו), ודעתם לומר שהבעל הוא האדון אשר לו השם הנכבד הזה והוא שיתן רמות גלעד ביד אחאב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0519
htm:
<div id='title1'>רמבן, דברים               פרק יט</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ג): כי יכרית ה' אלוהיך את הגויים וגו' שלוש ערים תבדיל לך - <br>
</span></b>גם זו מצווה מבוארת שכבר ציוה בה (שמות כא יג), ועתה הוסיף לבאר משפטיה. כי אמר וירשתם וישבת בעריהם ובבתיהם - ללמד שלא נתחייבו בה אלא לאחר ירושה וישיבה, וכן עשה יהושע. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף תכין לך הדרך - <br>
</span></b>שיהו סרטיאות מפורשות לתוכה, ושיכתוב מקלט מקלט על פרשת הדרכים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף ושלשת את גבול ארצך - <br>
</span></b>והוסיף עוד ללמדנו עניין השגגה, כמו שאמר (פסוק ה): ואשר יבא את רעהו ביער וגו'. ומדרשים רבים שדרשו רבותינו בפרשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבלך
id: 0519
nru: ח
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 19
htm:
</b>הפרשה הזו עתידה, וכבר הזכרתי מזה בפרשת ראה אנכי (לעיל יב כ). כי מתחילה אמר כי יכרית ה' אלוהיך את הגויים אשר ה' אלוהיך נותן לך את ארצם, <b>'והגויים אשר ה' אלוהיך נותן לך את ארצם'</b> ירמוז לכל השבעה אשר יזכיר בכל מקום. וכן יאמר עליהם, ונשל את הגויים האל מפניך (לעיל ז כב), וברשעת הגויים האלה (שם ט ד), והוריש ה' את כל הגויים האלה מלפניכם (שם יא כג), רק מערי העמים האלה (להלן כ טז), וכן במקומות רבים:<br>
<br>
וציוה כי לאחר ירושה וישיבה בארצם יבדיל שלש ערים, ובהם תשלום המצווה כמו שאמר (במדבר לה יג): שש ערי מקלט תהיינה לכם, ואמר (שם פסוק יד): את שלש הערים תתנו מעבר לירדן ואת שלש הערים תתנו בארץ כנען, ולא ציוה בתורה ביותר משש הערים האלה. וכן בכל מצות שבתורה הנוהגות לאחר ירושה וישיבה מתחייבין בהן לאחר ירושת שבעה גויים אלו. אבל במצווה הזאת לבדה הוסיף בכאן ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבולך. ולא אמר <b>'כאשר דבר לך'</b> כמו שאמר בכי ירחיב ה' אלוהיך את גבולך של בשר תאווה (לעיל יב כ), כי ה' לא הבטיח אותם בשום מקום לתת להם רק שבעת הגויים האלה, אבל הזכיר כאן האבות ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבולך כאשר נשבע לאבותיך ונתן לך את כל הארץ אשר דבר לתת לאבותיך - וזה ירמוז לכל עשרה עממין שנאמרו לאברהם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והתנה בזה כי תשמור את כל המצוה וגו' - <br>
</span></b>והנה דבר ברור הוא כי השבעה גויים עצמם לא יירשו אותם בעברם על התורה, כאשר אמר פעמים רבים, למען תחיו ובאתם וירשתם את הארץ (לעיל ד א), למען אשר תבוא אל הארץ (להלן כז ג), כי אם שמור תשמרון את כל המצוה הזאת והוריש ה' את כל הגויים האלה מלפניכם (לעיל יא כב כג). וכאשר עבר עכן על החרם, והוא איש אחד, נאמר (יהושע ז יב): ולא יוכלו בני ישראל לקום לפני אויביהם ערף יפנו לפני אויביהם. א'כ מה התנאי הזה אשר יתנה בשלשת העממין האלה לבדם, ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבולך כי תשמר את כל המצוה וגו'.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> כי היה הרצון לפניו יתברך שינחיל אותם בימי משה ויהושע השבעה אשר הבטיחם במצרים ובמדבר, כי היה גלוי לפניו שתגיע זכותם לכך, ומפני זה חייב אותם בכל המצות בירושה של אלו, וחייב אותם בשש ערי מקלט והבדילם יהושע, אבל על השלשה הנשארים התנה כי תשמור את כל המצווה לאהבה את השם וללכת בדרכיו וגו', והוא לומר שיקיימו כולם כל התורה כולה. ואין שום מצווה תלויה בכך זולתי שלש הערים האלה. ומה טעם לאמר, כי תשמור ללכת בדרכיו כל הימים תוסיף לך שלש הערים, כי מי יודע מה יהיה אחרי כן כל הימים:<br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כל הימים, בלי הפסק ביניהם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון.</span></b> <br>
אבל<b><span id='pink'> כי - תשמר - <br>
</span></b>כאשר תגיע זכותך שתשמור כל המצווה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>לאהבה את השם - <br>
</span></b>אהבה שלימה קיימת לעולם, שיהיה גלוי לפניו שלא תחטא עוד לעולם, אז ירחיב את גבולך ויתן לך כל העמים. והוא לימים אשר אמר (להלן ל ו): ומל ה' אלוהיך את לבבך ואת לבב זרעך, <b>'ולבב זרעך'</b> יורה על כל הימים העתידים לבוא, וכעניין שנאמר בקבלה (ירמיה לב לט מ): ונתתי להם לב אחד ודרך אחד ליראה אותי כל הימים לטוב להם ולבניהם אחריהם, וכרתי להם ברית עולם אשר לא אשוב מאחריהם להיטיבי אותם ואת יראתי אתן בלבבם לבלתי סור מעלי. ואז כאשר יכרות להם ברית עולם יבדילו שלש הערים האלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תחוס עינך עליו
id: 0519
nru: יג
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 19
htm:
</b><blockquote>שלא תאמר הראשון כבר נהרג למה אנו הורגין את זה ונמצאו שנים הרוגין, <b>לשון רש'י מספרי (שופטים קפז). <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>והטעם, </span></b>שלא תאמר כאשר נחוס על דם ההרוג טוב שנחוס על דם החי. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> כי הכתוב יצווה בחייבי המיתות ובערת הרע מקרבך, והיא מצות עשה, אבל במרובי התקלות יזהיר עוד במצות לא תעשה שלא ינצלו מידינו, לא מפני מוראם ולא שניתן להם רחמים. וכך הזכיר במסית (לעיל יג ט). ואמר מכשפה לא תחיה (שמות כב יז), מפני היותה רבת המהומה המוכרת רבים בכשפיה. וקצותה את כפה לא תחוס עינך (להלן כה יב), מפני כי הפתאים יהללו אותה בהיותה עוזרת לבעלה, או מפני שהבושת מצוי ואין בו חסרון כיס. וכן בעדים זוממין צוה (להלן פסוק כא): שלא ירחמו עליהם בעבור שלא נעשה בעדותם דבר, או מפני שתקלתם מרובה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וטוב לך - <br>
</span></b>כי ביעור הדם הנקי מצווה וטובה גדולה לך להציל ממות נפשך, כי הרחמנות על הרוצחים שפיכות דמים, מידי הרוצחים ומידי אחרים המתפרצים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תסיג גבול רעך
id: 0519
nru: יד
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 19
htm:
</b>אזהרה שלא ישנה תחום החלוקה שחלקו הנשיאים את הארץ לשבטים או ליחיד מהם, ועל כן אמר אשר גבלו ראשונים - הם אלעזר הכהן ויהושע בן נון ונשיאי המטות, ולכך הזכיר <b><span id='pink'>בנחלתך אשר תנחל וגו' </span></b>- <br>
<b><span id='katom'>וטעם המצווה הזאת,</span></b> שלא יחשוב אדם לומר אין חלקי אשר נתנו לי שווה כמו חלק חברי כי טעו החולקים, או שיוציא בלבו לעז על הגורלות, ולא יהיה זה בעיניו גזל כלל, על כן ציוה בכאן שלא יחלוק אדם על החלוקה ההיא ולא ישנה הגבולין כלל לא בסתר ולא בגלוי. וזו מצווה מבוארת ממה שציוה (במדבר כו נו): על פי הגורל תחלק נחלתו בין רב למעט, ואמר (שם לד יז): אלה שמות האנשים אשר ינחלו לכם וגו':<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ספרי שופטים קפח): <br>
</b>שהוא אזהרה לעוקר תחומו של חברו בארץ שעובר בשני לאווין, יהיה טעם <b>'אשר גבלו ראשונים'</b>, שלא ישנה התחום הישן בסתר ויאמר בכאן היה מעולם, והזהיר הכתוב בהווה, כי התחום החדש ניכר וידוע הוא ואין אדם משנה אותו. וגם רבותינו עצמם הזכירו (שם): <br>
<blockquote>מנין לעוקר תחומין של שבטים שעובר בלא תעשה? <br>
תלמוד לומר: לא תסיג גבול רעך.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא באמת פשוטו של מקרא:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ודרשו השפטים היטב והנה עד שקר העד
id: 0519
nru: יח
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 19
htm:
</b>לא פירש הכתוב איך יודע שהוא עד שקר, כי בהיות העניין בשני עדים שמעידין על הדבר, אפילו יבואו מאה ויכחישו אותם לא יתברר ששקר ענו. ולא נוכל לומר שבא הרוג ברגליו, כי לא יאמר בזה ודרשו השופטים היטב. ועל כן באה הקבלה הנאמנת, ופירשה כי ההזמה תהיה כשיאמרו והלא ביום פלוני עמנו הייתם (מכות ה א). <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> מפני שהעדות הזו היא על גופם של עדים, והם אינם נאמנים על עצמם לומר לא עשינו כך, שהרי יכולים הללו לומר עליהם שהרגו את הנפש או שחללו את השבת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי תצא למלחמה וגו' וראית סוס ורכב וגו'
id: 0520
nru: א
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 20
htm:
</b>זו מצווה מחודשת, אמרה להם עתה בבואם במלחמות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ד - ה): וטעם כי ה' אלוהיכם ההלך עמכם להלחם לכם עם איביכם להושיע אתכם - <br>
</span></b>יזהירם שלא ירך לבבם ולא ייראו מן האויבים, ויאמר שלא יבטחו בזה בגבורתם לחשוב בלבם גיבורים אנחנו ואנשי חיל למלחמה, רק שישיבו לבם אל השם ויבטחו בישועתו ויחשבו כי לא בגבורת הסוס יחפץ ולא בשוקי האיש ירצה כי רוצה ה' את יראיו את המיחלים לחסדו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר להלחם לכם עם אויביכם - <br>
</span></b>כי יפילם לפניכם לחרב. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר להושיע אתכם - <br>
</span></b>שהם ינצלו במלחמה ולא יפקד מהם איש, כי יתכן שינצחו את אויביהם וימותו גם מהם רבים כדרך המלחמות. ועל כן צעק יהושע בנפול מהם בעי כשלשים וששה איש (יהושע ז ז - ט), כי במלחמת מצווה שלו לא היה ראוי שיפול משערת ראשם ארצה, כי לה' המלחמה. והנה הכהן שהוא העובד את השם יזהירם ביראתו ויבטיחם, אבל השוטרים ידברו בנוהג שבעולם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>פן ימות במלחמה - <br>
</span></b>כי בדרך הארץ בכל המלחמות ימותו אנשים גם מכת הנוצחים. וציוה על השלשה האלה לשוב, כי לבו על ביתו וכרמו ועל אשתו וינוס:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ולא חללו
id: 0520
nru: ו
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 20
htm:
</b>שלא באה השנה הרביעית, כי המנהג בכרם בבוא תבואתו שיחולו שם וילכו בו בחלילים, וציוה הכתוב (ויקרא יט כד): שיהיה כל פריו קדש הלולים, שיהללו את השם הנכבד בשמחה ההיא. ויתכן שיהיה פירוש <b>'ולא חללו'</b>, שלא עשאו חולין, והוא הפדיון שהזכירו רבותינו (מעשר שני פ'ה מ'ד), מלשון כי חילל יהודה קודש ה' (מלאכי ב יא), ולא יחלל זרעו (ויקרא כא טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויספו השטרים לדבר אל העם ואמרו מי האיש הירא
id: 0520
nru: ח
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 20
htm:
</b><blockquote>על דעת רבי יוסי הגלילי (סוטה מד א), כאשר הבטיח הכהן שהשם יושיעם ולא יפקד מהם איש ראוי שיבטחו בו הצדיקים, ויזהירו השוטרים את היראים מעבירות שבידם. <br>
</blockquote>ולכך תלתה לו התורה לחזור על ביתו וכרמו ואשתו, לכסות על האחרים שחוזרין בשביל העבירות. <br>
<br>
<span id='pink'>ויהיה טעם <b>'פן ימות'</b>,</span> שהוא יחשוב בלבו כן וינוס. ועל דעת רבי עקיבא הוא כמשמעו, כי מי שירא אחר הבטחת הכהן איננו בוטח בה' כראוי ולא יעשה לו הנס. וטעם <b>'ורך הלבב'</b>, שאינו בטבעו לראות מכת חרב והרג. כי <b>'הירא'</b> הוא אשר לא יבטח, ויחזיר אותו מפני מיעוט בטחונו, <b>'ורך הלבב'</b> מפני חולש טבעו, כי ינוס או יתעלף:<br>
<br>
<b>ואמרו בירושלמי (סוטה פ'ח ה'ט): <br>
</b>שכולם צריכים להביא ראיה לדבריהם, כלומר שיביאו עדים על הבית ועל הכרם והאשה לפני שר הצבא ואז יתן לו רשות לחזור, וכן אמרו גם לדעת רבי יוסי הגלילי שצריך להביא ראיה על העבירה שבידו, ולולי כן היו מרבית העם חוזרים בטענות שקר. אבל לדברי רבי עקיבא ברכות הלב שאיננו יכול לעמוד בקשרי המלחמה ולראות חרב שלופה, אמר שאין צריך להביא ראיה, שעדיו עמו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא ימס את לבב אחיו - <br>
</span></b>עשאו בעל הלכות גדולות מצות לא תעשה, שלא ימנע מלשוב, שלא ימס את לבב אחיו כלבבו, והוא כדרך ולא יאכל את בשרו (שמות כא כח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וציוה ופקדו שרי צבאות בראש העם
id: 0520
nru: ט
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 20
htm:
</b>כי התורה תצווה בדרך הארץ, ותעשה הנסים עם יראיו בהסתר. ואין החפץ לפניו לשנות טבעו של עולם, זולתי כאשר אין שם דרך בהצלה אחרת, או להודיע שמו לצריו לעתים, כאשר היה בקריעת ים סוף וכיוצא בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי תקרב אל עיר להלחם עליה וגו'
id: 0520
nru: י
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 20
htm:
</b><blockquote>במלחמת הרשות הכתוב מדבר, כמו שמפורש בעניין (פסוק טו), כן תעשה לכל הערים הרחוקות ממך מאד, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>כתב הרב זה מספרי (שופטים קצט):</span></b> ששנו שם כלשון הזה, במלחמת הרשות הכתוב מדבר. והכוונה לרבותינו בכתוב הזה, אינה אלא לומר שהפרשה בסופה תחלק בין שתי המלחמות, אבל קריאת השלום אפילו במלחמת מצווה היא, שחייבים לקרא לשלום אפילו לשבעה עממים, שהרי משה קרא לשלום לסיחון מלך האמורי, ולא היה עובר על עשה ועל לא תעשה שבפרשה, כי החרם תחרימם (פסוק יז): ולא תחיה כל נשמה (פסוק טז). אבל הפרש שביניהם כאשר לא תשלים ועשתה מלחמה, שציוה הכתוב ברחוקות להכות את כל זכורה ולהחיות להם הנשים והטף בזכרים, ובערי העמים האלה ציוה להחרים גם הנשים והטף:<br>
<br>
<b>וכך אמרו רבותינו במדרש אלה הדברים רבה (ה יג), והוא עוד בתנחומא ובגמרא ירושלמי (שביעית פ'ו ה'א), <br>
</b><blockquote>אמר רבי שמואל ברבי נחמני יהושע בן נון קיים הפרשה הזו, מה עשה יהושע היה שולח פרוסדיטגמא בכל מקום שהיה הולך לכבוש והיה כותב בה, מי שמבקש להשלים יבוא וישלים, ומי שמבקש לילך לו ילך לו, ומי שמבקש לעשות מלחמה יעשה מלחמה, הגרגשי פנה, הגבעונים שהשלימו עשה להם יהושע שלום, שלשים ואחד מלכים שבאו להלחם הפילם הקב'ה וכו', וכך אמר הכתוב בכולם (יהושע יא יט כ): לא הייתה עיר אשר השלימה אל בני ישראל בלתי החוי יושבי גבעון את הכל לקחו במלחמה, כי מאת ה' הייתה לחזק את לבם לקראת המלחמה את ישראל למען החרימם, מכלל שאם רצו להשלים היו משלימים עמם:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה</span></b> שיש הפרש עוד בשאלת השלום, שבערים הרחוקות נשאל להם לשלום ושיהיו לנו למס ויעבדונו, אבל בערי (הערים): [העמים] האלה נשאל להם לשלום ומסים ועבדות על מנת שיקבלו עליהם שלא לעבוד ע'ז, ולא הזכיר הכתוב זה בפרשה הזאת, שכבר נאסר לנו בעובדי ע'ז (שמות כג לג): לא ישבו בארצך פן יחטיאו אותך לי כי תעבוד את אלוהיהם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שלא נצטרך להודיע להם רק השלום והמסים והשעבוד, ואחרי שיהיו משועבדים לנו נגיד להם שאנו עושים משפטים בע'ז ובעובדיה בין יחיד בין רבים. וכן מה שנאמר כאן (פסוק יח): למען אשר לא ילמדו אתכם לעשות ככל תועבותם.<br>
<br>
<b>ואמרו בספרי (שופטים רב): <br>
</b><blockquote>הא אם עשו תשובה אינן נהרגים, בשבעת עממים הוא, והתשובה הוא שיקבלו עליהם שבע מצות שנצטוו בני נח לא שיתגיירו להיותם גרי צדק:<br>
</blockquote><br>
<b>ובמסכת סוטה אמרו (לה ב): <br>
</b><blockquote>שכתבו התורה על האבנים בשבעים לשון וכתבו למטה למען אשר לא ילמדו אתכם לעשות, הא אם עשו תשובה מקבלים אותם. <br>
</blockquote><br>
<b>ורש'י פירש שם: <br>
</b><blockquote>להודיע לאומות היושבים חוץ מגבולם של ארץ ישראל שלא נצטוו להחרימם, אלא על אותן שבתוך הגבולים כדי שלא ילמדו אותם מעשה קלקולם, אבל אותם היושבים חוצה לה אומרים להם אם אתם חוזרים בתשובה נקבל אתכם, ושבתוכה אין מקבלין אותם שמחמת יראה הם עושים<b>, וזה לשון הרב. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> כי בערי העמים האלה אשר ה' אלוהיך נותן לך נחלה בהם אמר <b>'למען אשר לא ילמדו אתכם'</b> שאם עשו תשובה אינן נהרגין, וכן אמר בהם (שמות כג לג): לא ישבו בארצך פן יחטיאו אותך לי כי תעבד את אלוהיהם, הא אם עזבו את אלוהיהם מותרין לישב שם:<br>
<br>
וזה הענין שעשה המלך שלמה, שכתוב בו (מ'א ט טו - כב): וזה דבר המס אשר העלה המלך שלמה לבנות את בית ה' ואת ביתו ואת המילוא ואת חומת ירושלים וגו', כל העם הנותר מן האמורי החתי הפרזי החוי והיבוסי, בניהם אשר נותרו אחריהם בארץ אשר לא יכלו בני ישראל להחרימם ויעלם שלמה למס עובד עד היום הזה, ומבני ישראל לא נתן שלמה עבד, והעניין הזה כתורה עשאו כי קבלו עליהם שבע מצות. ודבר ברור הוא כי כיון שנתנם שלמה עושי מלאכתו גברה ידו עליהם ויכול היה להחרימם, אלא שהיה מותר לקיימם כמו שכתבנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למס ועבדוך
id: 0520
nru: יא
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 20
htm:
</b><blockquote>עד שיקבלו עליהם מסים ושעבוד, לשון רבנו שלמה.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b>ובספרי (שופטים ר) אמרו: <br>
</b><blockquote>מקבלין אנו עלינו מסים ולא שעבוד, שעבוד ולא מסים אין שומעין להם, עד שיקבלו עליהם זו וזו. <br>
</blockquote>ועניין המסים, שיעלה עליהם מלך ישראל או הסנהדרין מס לבנות בית למלך וערי המסכנות אשר לו, וכן לבנין בית השם. והשעבוד הוא, שיוכל כל איש מישראל ליקח מהם לחטוב עציו ולשאוב מימיו ונותן לו שכר הראוי. וזה טעם <b>'למס עובד'</b> הכתוב בשלמה (מ'א ט כא), שקבלו עליהם מסים ועבדות כדין התורה. לא כעניין שכתוב (שופטים א כח): ויהי כי חזק ישראל וישם את הכנעני למס והורש לא הורישו, כי שם איננו מזכיר עבדות, אבל כמלך שנותן שוחד למלך תקיף ממנו שלא ילחם בו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי עניין אנשי גבעון היה מפני שלא היו יודעין משפטם של ישראל בקריאת השלום, והקדימו קודם שתבא להם פרוסדיטגמא של יהושע, ולכך אמרו (יהושע ט כד): ונירא מאד לנפשותינו. או שלא רצו מתחילה לשמוע לדברי יהושע, ובסוף פחדו, ועשו עצמם נכרים דכתיב (שם פסוקים ג ד): ויושבי גבעון שמעו את אשר עשה יהושע ליריחו ולעי ויעשו גם המה בערמה, והיה מועיל להם עוד, שלא יהיו להם לעבדים אלא יהיו עמם בעלי ברית. ומפני זה הקפידו עליהם, והיו נהרגין אלמלא שבועת הנשיאים, מפני שהיה עליהם לקבל מסים ושעבוד כמו שאמרנו, והם כרתו להם ברית להיותם שווים להם ובעלי ברית ועוזרים זה לזה במלחמותיהם, ועשו עימהם שלום לפי שהיו סבורין שהם ערים רחוקות מאד מן העמים שאין דעתם לבא עליהם כלל. <br>
ולפיכך קלל אותם יהושע ואמר (שם פסוק כג): ועתה ארורים אתם, שהם מן העמים הארורים אשר אררם ה', ועשה להם כמשפט הראוי להיעשות בהם לקיים מה שנאמר למס ועבדוך, שיהיו חוטבי עצים ושואבי מים לעדה ולמזבח ה', והוא המס והשעבוד כמו שפירשנו. <br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> כי פירוש והיה אם שלום תענך, בעת הקריאה, אבל אם מיאנו מתחילה שוב אין מקבלין אותם, והגבעונים מאנו בפרוסדיטגמא ולא היה הדין לקבלם:<br>
<br>
<b>והרב רבי משה כתב (הל' מלכים פ'ו ה'ה): <br>
</b><blockquote>שהקפידו עליהם מפני שכרתו להם ברית, והרי הוא אומר (שמות כג לב): לא תכרות להם ולאלוהיהם ברית. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני, </span></b>כי הגבעונים בודאי קבלו עליהם שלא לעבוד ע'ז, כמו שאמרו (יהושע ט ט): באו עבדיך לשם ה' אלוהיך, ולכך לא הוצרך יהושע אחרי כן לומר להם שיקבלו עליהם לעבוד את השם, כיון שכן מותרין היו בברית ההוא כמו שהיו מותרין בישיבת הארץ, ששתיהן לא נאסרו אלא קודם התשובה כמו שאמר (שמות כג לג): פן יחטיאו אותך לי, וכן אמר לא תכרות להם ולאלוהיהם ברית, אבל הדבר כמו שאמרנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל נחל איתן
id: 0521
nru: ד
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 21
htm:
</b><blockquote>קשה שלא נעבד,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ורבותינו אמרו (סוטה מו ב): <br>
</b><blockquote>שהוא נאסר לחרוש ולזרוע בו לעולם. <br>
</blockquote>אם כן הן אזהרות שהזורע או העובד בו עובר בלאו הזה. <br>
<b><span id='katom'>והטעם </span></b>אשר יוציאו אותו אל נחל איתן, כי לא יעבד בו ולא יזרע לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ונגשו הכהנים בני לוי
id: 0521
nru: ה
pch: שופטים
lvr: C0516
prk: 21
htm:
</b>לאמר כפר לעמך ישראל אשר פדית (פסוק ח). ושיעור הכתובים, ונגשו הכהנים בני לוי, וכל זקני העיר ההיא הקרובים אל החלל ירחצו את ידיהם, וענו ואמרו. והרחיצה במקצת מן הנזכרים והעניה במקצתם, כדרך ואכלת לפני ה' אלוהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך וגו' (לעיל יד כג):<br>
<br>
<b>ועניין העריפה, אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>שהשם ציוה לעשות כן על העיר הקרובה כי לולי שעשו עבירה כדומה לה לא נזדמן שיהרג אדם קרוב מהם, ומחשבות ה' עמקו לאין קץ אצלנו. <br>
</blockquote><br>
<b>אבל הרב אמר במורה הנבוכים (ג מ): <br>
</b><blockquote>כי הטעם לגלות על הרוצח ולבער דמו. בעבור שברוב הפעמים יהיה הרוצח מן העיר אשר סביבות החלל, וכשיצאו הזקנים ויתעסקו במדידה ההיא וזקני העיר ההיא יעידו לפני הבורא שלא התרשלו בתיקון הדרכים ושמירתם ושאינם יודעים מי הרג את זה, וכשייחקר העניין יאספו הזקנים ויביאו העגלה ירבו בני אדם לדבר בו אולי יגלה הדבר. <br>
</blockquote><br>
<b>וכבר אמרו (ירושלמי סוטה פ'ט ה'א): <br>
</b><blockquote>שאפילו תבוא שפחה ותאמר פלוני הוא הרוצח לא תיערף, ואם יודע הרוצח ויחרישו ממנו לפני ויעידו הבורא על נפשותם כי לא ידעוהו יהיה בזה זדון גדול, וכל השומע שמץ דבר בעניין יבוא ויגיד ויתפרסם הדבר, ויהרג או על ידי ב'ד או המלך או גואל הדם. <br>
</blockquote>ויתחזק העניין, בהיות המקום אשר תיערף בו העגלה לא יעבד בו ולא יזרע לעולם, יכירו בו רואיו וידברו בו:<br>
והנה לפי הטעם הזה יש בתחבולה הזו תועלת, אבל המעשה איננו נרצה בעצמו. והיה ראוי עוד שיעשה בשדה טוב ראוי לזריעה, שיכירו בו רואיו, כי בנחל איתן לא יודע מדוע לא יעבד בו. <b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b>, יש בו טעם כעניין הקורבנות הנעשים בחוץ שעיר המשתלח ופרה אדומה, ולפיכך מנו חכמים עגלה ערופה מכלל החוקים:<br>
<b><span id='pink'><br>
</span></b>פרשת כי תצא<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשת יפת תאר
id: 0521
nru: יא
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 21
htm:
</b>דבר הכתוב בהווה.<br>
<br>
<b> ובספרי (תצא ה): <br>
</b><blockquote>מנין אפילו כעורה? <br>
ת'ל: וחשקת בה, אע'פ שאינה יפת תואר. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>יפת תואר בעיניו. <br>
</blockquote><br>
והנה הוא דבק עם <b><span id='pink'>'וראית'.</span></b> והזכיר הכתוב <b><span id='pink'>וחשקת בה - </span></b><br>
שלא יתירנה לו רק מפני החשק בהיות יצרו מתגבר עליו, אבל אם מוצא בעצמו שאין לו חשק בבעילתה אלא שהוא רוצה לקחת לו אשה לא ישא לזו. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בספרי (שם): <br>
</b><blockquote>ולקחת לך לאשה, שלא תאמר הרי זו לאבא הרי זו לאחי. <br>
</blockquote><br>
<b>ובגמרא (קידושין כב א): <br>
</b><blockquote>שלא יקח שתי נשים, אחת לבנו ואחת לו, אחת לאביו ואחת לו. והאיסור באותה של בנו אפילו לבדה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועשתה את צפרניה
id: 0521
nru: יב
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 21
htm:
</b><blockquote>תגדלם כדי שתתנוול, <b>לשון רש'י כדברי רבי עקיבא (יבמות מח א), וכן פירש אונקלוס</b>. <br>
</blockquote><br>
והנה לדעתם יהיה <b>'ועשתה'</b> כמו ועשת את התבואה (ויקרא כה כא), כי הצמיחה תקרא עשייה. <br>
<br>
<b>אבל בספרי (תצא ז) אמר: <br>
</b><blockquote>ראיה לדברי רבי אליעזר, ולא עשה רגליו ולא עשה שפמו (ש'ב יט כה), והיא ראיה גדולה. <br>
</blockquote><br>
לכך אני אומר כי כל אלה משפטי אבלות, והכל נמשך אל ובכתה את אביה ואת אמה (פסוק יג), וציוה שתגלח ראשה כדרך האבילות, כעניין ויגז את ראשו (איוב א כ): דאיוב, וכן גזי נזרך (ירמיה ז כט), וכן קציצת הציפורניים אבלות כגילוח הראש. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר והסירה את שמלת שביה מעליה - <br>
</span></b>כלומר תלבש בגדי אבל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וישבה בביתך - <br>
</span></b>כאלמנה ולא תצא חוץ כלל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ובכתה את אביה ואת אמה - <br>
</span></b>ותעשה כל זה <b><span id='pink'>ירח ימים -</span></b> כי כן דרך האבלים:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ספרי תצא יא): <br>
</b><blockquote>שאומרים שהכל לכער את יופייה, ציוה שתסיר הבגדים הנאים מעליה, שהגויים ארורים הם בנותיהם מתקשטות במלחמה כדי לזנות אחריהן, ותגלח את ראשה שהוא נוול גדול, ותקוץ הציפורנים כי מנהג הנשים לגדל אותם ולצבעם במיני הפוך והצבעונים. ויקרא הכתוב הקציצה עשייה, בעבור כי שער הרגלים והשפם גם הציפורנים לגדלם יקצצו אותם. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני </span></b>כי הוא לשון מקוצר, הרגילו לקצר בדבר המובן, וטעמו לא עשה את רגליו ואת שפמו המעשה הנעשה בהם, ירמוז לגילוח שער הרגלים והשפם, או לרחיצת הרגלים עצמן. <br>
<br>
<b>וכן דעת יונתן בן עוזיאל שאמר: <br>
</b><blockquote>לא שטף ית רגליה ולא ספר שפמיה. <br>
</blockquote>וכן ועשתה את צפרניה, מעשה הצפרנים. <br>
<br>
<b>והמפרשים (עיין רש'י בראשית א ז): אמרו:</b> כי טעם עשיה תיקון, וכן וימהר לעשות אותו (שם יח ז):<br>
<b><span id='katom'>והטעם בפרשה הזו</span></b>, מפני שהיא מתגיירת בעל כורחה, ואין שואלין אותה אם תחפוץ לעזוב דתה ולהתייהד כאשר נעשה בגרים, אבל יאמר לה הבעל שתשמור תורת ישראל בעל כורחה ותעזוב יראתה. <br>
<b><span id='katom'>וזה טעם ובכתה את אביה ואת אמה,</span></b> כי תעזוב את עמה ואת אלוהיה, והוא מדרשו של רבי עקיבא, אין אביה אלא עבודת כוכבים, כענין שנאמר (ירמיה ב כז): אומרים לעץ אבי אתה ולאבן את ילדתני. <br>
<span id='katom'>והכלל, </span>כי היא מתאבלת על עזבה את דתה ותהיה לעם אחר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שב'ד מטבילין אותה בעל כורחה כמו שעושים בעבדים, ומפני שאינה מתייהדת כמשפט, הרחיק אותה הכתוב כל הזמן הזה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם האבלות והבכי</span></b> על דעת רבותינו כדי שתתנוול אולי יעבור חשקו ממנה. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי נתנה לה התורה זמן כמשפט הבוכים על מת לכבוד אביה ואמה שמתו במלחמה. <br>
</blockquote><br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג מא): <br>
</b><blockquote>לחמלה עליה שתמצא מנוח לנפשה, כי יש לעצבים מנוח והשקט בבכייתם ואבלם, ובזמן ההוא לא יכריחנה להניח דתה ולא יבעלנה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> אין הפנאי לחמול עליה, רק שיעקר שם ע'ז מפיה ומלבה, ולכבות עוד גחלת הנדוד והפרוד מאביה ומאמה ומעמה. שאין הגון לשכב עם אשה אנוסה ומתאבלת, כמו שהזכירו רבותינו ז'ל (נדרים כ ב): בממזרים בני גרושת הלב, וכל שכן זאת הצועקת בלבה לאלוהיה להצילה ולהשיבה אל עמה ואל אלוהיה:<br>
