# daat

autr: רמבם
trm: : ומכה אביו ואמו מות יומת
id: 0221
nru: טו
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b>כבר למדו חכמים שמיתתו בחנק (סנהדרין פד ב), ולכך סמך לו וגונב איש ומכרו, שגם הוא באותה מיתה, והפריש ממנו ומקלל אביו ואמו, מפני שהוא בסקילה, שנאמר בו אביו ואמו קלל דמיו בו (ויקרא כ ט), וכל מי שנאמר בו כלשון הזה הוא בסקילה (סנהדרין סו א), נלמד ממה שכתוב באבן ירגמו אותם דמיהם בם (ויקרא כ כז). והחמיר במיתת המקלל יותר ממיתת המכה, מפני שחטא הקללה מצוי יותר, שהכסיל כאשר יכעוס והתקצף וקלל במלכו ובאביו ואמו תמיד כל היום, והעבירה כפי מציאותה תמיד צריכה ייסור גדול. או מפני שיש בקללה חטא גדול יותר שהיא בהזכרת ה' (שבועות לו א), והנה צריך להענישו על חטאו באביו ואמו ועל אשר נשא שם ה' אלוהיו לפשע וחטא. <br>
<br>
<b>והגאון רב סעדיה אמר: <br>
</b><blockquote>כי הכניס דבר הגונב איש ביניהן, בעבור כי על הרוב הנגנבים הם קטנים ויגדלו במקום אחר ולא יכירו אבותם ויבוא שיכום ויקללום, ולכן ראוי להעניש הגנב במיתה כהם, כי העונש הוא עליו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונמצא בידו
id: 0221
nru: טז
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>שראוהו עדים שגנבו ומכרו ונמצא בידו קודם המכירה. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b><span id='red'> אם ללמד שיראוהו עדים בידו קודם המכירה, וכי תעלה על דעתך שיהא זה נהרג עליו עד שיראוהו עדים שגנב ומכר, ודי במה שאמר וגונב איש ומכרו, והמציאה בידו איננה ראיה גמורה? <br>
</span><b><span id='katom'>אבל הכתוב הזה בא ללמד</span></b> על מה ששנינו (סנהדרין פה ב): הגונב נפש אינו חייב עד שיכניסנו לרשותו, ואמר בברייתא גנבו ולא מכרו, מכרו ועדיין הוא ברשותו פטור. והעניין ללמד שדינו כדין שאר הגנבים בממון, שאם טבח ומכר ברשות הבעלים פטור, ואם הגביהו או שהוציאו מרשות הבעלים חייב (ב'ק עט א). וכן זה צריך שיביא זה הנגנב לרשותו, וכן אם הגביה הנער על כתפו ומכרו לאחר חייב הוא, דהא קרינא ביה ונמצא בידו, ולא תהא חצרו קונה לו יותר מידו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן </span></b>מה שאמר מכרו ועדיין הוא ברשותו, שלא הוציאו הלוקח מרשותו כלל ואע'פ שנתן בו מעות, כי שלא הוציאו משם פטור. ולא ידעתי אם לומר שצריך קניין כמשפט הקניות שימשכנו מרשות המוכר לסמטה או עד שיגביהנו, או היא גזרת הכתוב בנפש לומר שאפילו נגמר המכר ביניהן וקנה בהגבהה או במשיכה בחצר של שניהם יהיה פטור עד שיצא מרשותו לרשות הלוקח. <b><span id='katom'>וכן נראה</span></b>. <br>
<br>
<b>ורש'י פירש שם בפירושיו בגמרא (סנהדרין פה ב): <br>
</b><blockquote>ועדיין הוא ברשותו של נגנב עצמו ופטור, מפני שאין כאן גנבה כלל.<br>
</blockquote>ואם כן לא נתחדש כאן דבר שלא כמשפט גנבי ממון. ועל כל עניין, שיעור הכתוב וגונב איש ונמצא בידו ומכרו מות יומת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה עוד כסדרו, ונמצא בידו של לוקח, שאם גנב את הנפש והביאו לביתו והביא שם הלוקח ומכרו לו ולא הוציאו הלוקח משם אינו חייב שלא נגמר המכר ביניהן, או אפילו כשנגמר המכר יפטר, כמו שכתבתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : באבן או באגרוף
id: 0221
nru: יח
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
על לשון רבותינו: <br>
</b><blockquote>אגרוף הוא היד שיקבצו האצבעות לתוך הכף להכות בה, כמו שאומרין בעלי אגרופין (קידושין עו ב), אגרופו של בן אבטיח (כלים יז יב), וכן באגרוף רשע (ישעיה נח ד), יד רשע המכה. <br>
</blockquote><br>
והזכיר הכתוב שתי הכאות, אחת קשה והיא האבן, ואחת קלה והיא האגרוף לא תמית בה על הרוב, לומר כי בשתיהן צריך אומד וחובשין אותו. ואם ימות זה כגון שהכהו על נפשו רוצח הוא מות יומת, ואם לא ימות ישלם שבת ורפוי:<br>
<br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>רבי נתן אומר: הקיש אבן לאגרוף ואגרוף לאבן, מה האבן שיש בה כדי להמית אף אגרוף שיהיה בו כדי להמית. ומה אגרוף בידוע אף אבן בידוע, הא אם נתערבה באבנים אחרות הרי זה פטור. <br>
</blockquote>לומר שאם נתערבה באבנים אחרות משערין את הקלה שבהן, ואם אין בה כדי להמית פוטרין אותו. <br>
<br>
<b>ואחרים אמרו (הראב'ע והרד'ק כאן): <br>
</b><blockquote>כי אגרוף רגב עפר, מלשון עבשו פרודות תחת מגרפותיהן (יואל א יז), והאל'ף כאל'ף אזרוע (ירמיה לב כא), <b>והוא דעת אונקלוס</b> שאמר בכורמיזא. <br>
</blockquote>והזכיר את אלה ג'כ, לאמר כי גם ברגב יומת אם הכהו במקום שיש בו כדי להמית, וזהו להבדיל החרב מהם שאין צריך אומד כמו שהזכירו חכמים (סנהדרין עו ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על משענתו
id: 0221
nru: יט
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>על בוריו וכוחו, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי טעמו שלא ישען על אחר כדרך החולים, רק על עצמו, כי אז ינקה המכה שיוציאוהו מבית הסוהר. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> כי משענתו כפשוטו, כמו ואיש משענתו בידו מרוב ימים (זכריה ח ד), משענת הקנה הרצוץ (מ'ב יח כא). ויאמר הכתוב כי כאשר יתחזק המוכה והוא מתהלך תמיד בחוץ בשווקים וברחובות על משענתו כמשפט החלושים שנתרפאו מחולי, ונקה המכה, ולמד שאפילו פשע בנפשו ומת בחולשתו אחרי כן לא יומת. ודבר הכתוב בהווה, כי המוכים שנפלו למשכב לא יתהלכו בחוץ עד שתחיה מכתם ויצאו מידי סכנה, וזה טעם והתהלך בחוץ, כי אם יקום ויתהלך בביתו על משענתו לא ינקה:<br>
<br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote><b>אם יקום והתהלך,</b> שומע אני בתוך הבית? <br>
ת'ל: בחוץ. <br>
אי בחוץ, שומע אני אפילו מתנונה? <br>
ת'ל: אם יקום. <br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>וגם זה נכון מאד</span></b> שיאמר הכתוב אם יקום ממשכבו לגמרי והוא מתהלך תמיד בחוצות שלא יחזור למשכבו בבואו מן החוץ כמנהג המתנוונים, אע'פ שהוא חלוש ונשען על משענת ינקה המכה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והכלל </span></b>כי כל זה כמין משל בהווה, והדין הוא שיאמדוהו לחיים, ולכך תרגום אונקלוס על בורייה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר רק שבתו יתן ורפא ירפא - <br>
</span></b>ולא אמר שבתו ורפואתו ייתן, להגיד שיתן השכר אל הרופאים וירפאו אותו, ולא יוכל לתבוע שיתן לו השכר והוא יעשה בו דברים אחרים, רק ירפא בו על כל פנים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כ - כא): וכי יכה איש את עבדו - <br>
</span>כבר למדו רבותינו (במכילתא כאן): <br>
</b>בהכרח מטעם כי כספו הוא, שבעבד כנעני הכתוב מדבר.<b><span id='katom'> ופשוטו של מקרא </span></b>כדבריהם כן הוא באמת, כי לא יקראו עבד ואמה סתם אחיו העברי או העבריה. ואמר בשבט, בידיעה, כי דרך מושל ואדון להיות בידו שבט, והזהיר כי אע'פ שהוא שבט מוסר ואיננו מקל יד, ישמר ממנו ולא יכה בו אפילו העבד הכנעני מכת בלתי סרה. וזה טעם תחת ידו, שהיה מכה אותו מכה רבה עד שמת. ולא הוצרך לפרש משפטו, אבל אמר שלא יפטר בעבור שהוא כספו, רק נקום ינקם כנקמת כל מכה איש ומת שאמר בו מות יומת:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> אך אם יום או יומיים יעמוד, שיקום העבד ויעמוד על רגליו, ולכך הוצרך לומר יום או יומיים. <br>
<b><span id='katom'>וטעמו</span></b> אם ביום ההוא או גם ביום המחרת יעמוד על רגליו לא יוקם. ושיעורו אך אם ביום או ביומיים, או ליום או ליומיים, וכמוהו רבים. והנה בתחילה אמר ומת תחת ידו, והיה במשמע שימות בעת הכאתו מיד, ושב לבאר שאם עמד ביום ההכאה על רגליו, או אפילו לא היה יכול לעמוד כלל ביום ההוא ועמד ביום המחרת יפטר האדון, אבל אם לא עמד כלל חייב אף על פי שמת ביום השני, כי גם זה תחת ידו מת. ולא הזכיר עמידה ביום השלישי, כי כיון שחיה שלשה ימים פטור הוא, שהרי אין אני קורא בו ומת תחת ידו:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (במכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>הזכיר יום או יומיים להודיע שצריך לחיות עשרים וארבע שעות, <br>
וטעמו יום שלם או יומיים שאין יום שלם בהם. <br>
</blockquote>ואלו אמר יום בלבד היה צריך שיעמוד לילה ויום כיום התורה במעשה בראשית ובשבתות ובמועדים. ויהיה יעמוד שיתקיים. וכן למען יעמדו ימים רבים (ירמיה לב יד), יתקיימו, והוא הנכון והאמת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כאשר ישית עליו בעל האשה
id: 0221
nru: כב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>כשיתבענו הבעל בב'ד להשית עליו עונש על כך. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא. </span></b>וכן כאשר ייטב לך (בראשית מ יד), ורבים ככה. <br>
והכוונה, כי הוא חייב בדמי הולדות כאשר ישית עליו הבעל, ולא כאשר תשית עליו האשה, כי אין לה חלק וזכות בהן. <br>
<br>
<b>אבל אונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>כמה דישוי עלוהי. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>ככל אשר ישית עליו בעל האשה או ייתן בפלילים. <br>
</blockquote>כאלו אמר שיתפשר עמו לרצונו, או ישלם כדי דמיהן על פי ב'ד.<b><span id='katom'> ואיננו נכון</span></b>, כי מה טעם להזכיר זה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> בעבור שאין בולדות היזק ניכר, כי מי יודע אם יצליחו, אמר הכתוב אע'פ שאין כאן ממון תשלומין, נשים עליו עונש, והוא כמו קנס וממון שיטילו אחרים עליו על כורחו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן </span></b>ויתן עונש על הארץ (מ'ב כג לג), ויין ענושים ישתו (עמוס ב ח). ואמר שיהיה העונש ככל אשר ישית עליו בעל האשה, שהוא חפץ בילדיו, וחשובים הם אצלו, וייתן זה בפלילים, שלא ייתן עליו עונש יותר מכדי דמיהן. <br>
<br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote><b>כאשר ישית עליו,</b> שומע אני כל מה שירצה? <br>
ת'ל: ונתן בפלילים, ואין פלילים אלא דיינים:<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : עין תחת עין
id: 0221
nru: כד
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>הידוע בקבלת רבותינו שהוא ממון (<b>מכילתא כאן</b>, ב'ק פד א), <br>
</blockquote>ויבא כלשון הזה בתשלומין ומכה נפש בהמה ישלמנה נפש תחת נפש (ויקרא כד יח). <br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי כוונת הכתוב לומר שהוא חייב בכך אם לא ייתן כפרו. <br>
</blockquote>והכתוב אוסר עלינו שלא ניקח כפר לנפש רוצח אשר הוא רשע למות (במדבר לה לא), אבל ניקח כפר במי שהוא רשע לכרות אבר מאיבריו. ולכן לא נכרות אותו לעולם, אבל ישלם כדי דמיו. ואם אין לו, יהיה דמיו עליו חוב עד שתשיג ידו ונגאל. <br>
<br>
והראיה לדברי חכמים מה שאמר למעלה (פסוק יט): רק שבתו ייתן ורפא ירפא, ואם נעשה באיש אשר יכה את רעהו כאשר עשה בו, מה ישלם אחרי כן, והוא גם הוא צריך שבת ורפוי. ואין טענה מפני המתרפא מהרה, כי אין זה פשוטו של מקרא. אבל הכתוב ידבר בכל אדם. וגם אם נתרפא יותר מהר, כבר לקחנו נקמתו ממנו כי עשינו לו כאשר עשה בשווה:<br>
<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> אין הצלה מזאת השאלה, לבד אם יאמרו כי המכה אשר ייתן מום בעמיתו (ויקרא כד יט): והוא מום קבוע שיישאר בו, כגון עין יד ורגל וכוויה שיישאר ממנה הרושם לעולם, אז נעשה כמותה בגופו, והוא מה שאמר (שם כ): כאשר ייתן מום באדם כן יינתן בו, ואין בזה תשלומי שבת ורפוי כלל. אבל אשר יכה אותו באבן או באגרוף על בגדיו ונפל למשכב ונתרפא רפואה שלימה ולא נשאר בגופו מום, בזה אמר (לעיל פסוק יט): רק שבתו ייתן ורפא ירפא. <br>
והנה הכתוב שהזכיר כוויה ופצע וחבורה, כפי משמעו כל הנזקים האלו בכלל הזה, והפצע והחבורה יתרפאו לגמרי. ומה שאמר הכתוב שם (ויקרא כד יט): ואיש כי ייתן מום בעמיתו רצה לכלול כל המכות, שלא האריך שם להזכיר פצע וחבורה וכוויה, ואמר מום, כי כל מכה יעשה מום לשעתו, ואפילו המתרפא נקרא מום, כאמרנו מום עובר (בכורות לז ב). והתורה קראה גרב או ילפת או מרוח אשך מום (ויקרא כא כ), וכולם עוברים ומתרפאים. וכתוב ילדים אשר אין בהם כל מום (דניאל א ד). והכלל כי הקבלה בכל מקום אמת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וגם בעליו יומת
id: 0221
nru: כט
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
קבלו רבותינו ז'ל (מכילתא כאן, סנהדרין טו ב): <br>
</b><blockquote>שהיא מיתה בידי שמים. <br>
</blockquote>וכמוהו והזר הקרב יומת (במדבר יח ז), ומתו בו כי יחללוהו (ויקרא כב ט). <br>
<br>
<b><span id='katom'>וראיתי </span></b>שלא בא בתורה בחייבי מיתות ב'ד <b>'יומת'</b> בלבד, אבל <b>'מות יומת'</b> נאמר בכולן. ואין טענה ממכה אדם יומת (שם כד כא), ולא משבת (להלן לה ב): ונביא המסית (דברים יג ו), שכבר פורש בהם במקום אחר. <br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי טעם</span></b> לתרגומו של אונקלוס שאמר יתקטל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי ירצה לומר</span></b> כי ראוי הוא שייהרג אלא שיש עליו כופר. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> רצה לפרש שאמר הכתוב וגם בעליו יומת, ייהרג כאשר נהרג האיש המנוגח, כי יומו יבא או במלחמה ירד ונספה, לא ינקה ה' אותו. רצה ללמד שהוא חייב בידי שמים למות ביד הורג, לא מיתת עצמו, כעניין והרגתי אתכם בחרב (להלן כב כג). <br>
<br>
<b>ואמר עוד באונקלוס בפסוק והזר הקרב יומת (במדבר יח ז): <br>
</b><blockquote>יתקטל, <br>
</blockquote>כי היה סובר כדברי רבי עקיבא שאמר הזר ששימש במקדש רבי עקיבא אומר בחנק (סנהדרין פא ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם כפר יושת עליו
id: 0221
nru: ל
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b>בעבור היות הכפר כפרה כעניין הקורבנות, ואם הוא אינו חפץ בה אין מכריחים אותו לבא לב'ד לחייבו בכך, ואפילו אם חייבוהו אין ממשכנין אותו, בעבור זה אמר <b>'אם'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : או בן יגח או בת יגח
id: 0221
nru: לא
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b>אמר <b>'או'</b> שהוא מוסיף, ושיעורו והמית איש או אשה או בן יגח או בת יגח משפט אחד להם. ויש אומרים שיבוא במקום אם (הרד'ק בספר השורשים שורש או, וכ'כ רש'י בויקרא ד כג). <b><span id='katom'>וכן </span></b>או בנבלת חיה טמאה (ויקרא ה ב), או עשיתי בנפשי שקר (ש'ב יח יג), או נודע כי שור נגח הוא (להלן פסוק לו), וכן רבים לדעתם. וכולם עדי שקר, תשכיל בהם במקומם. והוצרך הכתוב לפרט משפט הקטנים, על דעת רבותינו ז'ל (ב'ק מד א): בעבור כי הוצרך למעלה (פסוק כט): לומר איש או אשה ללמד שהשווה אשה לאיש לכל נזקים שבתורה, ויכול לא יהא חייב אלא על איש ואשה גדולים, ת'ל או בן יגח לחייב על הקטנים כגדולים, וכן עשה הכתוב בואיש כי יכה כל נפש אדם (ויקרא כד יז): כמ'ש רש'י (שם). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> בעבור שהשור הממית אדם גדול הוא רע מאד, כדוב שכול במדבר, ואם הועד בבעליו ולא ישמרנו, הנה פשע פשיעה גדולה וראוי שיתחייב מיתה וכופר, אבל הממית את הקטנים אינו רע כל כך, ודרך רוב השוורים שלא ייראו מהם, ויעלה על הדעת שלא יתחייב בעליו, ולפיכך אמר הכתוב כי כמשפט הזה יעשה לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והמת יהיה לו
id: 0221
nru: לד
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>לניזק, ושמין את הנבלה ונוטלה בדמים ומשלם לו המזיק עליהם תשלומי נזקו. <br>
<b>זה לשון רש'י.<br>
</b></blockquote><br>
ולא בירר את דינו, כי אין צורך לאמר בנבלה הזאת שיטלנה הניזק בחשבון התשלומין כשיביא אותה לב'ד לשלם הנזק, שאפילו היו למזיק נבלות וטרפות אחרות בביתו יפרענו בהם כפי דמיהם, שכבר אמרנו לרבות שווה כסף אפילו סובין (ב'ק ז א).<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל </span></b>העניין לומר כי הנבלה של ניזק היא וממונו תחשב, לפיכך אם פחתו דמיה אחרי כן או שנגנבה אין על המזיק לשלם אלא דמי המיתה, אם היה השור כשהוא חי שווה מנה וכשמת שווה חמישים זוז, יש עליו חמישים זוז וזה יטפל בנבלתו וישמרנה לעצמו וזה הדין בכל הנזוקין, וזהו שקורין חכמים פחת נבלה ומפורש הוא בגמרא (שם י ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם זרחה השמש עליו
id: 0222
nru: ב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b><blockquote>אין זה אלא כמין משל וכו' <b>(לשון רש'י</b> וכדמסיים להלן): </blockquote><br>
ואונקלוס שתרגם: <br>
<blockquote>אם עינא דסהדיא נפלת עלוהי, <br>
לקח לו שטה אחרת לומר שאם מצאוהו עדים קודם שבא בעל הבית, וכשבא בעל הבית כנגדו התרו בו שלא יהרגנו דמים לו, חייב עליו אם הרגו, מאחר שיש להם רואים שאין הגנב בא על עסקי נפשות ולא יהרוג את בעל הבית.<b> לשון רש'י.<br>
 </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה, </span></b>שהרי כשאמר למעלה אין לו דמים, לפטרו על הריגתו, ודאי בשהתרו בו, שאין רוצח חייב מיתה לעולם אלא בהתראה. ואם תאמר שלא בא הכתוב אין לו דמים אלא להתיר לו דמו מידי שמים, לומר שמותר להרגו, זה איננו אמת, אלא הכתוב הראשון פוטרו בכל עניין, מידי שמים ומב'ד בהתראה, והשני מחייבו בדין שניהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי יתכוון הרב לומר</span></b> שאם מצאוהו עדים קודם שבא בעל הבית והכירוהו, והגנב ידע בהם, אינו בא על עסקי נפשות עכשיו, שכבר ראה שהכירוהו העדים, ואם יהרוג יבאו עדים לב'ד ויהרגוהו. וזה טעם אם זרחה השמש עליו, כי בלילה שלא הכירוהו העדים יהרגנו לבעל הבית ויברח. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי נתכוון אונקלוס לומר</span></b> שאם יצא הגנב מן המחתרת, ובא זה לומר עליו יש לו עדים שבא במחתרת, דמים לו כשאר החיים, ואינו מותר להרגו, ואם הרגו נהרג עליו, אבל ישלם אם לקח משם דבר. ואמר הכתוב אם זרחה השמש עליו, שדבר בהווה, שדרך באי מחתרת לבא בלילה, שאין אדם מכיר בהם, וההורגן שם פטור ומותר, אבל המתעכב שם עד זרחה השמש עליו הוא מיטמר ויוצא ובורח לנפשו. ואם בא לחייבו על פי עדים אינו מתחייב מיתה לא בב'ד ולא ביד בעל הבית:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם כן</span></b> על דעת האומר בתלמוד (סנהדרין עב א): שהבא במחתרת ונטל כלים ויצא פטור בדמים קננהו, יהיה שלם ישלם אם אין לו ונמכר בגנבתו חוזר למעלה אל כי יגנוב איש (בפסוק לז), כדרך ואף לאמתך תעשה כן (דברים טו יז). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ודרך הפשט ידועה, יאמר,</span></b> שאם חתר בחשך בתים ונמצא במחתרת בלילה ייהרג, ואם זרחה השמש על הגנב ואדם רואהו ומכירו, לא ייהרג, אבל ישלם מה שגנב והוציא משם ביום. וטעם השמש, האור לעיני הרואים, וכן לעיני השמש הזאת (ש'ב יב יא), בגלוי. וטעם הדין הזה כאשר הזכרנו, כי זה יהרוג את בעל הבית, וזה יברח ממנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי יתן איש אל רעהו כסף או כלים לשמור
id: 0222
nru: ו
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b><blockquote>פרשה זו נאמרה בשומר חנם, ולפיכך פטר בו את הגניבה, כפי קבלת רבותינו (<b>מכילתא </b>כאן, ב'מ צד ב). <br>
</blockquote>ונזכר סתם בכתוב, מפני שדרך שומרי כסף או כלים לשמרם בחנם. והפרשה השניה (להלן פסוקים ט - יב): שבשומר שכר הזכירה חמור או שור או שה וכל בהמה, ודרך הבהמות לתתן ביד רועים לשמור וירעו אותם בשכר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וגנב מבית האיש - <br>
</span>פי' רש'י לפי דבריו: <br>
</b><blockquote>לומר שהוא טוען כך. והביאו לו דומים כי יקום בקרבך נביא (דברים יג ב), חנניה בן עזור הנביא (ירמיה כח א), כי לא יקראנו בזה השם על האמת, רק שהוא יאמר כן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך,</span></b> כי הכתוב יאמר אם גונב מבית האיש וימצא הגנב ישלם שנים, ואם לא ימצא הגנב יבאו לב'ד וישבע על הגניבה אם לא שלח ידו במלאכת רעהו, ואשר ירשיעון אותו ב'ד בגניבה הזאת, שהוא הגונב, ישלם שנים, כי ב'ד לא ירשיעוהו לשלם שנים אם לא גנבו הוא, כי חיוב התשלומין בכפל בגנב הוא, כאשר אמר למעלה (בפסוק ג): חיים שנים ישלם:<br>
<b><br>


autr: רמבם
trm: : וטעם אם לא שלח ידו במלאכת רעהו
id: 0222
nru: ז
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
על דעת רש'י: <br>
</b><blockquote>שיקרב אל האלוהים לישבע שלא שלח ידו בשל חברו. </blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון </span></b>שיקרב אל האלוהים לישבע שנגנב כמו שהוא טוען, אם לא שלח הוא יד להשתמש לצרכו במלאכת רעהו, כי השולח יד בפיקדון נעשה עליו גזלן וחייב באונסין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר יאמר כי הוא זה
id: 0222
nru: ח
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לפי פשוטו אשר יאמר העד כי הוא זה שנשבעת עליו והרי הוא אצלך.</blockquote><br>
<b>ורבותינו אמרו (ב'ק קו ב): <br>
</b><blockquote>כי הוא זה, ללמד שאין מחייבין אותו שבועה אלא אם כן הודה במקצת, כך וכך אני חייב והמותר נגנב ממני.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה העניין שכתבו הרב דברי יחידים הוא ואינו כהלכה,</span></b> שהשומרים אינן צריכין כפירה במקצת והודאה במקצת, ואפילו כשטוען טענת גנב בכל הפיקדון חייב הוא לישבע שבועת השומרים. <br>
<b><span id='katom'>ועוד מתבאר בגמרא</span></b> בראיות גמורות כי כשהוא כופר בעיקר הפיקדון ואומר לא הפקדת אצלי, אם כופר בכל פטור, ואם מודה מקצת חייב שבועה, וזה לדברי הכל, ואף על פי שהרב אינו אומר כן בפירושיו בגמרא (ב'ק קז. ד'ה מעיז):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם כן נאמר</span></b> כי הכתוב הזה לפי מדרש חכמים הוא בטוען לא הפקיד אצלי מעולם, שאם כפר בכל פטור ואם הודה במקצת וכפר במקצת חייב שבועה. ויאמר אם לא ימצא הגנב יקרב בעל הבית אל האלוהים על כל טענת פשע שיטען עליו פשעת בשמירה, או אשר יאמר השומר כי הוא זה פיקדון שבידי ולא הפקדת לי יותר, הנפקד אשר ירשיעון אותו האלוהים ישלם שנים לרעהו. והנה שניהם ישלמו, אבל אין תשלומי השנים אלא בטוען טענת גנב, וטענת מודה במקצת נוהגת בכל התביעות ואפילו בהלוואה וגזלה ושאר עניינים. ובאלה הדינין מקרא מועט והלכות מרובות, אין צורך לבאר מהם בכאן אלא בכדי ישוב המקראות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם טרף יטרף
id: 0222
nru: יב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b><blockquote>על ידי חיה רעה. יביאהו עד - יביא עדים שנטרפה באונס ופטור. זה<b> לשון רש'י.</b> </blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויש לתמוה,</span></b><span id='red'> למה הצריך הכתוב בכאן עדים, ולמעלה אמר שבועת ה' תהיה בין שניהם, והדין בהם שווה הוא, שאם יש לו עדים יפטר במת ונשבר ונשבה וכן בנטרף, ואם אין לו עדים נשבע על כלן ואינו משלם?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>ושמא</span></b> כי דבר הכתוב בהווה שהשור כשימות באבוס בעליו או יעלה לצוק ונשבר אין רואה בו, וכן הנשבה בליסטים מזויין שבא עליו ונטלו מן העדר והלך לו, אבל האריה והדוב כאשר יטרוף יקרא עליו מלא רועים, ולכן יאמר שיביא אותם לב'ד ויפטר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או שנפרש</span></b> שבא הכתוב ללמד על דינו של איסי בן יהודה שאומר (ב'מ פג א): אין רואה (לעיל פסוק ט): פטור, הא יש רואה יביא עדים ויפטר, ופירושו, שאם אירע האונס במקום שהאנשים מצוין שם כל היום אין סומכין על שבועתו וצריך להביא העדים. ודרך הטרפה שתהיה כן כאשר אמרנו, ולכן הצריך בה הכתוב שיביא העדים. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>יביאהו עד, שיביא קצת הנטרף, שתי כרעים או בדל אוזן, להיות לו לעד. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וכן ראיתי במכילתא דרבי שמעון בן יוחאי: <br>
</b><blockquote>אבא שאול אומר: יביא עדידה, שנאמר (עמוס ג יב): כה אמר ה' כאשר יציל הרועה מפי הארי שתי כרעים וגו':</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכי יפתה איש
id: 0222
nru: טו
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>מדבר על לבה.<br>
 <br>
<b>וכן תרגומו: <br>
</b><blockquote>ארי ישדל, שדול בלשון ארמי כפתוי בלשון הקדש. </blockquote><br>
<b><span id='pink'>מהר ימהרנה לו לאשה - <br>
</span></b><blockquote>יפסוק לה מוהר כמשפט איש לאשתו שכותב לה כתובה וישאנה. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון.</span></b> <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל </span></b>עניין הפיתוי הטיית רצון בשקר, פן יפתה לבבכם (דברים יא טז), ויפת בסתר לבי (איוב לא כז), אם נפתה לבי על אשה (שם לא ט). ולכן האנשים אשר אין דעתם שלימה להשכיל ויטעה לבם בדברים בתחילת עניינם יקראו פתאים, וכמו שאמר פתי יאמין לכל דבר (משלי יד טו). והמסית את הבתולה לשכב עמה יטה רצונה לחפצו בדברי שקר ונקרא מפתה:<br>
<br>
<b>ואונקלוס</b> חלק הלשון למחלוקות, אמר כן ישדל, והוא לשון תחבולה ועסק אשר יעשה האדם עם אחר לעשות בו כרצונו, יהיה השתדלותו בדברים או במעשה, כי כן אמר בויאבק איש עמו (בראשית לב כה): וישתדל. <br>
<br>
<b>ויונתן בן עוזיאל תרגם: <br>
</b><blockquote>ושובבתיך ונתתי חחים בלחייך (יחזקאל לח ד): ואשדלינך. <br>