<br>
והנה כאשר יודיעוה שנכריחנה לעזוב את עמה ומולדתה ותתייהד, נאמר לה תתנחמי על אביך ועל אמך ועל ארץ מולדתך כי לא תוסיפי לראותם עוד עד עולם, אבל תהי אשה לאדוניך כדת משה ויהודית. והנה אז ניתן לה זמן שתבכה ותתאבל כמשפט המתאבלים, להשקיט ממנה צערה ותשוקתה, כי בכל עצב יהיה מותר וניחום אחרי כן. והנה בזמן הזה לקחה עצה בנפשה על הגירות, ונעקר קצת מלבה ע'ז שלה ועמה ומולדתה כי נחמה עליהם, ודבקה באיש הזה שידעה כי תהיה אליו והורגלה עמו. <br>
<br>
ולכך אמר הכתוב <b><span id='pink'>והבאתה אל תוך ביתך - <br>
</span>ודרשו (ספרי ז): <br>
</b>ביתך ולא אל בית אחר.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וכן וישבה בביתך - <br>
</span></b>שתשב כל הזמן הזה בבית שהוא משתמש בו (שם ט), אולי תחפוץ ותתרצה בו:<br>
<br>
ועל הכלל כי זה כולו בעבור ההכרח, אבל אם רצתה להתגייר בחפץ נפשה בבית דין כמשפט הרי היא מותרת מיד גם לו גם לאביו ולאחיו. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בפרק החולץ (יבמות מז ב):<br>
</b><blockquote>ובכתה את אביה ואת אמה ירח ימים, במה דברים אמורים שלא קבלה עליה אבל קבלה עליה מטבילה ומותרת מיד. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואפשר</span></b> כי בכל השבויות במלחמה נעשה כתורה הזאת, כי מפני היראה תאמרנה להתגייר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר (פסוק יד): ושלחתה לנפשה - <br>
</span></b>שתעשה כרצונה, ולא נכריחנה לשמור דת משה ויהודית. כי המתגיירת ברצון נכריח אותה לשמור התורה, ואם תחלל השבת תסקל, ואם תאכל החזיר תלקה כדין ישראל המשתמד. וגם זאת אם הודית בפיה הגירות בלא הכרח לא נשלח אותה לנפשה, שאפילו נחשב שהייתה גירותה מפני היראה דינה כישראלית גמורה, שכבר העלינו (יבמות כד ב): הלכה כולם גרים הם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואחר כן תבוא אליה ובעלתה
id: 0521
nru: יג
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 21
htm:
אמרו בספרי (תצא יג): <br>
</b><blockquote>אין לך בה אלא מצות בעילה. <br>
</blockquote>נתכוונו לומר, שאין קדושי כסף ושטר תופסין בה, וגם הבעילה לא לשם קדושין, שדינה עדיין כעובדת כוכבים שאין קדושין תופסין בה, אלא שיתיר לו בעילתה. <br>
<br>
ומפני שאמר <b><span id='pink'>והייתה לך לאשה - <br>
</span></b>יורה שהיא אשתו גמורה, ואם זנתה תחתיו תדון כאשת איש. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בגמרא במסכת קידושין (כב א): <br>
</b><blockquote>ולקחת לך לאשה, ליקוחין יש לך בה.<br>
</blockquote>כלומר אחר המעשים הללו. <br>
<br>
<b>ובספרי (שם): <br>
</b><blockquote>והייתה לך לאשה, כעניין שנאמר שארה כסותה ועונתה לא יגרע. א'כ היא אשתו לגמרי כי התורה הקנתה אותה לו:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט יראה</span></b> שאסור לבעול אותה עד שיעשה כל התורה הזאת, וזה טעם<b><span id='pink'> ואחר כן תבוא אליה ובעלתה. <br>
<br>
</span></b>ומה שאמר<b><span id='pink'> וחשקת בה ולקחת לך לאשה</span></b> - שיקחנה להיות לו לאשה אחר המעשים האלה אשר יצווה, וכן ואקח אותה לי לאשה (בראשית יב יט). <br>
<br>
<b>אבל בגמרא במסכת קידושין (כא ב) אמרו: <br>
</b><blockquote>שהוא מותר לבוא עליה ביאה ראשונה, וזהו ולקחת לך לאשה.<br>
</blockquote><br>
<b>ודרשו (שם כב א): <br>
</b><blockquote>והבאתה אל תוך ביתך מלמד שלא ילחצנה במלחמה, יחברו אותה למעלה ולקחת לך לאשה כשתביאנה אל תוך ביתך. <br>
</blockquote>והנה הוא שובה אותה במלחמה, ומביאה אל ביתו ואל עירו ובועל אותה לשבור את לבו הזונה, ואחרי הביאה הראשונה תיאסר עליו עד שיעשה לה את כל התורה הזאת, וזה דרך הגמרא במקומות רבים:<br>
<br>
<b>אבל ראיתי בירושלמי במסכת סנהדרין (עי' ירושלמי מכות ב ו):<br>
</b><blockquote>רבי יוחנן שלח לרבנין דתמן, תרין מילין אתון אמרין בשם רב ולית אינון כן, אתם אומרים בשם רב יפת תואר לא הותרה אלא בעילה ראשונה בלבד, ואני אומר לא בעילה ראשונה ולא שנייה אלא לאחר כל המעשים הללו, ואחר כן תבוא אליה ובעלתה אחר כל המעשים האלו.<br>
</blockquote>וזהו משמעותו של מקרא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושלחתה לנפשה
id: 0521
nru: יד
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 21
htm:
אמרו בספרי (תצא יד): <br>
</b>ולא לבית אביה. <br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> אם לומר שהיא יהודית ואין מניחין אותה לעזוב תורת ישראל ולשוב אל עמה ואל אלוהיה, או לומר שלא ישלחנה לבית אביה על ידי שלוחים כי יסייע ידי עוברי עבירה, אבל הוא יוציאנה מביתו לגור באשר תמצא, כי אולי תישאר בארץ ותלך אחרי הבחורים ותינשא לאחד מהם. <br>
והנה כיון שהכתוב אומר שישלחנה לנפשה ומזהיר שלא ימכרנה בכסף ולא יתעמר בה כשפחה, נלמוד שאינה צריכה ממנו גט, אבל הכתוב עשה אותה אשת איש בהיותה עמו וכאשר ישנא אותה ישלחנה כאנוסה. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי טעם הכתוב לומר שאם יבעלנה ויחפוץ בה תהיה לו לאשה, אבל אם יבעלנה ולא תהיה ערבה עליו ולא יחפוץ בה כעניין אמנון עם תמר (ש'ב יג טו): ישלחנה לנפשה, והכל תלוי בבעילה הזאת. כי אם אחרי בעילתה תעמוד עמו ימים ויבא עליה, אם יחזור וישנא אותה כאיש אשר ישנא את אשתו, כבר נעשית אשתו, והנה היא יהודית ומתגרשת בגט:<br>
<br>
<b><span id='pink'>לא תתעמר בה - <br>
</span></b>כמו והתעמר בו ומכרו (להלן כד ז). ועשאו אונקלוס לשון סחורה. ורבותינו בספרי (תצא טז): ובגמרא (סנהדרין פה ב): יעשו אותם לשון שמוש, והנה הוא לשון אזהרה שלא ישתמש בה כשפחה כלל, ואם נשתמש בה לוקה. <br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני לפי פשוטו,</span></b> כי לא תתעמר הוא כמו לא תתאמר, מלשון יתאמרו כל פועלי און (תהלים צד ד), וכן את ה' האמרת היום (להלן כו יז), וכן ובכבודם תתימרו (ישעיה סא ו), בחילוף האל'ף ביו'ד. וכולם רוממות וגדולה, האמרת היום, רוממת וגדלת אותו להיות לך לאלוהים, האמירך היום (להלן כו יח), רומם וגדל אותך על כל העמים להיות לו לעם סגולה, וכולם נגזרו מן בראש אמיר (ישעיה יז ו), יאמר לא תתרומם ותתגדל בה להיות אתה אדוניה למוכרה ולהשתמש בה כשפחה, וכן יקראו בערבי האדון, אמיר:<br>
ושימוש העי'ן והאל'ף כאחד מורגל בלשון, פדעהו מרדת שחת (איוב לג כד), פדאהו, כמו שפירשתי (במדבר יב ד): במלת פתע, וכן מעשה צעצועים (דהי'ב ג י), כמו באל'ף, מן הצאצאים והצפיעות (ישעיה כב כד), הבנים והבנות, כי תרגום כרובים כרביא. ובלשון חכמים, עומדות אומדות, בקיאין בקיעין, עדין אדין, עורכי הדיינין ארכי, עריס אריס. ושנינו (שבת עו ב): חלב כדי גמיעה, ושאלו בגמרא (שם עז א), גמיעה או גמיאה, ותרצו, הגמיאיני נא מעט מים (בראשית כד יז), ואעפ'כ אומרים ממנו מגמע, לא יגמע ופולט אבל מגמע ובולע (שם קיא א). ובמשנה במסכת כלים בתוספתא שנינו מרדא במקום מרדע, ואין מקפידין כלל בחילוף שתי אותיות הללו, וכן במקומות רבים:<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>לא תתעמר בה, לא תשתמש בה, בלשון פרסי קורין לעבודה ושמוש עמירה, <b>מיסודו של רבי משה הדרשן למדתי זאת. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>וזה אמת,</span></b> שכן ראיתי בירושלמי תמן צווחין לפעלא טבא עמירא, בפרק אמר רבי עקיבא (שבת פ'ט ה'א): <br>
<br>
<b>ובפרק כל הצלמים (ע'ז פ'ג ה'ו). <br>
</b><blockquote>ומורגל הוא אף בלשון ארמי, כמו שכתוב במגלת שושן, ושדר מלכא דאתור על כולהון עמירה דנינוה ועל כל דעמרין על יד ימא ועל עמור דכרמלא ודגלעד, ואהפיכו פתגמא דנבוכדנצר כולהון עמורייא דארעא ולא (תדחלון): [דחלון] מיניה.<br>
</blockquote>וכן במקומות רבים בספר ההוא יקראו יושבי הארץ <b>'עמורי ארעא'</b> כלומר הנעבדים לארץ והמשתמשין בה. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שציוה מלך אשור על אנשי המלחמה, והם הנקראים <b>'עבדי הארץ'</b> כי הם הנעבדים למלך במלחמותיו הם אנשי מלחמתו ופרשיו, כלשון עבדו את כדלעומר (בראשית יד ד), ועבדו בו גויים רבים (ירמיה כז ז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>תחת אשר עניתה - <br>
</span>אמרו בספרי (תצא טז): <br>
</b><blockquote>אפילו לאחר מעשה יחידי. <br>
</blockquote>והוא מה שהזכרנו (בפסוק יג): שהם סבורים שמותר לבא עליה ביאה ראשונה מיד שהביאה אל תוך ביתו, ומאותה שעה הוא מוזהר עליה בעמור ובמכירה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(טז - יז): לא יוכל לבכר את בן האהובה - <br>
</span></b>אזהרה שלא יעשה זה, וכן כולם, לא תוכל לאכול בשעריך (לעיל יב יז), לא תוכל לתת עליך איש נכרי (לעיל יז טו).<br>
 <br>
<b>ואמר אונקלוס בכולם: <br>
</b><blockquote>לית לך רשו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם</span></b> לא תתן יכולת לנפשך לעשות ככה, והוא מפליג באזהרה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכן כי את הבכר בן השנואה יכיר לתת לו פי שנים - <br>
</span></b>מצות עשה שינחילנו פי שנים. והנה המשווה את הבכור לאחיו בנחלתו עובר בלא תעשה ועשה ואע'פ שאין דבריו קיימים בדין, וכל שכן אם לא רצה להודיע שהוא הבכור וטען שהוא פשוט והנחילו כאחד מבניו מדעתו שהוא הבכור שעובר בהן. ואלו מצות מחודשות:<br>
<br>
וממה שאמר הכתוב <b>'על פני בן השנואה הבכור'</b>, יראה לי שאין המצווה הזאת והדין הזה נוהג אלא בחיי הבכור. אבל אם מת הבכור בחיי אביו, אע'פ שהוא יורש חלק בכורתו בקבר ומורישו מן הדין לבניו, אם רצה הזקן ואמר יירשו בני כך וכך בנכסי ובניו של בני הבכור יטלו כך וכך בנכסי, דבריו קיימין כדרך שהם קיימים במקום שאין שם בכור. וכן איננו עובר בלאו הזה אם לא הכיר הבכור לאחר מותו. כי לא מצאתי <b>'על פני'</b> רק בחייו, על פני אהרן אביהם (במדבר ג ד), על פני תרח (בראשית יא כח), וכן כולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בן סורר ומורה
id: 0521
nru: יח
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 21
htm:
על דעת רבותינו (סנהדרין סח ב): <br>
</b><blockquote>אינו קטן, שהקטן פטור מכל עונשין שבתורה ומכל המצות, אבל הוא המביא שתי שערות. והנה יש עליו שני עונשין, האחד שהוא מקלה אביו ואמו וממרה בהם, והשני שהוא זולל וסובא עובר על מה שנצטווינו (ויקרא יט ב): קדושים תהיו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ונאמר עוד </span></b>(לעיל יג ה): ואותו תעבודו ובו תדבקון, כאשר פירשתי (לעיל ו יג): שנצטווינו לדעת השם בכל דרכינו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזולל וסובא -<br>
</span></b>לא ידע דרך ה'. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל הכלל,</span></b> אין בו עתה חטא מות ועל שם סופו הוא נדון כמו שהזכירו רבותינו (סנהדרין עא א).<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם וכל ישראל ישמעו ויראו - <br>
</span></b>כי לא הומת בגודל חטאו, אלא לייסר בו את הרבים ושלא יהיה תקלה לאחרים:<br>
וכן דרך הכתוב שיזהיר כן כאשר ימיתו לגדר כדי שתהיה במיתתם תקנה לאחרים, כי הזכיר כן בזקן ממרא (לעיל יז יג): לפי שאין בהוראתו חטא שיהיה ראוי למות בו, רק הוא להסיר המחלוקת מן התורה כאשר פירשתי שם (בפסוק יא), וכן בעדים זוממין (לעיל יט כ), שנהרגין ולא הרגו, וכן הזכיר במסית (לעיל יג יב), לפי שהוא נהרג בדבורו הרע בלבד אע'פ שלא עבד הניסת ע'ז ולא שמע אליו, אבל מיתתו לייסר הנשארים. וגם זו מצווה מחודשת. או מבוארת מן כבד את אביך ואת אמך (שמות כ יב): ואיש אמו ואביו תיראו (ויקרא יט ג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תראה את שור אחיך או את שיו נדחים
id: 0522
nru: א
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>זו מצווה מבוארת, שאמר בתורה (שמות כג ד): כי תפגע שור אויבך או חמורו תועה השב תשיבנו לו, והוסיף בכאן לאמר <b>'נדחים'</b>, כי <b>'תועה'</b> שתעה מדרכו ויכול להטותו הדרך בלא עמל גדול, ועתה הזכיר <b>'נדחים'</b> שברחו ממנו והרחיקו. והזכיר <b>'שה'</b> שהוא כאבד, ולכך ביאר בכאן ואם לא קרוב אחיך אליך ולא ידעתו ואספתו אל תוך ביתך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר וכן תעשה לחמורו - <br>
</span></b>שהוא בהמה טמאה, <br>
<br>
<span id='pink'>וכן תעשה לשמלתו -<b> </b><br>
</span>אע'פ שאין השמלה חביבה על בעליה כבעלי החיים ואין ההפסד בה מצוי כבהם שאפשר שימותו.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>וכן תעשה לכל אבדת אחיך - <br>
</span></b>מכל כלי ביתו אף על פי שאינן חביבין כשמלתו אשר יכסה בה:<br>
<br>
<b>ועל מדרש רבותינו (ספרי מה, ב'מ ל א): <br>
</b>הוסיף עוד בכאן דברים רבים, כגון:<br>
<blockquote> והתעלמת, פעמים שאתה מתעלם, השב, אפילו מאה פעמים (ב'מ לא א), תשיבם, אפילו לגנתו ולחרבתו (שם), והחזירה בסימנים, <br>
</blockquote>ודברים אחרים נדרשים בפרשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם לא קרוב אחיך אליך
id: 0522
nru: ב
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>שאינו קרוב אצלך, כי אינך מתחייב ללכת אל ארץ אחרת עם האבדה להשיבה אליו, או שלא ידעת אותו כלל. <br>
<br>
<b>ובספרי (תצא מז): <br>
</b><blockquote>אין לי אלא קרוב, רחוק מנין, תלמוד לומר ולא ידעתו. <br>
</blockquote>וא'כ יאמר ואם לא קרוב אחיך אליך בעירך שתשאל עליו ותדענו, יהיה עמך עד דרוש אחיך אותו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ד):</span></b> והוסיף במצות הטעינה להזהיר עליה במצות לא תעשה, כי בתורה אמר (שמות כג ה): עזב תעזב עמו, מצות עשה. <br>
<span id='pink'>ועוד הוסיף <b>'נופלים בדרך'</b>,</span> כי שם אמר <b>'רובץ תחת משאו'</b>, ולא הזכיר שם רק החמור שדרכו לטעון משוי גדול וירבץ תחתיו. <br>
<br>
<span id='pink'>ואמר בכאן <b>'אחיך'</b></span> ושם <b>'אויבך'</b> <b>'ושונאך'</b>, לאמר תעשה עמו כן וזכור האחוה ותשכח השנאה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי יקרא קן צפור לפניך
id: 0522
nru: ו
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>גם זו מצווה מבוארת מן אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד (ויקרא כב כח). כי הטעם בשניהם לבלתי היות לנו לב אכזרי ולא נרחם, או שלא יתיר הכתוב לעשות השחתה לעקור המין אע'פ שהתיר השחיטה במין ההוא, והנה ההורג האם והבנים ביום אחד או לוקח אותם בהיות להם דרור לעוף כאלו יכרית המין ההוא:<br>
<br>
<b>וכתב הרב במורה הנבוכים (ג מח): <br>
</b><blockquote>כי טעם שלוח הקן וטעם אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד, כדי להזהיר שלא ישחוט הבן בעיני האם כי יש לבהמות דאגה גדולה בזה, ואין הפרש בין דאגת האדם לדאגת הבהמות על בניהם, כי אהבת האם וחנותה לבני בטנה איננו נמשך אחרי השכל והדבור אבל הוא מפעולת כח המחשבה המצויה בבהמות כאשר היא מצויה באדם. ואם כן, אין עיקר האיסור באותו ואת בנו רק בבנו ואותו, אבל הכל הרחקה. ויותר נכון, בעבור שלא נתאכזר. <br>
<b></b></blockquote><b>ואמר הרב: <br>
</b><blockquote>ואל תשיב עלי ממאמר החכמים (ברכות לג ב): האומר על קן צפור יגיעו רחמיך, כי זו אחת משתי סברות, סברת מי שיראה כי אין טעם למצות אלא חפץ הבורא, ואנחנו מחזיקים בסברא השניה שיהיה בכל המצות טעם. <br>
</blockquote><br>
<b>והוקשה עליו עוד מה שמצא בב'ר (מד א): <br>
</b><blockquote>וכי מה איכפת לו להקב'ה בין שוחט מן הצואר לשוחט מן העורף, הא לא נתנו המצות אלא לצרף בהם את הבריות שנאמר (משלי ל ה): כל אמרת אלוה צרופה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה העניין שגזר הרב במצות שיש להם טעם, מבואר הוא מאד</span></b> כי בכל אחד טעם ותועלת ותיקון לאדם, מלבד שכרן מאת המצווה בהן יתברך. <br>
<br>
<b>וכבר ארז'ל (סנהדרין כא ב): <br>
</b><blockquote>מפני מה לא נתגלו טעמי תורה וכו', <br>
<b></b></blockquote><b>ודרשו (פסחים קיט א): <br>
</b><blockquote>ולמכסה עתיק, זה המגלה דברים שכסה עתיק יומין ומאי ניהו טעמי תורה. <br>
<b></b></blockquote><b>וכבר דרשו בפרה אדומה (במדב'ר יט ג ד), <br>
</b><blockquote>שאמר שלמה על הכל עמדתי, ופרשה של פרה אדומה חקרתי ושאלתי ופשפשתי, אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני (קהלת ז כג). <br>
ואמר ר' יוסי בר' חנינא: אמר לו הקב'ה למשה: לך אני מגלה טעם פרה אדומה אבל לאחרים חקה, דכתיב (זכריה יד ו): והיה ביום ההוא לא יהיה אור יקרות וקפאון, יקפאון כתיב, דברים המכוסים מכם בעולם הזה עתידין להיות צפויים לעולם הבא, כהדין סמיא דצפי, דכתיב (ישעיה מב טז): והולכתי עיוורים בדרך לא ידעו, וכתיב (שם): אלה הדברים עשיתים ולא עזבתים, שכבר עשיתים לר' עקיבא. <br>
</blockquote><br>
הנה בארו שאין מניעות טעמי תורה ממנו אלא עיוורון בשכלנו, ושכבר נתגלה טעם החמורה שבהם לחכמי ישראל, וכאלה רבות בדבריהם, ובתורה ובמקרא דברים רבים מודיעין כן, והרב הזכיר מהן:<br>
<b><span id='katom'>אבל אלו ההגדות אשר נתקשו על הרב, כפי דעתי עניין אחר להם, </span></b>שרצו לומר שאין התועלת במצות להקב'ה בעצמו יתעלה, אבל התועלת באדם עצמו למנוע ממנו נזק או אמונה רעה או מידה מגונה, או לזכור הנסים ונפלאות הבורא יתברך ולדעת את השם. וזהו <b>'לצרף בהן'</b>, שיהיו ככסף צרוף, כי הצורף הכסף אין מעשהו בלא טעם, אבל להוציא ממנו כל סיג, וכן המצות להוציא מלבנו כל אמונה רעה ולהודיענו האמת ולזוכרו תמיד:<br>
<br>
<b>ולשון זו האגדה עצמה הוזכרה בילמדנו (תנחומא שמיני ח): <br>
</b><blockquote>בפרשת זאת החיה, וכי מה איכפת לו להקב'ה בין שוחט בהמה ואוכל או נוחר ואוכל כלום אתה מועילו או כלום אתה מזיקו?! <br>
או מה איכפת לו בין אוכל טהורות או אוכל טמאות?! <br>
אם חכמת חכמת לך (משלי ט יב), הא לא נתנו המצות אלא לצרף את הבריות, שנאמר (תהלים יב ז): אמרות ה' אמרות טהורות, ונאמר כל אמרת אלוה צרופה, למה? <br>
שיהא מגין עליך. <br>
</blockquote>הנה מפורש בכאן שלא באו לומר אלא שאין התועלת אליו יתעלה שיצטרך לאורה כמחושב מן המנורה, ושיצטרך למאכל הקורבנות וריח הקטרת, כנראה מפשוטיהם. ואפילו הזכר לנפלאותיו שעשה שציוה לעשות לזכר ליציאת מצרים ומעשה בראשית, אין התועלת לו, רק שנדע אנחנו האמת ונזכה בו עד שנהיה ראויים להיות מגן עלינו, כי כבודנו וספרנו בנפלאותיו מאפס ותוהו נחשבו לו:<br>
והביא ראיה מן השוחט מן הצוואר והעורף לומר שכולם לנו ולא להקב'ה, לפי שלא יתכן לומר בשחיטה שיהא בה תועלת וכבוד לבורא יתברך בצוואר יותר מהעורף או הניחור, אלא לנו הם להדריכנו בנתיבות הרחמים גם בעת השחיטה. <br>
והביאו ראיה אחרת, או מה איכפת לו בין אוכל טהורות והם המאכלים המותרים, לאוכל טמאות והם המאכלים האסורים, שאמרה בהם התורה (ויקרא יא כח): טמאים המה לכם, ורמז שהוא להיותנו נקיי הנפש חכמים משכילי האמת. ואמרם אם חכמת חכמת לך, הזכירו כי המצות המעשיות כגון שחיטת הצוואר ללמדנו המידות הטובות, והמצות הגדורות במינין לזקק את נפשותינו, כמו שאמרה תורה (שם כ כה): ולא תשקצו את נפשותיכם בבהמה ובעוף ובכל אשר תרמוש האדמה אשר הבדלתי לכם לטמא, א'כ כלם לתועלתנו בלבד. <br>
וזה כמו שאמר אליהוא (איוב לה ו): אם חטאת מה תפעל בו ורבו פשעיך מה תעשה לו, ואמר (שם פסוק ז): או מה מידך ייקח. וזה דבר מוסכם בכל דברי רבותינו:<br>
<br>
<b>ושאלו בירושלמי בנדרים (פ'ט ה'א): <br>
<span id='red'></span></b>אם פותחין לאדם בכבוד המקום בדברים שבינו לבין המקום, והשיבו על השאלה הזאת, אי זהו כבוד המקום כגון סוכה שאיני עושה לולב שאיני נוטל תפילין שאיני מניח, והיינו כבוד המקום, משמע דלנפשיה הוא דמהני, כהדא אם צדקת מה תתן לו או מה מידך יקח, אם חטאת מה תפעל בו ורבו פשעיך מה תעשה לו? <br>
<br>
הנה בארו שאפילו הלולב והסוכה והתפילין שציוה בהן שיהו לאות על ידך ולזיכרון בין עיניך כי ביד חזקה הוציאך ה' ממצרים, אינן לכבוד ה' יתברך, אבל לרחם על נפשותינו. וכבר סדרו לנו בתפלת יום הכיפורים, אתה הבדלת אנוש מראש ותכירהו לעמוד לפניך כי מי יאמר לך מה תעשה ואם יצדק מה ייתן לך. וכן אמר בתורה (לעיל י יג): לטוב לך, כאשר פירשתי (שם פסוק יב), וכן ויצוונו ה' לעשות את כל החוקים האלה ליראה את ה' אלוהינו לטוב לנו כל הימים (לעיל ו כד). והכוונה בכולם לטוב לנו, ולא לו יתברך ויתעלה, אבל כל מה שנצטווינו שיהיו בריותיו צרופות ומזוקקות בלא סיגי מחשבות רעות ומדות מגונות:<br>
<br>
<b>וכן מה שאמרו (ברכות לג ב): <br>
</b>לפי שעושה מידותיו של הקב'ה רחמים ואינן אלא גזרות, לומר שלא חס האל על קן צפור ולא הגיעו רחמיו על אותו ואת בנו, שאין רחמיו מגיעין בבעלי הנפש הבהמית למנוע אותנו מלעשות בהם צרכנו, שאם כן היה אוסר השחיטה, אבל טעם המניעה ללמד אותנו מדת הרחמנות ושלא נתאכזר. כי האכזריות תתפשט בנפש האדם, כידוע בטבחים שוחטי השורים הגדולים והחמורים שהם אנשי דמים זובחי אדם אכזרים מאד. <br>
<br>
<b>ומפני זה אמרו (קידושין פב א): <br>
</b><blockquote>טוב שבטבחים שותפו של עמלק. <br>
</blockquote>והנה המצות האלה בבהמה ובעוף אינן רחמנות עליהם, אלא גזירות בנו להדריכנו וללמד אותנו המידות הטובות. וכן יקראו הם כל המצות שבתורה עשה ולא תעשה גזירות, כמו <b>שאמרו (מכילתא בחדש ו):</b> <br>
<blockquote>במשל המלך שנכנס למדינה אמרו לו עבדיו גזור עליהם גזירות, אמר להם כשיקבלו מלכותי אגזור עליהם גזירות, כך אמר הקב'ה קבלתם מלכותי אנכי ה' אלוהיך (שמות כ ב), קבלו גזירותי לא יהיה לך וכו' (שם פסוק ג):<br>
</blockquote><br>
<b>אבל במדרשו של רבי נחוניא בן הקנה: <br>
<span id='katom'>בשלוח הקן מדרש שיש במצווה סוד,</span></b><blockquote> אמר רבי רחמאי מאי דכתיב שלח תשלח את האם ולא אמר את האב, אלא שלח תשלח את האם בכבוד אותה בינה שנקראת אם העולם דכתיב (משלי ב ג): כי אם לבינה תקרא. מאי ואת הבנים תקח לך, אמר רבי רחמאי אותם בנים שגדלה ומאי ניהו שבעת ימי הסוכה ודיני שבעת ימי השבוע וכו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנה המצווה הזאת רומזת לעניין גדול, ולכך שכרה מרובה למען ייטב לך והארכת ימים:<br>
</span></b><br>
<b><span id='pink'>(ח - ט): ועשית מעקה - <br>
</span></b>מצות המעקה מחודשת, או מבוארת מלא תעמוד על דם רעך (ויקרא יט טז). אבל מצות הכלאים מבוארת, שכבר אמר (שם פסוק יט): שדך לא תזרע כלאים, והנה במשמע ההוא כל מקום הנזרע. והוסיף בכאן כי אם יזרע הכרם כלאים יקדש הזרע אשר יזרע ותבואת הכרם, לומר שייאסר בהנאה כהקדש. וטעם <b>'פן'</b> כמו כי תקדש, וכן ומפתח אהל מועד לא תצאו פן תמותו (שם י ז), וכן ולא תגעו בו פן תמותון (בראשית ג ג).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שפירושו</span></b> כמו פן ינכרו צרימו פן יאמרו ידינו רמה (להלן לב כז), כענין שמא, לומר לא תזרע אותו כלאים פן יצמח וייאסר עליך הכל, כי אינן נאסרין אלא כמו ששנינו (כלאים פ'ז ה'ז): תבואה מתקדשת משתשריש וענבים משיעשו כפול הלבן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר לא תחרש בשור ובחמר
id: 0522
nru: י
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>והוא הדין לכל מיני הכלאים. והיא מצווה מבוארת מן בהמתך לא תרביע כלאים (ויקרא יט יט), שדרך כל עובד אדמתו להביא צמדו ברפת אחת וירכיב אותן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וביאר בשעטנז
id: 0522
nru: יא
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>שאיננו רק בצמר ופשתים. <br>
<br>
והזכיר <b><span id='pink'>לא תלבש - </span></b><br>
ללמד שאין העלייה אסורה אלא בעניין לבישה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי יקח איש אשה ובא אליה ושנאה
id: 0522
nru: יג
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>טעמו, כאשר יקח האיש אשה בלקוחי התורה שהם הקידושין בכסף, והיא המאורסה אשר יזכיר (פסוק כג), ואחרי ימים בא אליה ושנאה שלא הייתה עריבה אליו בביאתה, והשכים בבקר ובא לב'ד וטען שלא מצאה בתולה. והנה זה מתכוון להוציאה בלא מוהר הבתולות שהיא הכתובה שכתב לה, ומפני כי בחזקת בתולה נתקדשה אליו הוא טוען עליה שזנתה תחתיו. <br>
ולפיכך אמר הכתוב <b><span id='pink'>ואם אמת היה הדבר - </span></b>כדברי הבעל <b><span id='pink'>וסקלוה </span></b>- והאמת לא יודע רק על פי שנים עדים. <br>
<br>
ולפי שהכתוב יפרש בזנוני הבתולות, כי כאשר תהיה מאורסה תסקל, וכאשר לא אורסה היא פטורה, לא הוצרך לפרש כאן ואם אמת היה שזינתה בארוסיה ושזינתה ברצונה וסקלוה, ואמר ברמז <b><span id='pink'>כי עשתה נבלה בישראל לזנות בית אביה -</span></b> והנבלה היא בעשותה כן לרצונה, ולזנות הוא כאשר תשטה אשה תחת אישה, כי הנערה אשר לא אורשה לא תקרא זונה בשכבה עם אחד העם, אבל היא מיועדת לו (שמות כב טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופרשו השמלה
id: 0522
nru: יז
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b><blockquote>הרי זה משל, מחוורין הדברים כשמלה, <b>לשון רש'י. והוא מדרשו של רבי ישמעאל בספרי (תצא רלז): ובמכילתא (משפטים יג). <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך,</span></b> כי זאת לפנים בישראל, מכניסין החתן והכלה לחופה ובודקין אותן, והעדים משמרים להם מבחוץ והם שהחכמים קורין להם שושבינין, וכאשר יפרדו נכנסין העדים שם ולוקחין השמלה אשר שכב אותה עליה ויראו הדמים, וזה ידוע בתלמוד (כתובות מו א; ירושלמי שם פ'א ה'א): ובספרי אגדה, וקורין השמלה ההיא סודר. ולכך יאמר הכתוב שיפרשו אביה ואמה השמלה אשר לקחו מיד העדים ויאמרו אלה בתולי בתי. ובודאי שצריך לחוור הדברים בעניינים הרבה שהכתוב יקצר בהם, אבל לא אמר הרי זה משל אלא המחייב מוציא שם רע אע'פ שלא בעל, ופשוטו של מקרא כדברי האומר עד שבעל. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בגמרא (שם מו א): <br>
</b><blockquote>רבי אלעזר בן יעקב אומר שמלה ממש, והלכה כדבריו:<br>
</blockquote>וכן טעם הפרשה, כי אמר הכתוב תחלה <b><span id='pink'>ולקח אבי הנערה ואמה והוציאו את בתולי הנערה - </span></b>ידבר בשניהם, ואחר כן שב לאב לבדו <b><span id='pink'>ואמר אבי הנערה וגו'</span></b> - וחזר ואמר <b><span id='pink'>ופרשו השמלה - </span></b>בשניהם. <br>
<b><span id='katom'>והטעם </span></b>כי התביעה הזאת לאב לבדו הוא שהקנס שלו, אבל שתף האם במעשה מפני שעניין השמלה הנשים יתעסקו בה והן היודעות והבקיאות בדמים ולאם ראוי שתתפוש ותביא אותה לב'ד, אבל טענת <b>'את בתי נתתי לאיש הזה'</b> לאב בלבד היא והאם לאו בעלת דברים דידיה היא. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>אחר שיסדר האב טענותיו בב'ד יתפוש בשמלה אשר הביאה אשתו תחת כנפות כסותה ויפרשו אותה שניהם בב'ד. והנה לא הוזכרה האם בפרשה ולא באה לב'ד כלל אלא מפני שעניין השמלה שהוא ממש, כאשר פירשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וענשו אתו מאה כסף
id: 0522
nru: יט
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 22
htm:
</b>אחרי המלקות הנדרש <b>'מויסרו אותו'</b> (כתובות מו א). כי המנהג לכתוב לבתולה מוהר חמישים כסף, והנה זה הוציא עליה שם רע בעבור ששנאה ורצה להוציאה בלא כלום ולכן ענשו הכתוב במאה כסף, כי התורה תעניש בכפל, כעניין שנים ישלם (שמות כב ג). אע'פ שהכתובה מדבריהם, למי שיתנה עמה, או ישאנה סתם, אבל המנהג היה לכתוב מוהר לבתולות, כמו שנאמר (שם שם טז): כמוהר הבתולות והרוב יעשו כן. ואם לא הייתה כתובה לאשה הזאת, למה ישים עליה עלילות דברים מפני שבא עליה ושנאה, יכתוב לה גט ויפטר ממנה, דכתיב (מלאכי ב טז): כי שנא שלח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ממזר
id: 0523
nru: ג
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 23
htm:
</b>שם לאיש מוזר מאחיו ויודעיו שלא יודע מאין בא, כלשון וישב ממזר באשדוד והכרתי גאון פלשתים (זכריה ט ו), יאמר שלא ישב באשדוד זולתי איש נכרי וזר שיעבור בו, כי יכרית גאון פלשתים ממנו. והנה הנולד לאיש מאשת אביו הוא ירחיק אותו ולא יודה בו, לבשתו ולכלמתו מן המעשה הרע שעשה, וגם אמו תשליכנו בלילה כעניין האסופי הנזכר בתלמוד (קידושין סט א), והנה הוא ממזר בעיר מולדתו. וכן כל העריות.<br>
<br>
<b>כדברי רבותינו בקדושין ירושלמי (פ'ג הי'ד): <br>
</b><blockquote>אמר ר' אבהו מהו ממזר, מום זר:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : על דבר אשר לא קדמו אתכם בלחם ובמים
id: 0523
nru: ה
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 23
htm:
</b>מצינו (לעיל ב כח כט): אכל בכסף תשבירני ואכלתי ומים בכסף תיתן לי ושתיתי כאשר עשו לי בני עשו היושבים בשעיר והמואבים היושבים בער. ורבים אמרו שהם לא קדמו אותם אבל ישראל קנו מהם. <br>
<b><span id='katom'>וזה הבל, </span></b>כי די למחנה שימכרו להם כאשר ירצו לקנות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי ישראל לא באו בגבול מואב, והמואבים הוציאו להם לחם ומים בכסף, והכתוב יספר שעשו המואבים כאשר עשו בני עשו, ולמה ירחיק המואבי לעולם בעבור זה ולא יתעב האדומי:<br>
<br>
<b>ור'א אמר (לעיל ב כט): <br>
</b><blockquote>כי טעם כאשר עשו לי בני עשו והמואבים, על אעברה בארצך בדרך (שם פסוק כז), אבל לא מכרו להם לחם ומים. כי הם עברו בהר שעיר ובער, רק מלך אדום לא הניחם לעבור דרך מדינתו אשר הוא יושב בה, והוא מה שאמר (במדבר כ יח): לא תעבר בי. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>גם זה הבל,</span></b> כי הם אמרו אל מלך אדום אעברה בארצך, וימאן אדום נתן את ישראל עבור בגבולו (שם פסוק כא), הנה לא נכנסו כלל בגבול אדום. וכן כתוב (שם כא ד): ויסעו מהר ההר דרך ים סוף לסבב את ארץ אדום, כי הוצרכו לשוב לאחור דרך ים סוף מהר ההר שהוא על גבול ארץ אדום, ולא באו בארץ אדום עצמה כלל. ויפתח אמר בביאור (שופטים יא טז - יח): כי בעלותם ממצרים וילך ישראל במדבר עד ים סוף ויבא קדשה וישלח ישראל מלאכים אל מלך אדום לאמר אעברה נא בארצך ולא שמע מלך אדום וגם אל מלך מואב שלח ולא אבה וישב ישראל בקדש וילך במדבר ויסב את ארץ אדום ואת ארץ מואב וגו' ויחנון בעבר ארנון ולא באו בגבול מואב, הנה זה מפורש שלא באו כלל בארץ אדום ולא בארץ מואב. ואלו באו שם היו מוכרין להם לחם ומים, כי אין המנהג לנותן רשות לעם הצבא לעבור בארצו שלא ימכר להם לחם ומים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי</span></b> כי הכתוב הרחיק שני האחים האלה שהיו גמולי חסד מאברהם, שהציל אביהם ואמם מן החרב והשבי (בראשית יד טז), ובזכותו שלחם השם מתוך ההפכה (שם יט כט). והיו חייבין לעשות טובה עם ישראל, והם עשו עימהם רעה. האחד שכר עליו בלעם בן בעור והם המואבים, והאחד לא קדם אותו בלחם ובמים כאשר קרבו למולו, כמו שכתוב (לעיל ב יח יט): אתה עובר היום את גבול מואב את ער וקרבת מול בני עמון. והנה הכתוב הזהירם (שם פסוק יט): אל תצורם ואל תתגר בם, והם לא קדמו אותם כלל, כי היה הכתוב אומר <b>'כאשר עשו לי בני עשו המואבים והעמונים'</b>, אבל לא הזכיר עמון, שלא קדמו אותם:<br>
<br>
והנה עמון הרשיע בזה יותר מכולם, כי בני עשו והמואבים כאשר ידעו שהוזהרו ישראל שלא יתגרו בהם הוציאו לחם ומים חוץ לגבולם, ועמון לא אבה לעשות כן, וזה טעם <b>'אשר לא קדמו'</b>, שלא יצאו לקראתם בלחם ובמים כאשר עשו האחרים. ולכך הקדים הכתוב <b>'עמוני'</b> והקדים להזכיר פשעו על דבר אשר לא קדמו אתכם, ואחרי כן הזכיר <b>'מואבי'</b> וחטאתו.<br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו (יבמות עו ב): <br>
</b><blockquote>עמוני ולא עמונית מואבי ולא מואבית, מפני שהאיש דרכו לקדם ואין האשה דרכה לקדם שתוציא מזון חוץ לגבול הארץ.<br>
</blockquote><br>
<b>וכן הזכירו בירושלמי (שם פ'ח ה'ג): ובמגילת רות רבתי (ד ח):<br>
</b><blockquote>מפני שדרך האיש לשכור ואין דרך האשה לשכור:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תדרש שלמם
id: 0523
nru: ז
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 23
htm:
</b><blockquote>מכלל שנאמר (להלן פסוק יז): עמך ישב בקרבך, יכול אף זה כן, ת'ל לא תדרוש שלומם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>והמדרש הזה בספרי (תצא רנא): <br>
</b><blockquote>מטובתם, מכלל שנאמר שם בטוב לו לא תוננו, הוציא את אלו מאותה טובה. אבל לא תדרוש שלומם נדרש בספרי לפי שנאמר (לעיל כ י): כי תקרב אל עיר וקראת אליה לשלום, יכול אף עמון ומואב כן ת'ל לא תדרוש שלומם, וכן בתנחומא:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי </span></b>כי מלחמת עמון ומואב אסרה הכתוב עלינו לדורות. והכתוב שאמר (לעיל ב ט יט): <b>'אל תתגר בם'</b> אינה מצווה לשעה בלבד אבל היא מצות לא תעשה לדורות, זהו שאמר (שם): כי לבני לוט נתתיה ירושה, והנה ארצם להם לעולם כי היא נחלה שהנחילם השם. <br>
<br>
אם כן הכתוב שאמר <b>'לא תדרוש'</b> יצווה אם נלחם עליהם בעיר שכבשו הם מן העמים שלא נקרא להם לשלום. וכן אם יבואו הם להלחם בארצנו, מותר לנו לרדוף אחריהם ולכבוש מהם המדינות להכות יושבי הערים שעשו עמנו הרעה, כמו שעשה יפתח (שופטים יא לג): ויכם מערוער ועד בואך מנית עשרים עיר. וכן עשה דוד לכל ערי בני עמון (ש'ב יב לא), בעבור שהם פרצו הגדר תחלה ונלחמו בו. ואז לא נצטרך לקרא בשלומם, ונכה בנלחמים בנו כל עיר מתים הנשים והטף אם נרצה:<br>
<br>
<b>ואמרו במדרש רבה (במדב'ר כא ו): <br>
</b><blockquote>והכיתם כל עיר מבצר וכל עיר מבחור וכל עץ טוב תפילו וכל מעיני מים תסתומו (מ'ב ג יט), אמרו לו, הכתוב אומר (לעיל כ יט): לא תשחית את עצה, ואתה אומר כן?! <br>
אמר להם על כל האומות ציוה, וזו קלה ובזויה היא שנאמר (מ'ב ג יח): ונקל זאת בעיני ה' ונתן את מואב בידכם, שנאמר לא תדרוש שלומם וטובתם, אלו אילנות טובים. וכל זה להזיקם ולצערם, אבל הארץ תישאר למשפחה ההיא שהיא נחלה שהנחילם השם. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וזה העניין מוזכר באגדות בבראשית רבה (עד יג): <br>
</b><blockquote>ובמדרש תילים (ס, א). ועל דרך הפשט טעם לא תדרוש שלומם וטובתם, כאומר אע'פ שהם בני משפחתכם ואברהם אביכם אהב את אביהם כאח לו יונק שדי אמו, לא תהיו אתם לו כאחים דורשי שלום וטובה, כי הם הפרו ברית אחווה ותהיה מופרת לעולם:<br>
</blockquote><br>
<blockquote>והנה השם שמר לבני לוט זכות אביהם שליוה את נביאו בדרך אשר שלחו ה' ולכך הנחילם מנחלת אברהם, והעניש את בניו בחטאם שלא ידבקו בישראל. <br>
<br>
וכן המצרים הרחיקם שלשה דורות מפני רשעם אשר עשו עמנו רעות רבות וצרות, אבל לא יתעב אותם לעולם, בעבור שהיינו גרים בארצם ונמלטנו עימהם בימי הרעב בכבוד שעשו לאבינו והמליכו עליהם ממנו קצין ומושל. <br>
<br>
וכן עשה עם אדום, שמר להם זכות אבות שהיו מזרע קדש, והרחיקם שלשה דורות בעבור שיצאו לקראתנו בחרב ולא זכרו ברית אחים. <br>
</blockquote><br>
והקבלה מן רבותינו (יבמות עח א): <br>
<blockquote>כי אין דור שלישי מימי משה, אבל כאשר יתגייר אחד מהם יבא הדור השלישי שלו בקהל ה':<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונשמרת מכל דבר רע
id: 0523
nru: י
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 23
htm:
</b><blockquote>שהשטן מקטרג בשעת הסכנה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> בעניין המצווה הזאת, כי הכתוב יזהיר בעת אשר החטא מצוי בו. והידוע במנהגי המחנות היוצאות למלחמה, כי יאכלו כל תועבה, יגזלו ויחמסו ולא יתבוששו אפילו בניאוף וכל נבלה, הישר בבני אדם בטבעו יתלבש אכזריות וחמה כצאת מחנה על אויב. ועל כן הזהיר בו הכתוב, ונשמרת מכל דבר רע. <b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> היא אזהרה מכל הנאסר:<br>
<br>
<b>ובספרי (תצא קיט): <br>
</b><blockquote>ונשמרת מכל דבר רע, שומע אני בטומאות ובטהרות ובמעשרות הכתוב מדבר, ת'ל: ערווה, אין לי אלא ערווה. <br>
מנין לרבות עבודת גלולים וגלוי עריות ושפיכות דמים וקללת השם? <br>
ת'ל: ונשמרת מכל דבר רע. <br>
או יכול בטומאות ובטהרות ובמעשרות הכתוב מדבר? <br>
ת'ל ערווה. <br>
מה ערווה מיוחדת, מעשה שגלו עליו כנענים ומסלק את השכינה, אף כל מעשה שגלו עליו כנענים ומסלק את השכינה, כשהוא אומר <b>'דבר'</b> אף על לשון הרע. <br>
</blockquote><br>
וגם זה מן הטעם שפירשנו, כי מלבד האזהרות שבאו באלה העבירות החמורות יוסיף לאו במחנה שנשמר בו מכל אלו העבירות, שלא תסתלק השכינה מישראל אשר שם, כאשר אמר, <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי ה' אלוהיך מתהלך בקרב מחנך - <br>
</span></b>והנה העושה העבירות הגדולות במחנה, כאותם שכתוב בהם (ירמיה ז ל): שמו שקוציהם בבית אשר נקרא שמי עליו לטמאו. ועוד, שלא יגברו עלינו האויבים אם נעשה כמעשים הגורמים להם שיגלו מפנינו.<br>
 <br>
וזהו<b><span id='pink'> ולתת אויביך לפניך - <br>
</span></b>והוסיפו בו לשון הרע, כדי שלא ירבו ביניהם מחלוקת, ויכו ביניהם מכה רבה מאד יותר מן האויבים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יא - יד):</span><span id='katom'> ועל דרך הפשט, </span></b>הזהיר בבעל המקרה לצאת מכל המחנה מפני הטעם הנזכר שהשם מתהלך עמנו להושיענו והמחנה קדוש, ושיהיה לבנו מתכוון להקב'ה ונוחיל לישועתו ולא נסמוך בזרוע בשר. וכן הטעם בכסוי הצואה, כי המחנה כולו כמקדש ה'. וממנו נלמוד למקום התפלה, שנרחיק מן הצואה ארבע אמות ולכל מראה העיניים. <br>
<br>
<b>אבל רבותינו ידרשו (פסחים סח א): <br>
</b><blockquote>ויצא אל מחוץ למחנה לא יבא אל תוך המחנה, במחנה לוויה ובמחנה שכינה, כאשר יהיה הארון עימהם שם, וגם כסוי הצואה לדעתם (ברכות כב ב; שם כה): במקום אשר יזכירו השם להתפלל או לקרוא קריאת שמע, אם כן גם זו אזהרה כפל אותה במחנה שלא יהיה הכל מופקר כמחנות הגויים. <br>
</blockquote>וגם אלו מצות מבוארות:<br>
<b><span id='katom'>וטעם כסוי הצואה, </span></b>שאין הצואה כטומאה שתטמא את מקומה ושתהיה בוקעת ועולה, אבל אסור לראותה בעת התפלה ובהיות הלב דבק בשם הנכבד מפני שהדברים הנמאסים יולידו גנאי בנפש וישבשו כוונת הלב הטהור, וכאשר נעלמה מעין רואה אין רע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לא תסגיר עבד אל אדניו
id: 0523
nru: טז
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 23
htm:
</b>דבק למעלה, שאם יברח העבד מאדוניו אשר יצאת עליו מחנה וינצל אל מחנך, לא תסגירנו לו בממון אשר ייתן לך. ולפי שאמר במקום אשר יבחר - נראה שהוא מצווה שיהיה בן חורין ולא נעבוד בו אנחנו. <br>
<b><span id='katom'>והטעם במצווה הזו,</span></b> כי עמנו יעבוד את השם, ואיננו הגון שנחזירנו אל אדוניו לעבוד ע'ז. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד שיתכן</span></b> שילמד דרך מבוא העיר, כי בעניין כזה ילכדו מדינות רבות על ידי העבדים והשבויים הבורחים משם. ורבותינו אמרו (גיטין מה א): אפילו בעבד כנעני של ישראל שברח מחוצה לארץ לארץ, שגם זה יעמוד לפני יושבי ארץ השם, וינצל מעבוד היושבים על אדמה טמאה ושאין כל המצות נוהגות שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תהיה קדשה מבנות ישראל
id: 0523
nru: יח
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 23
htm:
</b><blockquote>מקודשת ומזומנת לזנות, ולא יהיה קדש מבני ישראל - מזומן למשכב, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>והנה אם הלאו הזה אזהרה באשה הנשכבת ויזהיר בהיותה מקודשת ומזומנת לזנות, אם כן אין הפנויה הנבעלת במקרה ובהצנע מחייבי הלאוין. וכן הקדש, למה יזכיר בהיותו קדש ומזומן, ואפילו הנבעל בחדרי חדרים יש בו כרת ומיתת ב'ד. ועוד שהיה ראוי שיאמר לא תהיה בכם קדשה ולא יהיה בכם קדש, כי <b>'מבנות ישראל'</b> <b>'ומבני ישראל'</b> כאלו בעם אחר ידבר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני בלאו הזה,</span></b> כי הוא אזהרה לב'ד שלא יניחו אחת מבנות ישראל להיות יושבת בפרשת דרכים בעיניים על הדרך לזימה או שתתקן לה קובה של זונות כמנהג ארצות זרים, יושבות על הפתח בתופים ובכינורות כעניין שכתוב (ישעיה כג טז): קחי כינור סובי עיר זונה נשכחה הטיבי נגן הרבי שיר למען תזכרי. וכן יזהיר לב'ד על הקדש.<br>
 <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span></b>אפילו שישכב עם הנשים בקובה אשר יעשה לו מזומנת לזימה או שישב בעיניים על הדרך הזהירם לבית דין. <br>
<b><span id='katom'>ויראה לי שכן דעת אונקלוס,</span></b> אבל צירף לזה העבד והשפחה הבאים בישראל דרך נישואין, מפני שהכל יודעין בעבד הזה שנשא בת ישראל שאין לו בה קדושין, והיא עמו כאשה עם בעלה אם כן היא קדשה לעיני השמש:<br>
<br>
<b>וראיתי בספרי (תצא קכו): <br>
</b><blockquote>לא תהיה קדשה מבנות ישראל, אין אתה מוזהר עליה באומות. <br>
ולא יהיה קדש, אין אתה מוזהר עליו באומות, שהיה בדין. <br>
ומה אם קדשה קלה אתה מוזהר עליה בישראל, קדש חמור אינו דין שתהא מוזהר עליו בישראל! <br>
או חלוף, אם קדש חמור אי אתה מוזהר עליו באומות, קדשה קלה אינו דין שלא תהא מוזהר עליה באומות! וכו'. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ונראה מזה</span></b> שאין מדרשם כדברי אונקלוס, שהרי לדבריו אין חומר בקדש יותר מן הקדשה.<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> מהו זה שאומרים אין אתה מוזהר עליו באומות? <br>
וכן אם היה מדרשם בקדש לזכר הנשכב כמדרשו של רבי ישמעאל במסכת סנהדרין (נד ב), גם בזה לא יתכן שיאמרו אי אתה מוזהר עליו באומות, שהנשכב מן הגוי בסקילה הוא?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל נראה</span></b> שדעת בעל הברייתא הזו כעניין שהזכרנו, יזהיר לב'ד שלא תעמוד האשה על אם הדרך לזנות, כי שם תנאפנה מאיסורי הביאות קרובים ורחוקים, ולכן מכסות פניהן לזנות גם מאחיהם וקרוביהם, והוא מה שאמר (בראשית לח טו): ויחשבה לזונה כי כיסתה פניה. <br>
<br>
וכן יזהיר לב'ד על המזומן להיות נשכב מן הזכרים, כעניין שכתוב (מ'א יד כד): וגם קדש היה בארץ עשו ככל התועבות הגויים. ומלבד האזהרה בעושי העבירה יזהיר כאן בבית דין שלא יניחו להיות קדש בעיניים על הדרך, כידוע מהם בארץ מצרים שעומדים על הדרך מכוסי הפנים כנשים לעשות התועבה הזאת. ודרשו בברייתא הזו, שאין אנו מוזהרים באחרים זולתנו אם יעשו עם רעיהם כן, שלא הוזהרנו אנחנו בגויים אלא בעניין ע'ז בלבד:<br>
<br>
ולשון קדש וקדשה על דעת המפרשים לשון הזמנה, כי מצאו, אני ציוויתי למקודשי (ישעיה יג ג), וכן הקדיש קרואיו (צפניה א ז), קדשו עליה מלחמה (ירמיה ו ד). <br>
<b><span id='katom'><br>
ולפי דעתי</span></b> כולם מלשון קדושה, כי הפורש מן הזנות נקרא קדוש כמו שנאמר (ויקרא כא ז): אשה זונה וחללה לא יקחו ואשה גרושה מאישה לא יקחו כי קדוש הוא לאלוהיו, והנה הנשמרת מן הערווה והזימה, קדושה. והנפרדת מן הקדושה ונטמאת בזימה, נקראה קדשה, קרוב למה שנוהג הלשון לומר, ובכל תבואתי תשרש (איוב לא יב), ודשנו את המזבח (במדבר ד יג), כי הזונה המפורסמת טמאת השם רבת המהומה, נפרדת מכל קדושה, ואין שם זה בה רק בהיותה מזומנת לתועבה הזאת שאין לה שעת הכושר וקדושה כלל. <br>
<br>
ולשון <b>'הקדיש קרואיו'</b>, מליצה, כי העושה משתה מקדש קרואיו ומטהר אותם שלא יטמאו השולחן והלחם, כעניין שאמר (ש'א כ כו): בלתי טהור הוא כי לא טהור. וכן (ירמיה ו ד): קדשו עליה מלחמה, שיטהרו אותם כמטהר קרואיו שלא יבדלו החברים מהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אחרי אשר הטמאה
id: 0524
nru: ד
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b><blockquote>לרבות סוטה הנסתרת, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופירושו </span></b>אשה שזנתה תחת בעלה. אבל הסוטה הנסתרת בלבד לא נודע שהיא טמאה ואינו עובר עליה בלאו הזה. <br>
<br>
<b>וכך מפורש בפרק ראשון של יבמות (יא ב): <br>
</b><blockquote>מאי ונסתרה נבעלה, ואמאי קרי ליה נסתרה לישנא מעליא נקט, ושאלו נבעלה בהדיא כתיב בה טומאה (במדבר ה יג): ונסתרה והיא נטמאה, למיקם עלה בלאו. <br>
</blockquote>ואם כן, יאמר הכתוב לא יוכל בעלה הראשון אשר שלחה לשוב לקחתה ואחרי אשר הטמאה, והנה הם שני לאוין, יזהיר במחזיר גרושתו משנשאת, ויזהיר במחזיר אשתו שנטמאה בזנות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span><span id='pink'>אחרי אשר הוטמאה </span></b>- לבעל הראשון, ירמוז כי כאשר ידעה איש אחר תחשב לו טמאה. ואלו מצות מחודשות בגט ובחזירה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הלאו הזה,</span></b> כדי שלא יחליפו נשותיהן זה לזה, יכתוב לה גט בערב ובבוקר היא שבה אליו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם ולא תחטיא את הארץ - <br>
</span></b>כי זה סבה לחטאים גדולים. <br>
<br>
<b>ובספרי (תצא קלו): <br>
</b><blockquote>ולא תחטיא את הארץ, להזהיר ב'ד על כך:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יעבר עליו לכל דבר
id: 0524
nru: ה
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b><blockquote>דבר הצבא. לכל דבר, שהוא צורך הצבא, לא לספק מים ומזון ולא לתקן דרכים, אבל החוזרים מעורכי המלחמה על פי כהן כגון בנה בית חדש ולא חנכו אירש אשה ולא לקחה מספיקין מים ומזון ומתקנין את הדרכים, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (ספרי קלז, סוטה מד א). <br>
</b></blockquote>ואם כן, יהיה <b>'עליו'</b> על הצבא הנזכר. יאמר שלא יעבור האיש הזה על הצבא לכל דבר, לא להיות פקיד על אנשי הצבא או מצביא את עם הארץ או לכל הצריך להם כגון סיפוק מים, לא ישגיח עליהם רק בשמחתו, <b><span id='katom'>והוא פירוש נכון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : השמר בנגע הצרעת
id: 0524
nru: ח
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b>גם זו מצווה מבוארת, יוסיף לאו בקוצץ בהרתו או גם בנמנע מהראות נגעו לכהן. ובדין הנגעים עצמם לא הזכיר כאן, אלא הזהיר בכאן רק ככל אשר יורו אתכם הכוהנים הלווים כאשר ציוויתים - לפי שהכוהנים זריזים הם ודי להם במה שציוה אותם, כמו שפירשתי כבר (בתחילת הספר):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זכור את אשר עשה ה' אלוהיך למרים
id: 0524
nru: ט
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b><blockquote>אם באת ליזהר שלא תלקה בצרעת לא תספר לשון הרע,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> שהיא מצות עשה ממש, כמו זכור את יום השבת לקדשו (שמות כ ח), זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים (שם יג ג), זכור את אשר עשה לך עמלק (להלן כה יז), כולם מצווה, אם כן גם זה כמותם. והיא אזהרה מלדבר לשון הרע, יצווה במצות עשה שנזכור העונש הגדול שעשה ה' לצדקת הנביאה, שלא דברה אלא באחיה גמול חסדה אשר אהבתו כנפשה, ולא דברה בפניו שיבוש, ולא בפני רבים, רק בינה לבין אחיה הקדוש בצנעה, וכל מעשיה הטובים לא הועילוה, גם אתה אם תשב באחיך תדבר בבן אמך תיתן דופי לא תנצל:<br>
<br>
<b>ולשון ספרא (בחקותי פרשה א ב ג):<br>
</b><blockquote>כשהוא אומר ולא תעשו את כל המצות האלה (ויקרא כו יד): הרי מה שכתוב בתורה אמור, אם כן למה נאמר ואם לא תשמעו לי, להיות עמלים בתורה. <br>
וכן הוא אומר זכור את יום השבת לקדשו, יכול בלבך, כשהוא אומר שמור הרי שמירת הלב אמורה, הא מה אני מקיים זכור שתהא שונה בפיך. <br>
וכן הוא אומר זכור אל תשכח וגו'. <br>
וכן הוא אומר זכור את אשר עשה ה' אלוהיך למרים, יכול בלבך, כשהוא אומר הישמר בנגע הצרעת לשמר מאד ולעשות (פסוק ח): הרי שמירת הלב אמורה, הא מה אני מקיים זכור שתהא שונה בפיך.<br>
 וכן הוא אומר זכור את אשר עשה לך עמלק, יכול בלבך, כשהוא אומר לא תשכח הרי שכחת הלב אמורה, הא מה אני מקיים זכור שתהא שונה בפיך.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>ופירושה כי אצלם הישמר בנגע הצרעת - <br>
</span></b>מנגע הצרעת, <b><span id='pink'>לשמר מאד </span></b>- <b></b>שלא תבואך, <br>
<b><span id='pink'><br>
ולעשות - בה ככל אשר יורו אתכם הכהנים - וזכור את אשר עשה ה' אלוהיך למרים - <br>
</span></b>שתהא מזכיר זה בפה תמיד:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ומכאן נראה</span></b> שרבותינו יעשו אותה מצווה, לא ספור ועצה בלבד להינצל מן הנגעים. <br>
<span id='red'>ואיך יתכן שלשון הרע שהוא שקול כשפיכות דמים לא תהיה בו בתורה לא תעשה גמור או לאו הבא מכלל עשה, אבל בכתוב הזה אזהרה גדולה בו, להימנע ממנו בין בגלוי בין בסתר בין במתכוון להזיק ולהבזות בין שאין מתכוון להזיק כלל? <br>
</span><br>
וזו מצווה מכלל תרי'ג מצות, ושכחה בעל הלכות גדולות וכל המונים המצות אחריו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם איש עני הוא
id: 0524
nru: יב
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b>יקרא עני כאשר אין לו עבוט אחר כיוצא בו, הא אלו היו לו שני כלים מאותו המין נוטל אחד ומחזיר אחד, בין שהוא עני או עשיר בנכסים רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תעשק שכיר עני ואביון
id: 0524
nru: יד
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b>ידבר הכתוב בהווה, שהעניים והאביונים והגרים משכירים עצמם. וכן אם כסף תלווה את עמי את העני עמך (שמות כב כד), וכן לגר ליתום ולאלמנה יהיה (להלן פסוק יט), שהם העניים ברוב. וכן בהרבה מקומות ידבר בהווה, כמו לא תחסם שור בדישו (להלן כה ד), לא תחרש בשור ובחמור יחדיו (לעיל כב י). <br>
<br>
<b>ובספרי (תצא קמה) אמרו: <br>
</b><blockquote>אם כן למה נאמר עני ואביון, ממהר אני ליפרע על ידי עני ואביון יותר מכל אדם. <br>
ודרשו מגרך - זה גר צדק, לעבור עליו בשני לאוין:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ביומו תתן שכרו ולא תבוא עליו השמש
id: 0524
nru: טו
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 24
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט </span></b>ביאור ממה שנאמר בתורה (ויקרא יט יג): לא תלין פעולת שכיר אתך עד בקר, כי דרך הכתובים לדבר בהווה, והמנהג לשכור הפועל ביום אחד, ולערב הוא יוצא טרם בא השמש. ויצווה הכתוב לפרעו ביומו בהשלים מלאכתו מיד, ושלא תבוא עליו השמש, כדי שיקנה בשכרו לו ולאשתו ולבניו מה שיאכלו בלילה.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>כי עני הוא - <br>
</span></b>כרובי הנשכרים, ואל השכר הזה הוא נושא נפשו שיקנה בו מזון להחיות נפשו. ילמד אותנו בכאן, כי מה שאמר בתורה לא תלין פעולת שכיר אתך עד בקר, הכוונה בו שתפרענו ביומו, שאם לא תפרענו בצאתו ממלאכתו מיד הנה ילך לביתו ויישאר שכרו אתך עד בקר וימות הוא ברעב בלילה. וכן כי היא כסותה לבדה היא שמלתו לעורו במה ישכב (שמות כב כו), יזכיר טעם המצווה ברובי הלאוין:<br>
<br>
<b>ורבותינו פירשו (ב'מ קי ב): <br>
</b><blockquote>כי הכתוב בתורה <b>'עד בקר'</b> בשכיר יום, ושב לבאר בכאן דין שכיר לילה, והנה לכל אחד זמן לפירעון שנים עשר שעות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא האמת בקבלה, והנאות בטעם נכון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי יהיה ריב בין אנשים
id: 0525
nru: א
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
על דרך קבלת רבותינו (מכות יג ב): <br>
</b>שהמלקות הוא בחייבי הלאוין, מה עניין לו בריב אשר בין שני האנשים, האוכל נבלה בביתו לוקה, וכן הזורע שדהו או כרמו כלאים, והבא על אחת מהנשים האסורות בלאו, וכל שאר הלאוין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> מה טעם והצדיקו את הצדיק? <br>
</span>לפיכך דרשוהו בעדים זוממין (שם ב ב). יאמר הכתוב כי כאשר יהיה ריב בין שני אנשים וניגשו אל המשפט ושפטום על פי שני עדים כאשר נצטוו, ואחרי כן יצדיקו את הצדיק וירשיעו את הרשע שלא כמשפט הראשון, <br>
<br>
<b><span id='pink'>והיה אם בן הכות הרשע - <br>
</span></b>שלא נוכל לקיים בו ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו ויהיה זה כגון שהעידו עליו שהוא בן גרושה או עבד או ממזר, או שהעידו עליו שעבר על אחד מן הלאוין, ילקה ארבעים:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה ריב בין אנשים וילקה בו, כגון שחבל בו בפחות משוה פרוטה, או שקלל חברו בשם, או שמשכן אותו בדברים שעושים בהם אוכל נפש, וכיוצא בהם, ודבר הכתוב בהווה כי בעל הריב יגישנו לבית דין ועל ידו ילקה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הארבעים</span></b> <br>
<b>כפי מדרשו (תנחומא ישן במדבר כח):<br>
</b><blockquote>לפי שעבר על התורה שנתנה בארבעים יום וגרם מיתה לעצמו שנוצר לארבעים יום ילקה ארבעים ויצא ידי עונשין:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(ה):</span></b> עניין הייבום וסודו והחליצה וטעמה, כבר הזכרתים (בראשית לח ח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והיה הבכור אשר תלד יקום על שם אחיו המת
id: 0525
nru: ו
pch: כי-תצא
lvr: C0521
prk: 25
htm:
</b>איננו כפשוטו שיקראו הבן הראשון בשם המת ראובן או שמעון כמוהו, שהרי בבעז נאמר כן (רות ד י): ולא ייכרת שם המת מעם אחיו ומשער מקומו, ולא קראו אותו מחלון. אבל הכתוב הזה על דרך האמת הבטחה, והנה הוא כפשוטו.<br>
 <br>
<b>וסמכו בו רבותינו (ספרי קנו, יבמות כד א): מדרש: <br>
</b><blockquote>שיהא גדול האחים מיבם, ושהאילונית אינה מתייבמת, וכן אשת הסריס ששמו מחוי. <br>
</blockquote>וזה כולו אסמכתא, כי האילונית ואשת הסריס מגופיה דקרא נפקי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם ולקחת מראשית כל פרי האדמה אשר תביא מארצך
id: 0526
nru: ב
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
</b>שתיקח מראשית כל הפרי אשר תביא אל הבית מארצך אשר ה' אלוהיך נותן לך. יצווה שיפריש הפרי בשדה ויקרא עליו שם, ויביאנו לביתו וישים אותו בכלי ראוי להוליכו לבית הבחירה. ולא נתן הכתוב שיעור בהם, אלא אפילו גרגיר אחד מכל המין ההוא פוטר כל השדה, כדין תרומה שחטה אחת פוטרת את הכרי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והלכת אל המקום אשר יבחר ה' אלוהיך -<br>
</span></b><b><span id='katom'>כפי פשוטו, </span></b>יזהיר שלא תקריב בכורים באחד משעריך משנבחר הבית, כי כמו שהזהיר בשחוטי חוץ בקורבנות כן יזהיר בבכורים, אבל חובת הבכורים לאחר שכבשו וחלקו מיד כדברי רש'י (בפסוק א):<br>
<br>
<b>ובספרי (תבוא ב): <br>
</b>והלכת אל המקום אשר יבחר ה' אלוהיך לשכן שמו שם, זה שילה ובית עולמים. <br>
<b><span id='katom'>ושמא</span></b><span id='red'> יאמרו כי הבמות אסורות בשני הזמנים האלו, אבל גם בנוב וגבעון יקריבו הבכורים, אבל בבמת יחיד אינן קריבין דמזבח כתיב? <br>
</span><b><span id='katom'>ואולי</span></b><span id='red'> ממה שכתוב (שמות כג יט): ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלוהיך, לא קרבו באהל ובמשכן, אלא בשילה שהיה שם בית אבנים ובבית העולמים?<br>
</span><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אל הכהן אשר יהיה בימים ההם
id: 0526
nru: ג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
</b>אל הכהן אשר יהיה שם בימים ההם, כי הם נתונים לאנשי משמר ככל הקורבנות, לא שיוליך עמו כהן מעירו להקריב בכוריו. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב:</b> <b><br>
</b><blockquote>אין לך אלא כהן שיהיה בימיך, כמות שהוא. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> כי בעניין הזקן ראוי לומר <b>'אל השופט אשר יהיה בימים ההם'</b> (לעיל יז ט), אע'פ שאינו גדול וחכם כשופטים הראשונים אשר היו לפנינו מן העולם צריך לשמוע לו, יפתח בדורו כשמואל בדורו, אבל בהקרבת הבכורים למי יביאם אם לא לכהן אשר יהיה בימיו:<br>
<br>
<b>וכן ראיתי בספרי (תבוא ג): <br>
</b><blockquote>ובאת אל הכהן אשר יהיה, זו היא שר' יוסי הגלילי אומר וכי תעלה על דעתך כהן שאינו בימיך, אלא כהן שהוא מוחזק וכשר לך באותן הימים, היה קרוב ונתרחק כשר. <br>
</blockquote>וכן הוא אומר (קהלת ז י): אל תאמר מה היה שהימים הראשונים היו טובים מאלה וגו'. ונראה שהם ידרשו בזה, שאם הקריב בכורים או עולה וקורבנות בכהן שהוא בחזקת כשר ולאחר זמן נמצא שהוא בן גרושה הקורבנות כשרין, כמו שמוזכר בפרק האחרון של קידושין (סו ב). <br>
<b><span id='katom'>ויכנס בו עוד,</span></b> שאם היה קרוב ונתרחק כשר, וזה לעניין הזקן שאינו נדון על פי קרוב, ואינו עניין בבכורים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>הגדתי היום - <br>
</span></b>בפרי הזה שהבאתי הגדתי והודיתי לשם אלוהיך שהביאני לארץ אשר נשבע לאבותינו לתת לנו, והנה השם מקיים דבריו, ואני מודה ומשבח לשמו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הגדתי</span></b> כמו ספרתי, וכן ויגד משה את דברי העם אל ה' (שמות יט ט): ספור. <br>
<b><span id='katom'>או יהיה פירושו, </span></b>הגדתי לך הכהן ולכל העומדים האלה. וההגדה הזו היא <b><span id='pink'>לה' אלוהיך -</span></b> כלומר לשמו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי באתי אל הארץ אשר נשבע לאבותינו - <br>
</span></b>כי הוא הביאני אליו לעבדו בארץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא אכלתי באני ממנו
id: 0526
nru: יד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
</b>אע'פ שהוידוי בכל המעשרות כמדרש וגם נתתיו ללוי ולגר וליתום ולאלמנה - (ספרי יג, מעשר שני פ'ג ה'י), אבל <b>'לא אכלתי באוני ממנו'</b> יחזור על הקדש לבדו שהוא מעשר שני ונטע רבעי, והם שאסורין באונן ובטומאה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא נתתי ממנו למת - <br>
</span></b><blockquote>לעשות לו ארון ותכריכין, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שהרי מפורש בכתוב (לעיל יד כה כו): שמעשר שני אין מחללין אותו חוץ לירושלים אלא על כסף צורה ובירושלים יתן הכסף על דבר הראוי לאכילה בבקר ובצאן וביין ובשכר ויאכל לפני ה'. והרב רבי משה כתב בחבורו (הל' מעשר שני פ'ג ה'י), מעשר שני ניתן לאכילה ושתייה שנאמר ואכלת שם לפני ה' אלוהיך, וסיכה כשתייה. ואסור להוציאו בשאר צרכיו, כגון שיקח בו כלים ובגדים ועבדים, שנאמר ולא נתתי ממנו למת, כלומר לא הוצאתי אותו בדבר שאינו מקיים את הגוף. עשה מלת <b>'למת'</b> בכאן כנוי לדברים אשר לא יחיה האדם בהם, ואלו דברי הבאי. <br>
ואחרים מפרשים: שמתודה שלא נתן ממנו על ארון ותכריכין אפילו למת שהוא מצווה, וכל שכן לחי בטלית וחלוק:<br>
<br>
<b>ובספרי (תבוא יד): <br>
</b><blockquote>ולא נתתי ממנו למת, לעשות לו ארון ותכריכין דברי רבי אליעזר.<br>
אמר לו רבי עקיבא: אם למת אסור אף לחי אסור, ומה ת'ל לא נתתי ממנו? <br>
שלא החלפתיו אפילו בדבר טהור. <br>
</blockquote>פירוש, רבי עקיבא דורש ולא נתתי ממנו, שלא עשיתי ממנו חליפין אפילו בדבר טהור הראוי לאכילה.<br>
<b>כעניין ששנינו (מעשר שני פ'א מ'א): <br>
</b><blockquote>אין מוכרין אותו ואין מחליפין אותו, ולא יאמר אדם לחברו בירושלים הא לך יין ותן לי שמן. <br>
</blockquote>ויהיה <b>'למת'</b> על דעתו מחובר למעלה, לא אכלתי ממנו באוני למת, שאין אנינות אלא למת:<br>
<br>
<b>וראיתי בירושלמי (מעשר שני פ'ב ה'א): <br>
</b><blockquote>רבי אליעזר בשם רבי סימאי אומר: לא נתתי ממנו למת מה אנן קיימין, אם להביא ארון ותכריכין דבר שאסור לחי, לחי אסור כל שכן למת, איזה דבר שמותר לחי ואסור למת זו סיכה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>גם זה לא ידעתי מהו,</span></b> שאם סך בשמן מעשר למת הרי בערו בטומאה, וכבר התודה עליו <b>'לא בערתי ממנו בטמא'</b>:<br>
<br>
ובגמרא בפרק הערל (יבמות עד א): <br>
<blockquote>אמר רבי שמעון בן לקיש משום רבי סימאי: <br>
מנין למעשר שני שנטמא שמותר לסוכו? <br>
שנאמר ולא נתתי ממנו למת, למת הוא דלא נתתי הא לחי דומיא דמת נתתי, <br>
איזהו דבר ששווה בחיים ובמתים הוי אומר זו סיכה. <br>
</blockquote>ושם הקשו: <br>
<blockquote>ואימא ליקח לו ארון ותכריכין, <br>
</blockquote>ופירושו שיהיה מותר בחי ליקח לו חלוק כשנטמא כיון דלא קרינא ביה ואכלת שם לפני ה' אלוהיך, ופירקו <b>'ממנו'</b> מגופו. נשאר עכשיו, כי הוידוי <b>'בלא נתתי ממנו למת'</b> מחובר עם <b>'לא בערתי ממנו בטמא'</b>, יתוודה עליו שלא אכל ממנו טמא ולא נתן מן הטמא למת לסוך אותו:<br>
<br>
<b>אבל במשנה (מעשר שני פ'ה מי'ב): <br>
</b>שנינו כדברי רבי אליעזר: <br>
<blockquote>לא נתתי ממנו למת, לא לקחתי ממנו ארון ותכריכין למת, לא נתתיו לאוננים אחרים. <br>
</blockquote>ומשמעות זה, שהם דורשים בו שלא נתנו למת לא לגופו של מת בארון ותכריכין ולא לאוננים שלו, שהוא מתודה על אנינות שלו ושל אחרים, ומפני אנינות של אחרים יתוודה על הארון והתכריכין אע'פ שאפילו לחי אסור:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר נתת לנו כאשר נשבעת לאבתינו
id: 0526
nru: טו
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
</b><blockquote>לתת לנו וקיימת, ארץ זבת חלב ודבש -<b> לשון רש'י. <br>
</b></blockquote>ואם כן שיעור הכתוב, ואת האדמה אשר נתת לנו ארץ זבת חלב ודבש כאשר נשבעת לאבותינו.<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי טעמו להיותה כן תמיד, כלומר וברך את האדמה אשר נתת לנו להיותה ארץ זבת חלב ודבש.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך בכל זה,</span></b> כי בכלל הדבור או השבועה הנתינה, אומר אדם לחברו <b>'נשבעת לי שדה שלך'</b> <b>'אמרת לי מנה'</b>. וכן כאשר דבר ה' אלוהי אבותיך לך ארץ זבת חלב ודבש (לעיל ו ג), וכבר פירשנו (שם), וכן ויתן לו בית ולחם אמר לו וארץ נתן לו (מ'א יא יח):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא יקשה בעיניך בכאן </span></b>כי לא נזכר בשבועות האבות <b>'ארץ זבת חלב ודבש'</b>, כי מאחר שהארץ ההיא בעת ההיא ארץ זבת חלב ודבש, הנה נשבע להם בארץ זבת חלב ודבש. או <b>'לאבותינו'</b> יוצאי מצרים, שנאמר להם (שמות ג ח): אל ארץ זבת חלב ודבש, כעניין וירעו לנו מצרים ולאבותינו (במדבר כ טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : היום הזה ה' אלוהיך מצווך לעשות
id: 0526
nru: טז
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
</b>הנה השלים משה לבאר את התורה ולחדש כל המצות אשר ציוה אותו השם לחדש להם, ולכך אמר היום הזה ה' אלוהיך מצווך לעשות את החוקים האלה ואת המשפטים, כי כבר השלמתי לך הכל. והזכיר ושמרת ועשית אותם בכל לבבך ובכל נפשך - והלב והנפש כבר פירשתים (לעיל ו ה):<br>
<br>
(יז): וטעם את ה' האמרת היום - כיון שקבלתם עליכם כל התורה בפירושיה ובדקדוקיה ובחדושיה, הנה גדלתם השם ורוממתם אותו שיהיה הוא לבדו לכם לאלוהים לא תודו באל אחר כלל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וללכת בדרכיו - <br>
</span></b>שתעשו הטוב והישר ותגמלו חסד איש את רעהו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולשמר חקיו ומצוותיו ומשפטיו - <br>
</span></b>יזכיר בפרט החוקים והמשפטים כאשר פירשתי (לעיל ד ה), ויכלול במצוותיו כל המצוות מצוות עשה ולא תעשה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולשמע בקולו - <br>
</span></b>ככל אשר יצווה לכם משאר המעשים, על ידי או על יד שאר הנביאים כאשר פירשתי (לעיל יג ה). <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהו <b>'מצוותיו'</b> מצות עשה <b>'ולשמוע בקולו'</b> המניעות, כלומר מצות לא תעשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר וה' האמירך היום
id: 0526
nru: יח
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 26
htm:
</b>כי היום הזה לכם כיום סיני, והשם רומם וגדל אתכם בקבול התורה שתהיו לו לעם סגולה מכל העמים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולשמר כל מצוותיו - <br>
</span></b>כי לכם לבדכם ייתן תורתו ויצווה אתכם בכל המצות הרצויות לפניו לא לעם אחר, כעניין שכתוב (תהלים קמז יט כ): מגיד דבריו ליעקב חוקיו ומשפטיו לישראל לא עשה כן לכל גוי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויצו משה וזקני ישראל
id: 0527
nru: א
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
</b>כי אחרי שהשלים משה דבריו ציוה לזקנים שידברו גם הם עמו ויזהירו בעם לשמור כל המצות, כי כל עם הולך בעצת זקניו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכתיב אשר אנכי מצווה אתכם - <br>
</span></b>ולא <b>'אנחנו'</b>, כי עיקר הדיבור למשה, והזקנים ירימו קולם לאמר לעם שמעו והאזינו ועשו. וכן וידבר משה והכוהנים הלווים אל כל ישראל וגו' (פסוק ט), כי אמרו הכוהנים לעם הסכת ושמע ישראל, ומשה אמר היום הזה נהיית לעם. <br>
<br>
<b>אבל ר'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי שמור את כל המצווה, מצות האבנים אשר יזכיר. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכתבת עליהן את כל דברי התורה הזאת
id: 0527
nru: ג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
אמר ר'א בשם הגאון: <br>
</b><blockquote>שכתבו עליהם מנין המצות כמו הכתובות בהלכות גדולות כעין אזהרות, וטעם <b>'באר היטב'</b> (פסוק ח) הכתיבה. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבותינו אמרו (סוטה לב א): <br>
</b><blockquote>בשבעים לשון. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ומצינו בספר תאגי,</span></b> שהייתה כל התורה כתובה בהן מבראשית עד לעיני כל ישראל בתאגיה וזיוניה, ומשם נעתקו התאגין בכל התורה. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיו האבנים גדולות מאד, <b><span id='katom'>או</span></b> שהיה ממעשה הנסים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>למען אשר תבא אל הארץ - <br>
</span>אמר רבי אברהם: <br>
</b>כי השם יעזרך אם החלות לשמור מצוותיו, כי זאת היא המצווה הראשונה לביאתם לארץ. <b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> <b>'למען אשר תבא'</b> רמז לכל דברי התורה, יאמר שתכתוב על האבנים כל דברי התורה הזאת בעברך בירדן מיד למען אשר באת אל הארץ, כי בעבור התורה באת שמה. וכן למען ינוח עבדך ואמתך כמוך וזכרת כי עבד היית (לעיל ה יד טו), ינוח עבדך ואמתך כמוך למען תזכור כי עבד היית. <br>
<b><span id='katom'>או טעמו,</span></b> תכתוב עליהם את כל דברי התורה הזאת להיות לך לזיכרון, למען אשר תבוא אל הארץ ותכבוש אותה ותירש את כל העמים ההם בהיותך זוכר התורה ושומר כל מצוותיה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי גלה כנף אביו
id: 0527
nru: כ
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 27
htm:
</b>דרך כבוד לאב. כי בתורה הזכיר (ויקרא כ יא): ערות אביו גלה, וכן הזכיר באשת אחיו ואשת אחי אביו ערוותם. כי שם יחייב עונש גדול מיתה או כרת, והוצרך לנבל הרעה שעשו על כן הזכיר בהם הערווה, אבל בכאן להיותו לאלה די להזכיר כי גלה כנף אביו כי בגלוי כנף האב בלבד מחויב קללה כי מקלה את כבודו, וכל מקלה את אביו ארור. וכן לא ייקח איש את אשת אביו ולא יגלה כנף אביו (לעיל כג א), דרך כבוד, שלא יקרב אליה כי אין ראוי לגלות כנפו אשר פרש על אשה דרך חופה, כטעם ופרשת כנפך על אמתך (רות ג ט). ולא כמי שמרבה בו אנוסת אביו (יבמות צז א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יקימך ה' לו לעם קדוש כאשר נשבע לך
id: 0528
nru: ט
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
</b>יקרא שבועה, הברית אשר כרת עימהם בהר סיני על כל הדברים האלו, כי שם נאמר (שמות יט ו): ואתם תהיו לי ממלכת כוהנים וגוי קדוש. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שהברית אשר כרת עם אברהם (בראשית יז ז): להיות לך לאלוהים ולזרעך אחריך, יכלול זה. וכן אמר (להלן כט יב), למען הקים אותך היום לו לעם והוא יהיה לך לאלוהים כאשר דבר לך וכאשר נשבע לאבותיך לאברהם ליצחק וליעקב, כי לכולם בא בברית:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לראש ולא לזנב
id: 0528
nru: יג
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
</b>ביאורו, לראש לכל העמים ולא לזנב לאחד מכל הגויים, כי יתכן שיהיה לראש על עמים רבים וזנב לעם אחד נכבד ממנו. והנכון, שיתנך לראש, מעתה, ולא לזנב, עד עולם באחד מכל העתים. וכן רק למעלה - תמיד, ולא תהיה למטה - לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא תסור מכל הדברים
id: 0528
nru: יד
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
</b>נמשך עם <b>'כי תשמע'</b> (פסוק יג). שיבואו עליך כל הברכות האלה, כאשר תשמע למצוותיו וכאשר לא תסור ימין ושמאל מכל הדברים אשר אנכי מצווך בעניין עבודה זר. שאם תלך אחרי אלוהים אחרים לעבדם, כבר סרת מכל מצוותיו ואין חפץ כלל בכל המצות שתעשה. ואיננו כדברי בעל ההלכות שמנאו מצות לא תעשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הקדים בברכות פרי בטנך
id: 0528
nru: יח
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 28
htm:
</b>ואחר כך טנאך ומשארתך (פסוקים ד ה), כי פרי הבטן הטוב והחביב יותר, ובקללה אחר אותו, כי העונש יגיעהו תחלה לנכסיו ואם לא ישוב ישיגהו בפרי בטנו. וכן הקדים בברכות נגיפת האויבים קודם הברכה באסמיך ובכל משלח ידך (פסוקים ז ח), כי ניצוח האויבים הוא להם הכבוד והצורך הגדול בכבוש הארצות ובישיבתם לבטח בין העמים, ובקללות הקדים המארה בכל משלח ידך ואחר הנגיפה מפניהם (פסוקים כ כה), כי הוא העונש שיגיע אליהם באחרונה, וכן יגלו בסוף:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקרא משה אל כל ישראל
id: 0529
nru: א
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 29
htm:
</b>כי אחרי שהשלים לאמר להם דברי הברית קראם עוד<b><span id='pink'> שמע ישראל אתם ראיתם וגו'</span></b> - כי לא הלכו מלפניו, שהכל מחובר הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לחם לא אכלתם ויין ושכר לא שתיתם
id: 0529
nru: ה
pch: כי-תבוא
lvr: C0526
prk: 29
htm:
</b><b><span id='katom'>הטעם,</span></b> לא אכלתם ממנו שתוכלו לחיות ממנו, כי עיקר מחיתם במן הייתה, למען תדעו כי אני ה' אלוהיכם המחיה אתכם במעשה הנס. ואין טעמו שלא אכלו לחם כלל כמו לחם לא אכלתי ומים לא שתיתי (לעיל ט ט), כי בקצת העתים היה לישראל במדבר לחם, כמו שכתוב (שם ב כח כט): אכל בכסף תשבירני ואכלתי ומים בכסף תיתן לי ושתיתי כאשר עשו לי בני עשו היושבים בשעיר והמואבים היושבים בער. ורבותינו הזכירו (יומא עה ב): דברים שתגרי אומות העולם מביאים להם במדבר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר עוד,</span></b> כי מעת שירד המן עד בואם אל שעיר לא אכלו לחם כלל כי הלכו במדבר הגדול והנורא, אבל בשנת הארבעים קרבו לישוב ונאמר להם (לעיל ב ד ו): ואת העם צו לאמר אתם עוברים בגבול אחיכם בני עשו, אכל תשברו מאתם, ושם (פסוק ז): כתוב זה ארבעים שנה ה' אלוהיך עמך לא חסרת דבר, ומן העת ההיא היו האדומים והמואבים מקדימים אותם בלחם ובמים והיו גדולי ישראל קונים מהם ואוכלים לתענוג, לא לצורך ולא לשבעה, ועיקר המחיה שלהם במן:<br>
פרשת ניצבים<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם אתם נצבים היום לפני ה' אלוהיכם
id: 0529
nru: ט
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
</b>שאתם עומדים ומזומנים לפני השם כדי לעמוד בבריתו, כי לקבל התורה בביאורה נאספו אליו. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שהיו עומדים לפני הארון. והברית, הוא השבועה והאלה אשר יזכיר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>לעברך בברית ה' אלוהיך ובאלתו - <br>
</span></b><b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שכרת עוד עמם ברית כברית הראשונה אשר כרת אתם בהר סיני (שמות כד ה - ח), שהקריב עליהם עולה ולקח חצי הדם לזרוק על המזבח וחצי הדם זרק על העם, אבל לא הוצרך להזכיר זה. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> כבר הודעתיך הברית הזאת:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ראשיכם שבטיכם - <br>
</span></b><blockquote>ראשיכם ראשי שבטיכם, כמו והנבואה עודד הנביא,<b> על דעת ר'א.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> הכתוב יכלול ויפרוט, והכלל ראשיכם - וכל שבטיכם - וחזר ופרט זקניכם ושטריכם - שהם ראשיכם כי זקן ונשוא פנים הוא הראש, וכן אמר (להלן לא כח): הקהילו אלי את כל זקני שבטיכם ושוטריכם, כי כל איש אשר לו שררה ומנוי על הצבור יקרא ראש, נאמר בנשיאים (במדבר א טז): <b>'ראשי אלפי ישראל'</b> כי הם במעלה הגדולה לכל אלפי ישראל, ונאמר במרגלים (שם יג ג): <b>'ראשי בני ישראל המה'</b> שהם ראשים בבני ישראל לא ראשים לכל בני ישראל, וכולם בכלל ראשיכם, וחזר ואמר כל איש ישראל - שהם שבטיכם:<br>
והזכיר עוד הטף והנשים והגרים וחוטבי עצים ושואבי מים אשר להם מערב רב. והביא שם הטף, להביאם בברית, כי אפילו עם הדורות העתידים יכרות ברית, או כדי לזכותם כטעם שאמרו בהקהל (חגיגה ג א). <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (יבמות עט א): <br>
</b><blockquote>שבאו קצת כנענים בימי משה כדרך שבאו בימי יהושע ונתנם חוטבי עצים ושואבי מים לעדה ולמשכן ה'. <br>
</blockquote>ואין הכוונה לומר שרימו אותו, אבל באו אליו להשלים עמו, כי כן המשפט כאשר ביארנו (לעיל כ י יא). <br>
<br>
<b>וכך מצאתי במדרש תנחומא (נצבים ב):<br>
</b><blockquote>ללמדך שבאו אצל משה ולא קיבלם. <br>
</blockquote>כלומר שלא יכלו לרמותו לכרות להם ברית, אבל עשאם מיד חוטבי עצים ושואבי מים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יד - יז): ואת אשר איננו פה עמנו - <br>
</span></b><blockquote>וגם עם הדורות העתידים להיות, <b>לשון</b> <b>רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>כי אתם ידעתם - וגו', ותראו את שקוציהם - <br>
</span></b><blockquote>לפי שראיתם את האומות עובדי עבודת כוכבים, ושמא השיא לב אחד מכם ללכת אחריהם. פן יש בכם וגו' - לפיכך אני צריך להשביעכם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש. <br>
<br>
והטעם,</span></b> לומר אני צריך להביאכם באלה ובשבועה עתה בברית הזאת מיראתי אולי נפתה לב קצתכם לשקוצי מצרים כאשר עשיתם בעגל, או לשקוצי עמון ומואב אשר ראיתם בדרך כאשר היה לכם בבעל פעור, כי בברית הראשונה של שעת מתן תורה לא היו שם אלות וקללות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר איש או אשה - <br>
</span></b>מפני שהאשה דעתה קלה עליה, וכן יעשה בעניין ע'ז (לעיל יז ב). והזכיר יחידים ומשפחה ושבט שהוא עם רב, ולא אמר על כולם, דרך כבוד. או שלא יתכן שיהיה לב כולם פונה היום לע'ז, כי לא היו באים בברית השם ובאלתו כי מי יכריחם, אבל משפחה או שבט יבואו בברית מפני פחד הרוב:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר פן יש בכם וגו' אשר לבבו פנה היום - <br>
</span></b>על הנפתה כבר לע'ז והוא בלבו מאמין בה היום הזה. <br>
<b><span id='katom'>או,</span></b> פן יש בכם שרש רע, שיפרח וישגה ובימים הבאים יוציא פרחים רעים ויצמיח מרורות, וזה על אשר איננו פה עמנו היום, כי האב שרש, והבן נצר משורשיו יפרה. והזכיר השרש, לומר כי הוא יכול להביא באלה הדורות הבאים, שהשורש אשר ממנו יצמחו הוא לפניו היום והוא בא בברית ובאלה הזאת.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר פרה ראש - <br>
</span></b>לרמוז כי משרש מתוק לא יצא מר, וכל אשר לבבו שלם עם השם הנכבד ולא הרהר כלל בע'ז לא יוליד מודה בה. <br>
<b><span id='katom'>ואל תקשה עלי בזה</span></b> מן הכתוב (יחזקאל יח י): והוליד בן פריץ, כי אמת הדבר, וסוד גדול לא אוכל לפרש בו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וראש ולענה -<br>
</span></b>עשבים מרים או ממיתים ושמם כן בלשון הקדש. או הם כינויים, יקראו האחד <b>'ראש'</b> שהוא ראש המרורים מר מכולם, והשני יקראו <b>'לענה'</b> מעניין לענות מפני (שמות י ג), כי האוכל אותו ניגש ונענה לענות נפשו יאכלנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והתברך בלבבו לאמר
id: 0529
nru: יח
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
</b>כשישמע האחרים מתקללים באלות האלה, הוא יתברך במחשבתו ויאמר בלבו שלום יהיה לי מכל אלה כאשר אלך בתאוות לבי. והשם לא יסלח לו אבל יעשן עליו אפו אז כשיחטא, לדור או לדורות. או יהיה טעם <b>'כי'</b> לאמר, יהיה לי שלום בעבור שאינני מקבל עלי השבועה, כי בשרירות לבי אלך כל ימי וכל חפצי אעשה. ולא יאבה ה' בעבור שאיננו מקבל אלתו לסלוח לו, אבל יעשן עליו אפו כיון שבא בבריתו לפני עם כל ישראל. <br>
התאווה הגוברת ומתחזקת בלב תקרא שרירות, כלשון חכמים (בבא בתרא קס ב): שריר וקיים, וכן בשרירי בטנו (איוב מ טז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ופירוש למען ספות הרוה את הצמאה - <br>
</span></b>להוסיף השבעה עם המתאווה, כי נפש שבעה תקרא רווה, כעניין ורוויתי נפש הכוהנים דשן ועמי את טובי ישבעו (ירמיה לא יג), והייתה נפשם כגן רווה (שם פסוק יא), והמתאווה תקרא צמאה, צמאה לך נפשי (תהלים סג ב). <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי נפש האדם הרוה שאיננה מתאווה לדברים הרעים לה, כאשר תבוא בלבו קצת התאווה והוא ימלא תאותו אז יוסיף בנפשו תאווה יתירה ותהיה צמאה מאד לדבר ההוא שאכל או שעשה יותר מבראשונה, ותתאווה עוד לדברים רעים שלא הייתה מתאווה להם מתחלה. כי המתאווה לזימת הנשים היפות, כשיהיה שטוף בזימתן תבואהו תאווה לבוא על הזכר ועל הבהמה, וכיוצא בזה בשאר התאוות, וכעניין שהזכירו חכמים (סוכה נב ב): משביעו רעב מרעיבו שבע. ולכך יאמר הכתוב בהולך בשרירות לבו, שהוא אם ימלא נפשו בתאוות השרירות והחזקות עליו אשר היא צמאה להם, יוסיף נפשו הרוה עם הצמאה, כי יתאיוה ויצמא למה שהיה שבע ממנו וכאשר השביע נפשו בו. <br>
<br>
ולפי שהזכיר <b>'שרש פורה'</b> אמר בלשון הזה, כי יוסיף השרש הוא כפתו אשר היא רווה ורעננה עם הצמאה ותשובנה כולם צמאות:<br>
ואין <b>'למען'</b> במקום הזה טעם, שאלך בשרירות לבי בעבור שאספה הרוה עם הצמאה, אבל הוא כמו <b>'לספות'</b>, יאמר הכתוב כי בעבור זה יהיה כך. כי בכל סבה עם עלול יאמר <b>'למען'</b>, בין שיעשה אדם הגורם לרצותו בעלול, כמו למען (אשר): ייטב לך, בין שיהיה אדם הגורם כן שלא מדעתו, כמו למען למוג לב (יחזקאל כא כ), למען יאשמו (שם ו ו), כספם וזהבם עשו לי עצבים למען יכרת (הושע ח ד), ורבים כאלה. וזה הטוב והישר בעיני בפסוק הזה מכל הנכתב עליו בהרבה פנים:<br>
<b><span id='katom'>גם יתכן לפרש,</span></b> שהוא שב אל שרש פורה וראש ולענה, יאמר כי יתברך בלבבו לאמר שלום יהיה לי למען שיוסיף פארתו הרוה אשר תגדל ותצמיח הלענה וראש על הצמאה אשר לא הייתה צומחת. או יהיה <b>'הרוה'</b> כנוי ללענה הנזכרת, שיוסיף הלענה הרוה הצומחת וגדלה מאד על הצמאה אשר לא הייתה גדלה רק מעט, ותהיינה שתיהן צומחות. <br>
והכוונה בזה לומר, כי כל אשר ישמע האלה ויתברך ממנה ויתחזק בשרירותו, סעיפיו ישיבוהו לחטוא ויצמיחו פשעים יותר מבראשונה. <b><span id='katom'>וגם זה פירוש נכון:</span></b><br>
<br>
<b><span id='pink'>(יט - כ): יעשן אף ה' וקנאתו באיש ההוא - <br>
</span></b>אלת היחיד איש או אשה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ומחה ה' את שמו - <br>
</span></b>אלת המשפחה, כי שם אחד לראש בית אבותם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והבדילו ה' לרעה - <br>
</span></b>לשבט, מכל שבטי ישראל - הנשארים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר הדור האחרון בניכם אשר יקומו
id: 0529
nru: כא
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
</b>כי שבטי ישראל בדור הראשון כבר ידעו זה כי הם שמעו אלות הברית. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי הכתוב הזה יחזור על שרש פורה ראש ולענה, כי כשיקרה זה בדורות הבאים אז ישאלו כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלוהים אשר לא ידעום
id: 0529
nru: כה
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
</b>לא ידעו בהם גבורת אלוהות.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא חלק להם - <br>
</span></b>ולא נתנם לחלקם. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגמו: <br>
</b><blockquote>ולא אוטיב להון, <br>
</blockquote>לא הטיב להם שום טובה.<br>
 <br>
<span id='pink'>ולשון <b>'חלק'</b>: <br>
</span><blockquote>אותו אלוה שבחרו להם לא חלק להם שום נחלה וחלק, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון, </span></b>אלוהים אשר לא ידעום באלוהים, כלומר שלא ידעו אותם בכוח אלוהות שימצא להם מעצמו, ולא חלקם ה' אלוהי אבותם להם, שלא נתן אותם שרים על ישראל כאשר שמם על האומות, וכבר פירשתי זה (ויקרא יח כה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויתשם ה' מעל אדמתם
id: 0529
nru: כז
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 29
htm:
</b>כי יגלה השבט העושה הרע בעיני ה', כעניין ויגלם לראובני ולגדי (דברי הימים א ה כו). <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> כי עתה ירמוז לגלות כל ישראל להיותם כלם רעים, ויגלו גלות שלימה. וכן בפרשה הבאה אחרי כן (להלן ל א): והיה כי יבאו עליך כל הדברים האלה, על גלות כל ישראל יהיה, כמו שאמר (שם): בכל הגויים אשר הדיחך ה' אלוהיך שמה וגו' והפרשה כולה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה כי יבאו עליך כל הדברים האלה