</blockquote>ובתרגום מגלת רות איפה ליקטת היום ואנה עשית (רות ב יט): ולאן אשתדלת למעבד, שם האיש אשר עשיתי עמו היום בעז (שם): דאישתדלית עימיה, כי תחבולת עניין אשר אדם מצדד לעשותו יקרא השתדלות, ואמרו במשנה (אבות ב ה): ובמקום שאין אנשים השתדל להיות איש, ובגמרא (ברכות נח א): לעולם ישתדל אדם לצאת לקראת מלכי ישראל, ובכתוב (דניאל ו טו): הוה משתדר להצלותה, משתדל ועושה תחבולות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי מזה הלשון הוא</span></b> ומרד ואשתדור מתעביד בה (עזרא ד יט), מרד ותחבולה רבה, כי יחליפו האותיות האלה אף בלשון הקדש, מזלות (מ'ב כג ה): ומזרות (איוב לח לב), נמלצו (תהלים קיט קג): ונמרצו (איוב ו כה), מפלשי עב (שם לז לט): מפרשי עב (שם לו כט). וכן בארמית ואלו (דניאל ז ח): וארו (שם ז ז), שרשרת (להלן כח יד): אמרו בה חכמים (מקואות פ'י מ'ה): שלשלת. ויש נוסחאות שכתוב בהם במשנה (אבות ב ה): השתדר להיות איש. ולכן אמר אונקלוס כי יפתה ארי ישדל, יסובב וישובב את הבתולה בעניינים רבים עד שישכב עמה. ובעבור כי פיתוי הבתולות בעניינים רבים פעם בדברים פעם בממון פעם בשקר שיטעה אותה, פעם באמת שרצונו לישא אותה לו לאשה, לא ייחד לו לשון ועשאו השתדלות, אבל בפן יפתה לבבכם (דברים יא טז): אמר בו דלמא יטעו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ומה שפירש הרב:</span></b> <br>
<b><span id='pink'>במהר ימהרנה -  <br>
</span></b><blockquote>לו שיפסוק לה מהר כמשפט איש לאשתו שכותב לה כתובה.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>אינו אמת</span></b> שהמפתה אם ישאנה אינו נותן קנס, ואם יגרשנה אחר הנישואין אין לה עליו כלום מן התורה, שהכתובה מדברי סופרים הוא. אבל פירוש מהר השלוחים שאדם משלח לארוסתו כלי כסף וכלי זהב ובגדים לצורכי החופה והנישואין, והם הנקראים סבלונות בלשון חכמים. וכך אמרו מוהרי הדרי (ב'ב קמה א). ואונקלוס אמר בהרבו עלי מאד מוהר ומתן (בראשית לד יב): אסגו עלי לחדא מוהרין ומתנן, ולא היה נודר להם לכתוב לה כתובות הרבה מאד, אבל המוהר סבלונות כמו שפירשתי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה הלשון נגזר מן מהרה חושה (ש'א כ לח), לפי שהוא הדבר הראשון הנמהר בנישואין, כי החתן ממהר ומקדים לשלוח לפניו המנחה ההיא ואחרי כן הוא בא לבית חמיו לעשות הנישואין או השמחה, כמו שהזכירו חכמים סעודת סבלונות (פסחים מט א). ופירוש מהר ימהרנה לו לאשה, שישלח לה סבלונות וצרכי חופה להיות לו לאשה, רמז שהם יכולים לעכב. <br>
ואמר הכתוב בלשון הזה ולא אמר שיקחנה לו, כי אין מצווה עליו שישאנה רק אם רצה, ואם לא יחפוץ בה מתחלה יפרע. ואחרי כן אמר שאם ימאן אביה לתתה לו, שישקול על ידו כסף כמוהר אשר יתנו האנשים לבתולות הנשואות להם, והטעם כי פסלה בעיני הבחורים ויצטרך אביה להרבות לה מתן והם לא יתנו לה מהר וראוי הוא שיפרענו המפתה:<br>
<br>
<b>ואמרו רבותינו (כתובות י א): </b>כי עניין המוהר הזה הוא נקצב בעניין האונס (דברים כב כט): כי הוא חמישים כסף, ודין האונס והמפתה שווין בזה, אבל חלק הכתוב בין אונס למפתה ששם נאמר ולו תהיה לאשה לא יוכל שלחה כל ימיו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>כי דרך ארץ להיות בחורי חמד מפתים בתולות, בנות הגדולים היפות, ואיננו הגון שיהא חוטא נשכר, ולכן פירש שלא ישאנה על כרחם וישלם להם. ובעבור שגם היא חטאה בדבר לא נתן עליו עונש שישאנה על כורחו ודי שישלם הקנס. ואחרי שישאנה לדעתה ודעת אביה הרי היא עמו ככל הנשים, אין לה עליו כתובה בתורה. וכן דרך בני הגדולים לאנוס בנות הפחותים במעלה אשר אין להם כוח כנגדם, ולכן אמר באונס ולו תהיה לאשה, על כורחו:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (כתובות לט ב):</b> גם שם בין היא בין אביה יכולין לעכב כי איננו הגון שיקחנה על כרחם, ויעשה עמה שתי רעות, ופעמים שתהיה נכבדת ממנו ולא יתכן שתתבזה בחטאו, והמשפט הישר שיהיו הנישואין בידה ולא בידו, שהוא ישאנה על כורחו שלא יהיו בנות ישראל הפקר לבעלי הזרוע. והנה הדין הזה איננו רק בנערה כדין האונס, אבל שם פירש הכתוב כי ימצא איש נערה בתולה (דברים כב כח), וכאן לא הזכיר נערה. <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>כי הנערה הנזכרת שם אינו אלא להוציא את הבוגרת שהיא אשה, אבל הקטנה גם היא בכלל, וכאן לא הוצרך להוציא את הבוגרת, כי בידוע שהמפתה הבוגרת שלא ישלם כלום כי מדעתה עשה, והאב אין לו בבתו שום זכות אחרי ימי הנעורים, כדכתיב (במדבר ל יז): בנעוריה בית אביה. ואמר כאן אם מאן ימאן אביה לתתה לו, לרמוז שהוא הנותן אותה לאיש, שהוא זכאי בכסף קדושיה בקטנה ונערה, כמו שדרשו כל שבח נעורים לאביה (קידושין ג ב), אבל באונס הוצרך לכתוב נערה להוציא את הבוגרת, כי היה עולה על דעתנו שישלם אליה, אלא שגזרת הכתוב היא. והטעם, כי בעמדה על דעתה תשמר מאונס:<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>מוהר לשון קישור, וכן ירבו עצבותם אחר מהרו (תהלים טז ד). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון, אבל הוא</span></b> כמו שביארתי מדברי רבותינו ז'ל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי </span></b>אחר מהרו, שהיו נמהרי לב לאל אחר ללכת אחריו במהירותם בלי השגחה ובלי דעת. ובדברי המדקדקים (הרד'ק בספר השרשים שרש אחר): שנתנו מהר לאל אחר, והטעם שנתנו לו זבח ומנחה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכשפה לא תחיה
id: 0222
nru: יז
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>אמר למעלה בכל חייבי מיתות מות יומת (לעיל יד טז, כא יב). <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> שהוא חייב מיתה, ומצות עשה עלינו להמית אותו, ממה שנאמר ובערת הרע מקרבך (דברים יז ז). <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> מזה בעצמו שיצווה יומת, אבל בכאן לא אמר מכשפה מות תמות, כי החמיר בה להזהיר אותנו בלאו שלא נחיה אותה. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> מפני שהיא טמאת השם רבת המהומה, והשוטים נפתים אחריה, החמיר בה בלאו, וכן בכל מרובי התקלה, כגון שאמר במסית ולא תחמול ולא תכסה עליו (שם יג ט), ואמר ברוצח ולא תיקחו כופר לנפש רוצח אשר הוא רשע למות (במדבר לה לא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זובח לאלוהים יחרם
id: 0222
nru: יט
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b><blockquote>לע'ז. והוא נקוד פתח, כלומר לאותן האלוהים שהוזהרתם עליהם במקום אחר, זהו <b>לשון רש'י. </b></blockquote><br>
<b>ור'א פירש: <br>
</b><blockquote>שעל דרך הפשט איננו מדבר לישראל, שכבר הזהיר על ע'ז בדבור השני, רק בעבור הגר הכתוב אחריו, כי על תנאי זה יגור בארצנו שלא יזבח לאלוהיו כאשר היה עושה.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והבל יפצה פיהו, </span></b>כי בעשרת הדברות הזהיר על ע'ז בלאו, וכאן מפרש העונש והמשפט שנעשה בו, כאשר עשה בלא תרצח ולא תנאף, כי אלה הם המשפטים אשר ישים לפניהם, והנה חייב אותו מיתה, כי יחרם מיתת ב'ד, וכן כל חרם אשר יחרם מן האדם לא יפדה מות יומת (ויקרא כז כט). ואמר יחרם, כי מפני אשר זבח לחרם יהיה חייב שיחרם, כעניין והיית חרם כמוהו שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו כי חרם הוא (דברים ז כו). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי יכלול הכתוב הזובח גם הזבח שהכל יהיה לחרם, לרמוז שהוא אסור בהנאה. והזכיר הכתוב זביחה והוא הדין להשתחויה ולכל עבודת פנים, אבל שאר עבודות כגון המכבד והמרבץ והמגפף והמנשק אינו במיתה בשלא כדרכה, אבל כדרך עבודה בכל עניין הוא מתחייב ואפילו פוער עצמו לפעור:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון </span></b>במלת לאלוהים בפתחות הלמ'ד שהם מלאכי מעלה, ונקראו אלוהים בהרבה מקומות בכתוב אין כמוך באלוהים ה' (תהלים פו ח), הוא אלוהי האלוהים ואדני האדונים (דברים י יז), השתחוו לו כל אלוהים (תהלים צז ז), ויקראו גם כן אלים כאשר הזכרתי כבר (לעיל טו יא). <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר בלתי לה' לבדו - <br>
</span></b>בעבור שהזובחים למלאכיו יחשבו לעשות חפצו שיהיו הם אמצעים להפיק להם רצון מאתו, וכאלו הזבחים לאל ולמשרתיו, על כן אמר בלתי לה' לבדו. ויש בכאן עוד בדרך הזה סוד עמוק, יובן ממנו עניין הקורבנות. <br>
<b><span id='katom'>ויכול המשכיל לדעתו </span></b>ממה שכתבנו במקום אחר (לעיל ה ג), ואונקלוס רמז לו בכאן, ועוד נרמזנו אנחנו בתורת כוהנים (ויקרא א ט): בעזרת השם יתברך שמו לעד ולנצח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי גרים הייתם בארץ מצרים
id: 0222
nru: כ
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>לא הוכשרו כל הגרים בעבור היותנו גרים בארץ זמן, ואין טעם שיהיו מובטחים לעולם בעבור כן. <br>
<br>
<b>ופירש רש'י: <br>
</b><blockquote>כי הוא טעם ללא תונו אותו, יזהיר שלא תונה אותו בהונאת דברים, שאם הוניתו אף הוא יכל להונותך ולומר לך אף אתה מגרים באת, מום שבך אל תאמר לחברך. <br>
</blockquote><br>
ור'א אמר: <br>
<blockquote>זכור כי גרים הייתם כמוהו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין בכל זה טעם בעיקר:<br>
<br>
והנכון בעיני כי יאמר,</span></b> לא תונה גר ולא תלחצנו ותחשבו שאין לו מציל מידך, כי אתה ידעת שהייתם גרים בארץ מצרים וראיתי את הלחץ אשר מצרים לוחצים אתכם ועשיתי בהם נקמה, כי אני רואה דמעת העשוקים אשר אין להם מנחם ומיד עושקיהם כוח, ואני מציל כל אדם מיד חזק ממנו. <br>
<b><span id='katom'>וכן </span></b>האלמנה והיתום לא תענו כי אשמע צעקתם, שכל אלה אינם בוטחים בנפשם, ועלי יבטחו. ובפסוק האחר הוסיף טעם ואתם ידעתם את נפש הגר כי גרים הייתם בארץ מצרים (להלן כג ט). כלומר, ידעתם כי כל גר נפשו שפלה עליו והוא נאנח וצועק ועיניו תמיד אל ה' וירחם עליו כאשר רחם עליכם, כמו שכתוב (לעיל ב כג): וייאנחו בני ישראל מן העבודה ויצעקו ותעל שוועתם אל האלוהים מן העבודה. כלומר לא בזכותם רק שרחם עליהם מן העבודה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כל אלמנה
id: 0222
nru: כא
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>אפילו עשירה בעלת נכסים, כי דמעתה מצויה ונפשה שפלה. ואמר אם ענה תענה אותו, כל יחיד מהם, על כן כתיב אחריו והיו נשיכם אלמנות, בעונש האלמנה וצעקתה, ובניכם יתומים, בצעקת היתום. והעונש הזה לא מנו אותו רבותינו בכלל חייבי מיתה בידי שמים בברייתא דואלו הן שבמיתה השנויה בסנהדרין (פג א). <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>שאין זה מיתה כמיתת בני אדם בידי שמים שנאמר בהם ומתו בו כי יחללוהו (ויקרא כב ט): ולא תמותו (במדבר יח לב), אבל עונש בכאן שייהרג אותם בחרב אויב או במלחמה ירד ונספה בלא הודע והיו נשיהם אלמנות לעולם ובניהם יתומים לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם ענה תענה אותו
id: 0222
nru: כב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b><blockquote>הרי זה מקרא קצר, גיזום ולא פירש עונשו, כמו לכן כל הורג קין (בראשית ד טו), ולא פירש העונש. אף כאן, אם ענה תענה אותו, לשון גיזום, סופך ליטול את שלך, למה, כי יצעק אלי אשמענו ואנקמנו.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון. <br>
</span></b>וגם העד שהביא לא העיד כן, אבל יתכן שיהיה <b>'כי'</b> במקום הזה כמו <b>'אם'</b>, שהוא אחד משימושין שלו, יאמר, אם יצעק אלי שמוע אשמע צעקתו, והכפל לנחוץ העניין וחיזוקו, כדרך המבלי אין קברים (לעיל יד א), הרק אך במשה (במדבר יב ב):<br>
<b><span id='katom'><br>
והנכון בעיני </span></b>כי יאמר אם ענה תענה אותו רק צעוק יצעק אלי בלבד מיד אשמע צעקתו, איננו צריך לדבר אחר כלל, כי אני אושיענו ואנקום אותו ממך. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי אתה לוחץ אותו מפני שאין לו מושיע מידך, והנה הוא נעזר יותר מכל אדם, כי שאר האנשים יטרחו אחרי מושיעים שיושיעום ואחרי עוזרים לנקום נקמתם, ואולי לא יועילו והצל לא יצילו, וזה בצעקתו בלבד נושע בה' וינקם ממך, כי נוקם ה' ובעל חמה (נחום א ב):<br>
ויבוא כעניין הזה בכתובים רבים, כגון מה שאמר (משלי כב כב - כג): אל תגזל דל כי דל הוא ואל תדכא עני בשער כי ה' יריב ריבם, יאמר אל תגזול דל בעבור שהוא דל ואין לו עוזרים ואל תדכא העני אשר בשעריך כי ה' יריב בעבורם, וכן אמר (שם כג י - יא): ובשדה יתומים אל תבוא כי גואלם חזק ה' צבאות שמו, שיש להם גואל חזק וקרוב יותר מכל אדם. אף כאן אמר כי בצעקתו בלבד יושע. וכמוהו כי כאשר ירד הגשם והשלג מן השמים ושמה לא ישוב כי אם הרוה את הארץ והולידה והצמיחה ונתן זרע לזורע ולחם לאוכל כן יהיה דברי אשר יצא מפי לא ישוב אלי ריקם כי אם עשה את אשר חפצתי (ישעיה נה י יא), בשניהם יאמר שלא יעשו דבר אחר, כי אם שירוה את הארץ מיד, וכן כי אם שיעשה מה שחפצתי, והנה הוא כטעם אלא, וכן כי אם אל ארצי ואל מולדתי אלך (במדבר י ל):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תהיה לו כנושה
id: 0222
nru: כד
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>הוא המלווה, יאמר שלא תהיה לו כמלווה שהוא כמושל ללווה כעניין שכתוב ועבד לוה לאיש מלוה (משלי כב ז), אבל תהיה לו בכל דבר כאלו לא לוה ממך לעולם, ולא תשים עליו נשך, שהוא נשך כסף נשך אוכל (דברים כג כ), אבל תהיה ההלוואה אליו חסד, לא תיטול ממנו תועלת כבוד ולא תועלת ממון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמעתי כי חנון אני