id: 0530
nru: א
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 30
htm:
</b>כבר הזכרתי (ויקרא כו טז): כי הפרשה הזאת עתידה, כי כל ענייניה לא היו ולא נבראו, אבל הם עתידין להיות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ושבת עד ה' אלוהיך ושמעת בקלו ככל אשר אנכי מצוך היום אתה ובניך
id: 0530
nru: ב
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 30
htm:
</b>שתשוב אל ה' בכל לבבך ובכל נפשך ותקבל עליך ועל בניך לדורותם לעשות ככל אשר אנכי מצווך היום, כאשר עשו בגאולה השנית דכתיב (נחמיה י ל): ובאים באלה ובשבועה ללכת בתורת האלוהים אשר נתנה ביד משה עבד האלוהים ולשמור ולעשות את כל מצות ה' אדנינו ומשפטיו וחוקיו. או יהיה <b>'מצוך אתה ובניך'</b> כמו מצווך לך ולבניך, כעניין ואתה ציווית (בראשית מה יט), וכן וירעו אותנו (לעיל כו ו), לנו. <br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי יש בו סוד גדול,</span></b> כי ירמוז למה שאמרו (יבמות סג ב): אין בן דוד בא עד שיכלו כל הנשמות שבגוף, וכבר דברתי בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומל ה' אלוהיך את לבבך
id: 0530
nru: ו
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 30
htm:
זהו שאמרו (שבת קד א): <br>
</b><blockquote>הבא לטהר מסייעין אותו, מבטיחך שתשוב אליו בכל לבבך והוא יעזור אותך. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה</span></b> מן הכתובים ענין זה שאומר, כי מזמן הבריאה הייתה רשות ביד האדם לעשות כרצונו צדיק או רשע, וכל זמן התורה כן, כדי שיהיה להם זכות בבחירתם בטוב ועונש ברצותם ברע. אבל לימות המשיח, תהיה הבחירה בטוב להם טבע, לא יתאווה להם הלב למה שאינו ראוי ולא יחפוץ בו כלל. והיא המילה הנזכרת כאן. כי החמדה והתאווה ערלה ללב, ומול הלב הוא שלא יחמוד ולא יתאווה. וישוב האדם בזמן ההוא לאשר היה קודם חטאו של אדם הראשון, שהיה עושה בטבעו מה שראוי לעשות ולא היה לו ברצונו דבר והפכו, כמו שפירשתי בסדר בראשית (ב ט):<br>
<br>
וזהו מה שאמר הכתוב בירמיה (לא ל - לב), הנה ימים באים נאם ה' וכרתי את בית ישראל ואת בית יהודה ברית חדשה לא כברית אשר כרתי את אבותם וגו', כי זאת הברית אשר אכרות את בית ישראל אחרי הימים ההם נתתי את תורתי בקרבם ועל לבם אכתבנה, וזהו בטול יצר הרע ועשות הלב בטבעו מעשהו הראוי. ולכך אמר עוד (שם פסוקים לב לג): והייתי להם לאלוהים והמה יהיו לי לעם ולא ילמדו עוד איש את רעהו ואיש את אחיו לאמר דעו את ה' כי כולם ידעו אותי למקטנם ועד גדולם, ובידוע כי יצר לב האדם רע מנעוריו וצריכים ללמד אותם, אלא שיתבטל יצרם בזמן ההוא לגמרי:<br>
<br>
וכן נאמר ביחזקאל (לו כו כז): ונתתי לכם לב חדש ורוח חדשה אתן בקרבכם וגו' ועשיתי את אשר בחקי תלכו, והלב החדש ירמוז לטבעו, והרוח לחפץ ולרצון. וזהו שאמרו רבותינו (שבת קנא ב): והגיעו שנים אשר תאמר אין לי בהם חפץ (קהלת יב א), אלו ימות המשיח, שאין בהם לא זכות ולא חובה. כי בימי המשיח לא יהיה באדם חפץ אבל יעשה בטבעו המעשה הראוי, ולפיכך אין בהם לא זכות ולא חובה, כי הזכות והחובה תלויים בחפץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי המצוה הזאת
id: 0530
nru: יא
pch: ניצבים
lvr: C0529
prk: 30
htm:
</b>על כל התורה כולה. <br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> כי על כל התורה יאמר (לעיל ח א): <b>'כל המצווה אשר אנכי מצווך היום'</b>, אבל <b>'המצווה הזאת'</b> על התשובה הנזכרת, כי והשבות אל לבבך (בפסוק א): ושבת עד ה' אלוהיך (בפסוק ב): מצווה שיצווה אותנו לעשות כן. ונאמרה בלשון הבינוני לרמוז בהבטחה כי עתיד הדבר להיות כן. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> לאמר כי אם יהיה נדחך בקצה השמים ואתה ביד העמים תוכל לשוב אל ה' ולעשות ככל אשר אנכי מצווך היום, כי אין הדבר נפלא ורחוק ממך אבל קרוב אליך מאד לעשותו בכל עת ובכל מקום:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם בפיך ובלבבך לעשותו - <br>
</span></b>שיתוודו את עוונם ואת עוון אבותם בפיהם, וישובו בלבם אל ה', ויקבלו עליהם היום התורה לעשותה לדורות כאשר הזכיר (לעיל פסוק ב): אתה ובניך בכל לבבך - כמו שפירשתי (שם):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וילך משה
id: 0531
nru: א
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b>כאשר השלים כל דבריו אז הלכו כל הניצבים לפניו והטף והנשים איש לאוהליו, ולא הוצרך הכתוב להזכיר זה, כי כבר אמר (לעיל כט ט יא): אתם ניצבים היום כולכם לפני ה' אלוהיכם וגו' לעברך בברית ה' אלוהיך, ואחר עברם בברית ילכו מפניו. ויאמר הכתוב עתה, כי משה הלך ממחנה לוויה אל מחנה ישראל לכבדם, כמי שירצה להיפטר מחברו ובא ליטול רשות ממנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר אלהם בן מאה ועשרים שנה אנכי היום
id: 0531
nru: ב
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b>וזה לנחם אותם על ענינו, כלומר אני זקן ואין לכם עוד תועלת ממני, ועוד כי השם ציוני שלא אעבור שם. ואל תפחדו ואל תיראו, כי ה' יעבור עמכם לא יסלק שכינתו מכם בעבורי, ויהושע הוא העובר לפניכם במקומי. ואע'פ שמשה רבנו היה בתקפו ובבריאותו, כאשר העיד הכתוב (להלן לד ז): לא כהתה עינו ולא נס לחה, אמר להם כן לנחמם. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>לא אוכל עוד לצאת ולבוא לפי שה' אמר אלי לא תעבור את הירדן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון.<br>
</span></b><br>
<b>ועל דעת ר'א: <br>
</b><blockquote>לצאת ולבוא למלחמה כי חלשו כוחותיו בזקנותו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה איננו נכון.</span></b> <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (סוטה יג ב): <br>
</b><blockquote>מלמד שנסתתמו ממנו מעיינות חכמה. <br>
</blockquote>והיה זה במעשה נס, שלא ידאג לתת גדולה ליהושע בפניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויכתב משה את התורה הזאת
id: 0531
nru: ט
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b>מתחילת בראשית עד לעיני כל ישראל. ואע'פ שבכאן (פסוק יא): כתוב תקרא את התורה הזאת נגד כל ישראל, והוא רומז לספר הזה של אלה הדברים על דעת רבותינו (סוטה מא א), אבל בזה חזר ובאר (פסוק כד): ויהי ככלות משה לכתב את דברי התורה הזאת על ספר עד תומם, וזה יכלול כל התורה כולה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יב - יג): למען ישמעו ולמען ילמדו - <br>
</span></b>האנשים והנשים, כי גם הן שומעות ולומדות ליראה את ה'. ובניהם אשר לא ידעו ישמעו ולמדו - הם הטף, כי ישמעו וישאלו, והאבות ירגילום ויחנכו אותם. כי אין הטף הזה יונקי שדים, אבל הם קטני השנים הקרובים להתחנך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם ולמדו ליראה - <br>
</span></b>בעתיד, כי למעלה אמר ולמדו ויראו - אבל<b> רבותינו אמרו (חגיגה ג א):</b> <br>
<blockquote>האנשים ללמוד והנשים לשמוע, והטף למה בא, ליתן שכר למביאיהם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואצונו
id: 0531
nru: יד
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b><blockquote>ואזרזנו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך,</span></b> כי דבר השם (להלן פסוק כג): <b>'חזק ואמץ כי אתה תביא'</b> מצווה היא, ואילו היה מתעצל ולא יעשה כן היה חייב מיתה. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה פירוש <b>'ואצונו'</b> שאמנה אותו נגיד ומצווה על ישראל, כמו שפירשתי בפסוק וצויתה אותו לעיניהם (במדבר כז יט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא ה' באהל בעמוד ענן
id: 0531
nru: טו
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b><b><span id='katom'>הטעם, </span></b><blockquote>כי עמוד הענן היה על הפתח והשם היה נראה באהל, וזהו הכבוד, <b>על דעת ר'א.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ועל דעתי,</span></b> הוא כמו וירד ה' בעמוד ענן ויעמד פתח האהל (במדבר יב ה), והנה כבוד ה' נראה בענן (שמות טז י). <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי רצה לדבר עם משה שישמע יהושע ושם יצווה את יהושע עצמו, והנה למשה נאמר (שם כה כב): ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפורת, אבל יהושע לא היה במעלה ההיא ואסור היה ליכנס באהל כלל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה ויעמד עמוד הענן על פתח האהל - <br>
</span></b>שב לבאר כי היה הענן ובו הכבוד על פתח האהל חופף עליו, והנה הוא באהל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלוהי נכר הארץ
id: 0531
nru: טז
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b><blockquote>גויי הארץ, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו כן,</span></b> אבל האלוהים שהוא נכר בארץ הזאת. כי השם הנכבד נקרא אלוהי הארץ, כעניין שנאמר (מלכים ב יז כו): כי לא ידעו את משפט אלוהי הארץ, וכן וידברו אל אלוהי ירושלים כעל אלוהי עמי הארץ (דברי הימים ב לב יט), וכתיב (הושע ט ג): לא ישבו בארץ ה', והזכיר זה רבי אברהם, וכבר פירשתיו (ויקרא יח כה). <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אשר הוא בא שמה בקרבו - <br>
</span></b><blockquote>שהוא בא בקרב עמו ועבדיו. או <b>'בקרבו'</b> בקרב הארץ, כמו ולא נשא אותם הארץ (בראשית יג ו), נעתם ארץ (ישעיה ט יח), <b>כדברי רבי אברהם:<br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='pink'>(יז - יח): וטעם ואמר ביום ההוא הלא על כי אין אלוהי בקרבי -</span></b> <b><br>
</b>איננו וידוי גמור כעניין והתוודו את עוונם, אבל הוא הרהור וחרטה, שיתחרטו על מעלם ויכירו כי אשמים הם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואנכי הסתר אסתיר פני - <br>
</span></b>פעם אחרת, כי בעבור שהרהרו ישראל בלבם כי חטאו לאלוהים ועל כי אין אלוהיהם בקרבם מצאום הרעות האלה, היה ראוי לרוב חסדי השם שיעזרם ויצילם שכבר כפרו בע'ז, וכעניין שאמר (ירמיה ב לה): הנני נשפט אותך על אמרך לא חטאתי:<br>
ולכך אמר, כי על כל הרעה הגדולה שעשו לבטוח בע'ז יסתיר עוד פנים מהם, לא כמסתר פנים הראשון שהסתיר פני רחמיו ומצאום רעות רבות וצרות, רק שיהיו בהסתר פני הגאולה, ויעמדו בהבטחת פני רחמיו (ויקרא כו מד): ואף גם זאת בהיותם בארץ אויביהם לא מאסתים ולא געלתים וגו' עד שיוסיפו על החרטה הנזכרת וידוי גמור ותשובה שלימה, כמו שנזכר למעלה (ל ב): ושבת עד ה' אלוהיך וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועתה כתבו לכם את השירה הזאת
id: 0531
nru: יט
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט,</span></b> למשה ויהושע שניהם יצווה שיכתבוה, כי רצה לעשות יהושע נביאו בחיי משה. והנה משה כתבה ויהושע עומד עמו וקורא ורואה, וזה טעם ויכתב משה (פסוק כב):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולמדה את בני ישראל - <br>
</span></b>למשה שהוא העיקר, כי ממנו ישמעו וילמדו, כי גם יהושע היה מלמד עמו כמו שאמר בסוף (להלן לב מד): הוא והושע בן נון:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם השירה הזאת - <br>
</span></b>השירה אשר אגיד לך עתה, והיא האזינו. ויקראה שירה, כי ישראל יאמרוה תמיד בשיר ובזמרה, וכן נכתבה כשירה, כי השירים יכתבו בהם הפסק במקומות הנעימה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי ידעתי את יצרו אשר הוא עשה היום
id: 0531
nru: כא
pch: וילך
lvr: C0531
prk: 31
htm:
</b>כטעם כי עתה ידעתי כי ירא אלוהים אתה (בראשית כב יב), שהיא הידיעה בפועל, כי הידיעה בעתיד ידיעה בכוח. ואם לא חטאו ישראל במדבר ולא נודע יצרו בפועל לא היה הגון שיעיד בהם שירה לומר, הגלוי לפניו שתחטאו, ואעידה בכם שתמצאנה אתכם רעות רבות וצרות כזה וכזה, אבל היה הראוי שיתן להם התורה בידיעה סתם, אם תאבו ושמעתם טוב הארץ תאכלו ואם תמאנו ומריתם חרב תאוכלו. <br>
אבל עתה שנודע גם להם יצרם הרע ולבם הזונה, יגיד להם כל הקורות אותם, כעניין שנאמר (ישעיה מח ד ה): מדעתי כי קשה אתה וגיד ברזל עורפך ומצחך נחושה ואגיד לך מאז בטרם תבוא השמעתיך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : האזינו השמים
id: 0532
nru: א
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט,</span></b><blockquote> צדקו <b>דברי ר'א</b> כי הכתובים יתנו עדיהם בכל הדברים שהם קיימים ועומדים.<br>
</blockquote>וכן, שמעו הרים את ריב ה' (מיכה ו ב), וגם אבן יהושע, כי שם כתיב (יהושע כד כז): כי היא שמעה. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> הם השמים והארץ הראשונים הנזכרים בבראשית, כי הם יבואו בברית עם ישראל, על כן אמר שיאזינו השמים וישמעו התנאים ואיך יעשה בהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר יערף כמטר לקחי
id: 0532
nru: ב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>כי מה שלקח מן השמים ואמרתו על הארץ יערף על ישראל ותיזל עליהם כטל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי שם ה' אקרא - בשמים, הבו גדל לאלוהינו - <br>
</span></b>בארץ, ועם כל ישראל ידבר. וכן אבן יהושע, רמז על הארץ הזאת, כי משם רועה אבן ישראל, וכבר פירשתיו (בראשית מט כד), וכן אבן מאסו הבונים הייתה לראש פנה מאת ה' הייתה זאת וגו' (תהלים קיח כב כג), ועל כן אמר יהושע (יהושע כד כז): האבן הזאת תהיה בנו לעדה, וכן כי הנה האבן אשר נתתי לפני יהושע על אבן אחת שבעה עיניים וגו' (זכריה ג ט), <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : הצור תמים פעלו
id: 0532
nru: ד
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>רמז למדת הדין. ואמר <b>'תמים פעלו'</b>, כי הפועל הבא ממנו תמים ושלם לא ימוט ולא ישתנה לעולם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי כל דרכיו משפט - <br>
</span></b>הרחמים הם, ולא תבוא בפועל חסרון אך במשפט, כי המשפט לאל אמונה, ואין עול בצור, והמשפט צדיק והצור ישר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שחת לו לא בניו מומם
id: 0532
nru: ה
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b> <b><br>
</b>המום יקרא השחתה, כמו שנאמר (ויקרא כב כה): כי משחתם בהם מום בם, וכן וזובח משחת לה' (מלאכי א יד), יאמר כי מומם של ישראל שחת לצור עמו ונחלתו. וקראם <b>'לא בניו'</b>, כאשר יקראם בניו בעת רצון:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר כי הם דור עקש ופתלתל - <br>
</span></b>כי העיקשות הפך הישר כעניין שנאמר (מיכה ג ט): ואת כל הישרה יעקשו, והפתלתל הפך הצדיק, ואחרי שהוא צדיק וישר והעם בהפך מזה, אינם בניו אבל הם משחיתים לו. ושיעור הכתוב, שחת לו מומם את לא בניו דור עיקש ופתלתול:<br>
<b><span id='katom'>והנה הטעם,</span></b> שלא בא חסרון מעלתם מפועל הצור כי הוא תמים ולא יבוא בו חסרון לעולם, אבל מומם הוא המשחית אותם לפני אביהם. וטעם <b>'לא בניו'</b>, כמו ואמרתי ללא עמי עמי אתה (הושע ב כה), וכן הם קנאוני בלא אל (פסוק כא), במי שאיננו אל, וישבעו בלא אלוהים (ירמיה ה ז). או יאמר, שחת לו מומם שאינם בניו, כי הם דור עיקש ופתלתול, הפך ממנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עם נבל ולא חכם
id: 0532
nru: ו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>ששכחו הטוב שעשה להם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא חכם - <br>
</span></b><blockquote>להבין את הנולד, שיש בידו להטיב ולהרע, <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>עמא דקבילו אורייתא.<br>
</blockquote>עשאו מן נבל תבל (שמות יח יח), שפירש בו מלאה תלאה. יאמר, עם שנלאו בעשיית התורה, ולא יתחכמו שהיא לטוב להם כל הימים. וכן אמר בגוי נבל (פסוק כא): בעמא טפשא, שנלאו להיות חכמים או בעלי דת. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>נבל במעשה, ולא חכם בלב:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> העושה טובת חנם יקרא נדיב ומשלם רעה למי שהטיב עמו יקרא נבל, והוא שאמר (ישעיה לב ה): לא יקרא עוד לנבל נדיב, כי הוא הפכו. ולכך אמרו על נבל הכרמלי (ש'א כה כה): כשמו כן הוא נבל שמו ונבלה עמו, כי דוד עשה עמו טובה גדולה ושמר את כל אשר לו, והוא לא רצה לשלם לו גמול ויעט במלאכיו ויבזהו. וזהו טעם הכתוב בחבריו של איוב (איוב מב ח): לבלתי עשות עמכם נבלה, כי היו הם מלמדים זכות על מעשה השם הנכבד והנורא שהוא במשפט ואם ירע להם תראה נבלה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיקרא כן בעבור שהוא נופל מבני אדם, כאשר יאמר כאלה נובלת עליה (ישעיה א ל), כמו נופלת עליה. ויקראו המתה <b>'נבלה'</b> שנפלה לארץ ומתה, כמו שאמר (שופטים יד ח): לראות את מפלת האריה:<br>
אם כן יאמר הכתוב, הזאת תגמלו את השם על הטובות שעשה עמכם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>עם נבל - <br>
</span></b>שהוא משלם רעה תחת טובה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא חכם - <br>
</span></b>לדעת כי לנפשם גמלו הרעה הזאת לא לאל, כעניין שנאמר (איוב לה ו ז): אם חטאת מה תפעל בו ורבו פשעיך מה תעשה לו אם צדקת מה תיתן לו או מה מידך יקח. <br>
<br>
<b><span id='pink'>הלא האל הוא אביך - <br>
</span></b>כי הולידך וגדלך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והוא קנך - <br>
</span></b>ששמך קניין, כי הוציאך מאין והיית יש, וכל יש יש לו קניין כעניין שנאמר ה' קנני ראשית דרכו (משלי ח כב), וכן קונה שמים וארץ (בראשית יד יט): כאשר פירשתיו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוא צור עשך ויכוננך - <br>
</span></b>כלשון ויכוננו ברחם אחד (איוב לא טו):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ז - י): שאל אביך - <br>
</span></b>רמז למבינים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכן זקניך - <br>
</span></b>והטעם, כמו שאמר (לעיל ד יט): אשר חלק ה' אלוהיך אותם וגו', כי לכל חלק במטה חלק למעלה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם למספר בני ישראל - <br>
</span></b>כי צורת יעקב חקוקה בכסא הכבוד, <b><span id='katom'>והוא סוד גדול. </span></b><br>
<br>
<b><span id='pink'>והעד כי חלק ה' עמו - <br>
</span></b><blockquote>וזאת מעלה גדולה שלא עשה כן לכל גוי, על כן אמר הלה' תגמלו זאת עם נבל ולא חכם, שנפל ממעלתו באיוולתו. וזה טעם אביך קנך, כי קנהו לכבודו וילמדהו כאשר יפרש במעשה האב עם הבן, <b>לשון ר'א, ודברי פי חכם חן. <br>
</b><br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>ואם כן יהיה פירוש זכר ימות עולם - <br>
</span></b>שיתנו לב לזכור ששת ימי בראשית הטובה שעשה להם בעת היצירה, כמו שיאמר בהנחל עליון גויים וגו'. <br>
<br>
<b><span id='pink'>בינו שנות דר ודר - <br>
</span></b>שיבינו לדעת מה שנעשה להם בדורות מעת ששרתה שכינה ביניהם כאשר יספר ימצאהו בארץ מדבר וגו':<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
<span id='pink'>ימצאהו בארץ מדבר</span></b><blockquote> - אותם מצא לו נאמנים בארץ המדבר שקבלו עליהם תורתו ומלכותו ועולו מה שלא עשו ישמעאל ועשו, </blockquote><b><span id='pink'>ובתהו ילל ישמון </span></b><blockquote>- ארץ ציה ושממה מקום יללת תנינים ובנות יענה, אף שם נמשכו אחר האמונה ולא אמרו למשה היאך נצא למדבר.<br>
</blockquote><br>
 וזה איננו מטעם הפרשה, כי הכתוב מוכיח את ישראל ומזכיר הטובות אשר עשה השם עימהם והם גמלו להם רעה תחת טובה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כאישון עינו - <br>
</span></b>רמז לניצור, יאמר שינצור השם אותו כאשר יצור הוא עצמו את עינו. או תחסר מלת <b>'איש'</b>, יצרנהו כאיש אישון עינו, כי מן הסתם באיש ידבר, וכן רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ה' בדד ינחנו
id: 0532
nru: יב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>השם ישכון בישראל בטח בדד, <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואין עמו - <br>
</span></b>כנוי לשם או לישראל. והעניין, כי אין לישראל שר ומושל מכל בני אלוהים שינחנו או יעזור בהנחותו בלתי השם לבדו, כי הוא חלקו ונחלתו כאשר הזכיר, וכבר כתבתי זה (ויקרא יח כה). ובספרי (האזינו יב), ה' בדד ינחנו, אמר להם הקב'ה, כדרך שישבתם יחידים בעולם הזה ולא נהניתם מן האומות כלום, כך אני עתיד להושיבכם יחידים לעתיד לבוא ואין אחד מן האומות נהנה מכם כלום. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואין עמו אל נכר -<br>
</span></b>שלא תהא רשות לאחד משרי אומות העולם לבוא ולשלוט בכם, כעניין שנאמר ואני יוצא והנה שר יון בא (דניאל י כ), ושר מלכות פרס עומד לנגדי (שם פסוק יג), אבל אגיד לך את הרשום בכתב אמת וגו' (שם פסוק כא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וינבל צור ישועתו
id: 0532
nru: טו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b><blockquote>גנוהו ובזוהו, כמו שנאמר (יחזקאל ח טז): אחוריהם אל היכל ה' ופניהם קדמה, אין נבול גדול מזה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אומר: <br>
</b><blockquote>וינבל שגרם לחלל את השם שלא יוכל להושיעו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה איננו נכון בעיני,</span></b> כי אינו מטעם המקום, שעדיין יספר את חטאיהם ולא יזכיר עונש ונקמה שיעשה בהם עד ויאמר אסתירה פני מהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>מה שהזכרתי למעלה (פסוק ו), כי הנבלה תשלום רעה תחת טובה. יאמר שנטש אלוה שבראו בעבור זרים, וינבל בפיו ובמחשבתו צור שהיה מושיעו לאמר שאין בעבודתו רק גמול רע, בעבדם הזרים ישבעו לחם ובעבדם את הצור יהיו נבזים ושפלים לכל העמים, כאשר אמרו סכלינו (מלאכי ג יד טו): שווא עבוד אלוהים ומה בצע כי שמרנו משמרתו וכי הלכנו קדורנית מפני השם צבאות ועתה אנחנו מאשרים זדים וגו', וכאשר תאמרנה הנשים הארורות (ירמיה מד יח): ומן אז חדלנו לקטר למלכת השמים וגו' חסרנו כל. וכן אל תנאץ למען שמך אל תנבל כסא כבודך (שם יד כא), שיאמרו עליו שהוא משלם רעה תחת טובה לעמו ועבדיו, כמו שאמר (שם): אל תפר בריתך אתנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בתועבת יכעיסהו
id: 0532
nru: טז
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b><blockquote>הבעירו חמתו בתועבות ומעשים מכוערים, כגון משכב זכר וכשפים שיש בהם תועבה, <b>לשון רש'י, וכן איתא בספרי (האזינו שיח). </b><br>
</blockquote>אבל אין בשירה תוכחת אלא על ע'ז בלבד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם </span></b>בזרים נמשך אל אלוה עשהו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>יקניאוהו באלוהים זרים - <br>
</span></b>כלשון אלוהים אחרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם </span></b>בתועבות, השדים, לשרוף את בניהם באש לאלוהים אחרים, שכל זה מתועב לפניו כמו שנאמר (לעיל יב לא): כי כל תועבת ה' אשר שנא עשו לאלוהיהם כי גם את בניהם ואת בנותיהם ישרפו באש לאלוהיהם, וכתיב (ירמיה לב לה): אשר לא צויתים (ולא דברתי): ולא עלתה על לבי לעשות התועבה הזאת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכעס בניו ובנתיו
id: 0532
nru: יט
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>הזכיר הכתוב הבנות בכאן שלא כמנהג, כאשר אמר למעלה (פסוק ה): לא בניו, וכן בכל מקום יזכיר הבנים, והבנות הן בכלל. אבל זה מרמזותיו כי יהיה בדור החורבן רשע הנשים ופשעיהם גדול מאד להכעיסו, כי היו נצמדות לע'ז ביותר והן שמפתות את האנשים לעבדה, כאשר מפורש בדברי ירמיהו (מד טו): ויענו כל האנשים היודעים כי מקטרות נשיהם לאלוהים אחרים וכל הנשים העומדות קהל גדול, והן שהעיזו פניהם בנביא לאמר לו (שם פסוק יז): עשה נעשה את כל הדבר אשר יצא מפינו לקטר למלכת השמים, וכתוב עוד שם (פסוק ה): מפורש להכעסני במעשי ידיכם לקטר לאלוהים אחרים, וכתוב עוד שם (פסוק ט): השכחתם את רעות אבותיכם ואת רעות מלכי יהודה ואת רעות נשיו ואת רעותיכם ואת רעות נשיכם. וביחזקאל (ח יג יד): נאמר, עוד תשוב תראה תועבות גדולות אשר המה עושים ויבא אותי אל פתח שער בית ה' וגו' והנה שם הנשים יושבות מבכות את התמוז:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר
id: 0532
nru: כ
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>ה' אל לבו, או אל המלאכים, אסתירה פני מהם - כדרך לשון בני האדם, וכן אעלים עיני מכם (ישעיה א טו). <br>
<b><span id='katom'>הטעם </span></b>כי כאשר יבקשוני לא ימצאוני. אראה מה אחריתם - יש אומרים אני אסתיר את פני מהם בעבור שאני רואה מה יעשו באחרונה, והנכון שהוא כמשמעו עד שאראה מה יעשו בצר להם, דברי ר'א. ואין טעם <b>'ויאמר'</b> רק המחשבה והרצון לפניו לעשות כן, כדרך <b>'ויאמר אלוהים'</b> במעשה בראשית, וכבר פירשתי (בראשית א ג). <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם </span></b>'<b>פני' <br>
</b><b><span id='katom'>על דרך האמת,</span></b> פירשתיו (שמות ג ב, שם כ ג), והנה <b>'אסתירה פני'</b> שאסלק שכינתי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אראה מה אחריתם - <br>
</span></b>כטעם ארדה נא ואראה (בראשית יח כא), וכבר פירשתיו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כי דור תהפכת המה - <br>
</span></b>ולא יעמדו בפני:<br>
<br>
<b><span id='pink'>בנים לא אמן בם - <br>
</span></b>כי אין להם אומן ומגדל, <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
והנה עד הנה בשירה זו, משה ישיר בה והוא מדבר בלשון עצמו, ומן הכתוב הזה ואילך שהזכיר וירא ה' וינאץ וגו' ויאמר אסתירה פני, כולם דברי השם הנכבד הם, קנאוני, כעסוני, וכל השירה כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הם קנאוני בלא אל
id: 0532
nru: כא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b><blockquote>בדבר שאין אלוה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>ואם כן ירמוז לשדים הנזכרים. <br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> שיאמר הם קנאוני בלא אל אמת, כי אין אלוה מבלעדי ה' ומושיע אין בלתו, כעניין שנאמר (דהי'ב טו ג): וימים רבים לישראל ללא אלוהי אמת. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כעסוני בהבליהם - <br>
</span></b>השדים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואני אקניאם בלא עם - <br>
</span></b>הכשדים שנאמר בהם (ישעיה כג יג): הן ארץ כשדים זה העם לא היה, שפירושו העם שלא היה נחשב לגוי, והקב'ה גדל אותם לרדות בהם את עולמו כמו שאמר (ירמיה נא כ): מפץ אתה לי כלי מלחמה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>בגוי נבל אכעיסם - <br>
</span></b>עשו שהוא נבל, ולא זכר ברית אחים. וירמוז לשני הגלויות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אפאיהם
id: 0532
nru: כו
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>אמרו המדקדקים אפזרם בכל פאה. <br>