id: 0222
nru: כו
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>חונן ומקבל תחנת כל אדם אע'פ שאינו הגון, מגזרת חנם. והעניין, שלא תחשוב, לא אחבול שלמת הצדיק, אבל שלמת אדם שאיננו צדיק אקח ולא אשיבנו כי צעקתו לא ישמע אל, לפיכך אמר כי חנון אני ושומע צעקת כל מתחנן לי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלוהים לא תקלל
id: 0222
nru: כז
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
אונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>על הדיין שלא יקלל אותו כאשר יחייבנו בדין, <b>'לא תקיל'.</b> <br>
</blockquote>לשון קללה הוא בארמית מיקל להו יכרת ה' איש אשר יעשנה ער ועונה (מלאכי ב יב), וכן הרבה בלשון ירושלמי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ונשיא בעמך לא תאור - <br>
</span></b>הנישא על העם, והוא המלך, והזהיר שלא יאור אותו כאשר יחייב אותו במשפטו:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו בגמרא (סנהדרין סו א): <br>
</b><blockquote>אלוהים לא תקלל אזהרה על ברכת השם אפילו בכינוי. והנה הזהיר על המלך העליון יתברך ועל המולך בארץ. והם אמרו בגמרא (שם): כי יכנס בכלל אלוהים השם הנכבד והשופט אשר ישב מושב אלוהים בארץ. ולא נתבאר אם יכנס בכלל הנשיא ראש סנהדרי גדולה שנקרא נשיא בגמרא (שם יט:). </blockquote><br>
<b>והרב רבי משה אמר: <br>
</b><blockquote>שהוא בכלל האזהרה הזו (רמב'ם בס' המצות ל'ת שטז ובהלכות סנהדרין כו א). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן נראה לי</span></b> ממה ששאל ר' יהודה הנשיא על עצמו כגון אני מה אני בשעיר וכו' (הוריות יא ב). וא'כ יאמר לא תאור כל נשיא בעם שהוא ראש שררה על כל ישראל, בין שתהיה השררה ההיא בממשלת מלכות, בין שתהיה ממשלת תורה, כי נשיא הסנהדרין הוא במעלה העליונה בשררת התורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מלאתך ודמעך לא תאחר
id: 0222
nru: כח
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 22
htm:
</b>מצינו מלאה בזרע פן תקדש המלאה הזרע אשר תזרע (דברים כב ט), ועוד כמלאה מן היקב (במדבר יח כז), התירוש והיצהר, כעניין שנאמר והשיקו היקבים תירוש ויצהר (יואל ב כד).<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה לי </span></b>בלשון הזה כי יקרא פרי השדה והכרם תבואה בעבור שיביאו אותה כאחת אל הבתים. ותקרא ג'כ אסיף אוסף בלי יבא (ישעיה לב י), וחג האסיף (להלן כג טז), ולכך תקרא מלאה כי לאוסף הדבר וקיבוצו יקרא מלוי, אשר יקרא עליו מלא רועים (ישעיה לא ד), קראו אחריך מלא (ירמיה יב ו), יחד עלי יתמלאון (איוב טז י), יאספו ויבאו, וכן וזרעו יהיה מלא הגויים (בראשית מח יט), קבוץ וריבוי עמים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד יתכן</span></b> שתקרא מלאה, בכינוי לברכה, שימלאו הגרנות בר והיקבים תירוש ויצהר, ומלא ידו קוצר וחצנו מעמר ובוצר, כי כאשר תקולל חלקתם יאמר יהיו כחציר גגות שקדמת שלף יבש שלא מלא כפו קוצר וחצנו מעמר (תהלים קכט ו - ז), והמתברכת יקראו מלאה. ויהיה דמעך רמז לתירוש ויצהר, מושאל מן דמעת העין, בעבור שידמה לה ברדתו טיפות, או שכל טיפות היורדות שמם דמעה, ותרד עיני דמעה (ירמיה יג יז): טיפות מים, ואיננו שם לבכי בלבד. ועניין הכתוב, כי כאשר תאסוף פרי השדה וימלאו הגרנות בר, ותדרוך הנסחטים שתיזל דמעתה, והשיקו היקבים תירוש ויצהר, לא תאחרם בידך, כי בראשיתם תתנם לי, כמו שאמר ראשית דגנך תירושך ויצהרך (דברים יח ד):<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו ז'ל (במכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>לא תאחר שלא תאחר המוקדם. <br>
</blockquote>ולא פירש איזהו, כי בכאן יזהיר במצות דרך כלל ואחר כן יבארם, והם סדרו בכורים ותרומה ומעשר ראשון ושני מטעמים שדרשו בהם, כמו ששנינו (תרומות פ'ג מ'ז): מניין שיקדמו בכורים לתרומה, זה קרוי תרומה וראשית וזה קרוי תרומה וראשית, אלא יקדמו בכורים שהם בכורים לכל, ותרומה לראשון שהיא ראשית, ומעשר ראשון לשני שיש בו ראשית:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>בכורך ודמעך. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ופירש'י: <br>
</b><blockquote>מלאתך, חובה המוטלת עליך כשתתמלא תבואתך ותתבשל והם בכורים. ודמעך, היא תרומה, ואיני יודע מהו לשון דמע. ו<b>כן במכילתא </b>(כאן): <br>
</blockquote>מלאתך, אלו בכורים הניטלין מן המלא, ודמעך זו תרומה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> כאשר יקראו לדעתם במקום הזה הבכורים מלאה בעבור שניטלין מן המלא, יקראו התרומה דמעה בעבור שיביאו אותה תירוש ויצהר, לא פרי. והזכיר שני המינין ממנה, לרמוז כי דינה להפרישה תירוש ויצהר, אין חיוב להקדימה בענבים וזיתים. והנה לא יזכיר המצות בכאן רק ברמז, כאומר הזהר במצות האלה אשר אצווך בהם, וכמו שאמר (לעיל כא יג): ושמתי לך מקום, כי היה זה לכותבם לאלו המצות בספר הברית אשר יזכיר בפרשה האחרת (להלן כד ז), ועוד יחזור ויבארם כלם במקום אחר כל אחת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תשמטנה ונטשתה
id: 0223
nru: יא
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b><blockquote>תשמטנה מעבודה, ונטשתה מאכילה אחר זמן הביעור. דבר אחר תשמטנה מעבודה גמורה, כגון חרישה וזריעה, ונטשתה מלזבל ומלקשקש. לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי לא הוזהרנו מן התורה אלא על חרישה וזריעה, אבל המקשקש והמזבל, ואפילו מנכש ועודר וכוסח וכל שאר עבודות קרקע, אינו אסור מן התורה. וכך העלו בתחילת מסכת מועד קטן (ג א): בפרק משקין דחרישה וזריעה אסר רחמנא אבל תולדות לא אסר רחמנא וכלהו מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא הוא. וכן הביעור אינו נלמד מן המקרא הזה:<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>תשמטנה, שמוט כל בעל משה ידו. ונטשתה, שלא תזרע את ארצך. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כלום.</span></b> אבל הכתוב דבק בראשון, אמר שש שנים תזרע ותאסוף התבואה, והשביעית תשמטנה שלא תזרע את ארצך, ונטשתה שלא תאסוף את תבואתה, אבל תעזבנה, ואכלו אביוני עמך וחיות השדה פרי העץ ותבואת הכרם, וכן ונטוש את השנה השביעית:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למען ינוח שורך וחמורך
id: 0223
nru: יב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b>מפני שמלת <b>'למען'</b> כמו <b>'בעבור'</b> נפרש שיאמר ששת ימים תעשה כל מעשיך בבית ובשדה בעבור שינוח בשביעי בן אמתך והגר להיות כלם עדים במעשה בראשית, כטעם את אשר תאפו אפו (לעיל טז כג), וכן אמר (שם כ ט): ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך, כאשר פירשתי שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובכל אשר אמרתי אליכם תשמרו
id: 0223
nru: יג
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>לעשות כל מצות עשה באזהרה, שכל שמירה שבתורה אזהרה היא במקום לאו. <br>
</blockquote>ולפי דבריו יצטרך הרב לומר שיהיה לאו שבכללות, שאם לא כן היו לוקין על כל עשה ועשה שבתורה, אבל בזה הלאו שיכלול דברים רבים ולא יזכיר שם העבירה כלל הכל מודים שאין לוקין בו. אבל כבר אמרו הישמר דעשה עשה (עירובין צו א), וא'כ לא הוסיף בכאן אלא עשה. ובמכילתא (כאן): נחלקו במקרא זה ודרשוהו בפנים רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> טעמו בכל אשר אמרתי אליכם מאלוהים אחרים תשמרו, כי הכתוב נקשר בסופו, יאמר, מכל האזהרות הרבות אשר אמרתי אליכם מאלוהים אחרים תשמרו מאד שלא תעבדום ולא תשתחוו להם, ותחרימו הזובח להם, ולא תעשו פסל וכל תמונה, ועוד תשמרו שלא תזכירו שם אלהותם, להזכיר <b>'כמוש אלהי מואב'</b>, <b>'מלכום אלהי בני עמון'</b> (מ'א יא לג), <b>'אשימא אלהי חמת'</b> (שם ב יז ל), לא ישמע על פיך שמם אפילו בלא זכר אלהות, להזכיר מלכום ואשימא כלל, אבל תכנה אותם לגנאי, <b>'שקוץ מואב'</b> (שם א יא ז), <b>'תועבת בני עמון'</b> (שם ב כג יג). <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> לא ישמע בפי עובדיו על דברך, כעניין שאמרו רבותינו (סנהדרין סג ב): שלא יעשה שותפות עם הגוי וישבע לו בע'ז שלו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה</span></b> לא תזכירו יוצא, שלא תזכיר אותו לעובדיו לאמר באלוהיך, עשה עמי חסד, ולא ישמע על פיך זכר שמו כלל. והוא שנאמר בספר יהושע (כג ז): ובשם אלוהיהם לא תזכירו ולא תשביעו ולא תעבדום. הוסיף שם לבאר כי האזהרה שלא יזכיר או ישביע שום אדם באלוהי הנכר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וחג הקציר בכורי מעשיך
id: 0223
nru: טז
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b>לא ידעתי למה יזכירם הכתוב בשם הידיעה, כי לא ציוה בהם ולא הזכירם עד עתה, וראוי הוא שיאמר ועשית חג קציר בכורי מעשיך, כאשר אמר במשנה תורה (דברים טז י): ועשית חג שבועות לה' אלהיך. ואולי בעבור שאמר (בפסוק יד): שלש רגלים תחוג לי בשנה, ופירש את חג המצות תשמור בחדש האביב (פסוק טו), שתשמור לעשות חג בתחילת האביב, חזר ואמר והאחר תשמור שיהיה חג הקציר בכורי מעשיך, והשלישי תשמור שיהיה חג האסיף בצאת השנה, והנה כלם באספו כל מעשיו מן השדה לתת בהם הודאה לאלוהים, שהוא שומר חוקות שמים ומוציא לחם מן הארץ להשביע נפש שוקקה ונפש רעבה מלא טוב. וזה טעם אל פני האדון ה', שהוא האדון המפרנס עבדיו, ובנטלם פרס מלפניו יבאו אליו לראות מה יצום. והנה אל פני כמו לפני:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> יהיה מן פנים, וכבר רמזתי לך פירוש הפנים בעשרת הדברות (לעיל כ ג), ולכן אמר האדון ה', כמו שאמר בפעם השנית האדון ה' אלוהי ישראל (להלן לד כג), וכן הנה ארון הברית אדון כל הארץ (יהושע יג יא), מלפני אדון חולי ארץ (תהלים צז ה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תזבח על חמץ דם זבחי
id: 0223
nru: יח
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b><blockquote>לא תשחט את הפסח בארבעה עשר בניסן עד שתבער את החמץ.<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>ולא תבין ממנו שירצה לדרשו אזהרה על ביעור החמץ שיהיה קודם זמן השחיטה, כמו שהוזכר זה בפרק ראשון בפסחים (ה א): זמן שחיטה אמר רחמנא, שאין זה עיקר מדרש הכתוב כפי פסק ההלכה שם, כי ביעור חמץ בערב פסח אין בו לאו מן התורה, ולא אפילו לאוכל אותו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי העניין</span></b> שהוא כהלכה הוא אזהרה לשוחט את הפסח על החמץ. וענינו שלא יהא חמץ לאחד מבני החבורה הנמנין על הפסח בשעת השחיטה. וכך כתב רש'י בפרשת כי תשא (להלן לד כה). וראוי למקרא שיאמר לא תזבח על חמץ זבחי, כי הדם איננו נזבח. <br>
<br>
<b>אבל על דעת רבותינו (במכילתא כאן) הוא: <br>
</b><blockquote>לרבות את הזריקה, שלא יזרק על חמץ, יאמר לא תשחט על חמץ, ולא דם זבחי, כלומר ולא דם זבחי יהיה על החמץ, ומקרא קצר הוא:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה אנכי שולח מלאך לפניך
id: 0223
nru: כ
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b>כאן נתבשרו שעתידין לחטוא ושכינה אומרת כי לא אעלה בקרבך (להלן לג ג). כי שמי בקרבו, מחובר לראש המקרא, הישמר מפניו כי שמי משותף בקרבו. ורבותינו דרשו (סנהדרין לח ב): זה מטטרון ששמו כשם רבו, מטטרון בגימטריא שדי. לשון רש'י. <br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה (לב ז) </b>ראיתי גם כן, יש מי שדורש כך שזה על דבר העגל. ויש לשאול שהרי הגזרה ההיא לא נתקיימה, שהקב'ה אמר לו ושלחתי לפניך מלאך כי לא אעלה בקרבך (להלן לג ב ג), ומשה בקש עליה רחמים ואמר אם אין פניך הולכים אל תעלנו מזה, ובמה יודע אפוא כי מצאתי חן בעיניך אני ועמך הלא בלכתך עמנו (שם טו - טז), ונתרצה לו הקב'ה ואמר לו גם את הדבר הזה אשר דברת אעשה (שם יז). וכך אמרו (סנהדרין שם): דאפילו בפרונקא לא קבליניה, דכתיב אם אין פניך הולכים אל תעלנו מזה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והתשובה לפי הדעת הזאת,</span></b> כי הגזרה ההיא לא נתקיימה עם משה בימיו, הוא מה שאמר (להלן לג טז): ונפלינו אני ועמך, ואמר (שם יז): כי מצאת חן בעיני ואדעך בשם, ועוד אמר (שם לד י): וראה כל העם אשר אתה בקרבו, אבל לאחר מיתתו של משה רבנו שלח להם מלאך, וזה שאמר הכתוב (יהושע ה יג יד): ויהי בהיות יהושע ביריחו וישא עיניו וירא והנה איש עומד לנגדו וחרבו שלופה בידו ויאמר לו הלנו אתה אם לצרנו, ויאמר לא כי אני שר צבא ה' עתה באתי. ושם תראה ששאלו יהושע מה אדוני מדבר אל עבדו (שם יד), ולא ציוה דבר שנגלה אליו בעבורו, אלא שאמר לו של נעלך מעל רגליך (שם טו), ולא בירר למה בא. אבל הייתה המראה להודיע אותו כי מעתה יהיה מלאך שלוח לפניהם לצבא בבואם במלחמה. וזהו שאמר עתה באתי (שם יד). <br>
<br>
<b>וכך אמרו בתנחומא (יח): <br>
</b><blockquote>אני הוא שבאתי בימי משה רבך ודחה אותי ולא רצה שאלך עמו. <br>
</blockquote><br>
<b>ומפורש אמרו (בשמו'ר לב ג): <br>
</b><blockquote>בטל שלא ימסרו להם שר כל ימי משה, וכיון שמת משה חזר אותו השר למקומו, שכן יהושע רואה אותו, שנאמר ויהי בהיות יהושע ביריחו ויאמר לא כי אני שר צבא ה' עתה באתי, לכך נאמר הנה אנכי שולח מלאך:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך האמת, </span></b>המלאך הזה שהובטחו בו בכאן הוא המלאך הגואל (בראשית מח טז): אשר השם הגדול בקרבו, כי ביה ה' צור עולמים (ישעיה כו ד), והוא שאמר אנכי האל בית אל (בראשית לא יג), כי דרך המלך לשכון בביתו, ויקראנו הכתוב מלאך בעבור היות כל הנהגת העולם הזה במידה ההיא. <br>
ורבותינו אמרו (סנהדרין לח ב): כי הוא מטטרון, והוא שם למורה הדרך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכבר פרשתי זה</span></b> בסדר בא אל פרעה (לעיל יב יב). וזה טעם לשמרך בדרך ולהביאך אל המקום אשר הכינותי, הוא בית המקדש, כדכתיב מקדש ה' כוננו ידיך (לעיל טו יז). <br>
<b><span id='katom'>והטעם </span></b>אשר הכינותי לי, להיות בית קדשי ותפארתי כי שם הכסא שלם. ועוד אזכיר (להלן כד א): כוונתם בשמו כשם רבו, והנה קולו הוא קול אלוהים חיים, והמצווה לשמוע בקולו מפי הנביאים. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> הטעם שלא יקצצו בנטיעות ויעזבו תורה שבעל פה, כעניין שדרשו (פתיחתא איכה רבתי ב): ואת אמרת קדוש ישראל ניאצו (ישעיה ה כד): זו תורה שבעל פה. והנה פירושו ושמע בקולו (פסוק כא): לדברי, וכן אמר כי אם שמוע תשמע בקולו ועשית כל אשר אדבר (פסוק כב). ואונקלוס רמז זה, שתרגם ארי בשמי מימריה, כי בו ידבר:<br>
<br>
ואמר ואיבתי את אויביך, שגם במידת הרחמים אהיה להם אויב, וצרתי את צורריך על ידו במידת הדין. ולכן פירש כי ילך מלאכי לפניך והביאך אל האמורי וגו' והכנעני והכחדתיו, בהביאו אותך אליהם, להודיע כי הוא המכחיד אותם. והזכירם בלשון יחיד, כי כלם כאיש אחד יכחידם. והנה כאשר המלאך הזה שוכן בקרב ישראל לא יאמר הקב'ה לא אעלה בקרבך (להלן לג ג), כי שמו בקרבו, והוא בקרב ישראל, אבל כשחטאו בעגל רצה לסלק שכינתו מתוכם ושיהיה מלאך משלוחיו הולך לפניהם, ובקש משה רחמים וחזר ושיכן שכינתו בתוכם, ושם אפרש הפסוקים בע'ה:<br>
<br>
<b>וגם שם במדרש רבה (שמות לב ט): רמזו לזה, אמרו: <br>
</b><blockquote>הנה אנכי שולח מלאך, אמר לו הקב'ה מי ששמר את האבות ישמור את הבנים. <br>
וכן אתה מוצא באברהם כשבירך את יצחק אמר הוא ישלח מלאכו לפניך (בראשית כד ז), ביעקב המלאך הגואל אותי (שם מח טז), אמר להם הוא גאלני מיד עשו, הוא הצילני מיד לבן, הוא זנני ופרנסני בשני רעבון. אמר הקב'ה למשה אף עכשו מי ששימר את האבות ישמור את הבנים, שנאמר הנה אנכי שולח מלאך לפניך. <br>
</blockquote><br>
<b>ועוד אמרו שם (שמו'ר לב ד): <br>
</b><blockquote>בפירוש אמר להם הקב'ה לישראל היזהרו בשליח שאינו חוזר בשליחותו, מדת הדין הוא אל תמר בו וכו'. <br>
</blockquote>ומכל מקום לדברי הכל המדרש שהזכרתי אמת הוא שכל ימי משה לא היה מלאך שר צבא הולך עימהם, כי משה היה ממלא מקומו, כעניין שנאמר (לעיל יז יא): והיה כאשר ירים משה ידו וגבר ישראל, ובימי יהושע הוצרך לו שיבוא אליו מלאך שר צבא ה' ללחום מלחמותם, והוא גבריאל הנלחם להם, וזהו שראה אותו וחרבו שלופה בידו (יהושע ה יג), כי בא לעשות נקמה בגויים תוכחות בלאומים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי לא ישא לפשעכם כי שמי בקרבו
id: 0223
nru: כא
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b>יאמר, אל תמר בו שלא ישא לפשעכם אם תמר בדברו, כי הממר בו ממר בשמי הגדול אשר בקרבו, וראוי להכחידו במידת הדין. ויתכן שיהיה שמי בקרבו מחובר למעלה, ושמע בקולו כי שמי בקרבו, וקולו הוא קול אל עליון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תשתחוה לאלהיהם ולא תעבדם
id: 0223
nru: כד
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b>התורה תזהיר על ע'ז בכמה מקומות. ואע'פ שהמקראות מיותרין בה אין להקפיד בכך, שמפני חומר שבה, שכל המודה בה כופר בכל התורה כלה (חולין ה א), תזהיר ותחזור ותזהיר, כאומר לעבדו זכור תמיד ולא תשכח העיקר הגדול שציוויתיך שהכל תלוי בו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שתזהיר בעשרת הדברות שלא יעשה לו עבודה זרה ולא יעבדנה, ועכשיו הזהיר שימצאו אותה עשויה ונעבדת לגויים שבארץ שלא יעבדו אותה כלל, אבל יעקור אותה מן הארץ:<br>
ולא תעשה כמעשיהם - יתכן שהיא אזהרה מדרכי האמורי שמנו חכמים (שבת סז א), כמו שהזהיר במקום אחר ובחוקותיהם לא תלכו (ויקרא יח ג).<br>
 <br>
<b>ואמרו (בספרא שם): <br>
</b><blockquote>אלו דרכי האמורי שמנו חכמים. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה יותר</span></b> כי יזהיר על ע'ז שלא יעבוד אותה כדרכה אפילו בעבודה שאינה דרך כבוד, כמו שדרשו (סנהדרין סא א): בפסוק איכה יעבדו הגויים האלה את אלוהיהם ואעשה כן גם אני (דברים יב ל). <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי אמר לא תשתחווה לאלוהיהם ולא תעבדם, ועבודה היא הכבוד אשר יעשה העבד לאדוניו, וחזר ואמר כי אפילו עניין שאינה עבודה אלא בזיון, כגון פעור, שפוער עצמו לפעור וזורק אבן למרקוליס, אם נהגו בה לעשות להם כן לא תעשנו אתה להם כלל. <br>
<br>
<b>ואמרו (סנהדרין סד א): <br>
</b><blockquote>אע'ג דקא מכוין לבזויה לפעור, ואע'ג דקא מכוין למירגמיה במרקוליס:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(כה - כח): ועבדתם את ה' אלהיכם וברך את לחמך וגו' - <br>
</span></b><b><span id='katom'>כוונת הכתוב</span></b> הזה בעבור שרוב עובדי ע'ז יכירו וידעו כי השם הנכבד הוא אלוהי האלוהים ואדוני האדונים, ואין כוונתם בע'ז, רק יחשבו כי בעבודות ההם תהיה להם הצלחה. כגון שיעבדו השמש בעבור שמצאו לו ממשלת בתבואות, והירח במעיינות ובכל התהומות, וכן כיוצא בהם בכל צבא השמים. וכ'ש שיחשבו כי תהיה להם תוספת טובה בעבודת המלאכים, בעבור שהם מכבדים משרתי האל הגדול. ועל כן יאמר הכתוב הזה כי בעבודת הקב'ה בלבד תהיה להם ההצלחה והשמירה, ועקירת ע'ז לא תזיק אבל תוסיף לכם טובה וברכה, כי הקב'ה יברך לחמך, והוא כלל לכל מאכל אשר יאכל, ויברך מימיך שהוא אב לכל משקה אשר ישתה, והברכה היא תוספת בהן, שיהיה מהן לך לרוב מאד:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר והסירותי מחלה מקרבך - <br>
</span></b>כלומר שאסיר בהם מחלה מקרבך, שיהיו המאכלים והמשקים טובים ובריאים לא יולידו מחלה אבל ירפאו ממנה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר עוד שלא תהיה - בהם אשה משכלה - <br>
</span></b>ברחם משכיל, ולא עקרה ברחם ושדים צומקים, כי בהיות המאכלים והמשקים והאוויר מבורכים יהיו הגופים בריאים, ואברי הזרע נכונים לעשות מעשיהם כהוגן. והזכיר הנקבות, כי בהן ימצא השכול והעקור יותר מן הזכרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיו הזכרים בכלל והסירותי מחלה מקרבך, כי העקור מחלה בגופים, ועם האנשים ידבר מן הסתם, ואחר כך הזכיר הנשים כמו שאמר לא יהיה בך עקר ועקרה (דברים ז יד). <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בארצך - <br>
</span></b>להכניס גם הבהמות, כמו שאמר שם ובבהמתך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר את מספר ימיך אמלא - <br>
</span></b>שלא ימות במלחמה או במגפה בשנוי האוויר רק בזקנה שימלא ימים כמספר אשר הם חיי האדם בדורותיו, כגון שבעים ושמונים שנה כדור דוד המלך. וכבר הזכרתי (בראשית יז א ולעיל ו א): כי כל אלה נסים שיעשה השם בשמים ובארץ מופתים בעבור עושי רצונו:<br>
<br>
ואמר כי כאשר יעשה עימהם אות לטובה כן יעשה בשונאיהם לרעה, שיתן להם לב רגז ומחדרים אימה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ועוד ישלח בהם את הצרעה - <br>
</span></b>והוא מין ידוע כגון הדבורה, ומזכירין אותה חכמים תדיר דבש דבורין דבש צרעין (מכשירין פ'ו מ'ד, בכורות ז ב). והעניין, כי ישלח המכה הזו באוויר ארצם כמו הארבה ששלח במצרים, והילק החסיל והגזם חילו הגדול שבא בימי יואל (יואל ב כה):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וגרשה - <br>
</span></b>כי הוא סבה בהם להתגרש מן הארץ כי תכסה את עין הארץ ותחשך, ולא יוכלו לבא במלחמה, <b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי תאכל כל יגיעם בשדה, כעניין שאמר בקללות זרע רב תוציא השדה ומעט תאסוף כי יחסלנו הארבה וגו' (דברים כח לח), כל עצך ופרי אדמתך יירש הצלצל (שם מב), כן אמר בכאן שיעשה בשונאינו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר הכתוב החיווי והכנעני והחיתי - <br>
</span></b>דרך קצרה, והכוונה בכל הנזכרים למעלה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי שלשה אלה לא יצאו רובם במלחמה ולא נפלו הם בחרב והיו נשגבים במבצרים, ושלח בהם רק את המות הזה כעניין שאמר במצרים (לעיל י ו): ומלאו בתיך ובתי כל עבדיך ובתי כל מצרים, והוא מה שאמר במשנה תורה (דברים ז כ): וגם את הצרעה ישלח ה' אלוהיך בם עד אבוד הנשארים והנסתרים מפניך. והצרעה הזאת עברה עם יהושע את הירדן, וכך העלו במסכת סוטה (לו א). <br>
<br>
<b>ואמרו (בתנחומא כאן): <br>
</b><blockquote>שהייתה מטלת בהם ארס ומתים בה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והאמת</span></b> כי יש בה גם היום ארס מזיק וממית:<br>
<br>
וכתיב ביהושע (יהושע כד יא - יב): ותעברו את הירדן ותבואו אל יריחו וילחמו בכם בעלי יריחו האמורי והפריזי והכנעני והחיתי והגרגשי החווי והיבוסי ואתן אותם בידכם, וכתיב ואשלח לפניכם את הצרעה ותגרש אותם מפניכם שני מלכי האמורי לא בחרבך ולא בקשתך. וטעמו ותגרש אותם, הנשארים בהם, כי אחרי נתני בידכם כל הנזכרים שלחתי הצרעה לגרש הנשארים והנסתרים. ואמר שני מלכי האמורי, והם סיחון ועוג שהזכיר מתחלה, ולא בחרבך ולא בקשתך עשית כל אלה. ור'א אמר כי הצרעה חולי בגוף מגזרת צרעת. ואין צורך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ועבדתם את ה' אלהיכם -<br>
</span></b>ריקן העבודה לשם המיוחד. ואמר וברך, והסירותי, כדרך כי אני ה' רופאך (לעיל טו כו). וכבר פירשתיו, <b><span id='katom'>והמשכיל יבינהו משם:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תכרות להם ולאלהיהם ברית
id: 0223
nru: לב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 23
htm:
</b>הזהיר שלא יכרות להם ברית להחיות מהם כל נשמה, ולאלוהיהם, יזהיר שלא יכרות להם ברית להניח ע'ז שלהם, אלא שיהרסם וישבר מצבותיהם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר</span></b> שלא יכרות להם ברית ועם אלוהיהם כאחת, אלא שיהרסם וישבר מצבותיהם. <b><span id='katom'>והכוונה לומר</span></b> כי בעודם עובדים את אלוהיהם לא יכרות להם ברית, אבל אם קבלו עליהם שלא לעבוד ע'ז רשאי הוא לקיימם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל משה אמר וגו'
id: 0224
nru: א
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b><blockquote>פרשה זו קודם עשרת הדברות בארבעה בסיוון נאמרה לו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
ויאמר ה' אל משה עלה אלי ההרה והיה שם, לאחר מתן תורה נאמר לו כן. גם אלו דבריו ז'ל. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין הפרשיות באות כסדרן ולא כמשמען כלל.</span></b> ועוד כתיב (להלן בפסוק ג): ויבא משה ויספר לעם את כל דברי ה' ואת כל המשפטים, שהם המשפטים האלה הכתובים למעלה, שאמר בהם (לעיל כא א): ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם, כי איננו נכון שיהיה על המשפטים שנצטוו בני נח ושנאמרו להם במרה שכבר שמעו וידעו אותם. ולא יאמר <b>'ויספר'</b> אלא בחדשות אשר יגיד:<br>
<b>וכבר היטיב לראות ר'א שפירש העניין כסדרו, ואמר: <br>
</b><blockquote>כי עד הנה (מלעיל כ כב עד כג לג): ספר הברית. <br>
</blockquote><br>
והנה הפרשיות כלן באות כהוגן, כי אחר מתן תורה מיד בו ביום אמר השם אל משה כה תאמר אל בני ישראל אתם ראיתם כי מן השמים דברתי עמכם (לעיל כ כד), והתחיל לחזור ולהזהיר על ע'ז לא תעשון אתי (שם כ כג), וציוה אותו ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם, וכל המצות הבאות אחרי כן, והשלים באזהרת הע'ז שימצאו בארץ ובעובדיה (לעיל כג לב לג): ואמר לו אחרי צוותך זה להם, עלה אל ה' אתה ואהרן. והזכירה הפרשה כי משה עשה כמצות ה', ובא אל המחנה ויספר לעם את כל דברי ה' (פסוק ג): כאשר ציוה אותו כה תאמר אל בני ישראל וגו' (לעיל כ יט), ואת כל המשפטים כאשר ציוהו ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם (לעיל כא א), וקבלו הכל בשמחה ואמרו כל אשר דבר ה' נעשה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כל הדברים האלה אשר דבר לך השם נעשה, כי מאמינים אנחנו בדבריך, כמו שספר במשנה תורה (דברים ה כד): ואת תדבר אלינו את כל אשר ידבר ה' אלוהינו אליך ושמענו ועשינו. ואז כתבם משה (פסוק ד):<br>