ואם כן יהיה טעם <b>'אמרתי'</b> שהיה הרצון לפניו במידת הדין שיהיו ככה לעולם מפוזרים בכל פאה ושיהיה זכרם מאנוש נשבת לעד, לולי כעס אויב אגור. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> היא מלה מורכבת כאשר הזכירו בספרי (האזינו כו): אף אי הם, אבל טעמה שאשיתם במקום פאה ובעניין שיאמרו עליהם גם אי הם, לומר שלא יישאר להם שם ושאר בגויים ולא יודע מקומם איה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה ירמוז</span></b> לגלות עשרת השבטים שגלו לנהר גוזן (מ'ב יז ו), הוא שהחכמים קורין סמבטיון, כי נקרא גוזן מלשון ויגז שלוים (במדבר יא לא), אתה גוזי (תהלים עא ו), כי העומדים אחריו מוסרים מבני אדם, וקורין אותו סמבטיון מפני שביתתו בשבת, כי יום השבת בלשון ההוא סבט כאשר הוא בערבי, ונהוג בלשונם להוסיף בתארים <b>'יון'</b>, אזוביון חוריון מוליון, וכן הרבה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אשביתה מאנוש זכרם - <br>
</span></b>גלותנו בין העמים אנחנו יהודה ובנימין, שאין לנו זכר בעמים ולא נחשב לעם ואומה כלל. <br>
והנה יאמר הכתוב, כי היה במידת הדין להיותנו כן בגלות לעולם, לולי כעס אויב. ויורה זה, כי בגלותנו עתה תמה זכות אבות ואין לנו הצלה מיד העמים רק בעבור שמו, כעניין שאמר ביחזקאל (כ מא מד): וקיבצתי אתכם מן הארצות אשר נפוצותם בם ונקדשתי בכם לעיני הגויים, וידעתם כי אני ה' בעשותי אתכם למען שמי לא כדרכיכם הרעים וכעלילותיכם הנשחתות בית ישראל, וכן נאמר עוד (שם פסוק ט): ואעש למען שמי לבלתי החל לעיני הגויים וגו':<br>
ולכך הזכיר משה בתפלתו (במדבר יד טו): ואמרו הגויים אשר שמעו את שמעך לאמר וגו', והשם יתברך הודה לו בזה (שם פסוק כ): ויאמר ה' סלחתי כדברך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם בטענה הזאת,</span></b> איננו כרוצה להראות כוחו בין שונאיו, כי כל הגויים כאין נגדו מאפס ותוהו נחשבו לו. אבל השם ברא את האדם בתחתונים שיכיר את בוראו ויודה לשמו, ושם הרשות בידו להרע או להטיב, וכאשר חטאו ברצונם וכפרו בו כולם לא נשאר רק העם הזה לשמו, ופרסם בהם באותות ובמופתים כי הוא אלוהי האלוהים ואדוני האדונים ונודע בזה לכל העמים. והנה אם ישוב ויאבד זכרם, ישכחו העמים את אותותיו ואת מעשיו ולא יסופר עוד בהם, ואם אדם יזכיר כן, יחשבו כי היה כוח מכוחות המזלות והכוכבים וחלף ועבר. <br>
והנה תהיה כוונת הבריאה באדם בטלה לגמרי, שלא יישאר בהם יודע את בוראו רק מכעיס לפניו, ועל כן ראוי מדין הרצון שהיה בבריאת העולם, שיהיה רצון מלפניו להקים לו לעם כל הימים, כי הם הקרובים אליו והיודעים אותו מכל העמים:<br>
וזה טעם כי ידין ה' עמו ועל עבדיו יתנחם (פסוק לו), שיזכור ה' ברחמים כי הם עמו מאז, ויזכור כי הם עבדיו שעמדו לו בגלותם כעבדים לסבול הצרות והשעבוד, וכעניין שנאמר (ישעיה סג ח): ויאמר אך עמי המה בנים לא ישקרו. <br>
<b><span id='katom'>וכבר רמזתי בבריאת האדם סוד נשגב ונעלם</span></b> צריך ממנו שנהיה לו לעם והוא יהיה לנו לאלוהים, כעניין שנאמר (ישעיה מג ז): כל הנקרא בשמי ולכבודי בראתיו וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי לא כצורנו צורם
id: 0532
nru: לא
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>גם כן דברי האויב. יאמר הכתוב, שהיה להם לחשוב ולהשכיל זאת הנעשה בישראל כי הוא פעל השם על עוונם, ויבינו ממנה לאחרית נפשם כי כן יעשה בסוף לכל הגויים, כי הם מורדים בשם יותר מישראל, ישכיל ויאמרו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>איכה ירדוף אחד אלף - <br>
</span></b>מישראל, אם לא כי צורם מכרם - כי צורם הוא תקיף ובעל היכולת לעזור ולהציל יותר מצורנו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואויבינו פלילים - <br>
</span></b>היו בנו מתחלה לעשות בנו שפטים כרצונם, ועתה למה בורחים מפנינו אלף מפני גערת איש אחד, לולי צורם התקיף שמכרם והביא מורך בלבבם ונפלו ורודף אין. פלילים, מלשון אשר פיללת לאחותך (יחזקאל טז נב), ויעמוד פנחס ויפלל (תהלים קו ל):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי מגפן סדם גפנם
id: 0532
nru: לב
pch: האזינו
lvr: C0532
prk: 32
htm:
</b>יאמר, כי העובדי גלולים אובדי עצות המה ולא ישכילו ולא יבינו, ולא יחשבו רק רע כל היום, כי משרש רע היו ולא יעשו רק פרי רע ומר האוכל ממנו ימות. <br>
והעניין, כי ישראל מודים ומתוודים ועושים תשובה בעת צרתם לאמר ולמה מצאתנו כל זאת (שופטים ו יג), אבל העובד כוכבים אובד עצות אין לו עצה ולא תבונה, רק הולך אחר ע'ז שלו וכופר בשם הנכבד לעולם כי כן ירש מאבותיו, והנה הוא משרש פורה ראש ולענה ואין בהם תועלת לעולם, אבל ישראל ששורשם טוב, אם ייכרת ועוד יחליף ויעשה פרי טוב:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(לד - לה): הלא הוא כמס עמדי - <br>
</span></b>ראש הפתן האכזרי שלהם שמתי באוצרותיי, להאכילם מפרי מעשיהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי לי נקם ושלם - <br>
</span></b>לנקום נקמת ישראל מידם, ולי שלם, לשלם להם כפועלם שכחשו בי. <br>
<br>
<b><span id='pink'>לעת תימוט רגלם - <br>
</span></b>כשתתמלא סאתם, כעניין כי לא שלם עוון האמורי עד הנה (בראשית טו טז). <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>שטעמו וגם רשע ליום רעה (משלי טז ד).<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא סוד גדול:<br>
</span></b><br>
<b><span id='pink'>(לז - לח): ואמר אי אלוהימו - <br>
</span></b>האויב יאמר איה אלוהי ישראל, כעניין למה יאמרו הגויים איה נא אלוהיהם (תהלים קטו ב):<br>
<br>
<b><span id='pink'>אשר חלב זבחימו יאכלו - <br>
</span></b>כי היו ישראל תדירים בעבודת הקורבנות והנסכים מכל גוי לאלוהיו. והזכיר לשון רבים, יאכלו וישתו, לאלוהימו שהוא לשון הרבים, ואצל העמים רבים הם. ולכך חזר ואמר: <br>
<br>
<b><span id='pink'>ראו - עמים כולם, אני אני הוא - </span></b>יחיד,<b><span id='pink'> ואין אלוהים עמדי - <br>
</span></b>לעזור לי, ואין כנגדי להציל, ולמחות בידי מלעשות כל רצוני להמית ולמחוץ ולהחיות ולרפוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש האלוהים
id: 0533
nru: א
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>להגיד כי ברכתו מקוימת, כי איש האלוהים היה ותפלת ישרים רצונו. והנה יקרא הכתוב למשה רבנו <b>'איש האלוהים'</b> וכן שאר הנביאים ואליהו וזולתם, ולא יאמר הכתוב <b>'איש ה''</b> אבל יאמר משה עבד ה' (להלן לד ה),<b><span id='katom'> והטעם ידוע לכל משכיל. </span></b><br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן על דרך האמת, </span></b>וזאת היא הברכה, כי מאת ה' הייתה זאת (תהלים קיח כג), וכן ביעקב נאמר (בראשית מט כח): וזאת אשר דבר להם אביהם, זאת הברכה, הוא שאמר דוד (תהלים קיט נו): זאת הייתה לי כי פקודיך נצרתי, ירמוז לציון עיר דוד כי שם ציוה ה' את הברכה חיים עד העולם, ו<b><span id='katom'>המשכיל יבין:<br>
ולזה הסוד נתכוונו רבותינו</span></b> <b>במדרש שאמרו בבראשית רבה (ק יג):</b> <br>
<blockquote>וזאת אשר דבר להם אביהם, עתיד אדם כיוצא בי לברך אתכם וממקום שפסקתי אני משם הוא מתחיל, כיון שעמד משה רבנו פתח להם בוזאת הברכה מאותו מקום שפסק להם אביהם, הוי וזאת אשר דבר להם אביהם, אמר להם הברכות הללו אימתי מגיעות אתכם משעה שתקבלו את התורה שכתוב בה וזאת התורה וגו'. <br>
</blockquote>כי המלה הזאת תרמוז לברכה שהיא התורה, והיא הברית דכתיב (בראשית יז י): זאת בריתי, וכבר הזכרתי זה (ויקרא טז ג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ה' מסיני בא
id: 0533
nru: ב
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>יאמר כי השם מסיני בא לישראל, כי משם השכין שכינתו בתוכם ושוב לא נסתלקה מהם. והעניין, כי ירד הכבוד בהר סיני כמו שנאמר (שמות יט כ): וירד ה' על הר סיני אל ראש ההר ויקרא ה' למשה וגו', ושם היה כל הימים שהיה משה עולה ויורד כמו שנאמר (שם כד יז): ומראה כבוד ה' כאש אוכלת בראש ההר וגו'. וכאשר נתנו לו הלוחות האחרונות שכן הכבוד באהל מועד, כמו שנאמר (שם לג ט): והיה כבא משה האהלה ירד עמוד הענן ועמד פתח האהל ודבר עם משה, וכתיב (שם פסוק יא): ודבר ה' אל משה פנים אל פנים וגו'. וכאשר הוקם המשכן שכן הכבוד במשכן שנאמר (שם מ לד): ויכס הענן את אהל מועד וכבוד ה' מלא את המשכן, ומשם היו לו כל הדברות כל ימי המדבר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזרח משעיר למו - <br>
</span></b>כי אחרי נסעם מסיני במסע ראשון שכן הענן במדבר פארן, ומשם שלח מרגלים שנאמר (שם יג ג): וישלח אותם משה ממדבר פארן, ונתנדה העם ולא היה הדבור עם משה עד שבאו לשעיר בגבול בני עשו בסוף הארבעים (לעיל ב ב), כמו שנאמר שם (פסוק ז): כי ה' אלוהיך ברכך בכל מעשה ידך ידע לכתך את המדבר הגדול הזה זה ארבעים שנה ה' אלוהיך עמך. והנה אז בבואם בשעיר היה השם להם לאור עולם ושלמו ימי אבלם, וציוה אותם להישמר משעיר ועמון ומואב, ואמר שיחלו לרשת את ארצם, וירשו ארץ סיחון ועוג שני מלכי האמורי הגדולים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>הופיע מהר פארן - <br>
</span></b>שנסתכל בהם ושם עניינם למאור פניו מהר פארן. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי תחילת היכנסם במדבר הגדול היה מפארן כמו שנאמר (במדבר י יב): ויסעו וגו' ממדבר סיני וישכן הענן במדבר פארן, והנה השם הופיע עליהם לראות מה הם צריכים במדבר הגדול והנורא, מלשון ועל עצת רשעים הופעת (איוב י ג), נסתכלת וראית באורך הגדול כל סתרי מחשבותיהם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואתה מרבבת קדש מימינו אש דת למו - <br>
</span></b>יאמר כי בא הכבוד לישראל מרבבות קדושי עליון אשר ירדו עמו על ההר, כעניין שנאמר (תהלים סח יח): רכב אלוהים רבותים אלפי שנאן ה' בם סיני בקדש. <br>
<br>
<b><span id='pink'>מימינו אש דת למו - <br>
</span></b>פירוש מימין תפארתו היה להם אש דת, לא מיד המלאכים הנזכרים רק מימין השם בעצמו ובכבודו. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי <b>'מרבבות קדש'</b> מרבוי קדושתו, כי קדוש קדוש קדוש ה' צבאות בכל מיני קדושה. <b><span id='katom'>וטעם</span></b> <b>'אש דת למו'</b> כמו <b>'דת אש'</b>, כמו שאמר (לעיל ה כא): ואת קולו שמענו מתוך האש. <br>
<b><span id='katom'><br>
או טעמו</span></b> כמו <b>'אש ודת למו'</b>, יזכיר שהראה להם האש העליונית והשמיעם הדת, וזה כענין שנאמר (לעיל ד לו): ועל הארץ הראך את אשו הגדולה ודבריו שמעת מתוך האש. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> יגיד גם כן שהאש שהוא הדת היא מימינו, כי מדת הדין כלולה ברחמים:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו: טעם הכתוב:<br>
</b><blockquote>כי מסיני בא לתת תורה לישראל שנגלה להם משם, וזרח משעיר להם לישראל, כי נגלה על בני עשו לתת להם התורה וכאשר לא רצו בני עשו לקבל אותה האיר פניו לישראל ונתנה להם בימינו ובזרועו ואור פניו כי רצם, והופיע והראה להם יפעתו והדרת פניו מהר פארן כאשר לא רצו בני ישמעאל בתורה. יזכיר כי היה זכות לישראל גדולה כאשר לא רצו שאר האומות לקבל את התורה. והנה הזכיר כל זרע אברהם, שאחד מהם לא היה חפץ בתורה זולתי ישראל, אבל על כל האומות גם כן נגלה לתת אותה להם ולא רצו בה כפי הבא<b> בקבלת רבותינו (ע'ז ב ב)</b>:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אף חבב עמים
id: 0533
nru: ג
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>פירשו בו שהוא מלשון ארמית, ותהון קדמי חביבין, יאמר אף חובב את ישראל שהוא עמים רבים, כענין אחריך בנימין בעממיך (שופטים ה יד), <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכל קדושיו - <br>
</span></b>של ישראל הם הלוים <br>
<br>
<b><span id='pink'>הם בידך - <br>
</span></b>כי הקרבתם אליך להיות חונים סביבות הארון. <br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי,</span></b> כי <b>'חובב'</b> מגזרת לטמון בחובי עוני (איוב לא לג), מענין חדר בחדר להחבא (דהי'ב יח כד), ושם חביון עזו (חבקוק ג ד), יאמר גם אתה בידיך מחביא ומסתיר עמים, כל קדושי ישראל הנזכר, ירמוז כי כל העדה כלם קדושים והשם יסתירם בידו, כטעם ואשים דברי בפיך ובצל ידי כסיתיך (ישעיה נא טז), כענין סתרי ומגני אתה (תהלים קיט קיד), וכן ויתיעצו על צפוניך (שם פג ד). וזה רמז למה שאמר (במדבר יד יד): אשר עין בעין נראה אתה ה' ועננך עומד עליהם, וכן אמר בשירה (לעיל לב י): יסובבנהו יבוננהו יצרנהו כאישון עינו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והם תכו - <br>
</span></b>כמו הכו, כאשר בא תרגלתי לאפרים (הושע יא ג): במקום הרגלתי, וכאשר הומרה ה'א הנקבה בתי'ו באם אתן שנת לעיני (תהלים קלב ד), עושה רע מאת (קהלת ח יב), וכן רבים. יאמר שהם מוכים בכל מכה במדבר ללכת אחריך בכל אשר תלך, לא יחושו לרעב ולצמאון ומכת נחש ועקרב, רק יצאו לרגליך ואחריך ירוצו. וזה כענין שנאמר (ירמיה ב ב): זכרתי לך חסד נעוריך אהבת כלולותיך לכתך אחרי במדבר בארץ לא זרועה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ישא מדברתיך - <br>
</span></b>כמו לא תשא את שם ה' אלוהיך לשוא (שמות כ ז), ובל אשא את שמותם על שפתי (תהלים טז ד), ישא ביום ההוא לאמר (ישעיה נ ז). מדברותיך, כמו ומדברך נאוה (שה'ש ד ג), יאמר שישא דבריך על שפתיו ויהגה בהם תמיד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תורה צוה לנו משה
id: 0533
nru: ד
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>הטעם, שישא תמיד ויאמר תורה צוה לנו משה, והיא תהיה מורשה לקהלת יעקב, כי לדורות עולם כל בני יעקב יירשוה וישמרו אותה, כי לא תשכח מפי זרעו. <br>
<br>
<b>ודרשו רבותינו (מדרש תהלים א):<br>
</b><blockquote>שלא אמר מורשה בית יעקב או זרע יעקב. <br>
</blockquote>ואמר <b>'קהלת יעקב'</b> לרמז שיקהלו רבים עליהם ותהיה התורה לעולם מורשה ליעקב ולכל הנקהלים עליו, הם הגרים הנלוים על ה' לשרתו ונספחו על בית יעקב, ונקראו כלם קהלתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי בישרון מלך
id: 0533
nru: ה
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>רמז אל השם הנזכר, שהיה למלך על ישראל בהיותם ישרים ונאספו כל ראשי העם וכל שבטי ישראל יחד. וגם זה הכתוב דבוק, והטעם, כי ישראל יאמרו תמיד התורה אשר צוה לנו משה תהיה ירושה לכל קהלת יעקב לעדי עד לא נחליף ולא נמיר אותה לעולם, ויאמרו שהיה השם למלך על ישראל בהתאסף ראשינו זקנינו ושופטינו וכל שבטי ישראל, שכולנו יחד קבלנו מלכותו עלינו לדור ודור, ואנחנו חייבין לשמור תורתו ומלכותו לעולמים. וזו המצוה הוא דבור אנכי, והיא קבלת מלכות שמים כאשר פירשתי שם (שמות כ ב):<br>
<br>
והנה הזכיר התורה בכלל, ומלכות שמים בפרט, שכל המודה במלכות שמים כופר בע'ז ומודה בכל התורה כולה. ורמזו כי הם וראשיהם קבלו מלכות שמים מפי הגבורה וראו שהוא מלך ישראל וגואלו, והתורה קבלו מפי משה שקבלו עליהם ועל זרעם להאמין בו ולעשות כל אשר יצוה מטעם המלך, כאשר אמרו (לעיל ה כד): ואת תדבר אלינו את כל אשר ידבר ה' אלוהינו אליך ושמענו ועשינו. וזה הפירוש ברור ונכון בכתוב הזה, על דרך שהזכירו בגמרא במסכת ראש השנה (לב ב), אלא מלכיות תלתא הוא דהויין, ה' ימלוך לעולם ועד (שמות טו יח), ה' אלוהיו עמו ותרועת מלך בו (במדבר כג כא), ויהי בישורון מלך:<br>
<br>
<b>וכן שנינו בספרי (ברכה שמו): <br>
</b><blockquote>מושב זקנים בישיבה של מטה שמו הגדול משתבח למעלה, שנאמר ויהי בישרון מלך בהתאסף ראשי עם יחד שבטי ישראל, אין אסיפה אלא זקנים שנאמר (במדבר יא טז): אספה לי וגו', יחד שבטי ישראל, כשהן עשויין אגודה אחת ולא כשהן עשויין אגודות אגודות, וכן הוא אומר (עמוס ט ו): הבונה בשמים מעלותיו וגו'. <br>
</blockquote><br>
<b>ובמדרש רבה (במדב'ר טו יד) נמי אמרו:<br>
</b><blockquote>כביכול כסאו מבוסס למעלה בזמן שישראל עשויין אגודה אחת, לכך נאמר הבונה בשמים מעלותיו ואגודתו על ארץ יסדה, וכן ויהי בישורון מלך בהתאסף ראשי עם וגו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה על הדרך שפירשתי.</span></b> ידרשו, שהיה מלך עליהם מפני שנתאספו ויחדו כולם קבלו מלכותו עליהם, וכן יהיה מורשה לקהלת יעקב, והמלך הוא הקב'ה, וכן נהגנו לומר בתקיעתא דברי רב:<br>
אבל יש במקצת האגדות שמפרשין אותו על משה, אומרים משה מלך, שנאמר ויהי בישורון מלך בהתאסף וגו'. וא'כ (ס'א וג'כ): אמר הכתוב, תורה צוה לנו משה להיותה מורשה לקהלת יעקב, והוא היה מלך עלינו ועל כל שבטינו יחד וראוי לנו לעשות דבריו ומצותיו כי מלך גדול וחכם היה עלינו, יספר הכתוב גם בכבוד השליח שהיה גדול וראוי להאמין בו. <b><span id='katom'>והנכון והאמת מה שפירשנו</span></b>. <br>
והנה הזכיר כי השם שוכן בישראל, והנה קבלו תורתו ומלכותו כל שבטיהם יחד עליהם ועל זרעם לדורותם, אם כן הנם ראויים לברכה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יחי ראובן
id: 0533
nru: ו
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי החל מראובן שהוא הבכור, ולא הזכיר שמעון, בעבור עון פעור, כי העובדים היו שמעונים ומספרם לעד, גם נשיאם נהרג, <b>וכן דעת רש'י והמפרשים.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> אין מספרם ראיה, בעבור כי עדיין יחסרו שלשה עשר אלף ויותר מלבד המתים במגפה. וגם משאר השבטים יחסרו קצת, כי בני גד חסרו חמשת אלפים ובני אפרים שמונת אלפים. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי הכתוב שאומר (במדבר כה ג): ויצמד ישראל לבעל פעור, ואמר (שם פסוק ד): קח את כל ראשי העם, נראה שהיו בהם מכל השבטים וכל דייניהם ישפוטו בם, וכן אמר (שם פסוק יא): ולא כליתי את בני ישראל בקנאתי:<br>
<b><span id='katom'>ואל תשיב עלי</span></b> מדבר עכן שאמר (יהושע ז יא): חטא ישראל, כי שם לא נתגלה החטא ויזכירם סתם. וכן המוכה איננו ראיה, כי היה נשיא בית אב בהם לא נשיא השבט, והנועדים על ה' בעדת קרח גדולים ונכבדים ממנו שהיו נשיאי עדה. ולא הלכו כל שבטיהם אחריהם, והמזמור הזכיר דתן ואבירם וענינם בשמם (תהלים קו יז), תפתח ארץ ותבלע דתן ותכס על עדת אבירם, והזכיר ויצמדו לבעל פעור (שם פסוק כח): עם וימאסו בארץ חמדה (שם פסוק כד): לכלל העם. וחלילה שימנע משה מלברך את שמעון, ולא ימחה שבט מישראל, שכבר כלו הנצמדים לבעל פעור כמו שאמר (לעיל ד ג): כי כל האיש אשר הלך אחרי בעל פעור השמידו ה' אלוהיך מקרבך, ואלה הנשארים כולם כתיב בהם (שם פסוק ד): ואתם הדבקים בה' אלוהיכם חיים כולכם היום, ולמה לא יברכם. והנה כולם עשו את העגל וחטאו במרגלים ונתכפר להם וברכם. <br>
<br>
<b>וראיתי במדרש רבה (במדב'ר כא ט): <br>
</b><blockquote>ששה משפחות נחסרו על הזנות בעצת בלעם, ומנה משפחה אחת לשמעון וחמשה מבני בנימין. והנה לדעתם בנימין חטא יותר משמעון באותו החטא, והוא בכלל הברכה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי הכתוב לא ימנה בשבטי ישראל רק שנים עשר, וכך אמר בברכת יעקב (בראשית מט כח): כל אלה שבטי ישראל שנים עשר. והנה יעקב הזכיר בניו השנים עשר והזכיר יוסף בשבט אחד, ומשה ראה להזכיר ביוסף שני שבטים כמו שאמר (פסוק יז): והם רבבות אפרים והם אלפי מנשה, והיה זה בעבור שני דברים, האחד כי אחר שצוה הקדוש ברוך הוא ועשאם שני שבטים בחנכת המזבח, ובדגלים, ובנחלת הארץ, הנה הוא צריך למנותם שנים בברכתם, ועוד שהזכיר יהושע המנחילם את הארץ והוא מאפרים הקטן והוצרך להזכיר אחיו שגדול ממנו:<br>
<br>
והנה רצה לברך את לוי כי מברכתו יתברכו כל ישראל, שיהיו קורבנותיו לרצון להם לפני השם, והוצרך להשאיר אחד מן השבטים שאינן נימנין בשום מקום רק שנים עשר, כנגד שנים עשר מזלות ברקיע, ושנים עשר חדשים בשנה, ושנים עשר גבולי אלכסונין, שאמרו במדרש שהם הן זרועות עולם, וכמו שהזכירו חכמים במסכת ברכות (לב ב): אמר הקב'ה לנביא לך ואמור לכנסת ישראל בתי שנים עשר מזלות בראתי ברקיע כנגד שנים עשר שבטים. וכן בהר גריזים והר עיבל (לעיל כז יב): שמנה לוי לא נגזר שם יוסף לשני שבטים. וכן תראה בחלוק יחזקאל (מח ד ה): שמנה בחלוקת הארץ יוסף לשני שבטים ולא הזכיר לוי, וכשמנה תוצאות העיר הזכיר (שם פסוק לא): שער לוי אחד, ולא מנה שבט יוסף לשני שבטים אבל אמר (שם פסוק לב): שער יוסף אחד, כי לעולם לא ימנו שבטי ישראל רק שנים עשר, וכבר זכרתי זה בסדר ויקח קרח (במדבר יז יז):<br>
<br>
והנה השאיר שמעון שלא היה שבטו גדול, ולא הייתה בו ברכת יעקב אביהם מרובה אבל חלקם ביעקב והפיצם בישראל (בראשית מט ז), והנה יתברכו גם הם מברכת שאר השבטים אשר המה בתוכם:<br>
<br>
וסדר זאת הברכה הייתה ברוח הקדש על דרך נחלתם. החל מראובן, כי לקח נחלתו בראשונה, ועוד כי הוא הבכור, ומשה התפלל עליו שלא ימחה שמו בחטאו ולכך נתן לו בברכתו משפט הבכורה. ואחר כן הקדים יהודה, כי הוא הנוחל הראשון בארץ, ולנגיד ממנו, והוא העולה בתחלה למלחמה אשר בה יברך אותו, והנה ברכתו כוללת כל ישראל. ואחר כן ברך לוי החונים עם בני יהודה (ס'א ועיר ירושלים): בירושלים ושם יהיו קורבנותם לרצון. ואחרי כן ברך בנימין שהייתה נחלתם עם בני יהודה, ועיר ירושלים ובית המקדש בין בני יהודה ובין בני בנימין, והלוים יחנו עם שניהם. ואחרי כן ברך בני יוסף, כי כן הייתה נחלתם שנאמר (יהושע יח יא): ויעל גורל מטה בני בנימין למשפחותם ויצא גבול גורלם בין בני יהודה ובין בני יוסף. ואחרי כן השלים לברך בני הגבירות. והקדים זבולון ליששכר כאשר עשה יעקב (בראשית מט יג יד), וכן נפל גורלם השלישי לבני זבולון (יהושע יט י): והגורל הרביעי לבני יששכר (שם פסוק יז). ואחרי כן ברך בני השפחות דן ונפתלי ואשר כסדר תולדותם, והוא הדגל שלהם. והקדים גד לכל בני השפחות, כי לקח נחלתו תחלה עם ראובן המוקדם, והוא היה מדגל הראובני:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם יחי ראובן - <br>
</span></b>שיחיה שבטו ולא ימות לעולם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויהי מתיו מספר - <br>
</span></b><blockquote>כמו ולא למדתי חכמה ודעת קדושים אדע (משלי ל ג), ואל יהיו מתיו מספר, שלא יהיו מעטים, שכל דבר שיספר הוא מעט, וכן מתי מספר (בראשית לד ל), לשון ר'א. <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ויותר נכון לפרש,</span></b><blockquote> יחי ראובן בישראל ואל ימות, שלא יכרת שבטו באחד מכל הזמנים, ויהי פקודיו במספר בני ישראל לעולם. יתפלל עליו שלא יגרום חטאו והכעס הגדול אשר כעס עליו אביו בחללו יצועיו להכרית שמו מישראל. וזה כענין שנאמר שם (שם לה כב): וילך ראובן וישכב את בלהה פילגש אביו וישמע ישראל ויהיו בני יעקב שנים עשר, כי הודיע שלא יצא בחטאו מן המספר, <b>וכן פירש רש'י:<br>
</b><br>
</blockquote><span id='pink'>וטעם <b>'מתיו'</b> - <br>
</span>שכל אנשיו יזכו בזה ולא יכרת אפילו מקצת השבט בחטאו. ואולי <b>'מתיו'</b> רמז לראשי משפחותיו הארבע, ויהיה טעם <b>'מספר'</b> כמו במספר, וכן לזנות בית אביה (לעיל כב כא), ירחצו מים (שמות ל כ), ורבים כן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או טעמו,</span></b> שיהיו מתיו מספר ישראל, שימנה ראשון כמשפט הבכור, כי האחד הוא המספר, כי ממנו הכל. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>ויקבלון בנוהי אחסנתהון במנינהון. <br>
</blockquote>יתכוון למה שפירשנו, יאמר שיחיה ראובן ולא יכרת, ויהיו מתיו במספרם לעולם, לא ימחה שבטו מישראל, ולא ימנו ביותר מספרם להיותן שני שבטים, שלל ממנו הבכורה והבטיחו בשבט אחד לעולם:<br>
<br>
<b>ויש מפרשים:</b> כי הברכה הזאת על כבוש הארץ, יאמר שיחיה ראובן בעברם חלוצים למלחמה לפני בני ישראל, והטעם שיתגברו ולא ינוצחו, כטעם ועל חרבך תחיה (בראשית כז מ), ואל ימות, שלא יפלו מהם במלחמה, ויהי מתיו מספר, שיחזרו לאהליהם במספרם ולא יפקד מהם איש, וכן בברכת גד חבירו הזכיר זה הענין. והפירוש הזה קרוב,<b><span id='katom'> אבל הראשון נכון יותר בעיני, </span></b>כי ברכת משה כדרך אשר הזכיר יעקב וכענין ההוא:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> יחי ואל ימות, מטעם פוקד עון אבות על בנים, ושם (שמות כ ה):<b><span id='katom'> רמזתי סודו.</span></b> והועילה ברכת משה לכפר לו מעשה בלהה שלא יכרת וימות בו לעולם, אבל פקד עליו עם שאר השבטים מעשה יוסף כפי הבא בפרקי היכלות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזאת ליהודה
id: 0533
nru: ז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>וכן אמר ליהודה שיחיה ולא ימות, והוסיף לו עוד שמע ה' קול יהודה, <b><span id='katom'>דעת רבי אברהם.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>וזה איננו נכון על פירושנו,</span></b> כי אין יהודה בכרת הזה שיתפלל עליו כן, כאשר לא הזכיר זה בשאר השבטים. אבל הוא כפשוטו, וזאת הברכה אשר ליהודה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת, </span></b>ייחד המדה הזאת ליהודה בעבור כי להם המלחמה, וממנו המלכות לעולם, והיא העזר מצריו. <b><span id='katom'>והוא סוד הכתוב</span></b> שאמר (ש'ב א יח): ללמד בני יהודה קשת הנה כתובה על ספר הישר, כי הוא הקשת הנראה בענן שנאמר בה (בראשית ט יז): זאת אות הברית:<br>
<br>
<b><span id='pink'>שמע ה' קול יהודה - <br>
</span></b>יתפלל עליו בצאתו למלחמה, כי הוא יעלה בתחלה, ולנגיד ממנו שילחם באויבי ישראל, וכן אמר יעקב (שם מט ח): ידך בערף אויביך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואל עמו תביאנו - <br>
</span></b>שישוב לשלום. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ידיו רב לו - <br>
</span></b>יהיו ידיו רב לו שלא יצטרך לעזר אחר זולתי עזרת השם שיענהו בתפלתו, <b>ככל הכתוב בדברי אונקלוס, וכן דעת המפרשים</b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי,</span></b> עוד ירמוז למלחמתו הראשונה אל הכנעני שאמר השם יהודה יעלה בתחלה (שופטים א ב). ואמר <b>'ידיו רב'</b>, שיקח מצריו ויכבוש מהם ארצות רבות יותר מן הראוי לו בנחלתו, ירמוז שינחיל מנחלתו לשמעון אחיו, הוא שנאמר (יהושע יט ט): מחבל בני יהודה נחלת בני שמעון כי היה חלק בני יהודה רב מהם וינחלו בני שמעון בתוך נחלתם, והנה הזכיר שמעון ברמז עם יהודה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וללוי אמר
id: 0533
nru: ח
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b><blockquote>על לוי אמר, <b>לשון רש'י</b> (ס'א ר'א <b>וכן): דעת המפרשים.</b><br>
</blockquote>והוא כלשון אמרי לי אחי הוא (בראשית ב יג), וישאלו אנשי המקום לאשתו (שם כו ז), והרבה כן. <br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> כי בעבור שהזכיר משה בברכתו שם ראובן ויהודה, יחי ראובן, קול יהודה, ולא יזכיר שם שאר השבטים בברכתם, יזכיר הכתוב, וללוי אמר, לבנימין אמר, יגיד כי השבטים לפניו, ויקרא ללוי וישים עיניו עליו ויאמר תומיך ואוריך, וכן בכל שבט ושבט, פנים בפנים יברך אותם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אשר נסיתו במסה - <br>
</span></b>שנסית אותו בנסיון. <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b><blockquote>שהיה חסיד בכל אשר נסית אותו ולא נמצא בו דופי חוץ ממי מריבה שכבר הענשתו עליו, כי העגל לכבוד השם עשהו, <b>לשון ר'א</b>. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ובספרי (ברכה שמט): <br>
</b><blockquote>אשר נסיתו במסה, הרבה נסיתו ונמצא שלם בכל הנסיונות, תריבהו על מי מריבה, סקופים נסקפת לו על מי מריבה, אם משה אמר (במדבר כ י): שמעו נא המורים, אהרן ומרים מה עשו:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני בדרך הפשט, </span></b>כי <b>'במסה'</b> כפשוטו, הוא המקום אשר נסו השם ברפידים (שמות יז ז), יאמר תומיך ואוריך יהיו לעולם לאיש חסידך ולזרעו אחריו, אשר נסית אותו במסה כאשר חטאו בני ישראל וינסו את השם על המים ולא היה בתוך העדה הנועדים שם על השם, כי האמין בשם ובדברו שיוציא להם מים מצור החלמיש, ובפעם השנית תריבהו ותעניש אותו על מי מריבה של ישראל, כי בעבור מריבתם היה עליו העונש ולא שמעל הוא בה', כי גם מתחלה האמין כי אתה ההפכי הצור אגם מים אף כי בפעם הזאת שכבר ראה כן. ירמוז משה כי החטא ההוא היה מפני העם, כי בעבור מריבתם חשבו משה ואהרן שיצטרכו לעשות מה שעשו שמא נסתלקה השכינה בעבור ענשם, והוא שנאמר (תהלים קו לב): ויקציפו על מי מריבה וירע למשה בעבורם:<br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'תריבהו'</b> -<br>
</span>כמו ריבה ה' את יריבי (שם לה א), ששלמת לו משפט הריב שרבו בני ישראל את ה'. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה פירושו</span></b> כמו שאמר בספרי שהם סקופים, כלומר עלילות, ירמוז למיעוט החטא וגודל העונש, כדרך בקרובי אקדש (ויקרא י ג). <br>
<br>
<b>וכן דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>דנסיתוהי בנסיתא והוה שלים. <br>
</blockquote>מריב בני ישראל ומנסותם את ה', וכיון שהיה שלם בפעם הראשונה כל שכן בשניה שהיה מאמין בדבר השם, ובחנת לבו על מי מריבה ומצאת לבבו נאמן לפניך כי גלוי וידוע לפני כסא כבודך שהוא מאמין בך ובדבריך, אבל בשביל ישראל היה העונש עליו כמו שפירשתי בפסוק גם בי התאנף ה' בגללכם (לעיל א לז):<br>
<br>
והנה מתחלה דבר בכוהנים, כי אמר ללוי שיהיו האורים והתומים לאיש חסידו מהם. ואחרי כן בכל השבט שנסה אותם בעגל ובמצרים ובמדבר, ועל כן יורו משפטיו ליעקב. <br>
<br>
<b>וכן דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>כשירין אילין דילפין דינך וגו'.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>או</span></b><blockquote> על העתיד ידבר בהם<b> כדברי ר'א. </b><br>
</blockquote>וירו משפטיך על כולם, וישימו קטורה על הכהנים מהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ברך ה' חילו
id: 0533
nru: יא
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>שיהיו חיל גדול, והטעם שירבו ולא ימעטו בבואם אל הקדש, כטעם אל תכריתו את שבט משפחות הקהתי (במדבר ד יח), וכן נאמר באזהרות שלהן (שם פסוק יט): ולא ימותו.<br>
<br>
<b>ואונקלוס אמר: <br>
</b><blockquote>נכסוהי.<br>
</blockquote>מלשון ואת כל מקנהם ואת כל חילם (שם לא ט). <br>
<br>
<b>יתכוון למה שאמרו רבותינו (יומא כו א): <br>
</b><blockquote>בקטורת שהיא מברכת, והוא דבק אל ישימו קטורה באפך, כי ממנה יתברך חילו כמו ששנינו (שם): חדשים לקטורת. <br>
</blockquote><br>
<b>ובספרי (ברכה שנב):<br>
</b><blockquote>ברך ה' חילו, בנכסים. <br>
</blockquote>מכאן אמרו רוב כהנים עשירים הם, משום אבא דורש אמרו, נער הייתי גם זקנתי ולא ראיתי צדיק נעזב (תהלים לז כה), זה זרעו של אהרן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ידיד ה' ישכן לבטח עליו
id: 0533
nru: יב
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>יקרא לבנימין ידיד ה', יאמר בנימין שהוא ידיד השם ישכון בארצו לבטח על השם, והשם יהיה חופף עליו כל הימים ומשרה שכינתו בתוך ארצו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ובין כתפיו - <br>
</span></b>ירמוז למה שדרשו בו רבותינו (זבחים נד ב). <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> ידיד ה' ישכון על בנימין, ויהיה זה לבטח לבנימין, שיבטחו בה' עדי עד כי ביה ה' צור עולמים, והוא יהיה חופף ומגין על בנימין כל היום ולא יבושו בעת צרה, ובין כתפיו של בנימין ישכון לעד:<br>
ומכאן נקרא שלמה ידידיה בעבור ה' (ש'ב יב כה): ובנה ידידות משכנותיו, כאשר נקרא שלמה גם כן, לומר שמדתו שלימה בשלום, ולפיכך נכתב בה'א. <br>
<br>
<b>ואמרו במדרש של ר' נחוניא בן הקנה: <br>
</b><blockquote>אמר לו הקב'ה הואיל ושמך כשם כבודי אתן לך את בתי דכתיב (מ'א ה כו): וה' נתן חכמה לשלמה. <br>
</blockquote>ולא פירש, והיכן פירש להלן (שם ג כח): כי ראו כי חכמת אלוהים בקרבו לעשות משפט וגו':<br>
<b><span id='katom'>ונכון הדבר שירמוז</span></b> בשלש השכינות הללו על שלשה מקדשים. יאמר במקדש ראשון ישכון לבטח עליו, כענין שנאמר (דהי'ב ז א): וכבוד ה' מלא את הבית. ואמר על בית שני, חופף עליו כל היום, שלא שרתה בו השכינה רק הייתה מכסה ומגינה עליו, או חופף ממש כמו שהוזכר בפרקי היכלות. ובין כתפיו שכן, לימות המשיח, כי ביום ההוא יקראו לירושלים כסא ה' (ירמיה ג יז). ועל דרך זה נדרש בספרי (ברכה שנב):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יג - יד): ממגד שמים - <br>
</span></b><blockquote>מגד לשון מעדנים ומתק. <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וממגד תבואת שמש - <br>
</span></b><blockquote>שהייתה ארצו פתוחה לחמה וממתקת את הפירות.<b> לשון רש'י.<br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='pink'>גרש ירחים - <br>
</span></b>יש פירות שהלבנה מבשלתן והן קשואין ודלועין. <br>
<br>
<b><span id='pink'>גרש ירחים - <br>
</span></b><blockquote>שהארץ מגרשת ומוציאה מחדש לחדש, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואם כן, יהיה עם פרי מגדים (שה'ש ד יג): פרי ממתקים. יברך אותו שתהיה ארצו ממתק השמים שיהיה מן הטל, ותהיה מבורכת מן התהום שתהיה רובצת תחת ארצו, להיות עינות ותהומות יוצאים בבקעה ובהר. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שהפירות יקראו מגדים, ויאמר שתהיה ארצו מבורכת מפרי השמים שהוא הטל, ובעבור היות המגדים בטל יקרא מגד, ותהיה מבורכת מתהום תחתיה. וברכתו כעין יעקב שאמר (בראשית מט כה): ברכות שמים מעל ברכות תהום רובצת תחת. וטעם <b>'גרש ירחים'</b>, המגדים אשר יגרשו הירחים, כי כל האילנות בחדשיהם יציצו ויפרחו לשאת ענף ולעשות פרי, וזה טעם לחדשיו יבכר (יחזקאל מז יב), בחדשיו הידועים לפרי ההוא יבכר לפני כל שאר האילנות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וממגד ארץ ומלאה
id: 0533
nru: טז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b><blockquote> ממגד ארץ המישור ומאשר היא מלאה, כי הזכיר ההרים והגבעות ויזכיר הבקעה וארץ המישור, <b>כדברי רבי אברהם.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי,</span></b> מגד ארץ ומלואה, ברכות שדים ורחם, כי כל האדם וכל הרמש אשר הוא חי יקרא מלואה, וכן ירעם הים ומלואו (תהלים צו יא), כי אם מלאתיך אדם כילק (ירמיה נא יד). והנה זה כטעם ברוך פרי בטנך ופרי אדמתך ופרי בהמתך (לעיל כח ד):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ורצון שכני סנה - <br>
</span></b>נמשך למעלה, ומרצון שוכני סנה. ויקרא השם הנכבד <b>'שוכני סנה'</b> כי שם נראה אליו בתחלה, ושכן ימים רבים על הר סיני שהוא מקום סנה, ומסיני בא ושכן בישראל. <br>
<b><span id='katom'>וטעם הכתוב,</span></b> שתהיה ארצו מבורכת מרצון השם, כטעם רצית ה' ארצך (תהלים פה ב), וארצה בו ואכבדה (חגי א ח). <br>
<br>
<span id='pink'>וטעם <b>'תבואתה' </b>- <br>
</span>הברכה הזאת תבוא לראש יוסף ולקדקד נזיר אחיו. או טעמו, רצון שוכני סנה תבוא לראש יוסף, ואל תתמה על החפץ שיכנה אותו בלשון נקבה, כי כן בלשון ארמית ורעות מלכא (עזרא ה יז), ולשון חכמים חפצת נפשו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת יאמר,</span></b> שהרצון ששכן בסנה היא תבוא לראש יוסף, שבה ירים ראש. והזכיר סמוך במקום מוכרת, וכמוהו רבים. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>יסמוך אל השם הנכבד הנזכר, ורצון ה' השוכן בסנה תבוא לראש יוסף. וזאת ברכת יעקב (בראשית מט כה): מאל אביך ויעזרך ואת שדי ויברכך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בכור שורו הדר לו
id: 0533
nru: יז
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b><blockquote>יש בכור שהוא לשון גדולה ומלכות, אף אני בכור אתנהו (תהלים פט כח), וכן בני בכורי ישראל (שמות ד כב), מלך היוצא ממנו הוא יהושע כחו קשה כשור לכבוש כמה מלכים. <br>
<b>(לשון רש'י)<br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='pink'>וקרני ראם קרניו - <br>
</span></b><blockquote>שור כחו קשה ואין קרניו נאות ראם קרניו נאות ואין כחו קשה, נתן ליהושע כחו של שור ויופי קרני ראם. <b>(לשון רש'י)</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>והם רבבות אפרים - <br>
</span></b>אותם המנוגחים הם הרבבות שהרגם יהושע הבא מאפרים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והם אלפי מנשה - <br>
</span></b><blockquote>האלפים שהרג גדעון במדין, שנאמר (שופטים ח י): וזבח וצלמונע בקרקר, וכמה אלפים נמנו שם, <b>(לשון רש'י).</b><br>
</blockquote>והנה הכתוב מבולבל מאד בפירוש הזה, כי <b>'קרני ראם קרניו'</b> כנוי לבכור השור שהוא יהושע, ואם כן איך ינגח בהם אלפי מנשה שהם הרוגי גדעון. <br>
<br>
<b>ולשון ספרי (ברכה שנג): <br>
</b><blockquote>לפי שלא פירש לנו כמה הרג יהושע בכנענים, תלמוד לומר וזבח וצלמונע בקרקר, הכל קל'ה אלף, לכך נאמר והם אלפי מנשה. <br>
</blockquote><br>
וכוונתם בזה לדרוש כי גם <b>'בהם ינגח יחדו אפסי ארץ'</b> רמז ליהושע, ואמר שאפסי ארץ אלה שינגח הם הרבבות שהרג אפרים הוא יהושע והם האלפים שהרג מנשה אחרי כן, שכולם הרגם יהושע ובניהם הקמים אחריהם הרג מנשה בקצתם אלפים. וכן שנו שם, בהם עמים ינגח יחדו, וכי מה כבש יהושע והלא לא כבש אלא שלשים ואחד מלך, מלמד שכבש מלכים ושלטונות שהיו מסוף העולם ועד סופו, יחדו אפסי ארץ, וכי מה ארצות כבש יהושע, והלא לא כבש אלא פרטום זה קטן, אלא כל מלכים ששעבד היו מלכים ושלטונות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ופשוטו של מקרא,</span></b> כי בעבור שבירך יוסף בתבואות דמה אותו לשור, כי רב תבואות בכח שור (משלי יד ד). ואמר שיהיה לבכור אשר יוליד הדר מלכות, ירמוז ליהושע שהוא ראשון לבית יוסף ויהיה לו גדולה ומלכות, וקרני ראם קרניו של שור הנזכר, ובקרניו ינגח יחדו אפסי ארץ. ואמר כי קרניו שהם שנים, הם רבבות אפרים והם אלפי מנשה, הקרן הימין לאפרים והשמאל למנשה. והנה הזכיר בברכתו שהיו לרבבות ולאלפים, כטעם רבבות אלפי ישראל (במדבר י לו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם שמח זבולן בצאתך
id: 0533
nru: יח
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b>בעת צאתך באניות סוחר, ירמוז כי לחוף ימים ישכון. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואתה יששכר באהליך - <br>
</span></b>ירמוז כי ראה מנוחה כי טוב ואת ארצו כי נעמה, כברכת יעקב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ברוך מרחיב גד
id: 0533
nru: כ
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b><blockquote>מלמד שהיה תחומו של גד מרחיב כלפי מזרח, <b>לשון רש'י מספרי (ברכה שנה)</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א פירש: <br>
</b><blockquote>כי בעבור שידמה אותו לאריה אמר ברוך המרחיב גד, שנתן לו גבורה וכל רואיו יברחו ממנו ואין מי יצר לו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון</span></b> שהוא על נחלתו, כי שני השבטים אשר לקחו נחלתם בעבר הירדן לא לקחו אותה בגורל, אבל נתן להם משה כל ממלכות סיחון ועוג, ונחלתם רחבה ונסבה למעלה מכל השבטים. ולא הזכיר בראובן זה, כי די בתפלתו. ואפשר גם כן כי לקחו בני גד יותר מבני ראובן, כי היו גבורים ונתן להם כל הספר, והערים אשר בנו רבות מאשר לראובן. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי הם אשר בקשו הארץ ההיא תחלה כאשר פירשתי שם (במדבר לב ב), והנה הם סבת הרחבה הזאת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נפתלי שבע רצון
id: 0533
nru: כג
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b><blockquote>שהייתה ארצו שבעה כל רצון יושביה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון </span></b>שהוא נמשך אל השם הנכבד, יאמר שבע ומלא רצון השם הנכבד וברכתו. <br>
<br>
<b>אבל במדרש של רבי נחוניה בן הקנה אמרו בכתוב הזה: <br>
</b><blockquote>אמר רבי אמורא: מאי דכתיב ומלא ברכת ה' ים ודרום ירשה? <br>
כך אמר משה: אם תלך בחקותי תירש העולם הבא שהוא נמשל לים שנאמר (איוב יא ט): ורחבה מני ים, והעולם הזה שהוא נמשל לדרום שנאמר (יהושע טו יט): כי ארץ הנגב נתתני. <br>
ומתרגמינן ארעא דרומא. ומאי דכתיב ירשה? <br>
ירש היה לו לומר, אלא אפילו הקב'ה בכלל, והיינו רש יה. <br>
למה הדבר דומה? <br>
למלך שהיו לו שני אוצרות והקצה האחד מהם, לסוף ימים רבים אמר לבנו טול מה שיש בשני אוצרות הללו. <br>
אמר הבן: שמא לא יתן לי מה שהקצה? <br>
אמר לו: טול הכל, והיינו דכתיב ים ודרום ירשה יה רש, הכל נתון לך ולואי תשמור דרכיו. <br>
<b></b></blockquote><b>ועוד אמרו: <br>
</b><blockquote>ומלא ברכת ה' ים ודרום ירשה, אין ים אלא תורה שנאמר ורחבה מני ים, וכל המדרש שם:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>אם כן יהיה סוד הכתוב,</span></b> נפתלי שבע הרצון הממלא ברכת ה' שהיא הים הכלולה בכל מן הכל, כענין שכתוב (קהלת א ז): כל הנחלים הולכים אל הים, והוא ביתו של מלך, משל למבקשים לראות את המלך שואלים אנה ביתו של מלך ואחר כך שואלים אנה המלך, וגם העולם הזה הנגוב והיבש מן הרצון יירש בה,<b><span id='katom'> והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ברוך מבנים אשר
id: 0533
nru: כד
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 33
htm:
</b><span id='red'> אם המ'ם תבוא ליתרון, כמ'ם תבורך מנשים (שופטים ה כד), הנחמדים מזהב (תהלים יט יא): וחברותיה, יהיה תימה איך ימעט משה שאר השבטים לאמר שיבורך אשר יותר מכל בני יעקב?<br>
</span><b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> שלא תתקיים ברכתו, כי לא היה כן? <br>
</span><b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>ראיתי בספרי (ברכה שנח): אין לך בכל השבטים שנתברך מבנים כאשר, ואיני יודע כיצד. <br>
</blockquote>והנה רבותינו נתכוונו לפרש <b>'ברוך מבנים'</b>, שיהיה מבורך בבנים רבים שיוליד, כמ'ם מבורכת ה' ארצו ממגד שמים מטל (פסוק יג), ולכך אמרו שכל שאר השבטים ברך אותם בגבורה או בנחלתם ואשר לבדו נתברך בבנים. וגרסת הנוסחאות שלנו בספרי, אין לך שנתברך בבנים כאשר. אבל קיום הברכה הזאת לא נתבאר.<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> היא ממה שכתוב בדברי הימים (א ז מ), כל אלה בני אשר ראשי בית האבות ברורים גבורי חילים ראשי הנשיאים והתיחסם בצבא במלחמה מספרם אנשים עשרים וששה אלף, ולא נאמר שם בשאר השבטים כשבח הזה:<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span><span id='pink'> ברוך מבנים אשר -</span></b> כטעם יהי רצוי אחיו, יאמר שיהיה אשר מבורך מפי כל בני יעקב אביהם ורצוי לכל אחיו. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי ארצו שמנה ומשם יבואו כל מעדני מלך לכל השבטים, וכולם יאמרו תמיד יברך ה' הארץ הזאת אשר תוציא כפירות האלה, ויהיה מ'ם <b>'מבנים'</b> כמ'ם מה' יצא הדבר (בראשית כד נ), מאל אביך (שם מט כה). ואונקלוס תרגם בריך מברכת בניא אשר, נראה שרצה לומר כי יבואו מכל השבטים לאשר לקנות השמן, ויהיו יהודה וישראל רוכליו בחטי מנית ופנג ודבש וצרי וכל זמרת הארץ שיביאו הכל וימכרו לו ויקנו השמן, והנה הוא מבורך מכל הטוב הנמצא לכל השבטים, והוא טעם <b>'רצוי אחיו'</b> שימכרו לו ויקנו ממנו לרצון להם:<br>
<br>
<b>ושוב מצאתי בבראשית רבה (עא יג): <br>
</b><blockquote><b>ותאמר לאה באשרי כי אשרוני בנות </b>(בראשית ל יג).<br>
אמר רבי לוי: לא לן אשר באכסניא מימיו, ירש אשר גבי פלטריות מה שלא ירש יהודה ארצות, ובני אשר ימנה וישוה וישוי ובריעה וסרח אחותם וגו', הוא אבי ברזית (דהי'א ז ל לא), רבי לוי ורבי סימון אמרו: <br>
שהיו בנותיהם נאות והיו נשואות לכהנים שנמשחו בשמן זית וכו':<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b


autr: רמבם
id: 0534
htm:
<div id='title1'>רמבן, דברים               פרק לד</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ג): ויראהו ה' את כל הארץ - <br>
</span></b>כל ארץ ישראל אשר מעבר לירדן, ואחרי כן הזכיר שהראה לו את גלעד עד דן. והנה משה היה בחלקו של ראובן, וחצי הר הגלעד ועריו היה לבני ראובן והחצי למנשה, על כן פירושו מן הגלעד עד דן. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> היה גלעד בלבנון בארץ ישראל, כדכתיב (ירמיה כב ו): גלעד אתה לי ראש הלבנון. <br>
<br>
<span id='pink'>והזכיר <b>'עד דן' -</b> <br>
</span>שהוא סוף תחום ארץ ישראל, דכתיב (ש'ב כד ב): שוט נא בכל שבטי ישראל מדן ועד באר שבע. והזכיר אפרים ומנשה שהיו בצפונה של ארץ ישראל, וארץ יהודה שהוא בדרום, כדכתיב (יהושע יח ה): יהודה יעמוד על גבולו מנגב ובית יוסף יעמדו על גבולם מצפון. ויהודה נטל כל דרומה של ארץ ישראל מן הירדן ועד הים (ס'א הגדול, ומנשה ועפרים כל צפונה ג'כ מן הירדן ועד הים), ודן נטל בצפונית מערבית. והזכיר נפתלי הסמוך ליהודה ממזרח (שם יט לד), ולא הזכיר אשר ויששכר כי היו בתוך אפרים ומנשה דכתיב (שם יז י): ובאשר יפגעון מצפון וביששכר ממזרח. ולא הזכיר שמעון, כי מחלק בני יהודה נחלת שמעון (שם יט א). ולא הזכיר בנימין, שהיה גבול גורלם בין בני יהודה ובין בני יוסף הנזכרים סמוך להם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר עד הים האחרון - <br>
</span></b>לזבולון שהיה על חוף ימים, או שהיה בכלל הנגב והככר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויזכיר בקעת ירחו - <br>
</span></b>בעבור היותה בקעה עמוקה ולא הייתה נראית מראש ההר, אבל הראהו במעשה נס. והכלל שהראהו כל נחלת ישראל, דכתיב (פסוק ד): זאת הארץ אשר נשבעתי וגו'. <br>
<br>
ולרבותינו בספרי (ברכה שנז): מדרשים במקומות האלה אשר יזכיר בכתוב. וטעם המראה הזאת אשר הראהו, בעבור שהייתה הארץ מלאה כל טוב צבי לכל הארצות, ומאשר היה גלוי לפניו רוב האהבה שהיה משה רבנו אוהב את ישראל שמחו ברבות הטובה בראות עיניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר ידעו ה' פנים אל פנים
id: 0534
nru: י
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
</b><blockquote>שהיה לבו גס בו ומדבר אליו בכל שעה ושעה שירצה, כענין שנאמר ועתה אעלה אל ה' (שמות לב ל), עמדו ואשמעה מה יצוה ה' לכם (במדבר ט ח), <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון, </span></b>כי היה אומר אשר ידע את השם פנים אל פנים. אבל הוא מלשון ואדעך בשם (שמות לג יז), ואתה אמרת ידעתיך בשם (שם פסוק יב), יאמר שלא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר גדלו השם להיות אליו פנים אל פנים בדבור. וכן מה אדם ותדעהו (תהלים קמד ג), שתעשה לו כבוד לשום דעתך עליו, כמו מה אנוש כי תגדלנו (איוב ז יז). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן, </span></b>כי בעבור ששני אנשים המתראים פנים אל פנים נודעים זה לזה בראיה ההיא, אמר <b>'ידעו ה' פנים אל פנים'</b> כי לא רצה להזכיר שידעו משה כן לכבוד של מעלה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואל תתמה,</span></b> במה שאמר בשבח משה אשר ידעו ה' פנים אל פנים, ואמר (שמות לג יא): ודבר ה' אל משה פנים אל פנים, ובכל ישראל נאמר גם כן (לעיל ה ד): פנים בפנים דבר ה' עמכם, כי שם באר <b>'מתוך האש'</b>, לומר ששמעו קולו מתוך האש בלבד ולא ראו הפנים, וכן פירש (לעיל ד לו): ועל הארץ הראך את אשו הגדולה ודבריו שמעת מתוך האש:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> שידעו השם פנים אל פנים, לדבקה בו בעת שתבוא הרוח במשה רבנו, וכן היה בעת מתן תורה אבל לא השיגו הם אלא לקול מתוך האש. והנה באר שכל נבואותיו של משה כיום מתן תורה, ושאר הנביאים הייתה עליהם יד ה', <b><span id='katom'>והבן זה:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לכל האתת
id: 0534
nru: יא
pch: וזאת הברכה
lvr: C0533
prk: 34
htm:
</b>דבק עם ולא קם נביא עוד בישראל כמשה לכל האותות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או יאמר,</span></b> שידעו השם פנים אל פנים באותות ובמופתים, שכולם נעשו בשמו הגדול כמו שאמר (לעיל ד לז): ויוציאך בפניו בכחו הגדול. וכבר פירשתי (לעיל יג ב), כי האותות הם הדברים שהזהיר בהם בתחלה כמו למחר יהיה האות הזה (שמות ח יט), ויאמר על כל הדבר שיקדים הנביא לאמר כן יבוא ויאתה לעתיד, והמופתים הם הדברים שיעשו בשנוי התולדות כמו המטה אשר נהפך לנחש (שם ז ט):<br>
<br>
והנה גם לשאר הנביאים נעשו אותות ומופתים, כאליהו ואלישע שעשו מופתים רבים, אבל ההפלגה למשה רבנו בהם אמרו במדרש, כל הנביאים כולם היו עושים נסים על ידי תפלה, כחמה ליהושע, ובן הצרפית ועצירת גשמים לאליהו, ובן השונמית לאלישע, אבל משה מיד היה עושה. <b><span id='katom'>ואין המדרש הזה ברור. </span></b><br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ב לה): <br>
</b><blockquote>כי ההפלגה למשה רבנו הוא מה שאמר <b>'לפרעה לכל עבדיו ולכל ארצו'</b> <b>'ולעיני כל ישראל'</b>, כי היו לעיני החולקים עליו והמסכימים עמו, אבל שאר הנביאים יעשו אותם ליחידים מבני אדם כענין שנאמר (מ'ב ח ד): ספרה נא לי את כל הגדולות אשר עשה אלישע. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> כי עצירת הגשמים לאליהו העצירה והביאה נתפרסמו מאד, וגם היה בגזרה ממנו חי ה' אם יהיה השנים האלה טל ומטר כי אם לפי דברי (מ'א יז א), ובהמשך ענין שלש השנים נתגלה מאד ובגויים נשמע, וכתיב אם יש גוי וממלכה אשר לא שלח אדני וגו', וסוף הענין ההוא מגולה ומפורסם לחולקים עליו ולמסכימים עמו במעמד אחד, דכתיב (שם פסוק יט): שלח קבץ אלי את כל ישראל אל הר הכרמל ואת נביאי הבעל ארבע מאות וגו'. וכן עמידת השמש ליהושע היה באמת לעיני כל ישראל, וראו אותה כל מלכי כנען הנלחמים בו והנשארים.<br>
<br>
<b>ורבותינו (ב'ר ו יד): <br>
</b><blockquote>יזכירו כן שראו אותם מסוף העולם ועד סופו, והכתוב מפליג בו מאד (יהושע י יד): ולא היה כיום ההוא לפניו ואחריו לשמוע ה' בקול איש. ובקריעת הירדן ובקריעת ים סוף לא נעשה ליחידים רק לכל ישראל, וכתוב בה עוד (שם ה א): ויהי כשמוע כל מלכי האמורי אשר בעבר הירדן ימה וכל מלכי הכנעני אשר הוביש ה' את מי הירדן:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>אבל לפי פשוטו של מקרא</span></b> הכל קשור ומחובר, יאמר שלא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו השם פנים אל פנים ולעשות אותות ומופתים ביד חזקה ומורא גדול כמשה, ואם עשו מקצת מהם, לא הגיעו לרובם ולא למעלה הגדולה שבהם, כי לא היה כיום סיני לפניו ואחריו. וכן לא הגיעו אותות הנביאים לזמן הגדול אשר הגיע הוא עליו השלום, כי אות המן תמידי ארבעים שנה, ועמוד האש והענן, גם הבאר והשלו על דעת רבותינו (תענית ט א), ולכתם המדבר הגדול והנורא נחש שרף ועקרב וצמאון אשר אין מים ולא חסרו דבר:<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> יאמר כי אותותיו ומופתיו של משה היו פנים אל פנים, כמו שפירשתי (בפסוק י):<br>
<br>
<b


autr: עזרא
id: 0101
htm:
<div id='title1'></div><br>

	<br>
<div id='title1'>ראב'ע בראשית פרק א<br>
</div><br>
<b><span id='pink'>א, א <br>
</span>חכמינו אמרו:</b> <br>
שהבי'ת נוסף כבי'ת בראשונה, כי נמצא <b><span id='katom'>ראשונה יסעו,</span></b> ואילו היה טעמו כן, היה הבי'ת קמוץ בקמץ גדול. <br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> <br>
כי <b><span id='pink'>בראשית</span></b> לעולם סמוך. <br>
והטעם בראשית הערב או הלילה או החשך, והנה שכחו <b><span id='katom'>וירא ראשית לו.</span></b> <br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> <br>
שהבי'ת נושא בלי טעם, וטעמם, שלא יעלה על לב שאין ראשית לשמים ולארץ, על כן אמר: <b><span id='pink'>בראשית. </span></b><br>
<b>ולפי דעתי</b> שהוא סמוך, כמו<b><span id='katom'>: בראשית ממלכת יהויקים.</span></b> <br>
ואל תתמה איך נסמך על פועל עבר והנה כן: <br>
<b><span id='katom'>תחלת דבר ה'.</span></b> <b><span id='katom'><br>
קרית חנה דוד.</span></b> <br>
והטעם יתברר לך בפסוק השני.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ברא -<br>
</span></b>רובי המפרשים אמרו, שהבריאה להוציא יש מאין. <br>
וכן: <b><span id='katom'>אם בריאה יברא ה'. <br>
</span></b>והנה שכחו <b><span id='katom'>ויברא אלוהים את התנינים</span></b> ושלש בפסוק אחד, <b><span id='katom'>ויברא אלוהים את האדם.</span></b> <b><span id='katom'>ובורא חשך </span></b>שהוא הפך האור שהוא יש. <br>
ויש דקדוק המלה <b><span id='pink'>ברא</span></b> לשני טעמים, זה האחד. <br>
והשני: <b><span id='katom'>לא ברה אתם לחם. <br>
</span></b>וזה השני ה'א תחת אלף, כי כמוהו <b><span id='katom'>להברות את דוד,</span></b> כי הוא מהבנין הכבד הנוסף, ואם היה באל'ף היה כמו: <b><span id='katom'>להבריאכם מראשית כל מנחת ישראל</span></b>, ומצאנו מהבנין הכבד <b><span id='katom'>ובראת לך שם.</span></b> ואיננו כמו: <b><span id='katom'>ברו לכם איש,</span></b> רק כמו: <b><span id='katom'>וברא אותהן</span></b>, וטעמו לגזור ולשום גבול נגזר, <b>והמשכיל יבין.<br>
<br>
<span id='pink'>אלהים -<br>
</span></b>אחר שמצאנו אלוה, ידענו כי אלוהים לשון רבים, ושרש זה מדרך הלשון, כי כל לשון יש לו דרך כבוד. <br>
<b>וכבוד לשון לועז,</b> שיאמר הקטן לנוכח הגדול לשון רבים. <br>
<b>ובלשון ישמעאל </b>דרך כבוד, שידבר הגדול כמו המלך בלשון רבים. <br>
<b>ובלשון הקדש</b> דרך כבוד לומר על הגדול לשון רבים, כמו: אדנים בעלים, שאמרו: <b><span id='katom'>אדנים קשה.</span></b> <b><span id='katom'>ולקח בעליו.</span></b> <br>
וכן מלת <b><span id='katom'>עליו.</span></b> אליו <b><span id='katom'>ועדיו.</span></b> <br>
על כן אמר הכתוב: <b><span id='pink'>ברא </span></b>ולא בראו. <br>
ומדרך התושיה ידענו, כי הדבורים יקראו שפה, בעבור שיראו שממנה יצאו. <br>
וכן נשמת האדם העליונה תקרא לב. והלב גוף והיא איננה גוף, בעבור היות הלב המרכבת הראשונה לה, ובעבור היות כל מעשה השם ביד המלאכים עושי רצונו נקרא כן. <br>
ובפסוק: <b><span id='katom'>כי שמי בקרבו</span></b> אבאר קצת סוד השם.<br>
<br>
ואל תשים לבך אל <b>דברי הגאון</b> <b>שאומר: <br>
</b><blockquote>שהאדם נכבד מהמלאכים, <br>
</blockquote>וכבר ביארתי בספר היסוד כי כל ראיותיו הפוכות. וידענו כי אין בני אדם נכבדים כמו הנביאים ויהושע נפל על פניו לפני מלאך ה' והשתחוה ואמר: <b><span id='katom'>מה אדני מדבר אל עבדו</span></b>. <br>