<br>
והנה משה כתב ביום ההוא בספר כל מה שנצטווה, חוקים ומשפטים ותורות, והשכים בבקר ממחרת היום ההוא לכרות להם ברית על הכל, ובנה המזבח (פסוק ד), וזבח הזבחים (פסוק ה), ונתן חצי הדם על מזבח ה' וחצי הדם שם באגנות (פסוק ו), ולקח הספר שכתב מאמש וקראו באוזניהם, וקבלו עליהם עוד לבא בברית עמו, ואמרו (פסוק ז): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע אליך, מכל אשר תצווה מאתו ית'. ואז זרק עליהם חצי הדם (פסוק ח), כי זאת אות הברית לבא השנים בחלקים שווים. ואחרי שהשלים מעשיו עימהם הוצרך למלאת דבר ה', שאמר לו ה' עלה אתה ואהרן וגו'. וזהו שאמר (בפסוק ט): ויעל משה ואהרן נדב ואביהוא וגו'. ועשה עוד מה שצווה (בפסוק ב): וניגש לבדו אל ה', והוא שאמר (בפסוק יח): ויבא משה בתוך הענן וגומר. והנה מעשה הברית ביום המחרת למתן תורה, ובו הייתה העלייה שעלה משה אל ההר (פסוק יג), וממנה נתעכב שם ארבעים יום. והוא שפירש הכתוב (פסוק טז): ויקרא אל משה ביום השביעי וגו', ונאמר (פסוק יח): ויבא משה בתוך הענן. <b><span id='katom'>וכל זה מתוקן ומבואר:</span></b><br>
<br>
<b>וראיתי במכילתא (לעיל יט י): <br>
</b><blockquote>שנחלקו בדבר, יש שאמרו שהיה קודם מתן תורה בחמישי, ואמר להם הרי אתם קשורים תפוסים וענובים מחר באו וקבלו עליכם את כל המצות. ורבי יוסי בר' יהודה אמר בו ביום נעשו כל המעשים, כלומר בו ביום לאחר מתן תורה נעשו המעשים של סיפור העם וכתיבת ספר הברית, הכל כמו שפירשנו. ולזה שומעין שאמר כהלכה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וטעם ואל משה אמר - <br>
</span></b>בעבור שהיו עד כאן המצות והמשפטים אל בני ישראל, אמר עתה שהיה זה המאמר אל משה שהיא מצווה שיעשנה הוא בעצמו, כי ציוה אותו אחר שתשים לפניהם המצות והמשפטים ותכרות עימהם הברית עלה אתה אלי, ולכך עשה המצווה הראשונה בשישי, והשכים בשביעי בבקר וכרת עליהם הברית, ואחרי כן עלה אל ההר הוא והנקראים, על הדרך אשר נצטוו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם עלה אל ה' - <br>
</span></b><b><span id='katom'>דרך הפשט </span></b>יזכיר שם במקום הכינוי, כמו נשי למך (בראשית ד כג), ואת יפתח ואת שמואל (ש'א יב יא), וכן והאר פניך על מקדשך השמם למען ה' (דניאל ט יז). אבל בתלמוד (סנהדרין לח ב): שאלו עלה אלי מיבעי ליה, ולכן אמרו זה מטטרון ששמו כשם רבו, כלומר ואל משה אמר השם הנזכר בתחילת העניין, ויאמר ה' אל משה (לעיל כ כב), עלה אל מטטרון שנקרא בשמי ה'. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> עלה אל מקום הכבוד אשר שם המלאך הגדול, והכוונה כי משה יבא בתוך הענן אשר שם כבוד ה' ולא יבא אל השם המיוחד, כי לא יראני האדם וחי (להלן לג כ):<br>
<b><span id='katom'>ואין כוונת רבותינו כלל כמה שכתב רש'י למעלה</span></b> (כג כא), גם במסכת סנהדרין (שם): הפך הרב העניין, וכבר הזכרתי (לעיל יב יב, כג כא): כוונתם בשם הזה, וכל דבריהם אמת, אלא שדברו בהגדה ההיא כמסתיר פנים, כי רב אידי לא גלה למין ההוא השואל עניין מטטרון הגדול וסודו חלילה, אבל הזכיר לו כי על המלאך מורה דרך בעולם התחתון הכתוב הזה מדבר, ולפיכך אמר לו דאפילו בפרוקנא לא קבילניה, דכתיב (להלן לג טו): אם אין פניך הולכים, שאנו לא קבלנו שליח בלתי השם הנכבד. וכבר פירשתי (לעיל כ ג): סוד הפנים וכל העניין בביאור למשכילים בו במתן התורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונגש משה לבדו אל ה'
id: 0224
nru: ב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b>גם זה על דעת ר'א שם במקום כינוי, שהיה ראוי לומר אחר עלה אל ה', וניגשת לבדך, אבל מנהג הלשון כן כאשר הזכרתי (בפסוק הקודם). <br>
וכן וה' המטיר על סדום ועל עמורה מאת ה' (בראשית יט כד), והטעם מאתו, ויאמר משה לחובב בן רעואל המדיני חותן משה (במדבר י כט), הטעם חותנו. וכן וישלח ה' את ירובעל ואת בדן ואת יפתח ואת שמואל (ש'א יב יא). וכן אז יקהל שלמה את זקני ישראל ואת כל ראשי המטות אל המלך שלמה (מ'א ח א). והנכון בעיני בכאן כי הדבור הזה היה גם לאהרן, שגם הוא שמע כאשר קול ה' אומר למשה עלה אל ה' אתה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל והשתחוויתם מרחוק (בפסוק הקודם), וא'כ היה צריך להזכיר הניגש בשם, ואם ידבר אליו לנוכח ג'כ היה צריך לבאר וניגשת אתה משה אל ה', ולא יספיק הכינוי בו, ולפיכך אמר וניגש משה לבדו והם לא ייגשו. וזה טעם <b>'לבדו'</b>, למעט גם אהרן הנכלל עמו בדבור. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה רמז לדבור המתעלה שיצווה לאמר למשה שייגש אל ה'. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבא משה ויספר לעם
id: 0224
nru: ג
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b>היה משה בעת הדבור הנזכר כלו במקום אשר ניגש בו אל הערפל אשר שם האלוהים. ועתה בא אל מקום רחוק משם שהיו בו העם בשעת מתן תורה, וספר להם כל מה שנצטווה, ושמעו בקולו, ולא אמר בכאן <b>'וירד'</b>, כי כלם בתחתית ההר היו, לא בראשו ששם כבוד השם, אלא שמשה היה קרוב אל מקום הערפל, והם עמדו מרחוק בשעת הדברות, כאשר פירשתי (לעיל יט יט). וכאשר נפרד משה ממקומו והחל לבא אל העם קרבו אליו כל ראשי שבטיהם וזקניהם אל מקום מעמד הכוהנים הניגשים אל ה', ואמרו לו ועתה למה נמות כי תאכלנו האש הגדולה הזאת (דברים ה כב), קרב אתה ושמע וגו' (שם ה כד), כי היו סבורים שידבר להם השם הנכבד כל המצות כאשר דבר להם עשרת הדברים, ומשה בא עימהם אל מקום העם וספר לכולם את כל דברי ה', והם אמרו נעשה כל דברי ה' אשר ציוה אותנו בעשרת הדברות ונשמע לקולך לכל אשר ציווית או תצווה בשמו יתעלה. וכאשר חזר משה אחרי כן ועלה אל קצה ההר עם הזקנים כאשר ציוה אותו אלוהים (פסוק ט), אז אמר לו השם פעם אחרת עלה אלי ההרה והיה שם. ובעת הזאת הודיעו שמעתי את קול דברי העם הזה אשר דברו אליך הטיבו אשר דברו (דברים ה כה), וציוהו לך אמור להם שובו לכם לאוהליכם ואתה פה עמוד עמדי ואדברה אליך את כל המצווה והחוקים והמשפטים אשר תלמדם (שם ה כז - כח). זהו שאמר בכאן (פסוק יב): ואתנה לך את לוחות האבן והתורה והמצווה, כי לך לבדך אתן את התורה והמצות אשר תלמדם ועשו אותה כאשר נדרו לעשות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נערי בני ישראל
id: 0224
nru: ה
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b>הם הבכורות כדברי אונקלוס, כי הם המעלים העולות והשלמים. ולא ידעתי למה יכנה הבכורות בלשון נערי, אולי בעבור שהזכיר הזקנים שהם אצילי בני ישראל, קרא הבכורות נערים, כי הם נערים כנגדם, ירמוז כי לא בעבור מעלתם בחכמה שלחם כי לא היו זקנים, רק מפני הבכורה כי הם המקודשים לקורבנות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span></b>נערי בני ישראל הם בחורי ישראל שלא טעמו טעם חטא, שלא ניגשו אל אשה מעולם, כי הם הנבחרים בעם והקדושים בהם, כעניין שאמרו (ברכות מג ב): עתידין בחורי ישראל שלא טעמו טעם חטא ליתן ריח כלבנון וכו':<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לה' פרים - <br>
</span></b>כי ישראל כל ימי היותם במדבר פחדו ממידת הדין, וזאת טעותם במעשה העגל, והנה העלו העולות וזבחו השלמים כולם פרים, כטעם פר כהן משיח (ויקרא ד ג): ופר העלם דבר (שם יד): ופר ע'ז (במדבר טו כד), גם פרה אדומה (שם יט ב): כן. ובעניין העגל אזכיר זה (להלן לב א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישם באגנות
id: 0224
nru: ו
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b>הם כלים עשויים שלא כדמות כלי המזבח, ולכך אמר כי חצי הדם שהיה דעתו ליתן על העם שם בכלים ההם, והחצי האחר זרק על המזבח מן המזרקות שקבל אותו בהם כדרך הקורבנות. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי באגנות ישמש בעבור שניהם. <br>
<b></b></blockquote><b>וכן דעת אונקלוס שתרגם: <br>
</b><blockquote>במזרקיא:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויראו את אלהי ישראל
id: 0224
nru: י
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
פירש ר'א: <br>
</b><blockquote>במראה הנבואה, כמו ראיתי את ה' ניצב על המזבח (עמוס ט א). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ותחת רגליו כמעשה לבנת הספיר - <br>
</span></b>הוא שראה יחזקאל כמראה אבן ספיר דמות כסא (יחזקאל א כו). <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכעצם השמים לטוהר - <br>
</span></b>שראו תחת לבנת הספיר כעצם השמים לטוהר, הוא הרקיע כעין הקרח הנורא הנטוי על ראשי החיות (שם כב). והנה בכאן כתוב ויראו את אלוהי ישראל, ושם (י כ): כתוב היא החיה אשר ראיתי תחת אלוהי ישראל, כי תפס דרך קצרה, כי היא תחת הרקיע שהוא תחת הכסא, והכל תחת השם הנכבד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> טעם אלוהי ישראל, לומר כי זכות ישראל אביהם עימהם לזכותם במראה הזאת:<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span> </b>בעבור כי הזכיר במתן תורה וידבר אלוהים (לעיל יט כה), והוא כאשר אמר הן הראנו ה' אלוהינו את כבודו ואת גדלו ואת קולו שמענו מתוך האש (דברים ה כא), ביאר כאן שראו אלוהי ישראל, ולא אמר כאשר יאמר בכל מקום ה' אלוהי ישראל, והזכיר בהם זה לומר שהשיגו הזקנים במראה הזאת יותר משאר העם שראו על הארץ את אשו הגדולה (שם ד לו), כי היה לעם במחיצת ענן וערפל (שם ה יט). <br>
<br>
<b>ואונקלוס ירמוז לזה שתרגם: <br>
</b><blockquote>וחזו את יקר אלהא דישראל, <br>
</blockquote>ולא תרגם ואיתגלי להון יקרא דה', כמנהגו במקומות אחרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל אצילי בני ישראל
id: 0224
nru: יא
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b>הם נדב ואביהוא והזקנים הנזכרים (לעיל פסוק א), וקראם כן כי נאצל עליהם רוח אלוהים, וכן מאציליה קראתיך (ישעיה מא ט), הנאצלים, שנאצל עליהם מרוחו, או הגדולים שנאצל עליהם כבוד מן המלכות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לא שלח ידו - <br>
</span></b>בעבור שאמר והכוהנים והעם אל יהרסו לעלות אל ה' פן יפרוץ בם, הודיע בכאן שנזהרו בכך ולא פרץ בהם פרץ, כי היו אצילי בני ישראל ראויים למה שחזו במחזה הזה, והטעם כי חזו את האלוהים, ולא הרסו לעלות אל ה':<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויאכלו וישתו - <br>
</span></b>שאכלו שם השלמים בתחתית ההר לפני האלוהים טרם שישובו אל אוהליהם, כי השלמים טעונין מחיצה, ונאכלין בירושלם לפנים מן החומה (זבחים נה ב), ובשילה בכל הרואה (שם קיב ב), וכאן היו נאכלין לפני המזבח תחת ההר, לא במחנה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וישתו - <br>
</span></b>שעשו שמחה ויום טוב, כי כן חובה לשמוח בקבלת התורה, כאשר ציוה בכתבם כל דברי התורה על האבנים וזבחת שלמים ואכלת שם ושמחת לפני ה' אלוהיך (דברים כז ז). <br>
וכתיב בשלמה (דהי'ב א יב): החכמה והמדע נתון לך וגו', מיד ויבא ירושלם ויעש משתה לכל עבדיו (מ'א ג טו). ואמר רבי אלעזר מכאן שעושין משתה לגמרה של תורה (שהש'ר א ט). ונאמר בדוד אביו בהתנדבם לבנין בית המקדש ויזבחו לה' זבחים ויעלו עולות לה' וגו' ויאכלו וישתו לפני ה' ביום ההוא בשמחה גדולה (דהי'א כט כא - כב), ואף כאן ביום חתונת התורה כן עשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל משה עלה אלי ההרה
id: 0224
nru: יב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b>היא המצווה שאמר לו מאמש עלה אל ה', וניגש משה לבדו אל ה' (לעיל פסוקים א - ב), ועתה ביום השביעי הוסיף לו לאמר והיה שם ואתנה לך, כי יתעכב בהר עד כי ייתן אליו לוחות האבן והתורה והמצווה. <b>'ואשר כתבתי'</b> יחזור על הלוחות, <b>'ולהורותם'</b> על התורה והמצווה. ושיעור הכתוב ואתנה לך את לוחות האבן אשר כתבתי, והתורה והמצווה להורותם. והוא כאשר אמר במשנה תורה (דברים ה כח): ואדברה אליך את כל המצווה והחוקים והמשפטים אשר תלמדם:<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>אשר כתבתי בתוך לוחות האבנים להורותם, שכל שש מאות ושלש עשרה מצות בתוך עשרת הדברות הם. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>התורה, הדבור הראשון והשני, והמצווה, השמונה הנזכרים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כלום,</span></b> כי הכתוב במשנה תורה (שם): ואדברה אליך, יעיד כי על כל המצות כולן ידבר. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (דב'ר ג יב): <br>
<span id='katom'>יתכן </span></b><blockquote>כי יהיה רמז שהייתה כל התורה כתובה לפניו קודם שנברא העולם, כאשר הזכרתי בתחילת ספר בראשית:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקם משה ויהושע משרתו
id: 0224
nru: יג
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 24
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי </span></b><blockquote>מה טיבו של יהושע בכאן, ואומר אני שהיה התלמיד מלוה את הרב עד מקום הגבלת תחומי ההר שאין רשאי לילך משם והלאה, ומשם ויעל משה לבדו אל האלוהים, ויהושע נטה שם אוהלו כל ארבעים יום, שכן מצינו כשירד משה וישמע יהושע את קול העם ברעה (להלן לב יז), למדנו שלא היה יהושע עימהם. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> היה יהושע מכלל שבעים הזקנים, כי אין בישראל שבעים זקנים ראויים לקרבה אל האלוהים יותר ממנו, וכאשר פירש משה מהם היה מלוה את רבו עד הגבול. ואל תקשה עלי ממאמר רבותינו בעונש הזקנים האלו בתבערה (תנחומא בהעלותך טז), כי יאמרו כן על כלן חוץ מיהושע, לפי שהיה ראוי למראות אלוהים ולכל נבואה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0225
htm:
<div id='title1'>רמבן, שמות                פרק כה</div><br>

	<br>
<b><span id='katom'>(ב): כאשר דבר השם עם ישראל פנים בפנים עשרת הדברות, </span></b>וציוה  אותם על ידי משה קצת מצוות שהם כמו אבות למצוותיה של תורה, כאשר הנהיגו רבותינו עם הגרים שבאים להתייהד, וישראל קבלו עליהם לעשות כל מה שיצום על ידו של משה, וכרת עימהם ברית על כל זה, מעתה הנה הם לו לעם והוא להם לאלוהים כאשר התנה עימהם מתחלה ועתה אם שמוע תשמעו בקולי ושמרתם את בריתי והייתם לי סגולה (לעיל יט ה), ואמר ואתם תהיו לי ממלכת כוהנים וגוי קדוש (שם ו), והנה הם קדושים ראויים שיהיה בהם מקדש להשרות שכינתו ביניהם. ולכן ציווה תחלה על דבר המשכן שיהיה לו בית בתוכם מקודש לשמו, ושם ידבר עם משה ויצווה  את בני ישראל. והנה עיקר החפץ במשכן הוא מקום מנוחת השכינה שהוא הארון, כמו שאמר (להלן כה כב): ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפורת, על כן הקדים הארון והכפורת  בכאן כי הוא מוקדם במעלה, וסמך לארון השולחן  והמנורה שהם כלים כמוהו, ויורו על עניין המשכן שבעבורם נעשה. אבל משה הקדים בפרשת ויקהל את המשכן את אוהלו ואת מכסהו (להלן לה יא), וכן עשה בצלאל (להלן לו ח), לפי שהוא הראוי לקדם במעשה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וסוד המשכן הוא,</span></b> שיהיה הכבוד אשר שכן על הר סיני שוכן עליו בנסתר. וכמו שנאמר שם (לעיל כד טז): וישכן כבוד ה' על הר סיני, וכתיב (דברים ה כא): הן הראנו ה' אלוהינו  את כבודו ואת גדלו, כן כתוב במשכן וכבוד ה' מלא את המשכן (להלן מ לד). והזכיר במשכן שני פעמים וכבוד ה' מלא את המשכן, כנגד <b>'את כבודו ואת גדלו'</b>. והיה במשכן תמיד עם ישראל הכבוד שנראה להם בהר סיני. ובבא משה היה אליו הדבור אשר נדבר לו בהר סיני. וכמו שאמר במתן תורה (דברים ד לו): מן השמים השמיעך את קולו לייסרך ועל הארץ הראך את אשו הגדולה, כך במשכן כתיב (במדבר ז פט): וישמע את הקול מדבר אליו מעל הכפורת  מבין שני הכרובים וידבר אליו. ונכפל <b>'וידבר אליו'</b> להגיד מה שאמרו בקבלה שהיה הקול בא מן השמים אל משה מעל הכפורת  ומשם מדבר עמו, כי כל דבור עם משה היה מן השמים ביום ונשמע מבין שני הכרובים, כדרך ודבריו שמעת מתוך האש (דברים ד לו), ועל כן היו שניהם זהב. וכן אמר הכתוב (להלן כט מב מג): אשר איוועד לכם שמה לדבר אליך שם ונקדש בכבודי, כי שם יהיה בית מועד לדבור ונקדש בכבודי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והמסתכל יפה בכתובים הנאמרים במתן תורה ומבין מה שכתבנו בהם</span></b> (עי' להלן פסוק כא): יבין סוד המשכן ובית המקדש, ויוכל להתבונן בו ממה שאמר שלמה בחכמתו בתפלתו בבית המקדש ה' אלוהי  ישראל (מ'א ח כג), כמו שאמר בהר סיני ויראו את אלוהי  ישראל (לעיל כד י), והוסיף שם לפרש <b>'ה''</b> לעניין שרמזנו שם למעלה כי אלוהי  ישראל יושב הכרובים, כמו שאמר וכבוד אלוהי  ישראל עליהם מלמעלה היא החיה אשר ראיתי תחת אלוהי  ישראל בנהר כבר ואדע כי כרובים המה (יחזקאל י יט כ). ואמר דוד ולתבנית המרכבה הכרובים זהב לפורשים וסוככים על ארון ברית ה' (דהי'א כח יח), וכן יזכיר תמיד בבית המקדש לשם ה' (מ'א ה יט), לשמך (שם ח מד), ויאמר בכל פעם ופעם ואתה תשמע השמים (שם ח לב), במידת  רחמים, וכתיב (שם ח מד מה): והתפללו אל ה' דרך העיר אשר בחרת בה והבית אשר בניתי לשמך ושמעת השמים, ובביאור אמר כי האמנם ישב אלוהים את האדם על הארץ הנה שמים ושמי השמים לא יכלכלוך (דהי'ב ו יח). וכתיב על הארון להעלות משם את ארון האלוהים אשר נקרא שם שם ה' צבאות יושב הכרובים עליו (ש'ב ו ב). ובדברי הימים (א יג ו): להעלות משם את ארון האלוהים ה' יושב הכרובים אשר נקרא שם, כי השם יושב הכרובים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזאת התרומה
id: 0225
nru: ג
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך האמת </span></b>הוא כמו וה' נתן חכמה לשלמה (מ'א ה כו), וכן כתוב וזאת אשר דבר להם אביהם ויברך אותם (בראשית מט כח), וכתיב וזאת הברכה (דברים לג א), וכתיב מאת ה' הייתה זאת (תהילים קיח כג). וכבר רמזו זה בבראשית רבה (ק יב): במדרש מזקנים אתבונן, והמבין יתבונן. <br>
<b>ובאלה שמות רבה (מט ג): <br>
</b><blockquote>וזאת התרומה אשר תיקחו מאתם, כנסת ישראל שהיא תרומה, שנאמר קדש ישראל לה' ראשית תבואתה (ירמיה ב ג). <br>
</blockquote><br>
<b>ושם (שמו'ר לג א): עוד: <br>
</b><blockquote>אמר להן הקב'ה לישראל מכרתי לכם תורתי וכביכול נמכרתי עמה, שנאמר: וייקחו לי תרומה, כי התרומה תהיה לי ואני עמה, כדרך דודי לי ואני לו (שה'ש ב טז). <br>
</blockquote>וכן אמר ככל אשר אני מראה אותך (להלן פסוק ט), כי אני הוא המראה, ואמר הראה אותך, רמז למלת אני, וכן אשר אתה מראה (להלן כוח מ), וכן אמר דוד הכל בכתב מיד ה' עלי השכיל (דהי'א כוח יט), כי הייתה עליו יד ה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בשמים לשמן המשחה וקטורת הסמים
id: 0225
nru: ו
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b>יש אומרים שזה מקרא קצר, בשמים לשמן המשחה וסמים לקטורת הסמים. <br>
<br>
<b>ואחרים אמרו (הראב'ע בשם חכמי הדור): <br>
</b>שהוא כאלו בהפוך, ולקטורת יביאו סמים. והזכירם בידיעה לומר הסמים הטובים להקטיר, כי גם שם לא פירש אותם. ור'א אמר שהוא כמשמעו, ובשמים לשניהם לשמן המשחה וקטורת, כי יכנסו בקטורת בשמים שבלת נרד וכרכם וקינמון כדברי רבותינו (כריתות ו א). ולא הוצרך להזכיר ובשמים וסמים קטורת , בעבור שהזכיר קטורת  הסמים, כאשר לא הזכיר שמן לשמן המשחה. <b><span id='katom'>וזהו הנכון:<br>
</span></b><br>
והוצרכו לכל אלה הסברות, כי דעת בעלי הלשון שהסמים הם התרופות, כגון הלבונה והחלבונה, ובשמים הם הנאכלים שיקראו מסעדים, אשר להם בישום בריחן הטוב. <br>
<br>
<b>אבל על דעת רש'י: <br>
</b><blockquote>סמים שם לבשמים, וכך היא כונת <b>רבותינו (שם ו ב)</b>: במדרש אחד עשר סמנין נאמרו למשה בסיני, וכן <b>מתרגם אונקלוס</b> בוסמין בשניהם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא הנכון בכתוב הזה. <br>
</span></b><br>
<span id='pink'>אבל בעבור ששינה הכתוב הלשון יתכן שנאמר</span> כי החשובים שבבעלי הריח והבשם נקראים בשמים. וענינו המובחרים והידועים בסמים, כמו שאמר בשמים ראש (להלן ל כג), בראש כל בושם (יחזקאל כז כב). <br>
<br>
<b><span id='katom'>גם נכון הוא שנאמר</span></b> כי מלת בשמים ובשם מלה מורכבת, בו שם, בה סמים: והראיה על דבריהם שאמר (להלן ל כג): בשמים ראש מר דרור, והמור בסמים יחשב שהוא תרופה לא מסעד, ואמר הכתוב נרד וכרכם קנה וקינמון עם כל עצי לבונה (שה'ש ד יד), וכתיב (שם): מר ואהלות עם כל ראשי בשמים, ועל כולם אמר (שם טז): הפיחי גני ייזלו בשמיו. ועוד, שהכתוב אמר (להלן לה כח): ואת הבשם ואת השמן למאור ולשמן המשחה וקטורת  הסמים, ולא הזכיר שהביאו סמים, אם כן כולם בכלל הבושם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אבני שהם ואבני מילואים לאפוד ולחושן
id: 0225
nru: ז
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><blockquote>על שם שעושין לה בזהב מושב כמין גומא ונותנין האבן שם למלאת הגומא קרויין אבני מילואים. ומקום הגומא קרוי משבצת. לאפוד ולחשן, השהם לאבני האפוד ואבני המילואים לחשן, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>וכן פירש (רש'י להלן כח כ): <br>
</b><blockquote>משובצים זהב יהיו במלאותם, מוקפים משבצות בעומק שיעור שיתמלא בעובי האבן, זהו לשון מלאותם, וכן כל לשון מלוי האמור בעניין הזה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני כלל,</span></b> שיקרא אותם עתה אבני מילואים על שם שעתיד עוד לצוות למלא בהם הגומא שיעשו להם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי גם אבני השהם היו מוסבות משבצות זהב ולא קרא אותם מילואים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שכבר אמרו <b>רבותינו בגמרא (סוטה מח ב):</b> אבנים הללו אין מפרשין עליהם באזמל, שנאמר במלאותם (להלן כוח כ), ואם היה פירוש במלאותם שימלאו האבנים את הגומות לא היה ראיה מכאן שלא לחרוץ בהן השמות באזמל כלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד, </span></b>כי עניין מושב האבנים שאמר הרב שהוא עשוי כמין גומא איננו כן. <br>
<br>
<b>אבל הוא כדברי אונקלוס שתרגם: <br>
</b><blockquote>מרמצן (שם). <br>
</blockquote>והוא שעשו מלמטה מושב כמידת  האבן ומוציאין ממנו מזלג שלוש השנים שיאחזו את האבן, מלשון חכמים ומפקי ליה ברמצא דפרזלא (נדה סב א), כגון דבזעא ברמצא דפרזלא (שבת קג א). וכן יעשו גם היום בכל אבן יקרה בטבעות כדי שתתראה מכל צד ולא ייטמן יפיה והדרה בתוך הגומא:<br>
<br>
<b><span id='katom'>תדע לך </span></b>שהוא כן, שהרי שתי שרשרות זהב התחובות בשתי הטבעות שבחשן תקועים במשבצות שבכתפות האפוד, ואם המשבצות בתים הם למושב אבנים היאך יתקעו בהן שרשרות, ומה ישמשו שם גומות שבהן. אבל הן מזלגות כמו שאמרנו, ונקבי השרשרות נכנסים בהן. <br>
<b><span id='katom'>וממנו לפי דעתי</span></b> כי אחזני השבץ (ש'ב א ט), אנשים בידם הרמחים ובראשם מזלגות לתפוש הבורחים, כמו שאמר (שם ו): והנה הרכב ובעלי הפרשים הדביקוהו. ופירוש מוסבות משבצות (להלן כוח יא), שיעשה רמצי זהב סביב. <br>
<br>
<b>ועל דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>משקען, <br>
</blockquote>היו האבנים משוקעות בתוך הבתים, והיו יוצאין מהם רמצין מקיפין אותן ואוחזין בהן מלמעלה:<br>
<br>
אבל עניין מילואים הוא, שתהיינה האבנים אבני שלמות, שנבראו כך, ולא תהיינה אבני גזית שנכרתו ממחצב גדול או שנחצב מהן כלום, כי גם בתולדת ידוע שאין שלמות כחות האבנים היקרות והסגולות שבהן זולתי באבן אשר היא כחלוקי אבנים מן הנחל. <br>
<br>
<b>ולכך תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>אשלמותא. <br>
</blockquote>כי לשון מלוי כלים או גומא בתרגומו מלוי ממש, ותמלא כדה (בראשית כד טז): ומליאה, וכן כלם, אבל כאן תרגם המילוי ללשון שלמות, וכן מלא אותם חכמת לב (להלן לה לה): אשלם, כי איננו דבר שימלא כלי, אבל הוא שלימות, שהיו שלמים בחכמה, וזה טעם ובחורשת אבן למלאת (להלן לא ה), שידעו לפתח פיתוחי חותם באבנים במלאותם:<br>
<br>
והנה באבני האפוד נאמר (להלן כוח יא): מעשה חרש אבן פיתוחי חותם תפתח את שתי האבנים על שמות בני ישראל, כי היו עושין חריץ בהם בכתיבת השמות כאשר יעשו חרשי האבן, והנה לא היו במלאותם, אבל באבני החושן כתוב (להלן כוח יז): ומלאת בו מלואת אבן, וכתיב יהיו במלאותם (שם כ), והאבנים על שמות בני ישראל הנה שתים עשרה על שמותם (להלן לט יד), לא מעשה חרש, ולכן לא היה למשה רבנו עצה בהם זולתי בשמיר שהזכירו רבותינו, כמו שאמרו במסכת סוטה (מח ב): אבנים הללו אין כותבין עליהן בדיו, שנאמר פיתוחי חותם (להלן כוח כא), ואין מפרשין עליהן באזמל, שנאמר במלאותם (שם כ), אבל מביא שמיר ומראה להן והן נבקעין מאיליהן. ובמלאותם לא נאמר אלא באבני החשן:<br>
<br>
ולא תחוש למה שהוזכר באגדה (גיטין סח א): איכא שמיר דאייתי משה לאבני אפוד, שהחושן יקראו לו אפוד בדרך העברה, מפני שהוא מחובר בו, וכתיב נמי הגישה האפוד (ש'א כג ט), ובחשן היו שואלין. והנה פירוש הכתוב אבני שהם, שלש, שתים לאפוד ואחת לחשן, ואבני מילואים, לחשן. ואם היה דעת רבותינו שיהיו גם אבני האפוד מילואים, מן הכתוב הזה, יהיו לאפוד ולחשן, שניהם, אבני שהם ואבני מילואים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכן תעשו
id: 0225
nru: ט
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><blockquote>לדורות אם יאבד אחד מן הכלים, או כשתעשו כלי בית עולמים כגון: שולחנות ומנורות וכיורות ומכונות שעשה שלמה, כתבנית אלו תעשו אותם. ואם לא יהיה המקרא מחובר למעלה הימנו, לא היה לו לכתוב וכן תעשו, אלא כן תעשו, והיה מדבר על עשיית אהל מועד וכליו.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי שיהיה זה אמת</span></b> שיתחייב שלמה לעשות כלי בית עולמים כתבנית אלו, ומזבח הנחושת עשה שלמה עשרים אמה ארך ועשרים רחב (דהי'ב ד א):<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>וכן תעשו הכלים, כי בתחילה אמר ועשו לי מקדש. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> אין צורך לכל זה, אבל בא הכפל לחיזוק וזירוז, אמר ועשו לי מקדש, בית וכלים כמקדש מלך ובית ממלכה (עמוס ז יג), ושכנתי בתוכם, בבית ובכסא הכבוד אשר יעשו לי שם, ככל אשר אני מראה אותך את תבנית המשכן הזה אשר אמרתי שאשכון בו בתוכם ואת תבנית כל כליו. וכפל וכן תעשו כולכם בזריזות וחריצות, והוא כהכפל ויעשו בני ישראל ככל אשר ציווה ה' את משה כן עשו (להלן לט לב), כי מפני שהיא צואה אמר וכן תעשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועשו ארון