וכן זכריה. ודניאל. ולמה אאריך. <br>
<br>
וטעם <b><span id='katom'>אלהי הצבאות</span></b> כמו <b><span id='katom'>אלהי האלהים.</span></b> <br>
וטעם אלוהים כמו מלך. <br>
ובני אדם המתעסקים במשפט אלוהים יקראו כן. וזה השם תאר ואיננו עצם, ולא ימצא ממנו עבר או עתיד, ואל תחשוב שהמלאכים הם מאש ורוח, בעבור שנמצא <b><span id='katom'>עושה מלאכיו רוחות,</span></b> כי אין ככה דרך פשוטו רק דבר דוד בתחילה על מעשה בראשית. <br>
והחל מהאור ואמר: <b><span id='katom'>עוטה אור </span></b>ואחר כן: <b><span id='katom'>נוטה שמים</span></b> והוא הרקיע, והמים עליו, והאש והשלג והרוח. ואמר כי הרוח שלוחו של השם ללכת אל מקום שישלחנו, וכן האש ממשרתיו, ואמר: <b><span id='katom'>יסד ארץ על מכוניה</span></b> וזאת היא היבשה. <br>
וכן כתוב: <b><span id='katom'>רוח סערה עושה דברו.<br>
<br>
</span><span id='pink'>וטעם את -<br>
</span></b>כמו עצם הדבר והוא סימן עם הפעול, כמו: <b><span id='pink'>את השמים</span></b> ופעם יחסרוהו כמו: <b><span id='katom'>אשר ברא אלוהים אדם</span></b>, ונמצא עם הפועל כמו: <b><span id='katom'>ובא הארי ואת הדוב.</span></b> והם מתי מספר, ויהיה תחת עם ותחת מן.<br>
<br>
<b><span id='pink'>השמים -<br>
</span></b>בה'א הידיעה, להורות כי על אלה הנראים ידבר ולעולם לשון רבים. <br>
<b>ויתכן </b>להיות משטרו משטר כל אחד ואחד. <br>
וטעם שמים גובה ומעלה, וכן בלשון ישמעאל, שרובה על מתכונת לשון הקדש. <br>
ויש <b><span id='katom'>שמי השמים.</span></b> ולא יתפרדו כרחיים וצהריים. <br>
ואנשי המידות יבינו אלה הסודות. <br>
<br>
<b>ואמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>כי הארץ כנקודה והמים כחוט הסובב. ואחר שאלה שניהם נבראים יהיה כל אשר בתוכם נברא כמים וכאש. <br>
<br>
</blockquote><b>ואחרים אמרו: <br>
</b>כי המים בכלל הארץ והרוח בכלל השמים. <br>
<b>ולפי דעתי</b> כי אלה השמים והארץ הם הרקיע והיבשה, כי לא נברא ביום אחד כי אם דבר אחד: <br>
<b>בראשון האור, <br>
ובשני הרקיע, <br>
ובשלישי הצמחים, <br>
וברביעי המאורות, <br>
ובחמישי ובששי נפשות החיות, <br>
והמזמור הנזכר לעד. <br>
</b>ולא יתכן להיות הקו הסובב קודם הנקודה, או הוא קודם הקו, על כן אמרו: שנבראו השמים והארץ בפעם אחת, והעד קורא אני עליהם יעמדו יחדו. וזאת העדות איננה ברורה, בעבור שפירוש הפסוק איננו כן, כי איך יאמר אליהם לאשר אינם ואיך יקרא לתוהו, רק פירושו אני בראתים ובעת שאקראם יעמדו יחדו לפני שניהם, כעבדים לעשות רצוני. כטעם <b><span id='katom'>דברך ניצב בשמים.</span></b> ואחר כן הזכיר הארץ ואמר אחר כן, כי גם המה יעמדו לעשות משפט שיצום:<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: והארץ
id: 0101
nru: ב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>המלה הזאת זרה בעבור קמצוות האלף עם הה'א בכל מקום, ואיננו כמו<b><span id='katom'>: האלף לך שלמה</span></b> <b><span id='katom'>והאבן הזאת.</span></b><br>
<br>
<b><span id='pink'>תהו-<br>
</span>אמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>תהו שהוא מתהום, <br>
</blockquote>וזה לא יתכן, כי מ'ם תהום, שרש כמ'ם המים. <br>
ובספר יצירה <b><span id='pink'>תהו</span></b> <b><span id='pink'>-</span></b> זה קו ירוק. <br>
<b><span id='pink'>ובהו-</span></b> אלו אבנים מפולמות. <br>
<b>והנכון:</b> כאשר אמר המתרגם ארמית. <br>
וכן: <b><span id='katom'>ובתהו יליל ישימון</span></b>. <br>
וכן <b><span id='katom'>אחרי התהו,</span></b> שאין בו ממש.<br>
<b><span id='pink'><br>
ובהו -<br>
</span></b>אחי תהו. <br>
והווי'ן תחת ה'א כוי'ו <b><span id='katom'>וישתחו.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>ותרענה באחו.</span></b> <br>
והטעם כי בראשית בריאת הרקיע והיבשה לא היה בארץ יישוב, כי הייתה מכוסה במים. <br>
וכן שם אלוהים כח תולדתה להיות למטה מהמים. <br>
ואל תתמה על וי'ו <b><span id='pink'>והארץ, </span></b>כי פירושו כפ'א רפה בלשון ישמעאל. <br>
וכמוהו: <b><span id='katom'>ואיד יעלה מן הארץ.</span></b> <br>
כי לא דבר משה על העולם הבא שהוא עולם המלאכים, כי אם על עולם ההוויה והשחתה, והמפרשים שהשמים בפסוק ראשון הם שמי השמים. <br>
מה יעשו בארץ והנה ראיות גמורות לאנשי שיקול הדעת. שאין שם רק ארץ אחת. ודרש שבע ארצות. הוא שהיישוב נחלק על שבעה. ובית המקדש היה באמצע היישוב כי רחוק הוא מאמצע הארץ.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ורוח אלוהים -<br>
</span></b>סמך הרוח אל השם בעבור היותו שליח בחפץ השם לייבש המים, והמים לשון רבים, גם לא יתפרדו והם על בנין שנים. כי הם זכרים ונקיבות ונמצא על לשון יחיד, לא זורק עליו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם מרחפת -<br>
</span></b>נושבת למעלה במים. <br>
וכן: <b><span id='katom'>על גוזליו ירחף.<br>
</span></b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר
id: 0101
nru: ג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
אמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>כי פירוש ויאמר כמו וירצה <br>
</blockquote>ואילו היה כן, היה ראוי להיות אור. רק הוא כמשמעו. <br>
וכן: <b><span id='katom'>בדבר ה' שמים נעשו.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>כי הוא ציווה ונבראו.</span></b> <br>
והטעם כינוי על המעשה שלא היה ביגיעה. <br>
ועל דרך משל מלך ומשרתיו וזה האור היה למעלה מן הרו.:<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: וירא
id: 0101
nru: ד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>כמו: <b><span id='katom'>וראיתי אני</span></b>, והוא במחשבה.<br>
<b><span id='pink'><br>
וטעם ויבדל - <br>
</span></b>בקריאת השמות.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויקרא
id: 0101
nru: ה
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>ה'א לילה נוסף, כי הוא מלעיל ולעולם לשון זכר הוא.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ערב -<br>
</span></b>קרוב מטעם חשך ונקרא כך, שנתערבו בו הצורות. <br>
<b><span id='pink'><br>
ובקר -<br>
</span></b>הפך ערב, שיוכל אדם לבקר בינות הצורות.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם יום אחד -<br>
</span></b>הוא על תנועת הגלגל. <br>
ויש סוד לדרש שיתא אלפי. <br>
ואחר שאמר שהאור יקרא יום, לא יתכן שיקרא הערב יום, רק פירש היה ערב גם היה בקר של יום אחד. ואילו היה הערב והבקר יום אחד, מה טעם שני?!<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר
id: 0101
nru: ו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
אמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>על הרקיע דברים שלא היו. <br>
</blockquote>רק פירושו דבר נטוי כמו: <b><span id='katom'>וירקעו. ארקעם.</span></b> <br>
וכן: <b><span id='katom'>וימתחם כאהל לשבת.</span></b> <br>
ומה נכבד דבר האומר שקצות השמש עם קצות מימי אוקינוס, וזה הרקיע הוא האויר, כי כאשר התחזק האור על הארץ והרוח יבש מהארץ, נהפך הלהט ונעשה הרקיע. <br>
וכן אמר במזמור: <b><span id='katom'>נוטה שמים כיריעה המקרה במים,</span></b> והזכיר העבים והרוח ויסוד ארץ והוא גבוה על המים. <br>
וכן כתוב: <b><span id='katom'>כי הוא על ימים יסדה.</span></b> <b><span id='katom'><br>
לרוקע הארץ על המים</span></b> <br>
וכן כל הולך אל הים יורד יקרא. <br>
וטעם <b><span id='katom'>הקורא למי הים</span></b>, שיעלו והם עננים. ואחר כן: <b><span id='katom'>וישפכם.<br>
</span></b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויעש
id: 0101
nru: ז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>יש הבדלה בבין עם למ'ד, כמו בין מים למים, בין קדש לחול. <br>
ויש עם בין ובין כמו <b><span id='pink'>פה ויבדל בין המים אשר מתחת לרקיע ובין המים וגו'</span></b>. <br>
ויש עם שניהם כמו ביניכם לבין אלהיכם.<br>
<b><span id='pink'><br>
וטעם ויהי כן -<br>
</span></b>דבק עם הבא אחריו, כאשר היה כן קראו שמים.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויקרא
id: 0101
nru: ח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>חמש דברים קראן השם כי אין אדם, והם: <br>
<b>אור, <br>
וחשך, <br>
ושמים, <br>
וארץ, <br>
וימים ,<br>
ואדם</b> כן.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר
id: 0101
nru: ט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
כפי דעתי</b> שזו הפרשה דבקה עם אשר עליה, כי הרקיע לא נעשה עד אשר יבשה הארץ, והעד <b><span id='katom'>ביום עשות ה' אלוהים ארץ ושמים,</span></b> והנה ביום א' נעשו.<b><span id='katom'>.</span></b> <br>
והראות דבר נסתר והקוות מפוזר איננה בריאה. <br>
וכן טעמו וכבר אמר אלוהים <b><span id='katom'>יקוו המים</span></b>, ויש כמוהו בתורה למאות. <br>
והנה בפרשת בראשית אתן לך עדים שנים: <br>
<b>האחד</b> <b><span id='katom'>וישם שם את האדם אשר יצר</span></b> ואחרי כן <b><span id='katom'>ויצמח ה' אלוהים </span></b>וקודם האדם הצמיחה. <br>
<b>והעד השני</b> שצוה אדם שלא יאכל מעץ הדעת, ואחריו כתיב <b><span id='katom'>וייצר ה' אלוהים מן האדמה.</span></b> רק פירושו וכבר יצר. <br>
ועל זה הפירוש יהיה <b><span id='pink'>וירא אלוהים כי טוב</span></b> דבק עם בריאת יום שני. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ותדשא הארץ- <br>
</span></b>תחלת יום שלישי. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ופירוש יקוו -<br>
</span></b>יתחברו. <br>
וכן: <b><span id='katom'>ונקוו אליה.<br>
<br>
</span>


autr: עזרא
trm: ויאמר
id: 0101
nru: יא
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>אמר הכתוב<b><span id='pink'>: תדשא הארץ ישרצו. תוצא.</span></b> והנה שם כח בארץ ובמים לעשות במצוות השם, וזו היא התולדות. <br>
<b><span id='pink'><br>
וטעם תדשא -<br>
</span></b>כמו תצמיח.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר
id: 0101
nru: יד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>מלת <b><span id='pink'>יהי</span></b> יהיה בעבור שידברו בה הרבה הוא ליחיד. <br>
ולרבים גם לנקבה, <b><span id='katom'>כי יהיה נערה בתולה.<br>
</span></b><br>
<b><span id='pink'>לאותות - <br>
</span></b>רגעים.<br>
<b><span id='pink'><br>
ולמועדים -<br>
</span></b>שעות. <br>
<b>ויתכן</b> להיות לאותות על קדרות הלבנה והשמש. ודילוג דמות הכוכבים, כי הכוכבים סבת דמות הנראה. כטעם <b><span id='katom'>מאותות השמים.</span></b> <br>
והאומר כי למ'ד לאותות נוסף לא אמר כלום.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והיו לאותות -<br>
</span>אמר חכם גדול ספרדי</b> כי הרקיע נחלק על שמנה חלקים לזי'ן הכוכבים וגלגל המזלות, וזה לא יתכן, כי אין גוף למעלה מגלגל המזלות. <br>
והנה הכתוב אומר<b><span id='pink'>: ברקיע השמים</span></b>, שיורה שיש שמים למעלה ממנו. <br>
וכן: <b><span id='katom'>שמי השמים.</span></b> <b><span id='katom'>לרוכב בשמי שמי קדם,</span></b> וקדם במקום הזה איננו מזרח. <br>
<br>
<b>והגאון רב סעדיה זצ'ל,</b> ברח מזה המקום. <br>
<b>והנכון בעיני:</b> שהשמש והלבנה וכל הכוכבים, הם מאורות ברקיע כי שם יראו.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויעש
id: 0101
nru: טז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>נקראו השנים הגדולים כנגד הכוכבים. <br>
וכן נקראו שלושה <b><span id='katom'>בני ישי הגדולים</span></b> כנגד האחרים, ואליאב היה הבכור גדול מכולם ולא זה גדול מזה, יש לו סוד ממשלת השמש ביום. ולא בלילה כי אין לה אור. גם ללבנה וכוכבים לא יראה אורם ביום. <br>
ואם ישאל שואל הלא אמרו חכמי הספירות שכוכב צדק וכל הכוכבים חוץ מכוכב ונוגה, גדולים מהלבנה ואיך כתוב הגדולים?! <br>
התשובה אין פירוש הגדולים על מדתם בגופם, רק על אורם ואור הלבנה כפלי כפלים, בעבור היותה קרובה מהארץ. וכן כתוב <b><span id='pink'>מאור:<br>
</span></b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויתן
id: 0101
nru: יז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>אל תתמה על מלת <b><span id='pink'>ויתן,</span></b> כי כן כתוב: <b><span id='katom'>את קשתי נתתי.</span></b><br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ולמשול
id: 0101
nru: יח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>יום התורה משעת צאת השמש עד בואה, והלילה מעת ראות הכוכבים, וצדקו האומרים: על פי שלושה עדים. <br>
ודע כי עת שתחשך השמש יהיה ערב, עד שעה ושליש שעה שיראה כמו אור בעבים, וכן הבקר אור קודם זריחת השמש, ובצאת אור השמש ביום ואור הלבנה בלילה, יבדילו בין האור ובין החשך:<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר ישרצו
id: 0101
nru: כ
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>פועל יוצא. <br>
וכמוהו: <b><span id='katom'>ושרץ היאור צפרדעים.</span></b> <br>
וטעם ישרצו תולדות עם הגבהה. <br>
והכתוב: כי העוף יעופף על פני הרקיע לעד, על פירוש רקיע. <br>
<br>
<b>ואמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>כי על פני הוא עם פני. <br>
</blockquote>אם כן פני השמים למטה הם, ופ'א יעופף כפל כנו'ן <b><span id='katom'>עד יכונן.<br>
</span></b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויברך
id: 0101
nru: כב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>טעם <b><span id='pink'>פרו ורבו</span></b>. תפרו ותרבו. <br>
וכן: <b><span id='katom'>ומות בהר,</span></b> כי אין זה בכחו ובידו.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר
id: 0101
nru: כד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b> <br>
כלל לאשר הוליד האש והמים והארץ גם האדם. <br>
<b><span id='pink'><br>
בהמה -<br>
</span></b>שהם עם בני אדם לצרכם לרכוב ולאכול.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ורמש -<br>
</span></b>הם הקטנים ההולכים על הארץ.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וחיתו ארץ -<br>
</span></b>שהם בשדה שאין שם ישוב. <br>
והוי'ו האחרון נוסף במלת <b><span id='pink'>וחיתו,</span></b> כמו: <b><span id='katom'>למעינו מים, בנו בעו.<br>
</span></b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: נעשה אדם
id: 0101
nru: כו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
יש אומרים:</b> <br>
כי מלת <b><span id='pink'>נעשה</span></b> שם תואר מבנין נפעל, כמו: <b><span id='katom'>ואשר היה נעשה ליום אחד.</span></b> <br>
ואמרו כי <b><span id='pink'>בצלמנו כדמותנו,</span></b> דברי משה. <br>
ופירושו: <b><span id='pink'>ויברא אלוהים את האדם -</span></b> בצלמו שהוי'ו שב אל האדם. <br>
ויפרשו: <b><span id='pink'>בצלם אלהים,</span></b> שהאלהים דבק עם עשה, כאילו אמר: כי האלהים עשה את האדם בצלם. <br>
וזה הפירוש חסר לב, כי היה הראשון ראוי להיות כן, ויאמר אלוהים יהי נעשה אדם. וכן עשהו בצלמו. <br>
גם וי'ו <b><span id='pink'>בצלמו</span></b>, איך ישוב אל האדם והנה יש לו צלם קודם שיהיה. <br>
<span id='red'><br>
ומה טעם יש?</span> <br>
<b><span id='katom'>כי שופך דם האדם באדם דמו ישפך-</span></b> בעבור שנברא האדם בצלם, גם לכל נפש חיה צלם.<br>
<br>
<b>ויאמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>כי פירוש בצלמנו כדמותנו בממשלה. <br>
</blockquote>וטעמו: <b><span id='pink'>בצלם,</span></b> שראה בחכמה כי טובה היא ובעבור כבוד האדם סמכו אל האלהים. <br>
וכן: <b><span id='katom'>ומארצו יצאו</span></b>, כי לה' הארץ ומלואה. <br>
<br>
ואמר במלת <b><span id='pink'>נעשה </span></b>ואם היא לשון רבים, שכן מנהג המלכים לדבר. <br>
וכמוהו: <b><span id='katom'>ונתנה לך גם את זאת.</span></b> <br>
נאמר: <b><span id='katom'>קדם מלכא.</span></b> <b><span id='katom'><br>
אולי אוכל נכה בו, </span></b>ואלה העדים עדי שקר הם, כי <b><span id='katom'>ונתנה לך</span></b> בנין נפעל. <br>
וכמוהו: <b><span id='katom'>והעיר נתנה</span></b> והוי'ו השיבו לעתיד, כמשפט כל פעל עבר. <br>
והטעם <b><span id='katom'>ותנתן לך.</span></b> <b><span id='katom'>ונכה בו הוא ומחנהו</span></b>, או יהיה שם הפעל כמו: <b><span id='katom'>ונקה לא אנקך.</span></b> ואף כי שמצאנו: <b><span id='katom'>לא נכו,</span></b> כי לא יבא בנין שלא נזכר שם פועלו, כי אם מהכבד.<br>
<br>
<b>ורבי משה הכהן הספרדי טעה בספרו:</b> <br>
ומלת נאמר: <b><span id='katom'>קדם מלכא</span></b> ארמית היא. ואיך ידבר דניאל בלשון גדולה עם נבוכדנצר שהיה מלך מלכים?! <br>
<b><br>
ועתה אפרש:</b> <br>
דע כי כל מעשה בראשית לכבוד האדם נברא במצוות השם. והצמחים הוציאה אותם הארץ והמים וכל נפשות החיות. ואחר כן אמר השם למלאכים: <b><span id='pink'>נעשה אדם,</span></b> אנחנו נתעסק בו ולא המים והארץ, ואחר שידענו שהתורה דברה כלשון בני אדם, כי המדבר אדם גם כן השומע ולא יוכל לדבר, איש דברים בגבוה עליו, או בשפל ממנו, רק על דרך דמות האדם. <br>
וכן אמר: <b><span id='katom'><br>
פי הארץ. <br>
יד הירדן. <br>
וראש עפרות תבל.</span></b> <br>
וחלילה חלילה להיות דמות לשם. <br>
וכן אמר: <b><span id='katom'>ואל מי תדמיוני.</span></b> <br>
ובעבור שנשמת האדם העליונה שאיננה מתה נמשלת בחיותה לשם, ושאיננה גוף והיא מלאה כולו וגוף האדם כעולם קטן. יהי השם מבורך אשר בגדול החל ובקטן כלה. <br>
<br>
וגם אמר הנביא שראה כבוד אלוהים כמראה אדם. והשם הוא האחד והוא יוצר הכל והוא הכל ולא אוכל לפרש. ואדם נברא בתחילה בשני פרצופין והנו אחד וגם הוא שנים. והנה בצלם אלוהים מלאך, והוא נברא זכר ונקבה ומלת פריה ורביה באדם ברכה היא, כמו בבריאת המים. רק הוא מצוה, העתיקוה קדמונינו ז'ל ושמו זה הפסוק זכר לדבר.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויאמר אלוהים הנה נתתי לכם
id: 0101
nru: כט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 01
htm:
</b>התיר לבני אדם ולכל שיש בו נפש חיה לאכול כל עשב. וכל פרי עץ מותר לאדם. והעשב הירק לחיות ולכל רומש. ועד כה לא התיר הבשר עד אחר המבול:<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויכלו
id: 0102
nru: א
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>מהבנין שלא נקרא שם פועלו ומשקלו, <b><span id='katom'><br>
ויכסו כל ההרים.</span></b><br>
וטעמו נשלמו. והים בכלל הארץ, כי הם כאגודה אחת.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויכל אלוהים ביום השביעי
id: 0102
nru: ב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
יש אומרים:</b> <br>
כי הימים נבראים ובבריאת יום שביעי שלמה המלאכה, וזה הפירוש תפל. <br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> <br>
כי יש בי'ת שטעמו קודם, כמו: <b><span id='katom'>לא תחסם שור בדישו.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>אך ביום הראשון תשביתו שאר.</span></b> <br>
ולמה זאת הצרה וכלוי מעשה איננו מעשה, כאילו אמר לא עשה מעשה. <br>
וכן פירוש <b><span id='pink'>ויכל </span></b>גם <b><span id='pink'>וישבת</span></b>.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם מלאכתו אשר עשה -<br>
</span></b>ביום הששי טרם יום השבת.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וישבת ביום השביעי מכל מלאכתו-<br>
</span></b>מכל הבריאות שברא.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויברך אלוהים
id: 0102
nru: ג
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>פירוש ברכה תוספות טובה, וביום הזה תתחדש בגופות דמות כח בתולדות ובנשמות, כח ההכרח והשכל.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויקדש אותו -<br>
</span></b>שלא נעשתה בו מלאכה כמו חבריו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ופירוש אשר ברא אלוהים לעשות -<br>
</span></b>השרשים בכל המינים, שנתן בהם כח לעשות דמותם. <br>
והמפרש לעשות תחת עשה גם עשה תחת ברא, איננו כן לפי דעתי. <br>
<br>
<b>ואמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>שברכת היום וקידושו ישוב על השומרים שיהיו מבורכים קדושים.<br>
</blockquote><br>
<b>


autr: עזרא
trm: אלה תולדות
id: 0102
nru: ד
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>פירוש אלה שהולידו.<br>
<b><span id='pink'><br>
בהבראם -<br>
</span></b>בהיות הרקיע ונראתה הארץ.<br>
<br>
ומלת <b><span id='pink'>ביום עשות</span></b> <b><span id='pink'>–<br>
</span></b>הוא תיקון והעד, <b><span id='katom'>וימהר לעשות אותו</span></b>. <br>
וכן <b><span id='katom'>בראתיו</span></b> ואחר כן <b><span id='katom'>יצרתיו </span></b>ואחר כן <b><span id='katom'>עשיתיו:<br>
</span></b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: וכל שיח
id: 0102
nru: ה
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>עץ. <br>
וכן: <b><span id='katom'>בין שיחים ינהקו.</span></b> <br>
<b>ועל דעתי</b> שהוא עץ פרי, בעבור שנמשל האדם אל עץ, והנה:<br>
<b>שיח, <br>
וניב, <br>
וסעיף, <br>
ובד, <br>
ואמיר, <br>
וסרעף.<br>
</b><br>
<b>


autr: עזרא
trm: ואד
id: 0102
nru: ו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>כמו: <b><span id='katom'>עשן</span></b>. <br>
וכמוהו: <b><span id='katom'>יום אידם.</span></b> שהיום הרע יקרא יום ענן וערפל. <br>
<br>
והטעם <b><span id='pink'>כי עלה אד מן הארץ</span></b> <b><span id='pink'>–</span></b><br>
בכח המאורות והשקה האדמה והצמיחה. <br>
<br>
<b>והגאון אמר:</b> <br>
<blockquote>כי פירושו ולא אד יעלה מן הארץ.<br>
</blockquote><b>


autr: עזרא
trm: וייצר
id: 0102
nru: ז
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>בכח המאורות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וייצר -<br>
</span></b>מהפעלים שהפ'א שלהם יו'ד מהבנין הקל, כמו: <b><span id='katom'>וייקץ נח.<br>
</span></b><br>
וטעם <b><span id='pink'>באפיו</span></b> <b><span id='pink'>–</span></b><br>
שבהם יחיה האדם, כי הם יוציאו האויר החם מחום הלב ויביאו אויר אחר.<br>
<br>
וטעם <b><span id='pink'>לנפש חיה -</span></b><br>
שהלך מיד כמו החיות ולא כתינוקים.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויטע
id: 0102
nru: ח
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>וכבר נטע גן במקום שנקרא עדן מפאת מזרח, ועתה שם בו האדם <br>
<br>
ופירוש <b><span id='pink'>גן בעדן –</span></b> <br>
גן אלהים, הבי'ת משרת עצמו ואחר עמו בעדן בגן אלהים. <br>
וכמוהו <b><span id='katom'>מאל אביך ויעזרך</span></b> ורבים אחרים. <br>
<b><br>
וה'א <span id='pink'>האדם.</span> יש לו סוד. <br>
</b>גם נמצא <b><span id='katom'>שבט המנשה</span></b> <br>
<b><span id='katom'>הארונה היבוסי.</span></b> <br>
<b>וגם יתכן</b> להיותו כן, בעבור שהוא שם נחצב מהאדמה והוא יהיה שם עצם ושם תאר.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ויצמח
id: 0102
nru: ט
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>ובעת שהצמיח כל עץ מהאדמה, כן צמח בגן ועוד בתוכו שנים עצים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ועץ הדעת -<br>
</span>לפי דעתי</b> צריך להוסיף דעת. להיות כן. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ועץ הדעת טוב ורע</span></b> <b><span id='pink'>-<br>
</span></b>כי איך יהיה סמוך והוא נודע בתחילה?! <br>
וכן: <b><span id='katom'>הארון הברית.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>והנבואה עודד הנביא</span></b> ורבים כאלה.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: ונהר
id: 0102
nru: י
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>וטרם שנברא האדם היה הנהר משקה הגן לכל צד. <br>
ואל'ף מלת <b><span id='pink'>ראשים</span></b> שרש, ונראה במלת <b><span id='katom'>מראשותיכם, </span></b>וטעמו מכובד הראש.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: שם האחד
id: 0102
nru: יא
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
אמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>כי פישון יאור מצרים. <br>
</blockquote>וידוע כי גיחון קרוב מארץ ישראל, כי כן כתוב: <b><span id='katom'>והורדתם אותו אל גיחון</span></b> והוא בא מפאת מזרחית דרומית, גם פרת כן והוא אחרית גבול הארץ פאת מזרח .<br>
<br>
<b>ומפרשים אמרו:</b> <br>
כי חדקל הוא הנהר השני העובר על בגדא'ד עם נהר פרת, א'כ הנה שלשתם מזרחים. ויאור מצרים יוצא מהר הלבונה רחוק מקו השוה בצד נגב והראיה גדולה בקיץ. <br>
<br>
וידענו כי גן עדן תחת הקו השוה שלא יוסיף היום ולא יחסר כל ימות השנה. וריקי מוח תמהו איך יתכן זה. והראיות גמורות בלי ספק יש עליהם. אם כן ירד פישון לפאת דרומית מערבית ואחר כן ישוב דרך צפונית. ואין ראיה על פישון שהוא היאור, רק שתרגם החוילה כפי צרכו, כי אין לו קבלה וכן עשה במשפחות ובמדינות. ובחיות ובעופות ובאבנים. אולי בחלום ראה וכבר טעה במקצתם כאשר אפרש במקומו, א'כ לא נשען על חלומותיו אולי עשה כן לכבוד השם בעבור שתרגם התורה בלשון ישמעאל ובכתיבתם, שלא יאמרו כי יש בתורה מלות לא ידענום. והזכיר <b><span id='pink'>הזהב,</span></b> בעבור כבוד הנהר היוצא מהגן.<br>
<br>
<b>


autr: עזרא
trm: וזהב
id: 0102
nru: יב
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
אמר הגאון:</b> <br>
<blockquote>כי הבדולח הם האבנים הקטנים עגולים היוצאים מהמים שהם דקים ודמה המן אליהם.<br>
</blockquote>והכתוב אמר על עין המן לבדו. <br>
<blockquote>ואמר: כי השהם אבן יקרה לבנה, והיא צחה ואנחנו לא נדע.:<br>
</blockquote><b>


autr: עזרא
trm: בגן
id: 0102
nru: טו
pch: בראשית
lvr: C0101
prk: 02
htm:
</b>לשון זכר ונקבה. <br>
וכן חבורו גנים גנות. <br>
והאומרים כי <b><span id='pink'>לעבדה ולשמרה</span></b> שב אל האדמה. איך יתכן לעבוד ולשמור מקום גדול ממקום קטן?! <br>
ואחר שחטא והוציאו לעבוד את האדמה וכבר היה עובד האדמה, רק פירוש <b><span id='pink'>לעבדה </span></b>על הגן שמפריו יאכל ואחר שחטא שב לאכול את עשב השדה והוא הלחם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לעבדה -<br>
</span></b>להשקות הגן ולשמרה, מכל החיות שלא יכנסו שם ויטנפוהו. <br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> <br>
כי כן פירושו לעבוד מצותו והמצוה לא תעבד.<br>
<br>
<b>