id: 0225
nru: י
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><blockquote>יחזור אל בני ישראל הנזכרים למעלה, ואחרי כן וצפית אותו (פסוק יא), ויצקת לו (פסוק יב), וכולן בלשון יחיד, כי משה כנגד כל ישראל (<b>מכילתא יתרו א)</b>.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן שירמוז</span></b> שיהיו כל ישראל משתתפין בעשיית הארון בעבור שהוא קדוש משכני עליון, ושיזכו כולם לתורה. <br>
<br>
<b>וכן אמרו במדרש רבה (שמות לד ב): <br>
</b><blockquote>מפני מה בכל הכלים כתוב ועשית, ובארון כתיב ועשו ארון? <br>
א'ר יהודה בר' שלום: אמר הקב'ה: יבאו הכל ויתעסקו בארון שיזכו לתורה. <br>
</blockquote>והעסק, שיתנדב כל אחד כלי זהב אחד לארון, או יעזור לבצלאל עזר מעט, או שיכוונו לדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ארבע פעמותיו
id: 0225
nru: יב
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
כתרגומו: <br>
</b><blockquote>ארבע זויתיה.<br>
<br>
ובזויות העליונות סמוך לכפורת  היו נתונין. ושתי טבעות על צלעו האחת, הן הן ארבע טבעות שבתחילת המקרא, ופירוש הכתוב ושתים מן הטבעות האלו על צלעו האחת. כך פירש רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש. <br>
</span></b><span id='red'>אבל לא ידעתי למה אמר שבזויות העליונות סמוך לכפורת  היו הטבעות, שהכובד היה יתר מאד, ועוד כי דרך הכבוד הוא שיהיה הארון נשא וגבוה למעלה על כתפות הכהנים?<br>
</span><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>חיפשתי בכל המקרא ולא מצאתי <b>'פעם'</b> שיהא זווית, רק רגל, מה יפו פעמיך (שה'ש ז ב), רגלי עני פעמי דלים (ישעיה כו ו), על כן הוצרכתי לפרש כי רגלים היו לארון. ופירש כי הם שמונה טבעות, ד' תחתונות לשאת אותו בהם, והעליונות היו ליופי. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דבריו נכונים כלל.</span></b> אבל אם כדבריו שהפעם רגל, יצווה הכתוב שיהיו הטבעות בזויות התחתונות אשר הארון יושב בהן, ויקרא הצדדים התחתונים רגלים. כי לשון הקדש יתפוש כל הצורות לדמות האדם, ויאמר לכל דבר לעליונו ראש ולצד התחתון רגל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה באמת כך הוא, </span></b>שבזויות התחתונות היו הטבעות, והארון נשא למעלה, כמו שפירשתי למעלה. אבל לפי דעתי אין פעם רגל, אבל הוא שם הפסיעה, מה יפו פעמיך (שה'ש ז ב), פסיעותיך, כעניין שנאמר בתלמוד (ע'ז יח א): כמה נאות פסיעותיה של ריבה זו, וכן מדוע אחרו פעמי מרכבותיו (שופטים ה כח). ואמר הכתוב בכאן <b>'פעמותיו'</b> לפסיעות הכוהנים הנושאים אותו, רמז שני דברים, שיהיו הטבעות בזויות למטה ממש סמוכים למושב הארון, ושיהיה כל ארכו של ארון מפסיק בין שתי הטבעות, כי הארון ארכו למזרח, והטבעות שנים בצפון אחד בראש המזרחי ואחד במערבי, ושנים בדרום, ופעמי הכוהנים הולכים בין טבעת לטבעת, ולפניהם. ובמשנת המשכן שנו ארבע טבעות של זהב היו קבועות בו, שתים בצפונו ושתים בדרומו, שבהם היו נותנין את הבדים ולא היו זזים משם לעולם וכו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל הארון תיתן את העדות
id: 0225
nru: כא
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><span id='red'>לא ידעתי למה נכפל, שהרי כבר אמור (לעיל פסוק טז): ונתת אל הארון את העדות? <br>
</span><b><span id='katom'>ויש לומר</span></b> שבא ללמד שבעודו ארון בלא כפורת  ייתן תחלה העדות לתוכו ואח'כ ייתן הכפורת  עליו. <br>
<blockquote>וכן מצינו כשהקים המשכן נאמר וייתן את העדות אל הארון (להלן מ כ), ואח'כ וייתן את הכפורת  על הארון מלמעלה. <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote>ואם היה זה צוואה, משמעו יותר שאחר שיתן הכפורת  על הארון, כאשר אמר, ייתן בארון את העדות, כי ארון יקרא גם בהיות הכפורת  עליו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד כי יש לשאול ג'כ</span></b>: <br>
<span id='red'>למה החזיר (בפסוק הבא): אשר על ארון העדות, כי בידוע שהכרובים הם על ארון העדות, ומה צורך לפרש עוד כיון שאמר מעל הכפורת  מבין שני הכרובים?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל פירושו,</span></b> כי בעבור שיצווה בכרובים להיותם פורשי כנפיים למעלה, ולא אמר למה יעשם כלל, ומה שישמשו במשכן, ולמה יהיו בעניין הזה, לכך אמר עתה ונתת הכפורת  עם כרוביו, שהכל דבר אחד על הארון מלמעלה, כי אל הארון תיתן את העדות אשר אתן אליך, כדי שיהיה לי כסא כבוד, כי אני איועד לך שם ואשכין שכינתי עליהם, ודברתי אתך מעל הכפורת  מבין שני הכרובים, בעבור שהוא על ארון העדות. והנה הוא כמרכבה אשר ראה יחזקאל שאמר היא החיה אשר ראיתי תחת אלוהי  ישראל בנהר כבר ואדע כי כרובים המה (יחזקאל י כ), ולכך נקרא יושב הכרובים (ש'א ד ד), כי היו פורשי כנפיים להורות שהם המרכבה נושאי הכבוד, וכמו שנאמר (דהי'א כוח יח): ולתבנית המרכבה הכרובים זהב לפורשים וסוככים על ארון ברית ה', כאשר הזכרתי (בהקדמה לפרשת תרומה):<br>
<br>
ועל דעת רבותינו (חגיגה יג ב): הם צורות אדם, מלשון ארמית שתאמר לעלם רביא. והחזיר בשם הזה הכ'ף שרש, כי כן השם כנערים, להורות על עניינם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם תחשוב עוד:</span></b> <br>
<span id='red'>למה היו פנים איש אל אחיו ולמה היו מקשה? <br>
</span>תוכל לדעת כי ראוי להם שיהיו פורשי כנפיים למעלה, כי הם כסא עליון וסוככים על העדות שהיא מכתב אלוהים (להלן לב טז). וזה טעם ולתבנית המרכבה, כי הכרובים שראה יחזקאל נושאים הכבוד תבנית לכרובים שהם כבוד ותפארת, והכרובים אשר במשכן ובמקדש תבנית להן, כי גבוה מעל גבוה שומר וגבוהים עליהם (קהלת ה ז). <br>
<b><span id='katom'>וזה טעם ואדע</span></b>, שראה באחד וידע באחד, ולפיכך אמר המה.<b><span id='katom'> והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זר זהב סביב
id: 0225
nru: כד
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><blockquote>סימן לכתר מלכות, שהשולחן שם עושר וגדולה הוא, כמו שאומרים שולחן מלכים, <b>לשון רש'י.<br>
</b></blockquote><br>
 וכן הדבר, שזה סוד השולחן, כי ברכת השם מעת היות העולם לא נברא יש מאין, אבל עולם כמנהגו נוהג, דכתיב (בראשית א לא): וירא אלוהים את כל אשר עשה והנה טוב מאד. אבל כאשר יהיה שם שרש דבר תחול עליו הברכה ותוסיף בו, כאשר אמר אלישע הגידי לי מה יש לך בבית (מ'ב ד ב), וחלה הברכה על אסוך שמן ומלאה כל הכלים, ובאליהו כד הקמח לא כלתה וצפחת השמן לא חסר (מ'א יז טז). וכן השולחן בלחם הפנים, בו תחול הברכה, וממנו יבא השובע לכל ישראל. ולכך אמרו כל כוהן שמגיעו כפול אוכל ושבע (יומא לט א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועשית קערותיו
id: 0225
nru: כט
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
פירש'י: <br>
</b><blockquote>כי קערותיו דפוסיו, וכפותיו בזיכין שנותנים בהם הלבונה, וקשותיו כמין חצאי קנים, ומנקיותיו הם סניפין מפוצלין שסומכין את הקנים. <br>
</blockquote>וכן הוזכרו הכלים האלה בגמרא (מנחות צז א). <br>
<b>ואמר הרב: <br>
</b><blockquote>ולשון מכילתיה סובלותיו, מלשון ונלאיתי כלכל (ירמיה כ ט), נלאיתי הכיל (שם ו יא). <br>
ונחלקו בו חכמי ישראל (במנחות שם), שיש אומרים קשותיו אלו סניפין ומנקיותיו אלו הקנים, אבל אונקלוס שתרגם מכילתיה היה שונה כדברי האומר מנקיות אלו סניפין. אלו דבריו ז'ל:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא נתכנו אצלי, </span></b>לפי שאין מכילתיה בלשון ארמי אלא שם למדות כמו איפות וכיוצא בהם, שכן תרגום איפת צדק (ויקרא יט לו): מכילן דקשוט, לא יהיה לך בביתך איפה ואיפה (דברים כה יד), לא יהא לך בביתך מכילתא ומכילתא. וכן בכל מקום בתלמוד ובדברי חכמים כייל מיכל, במכילתא דכייל איניש בה מתכיל (תרגום ירושלמי בראשית לח כו). וכן נלאיתי הכיל (ירמיה ו יא), לשון מידה מחזקת, מן אלפים בת יכיל (מ'א ז כו), וכל בשליש (ישעיה מ יב), קטן מהכיל את העולה (מ'א ח סד), וכן רבים. וכן נלאיתי כלכל (ירמיה כ ט): <br>
<br>
<b><span id='katom'>על דעתי</span></b> אינו לשון סבל, אבל הוא מלשון זה בעצמו, נלאיתי להכיל, כלשון לא תוכל הארץ להכיל את כל דבריו (עמוס ז י), וכן רוח איש יכלכל מחלהו (משלי יח יד), שיכיל אותו בתוך נפשו ולא יקוץ בו, הנה השמים ושמי השמים לא יכלכלוך (מ'א ח כז), לא יכילו ויחזיקו גודל רוממותך כי אין לך קצב ומידה, אף כי הבית הזה הקטן אשר בניתי (שם). יכלכל דבריו במשפט (תהילים קיב ה), שלא יהיה כסיל יוציא כל רוחו, אבל מכיל דבריו בקרבו כראוי ומוציא מהן כראוי. ויכלכל יוסף (בראשית מז יב), שנתן להם מזון כאשר יכילו, לא העדיף ולא החסיר, רק לחם לפי הטף, וכן כלם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל דעתו של אונקלוס לא נתברר.</span></b> ואולי מנקיותיו לדעתו שם למדות כי הייתה שם מידה מחזקת שני עשרונים קמח למדוד בה החלה האחת, לא היו מודדין בעשרון של מנחות, ולית ליה מתני' דקתני שתי מדות של יבש היו במקדש עשרון וחצי עשרון (מנחות פז א), אבל היו שם לדעתו שלוש מדות, עשרון וחצי עשרון ושני עשרונים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>בדעתו כי המכילא הוא הדפוס העשוי לבצק, כמו שאמרו (שם צד א): שלושה דפוסים היו שם, נותנה בדפוס ועדיין הוא בצק, וכמין דפוס היה בתנור, וכשהוא רודה נותנה בדפוס כדי שלא תתקלקל. והדפוס הזה שהוא כדי שלא תתקלקל אינו צריך להיות כצורת הלחם וכשיעורו, אבל הוא עשוי כמין קערה לסמוך דפנותיו של לחם, והוא קערותיו. אבל הדפוס הראשון של בצק עשוי כמידת ו של לחם וכשיעורו, ארכו עשרה ורחבו חמישה וקרנותיו שבע אצבעות, ובו מושיבין הבצק ומודדין אותו ומתקנין אותו, ולפיכך הוא נקרא מכילא, שהוא עשוי למדה. ולשון מנקיות, שם, כמו איפה וסאה, כשם קערותיו וקשותיו ושאר השמות שאין בהם תאר. ואולי המידות המצודקות הנקראות איפת צדק והין צדק יקראו אותן מנקיות, שהם נקיות מן השקר ומנקות בעליהן מן האונאה והחטא. והקשות שם כולל הקנים והסניפין, אולי בעבור פצולן יקראו כן בחלוף הצדי'ק בשי'ן, כמו ויראו יושבי קצוות מאותותיך (תהילים סה ט), כחלוף צדי'ק ושי'ן במלת שחוק:<br>
<br>
<b>וכתב ר'א: <br>
</b><blockquote>ויש שבוש בדברי הימים (א כח יז), שהזכיר תחת קערות מזרקות, ותחת הכפות כפורים, והזכיר הקשוות כאשר הם, ותחת המנקיות מזלגות, והכל זהב לצורך השולחן. אולי כלים אחרים היו שציוה  דוד לשומם בשולחנות שיעשה בנו שלמה, ואין ככה שולחן אהל מועד. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והשיבוש בדברי רבי אברהם הוא</span></b>, כי מה שאמר הכתוב והמזלגות והמזרקות והקשוות זהב טהור ולכפורי הזהב במשקל לכפור וכפור איננו מחובר עם לשולחנות המערכת בלבד, אבל הוא חוזר למה שאמר הכתוב (שם בפסוקים יג יד): ולכל מלאכת עבודת בית ה' ולכל כלי עבודת בית ה'. ואמר לזהב לכל כלי עבודה ועבודה, והזכיר המזלגות ומזרקות שהם כלי המזבח, והקשוות לשולחן, והכפורים למזבח, והזכיר (שם בפסוק יח): ולמזבח הקטורת זהב מזוקק במשקל, ואמר (שם בפסוק יט): הכל בכתב מיד ה' עלי השכיל כל מלאכות התבנית, והנה הוא כלל לכל צרכי ביהמ'ק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לחם פנים
id: 0225
nru: ל
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 25
htm:
</b><blockquote>שיש לו פנים רואים לכאן ולכאן לצדי הבית מזה ומזה ונותן ארכו לרוחבו של שולחן וכותליו זקופין כנגד שפת השולחן ,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b>ולשון המשנה (במנחות צו א): <br>
</b><blockquote>בן זומא אומר לחם פנים, שהיו לו פנים. <br>
</blockquote>אבל כל זה יהיה לדברי האומר (שם צד ב): כיצד עושין אותו כמין תיבה פרוצה, אבל לדברי האומר (שם): כמין ספינה רוקדת, אינו כן. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>שנקרא לחם פנים בעבור לפני תמיד. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> כי תבין מלת לפני, תבין שמו וסודו, כי בעבור היותו כן היה מונח בצפון, כי ברכת ה' היא תעשיר (משלי י כב), כעניין שנאמר (לעיל כ כד): בכל המקום אשר אזכיר את שמי אבוא אליך וברכתיך. וכבר רמזתי בו (שם ג):<br>
<br>
חכמת המנורה בגביעיה וכפתוריה ופרחיה מאין תמצא, ונעלמה מאד, אבל היותה מקשה בששה קנים יוצאין מן השביעי ועליהם נר אלוהים, ומאירים כולם אל עבר פניה, כל זה תוכל להבין מדברינו שכתבנו במקום אחר. וזה מאמרם (במנחות כט א): שנתקשה משה במנורה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שתי ידות לקרש האחד
id: 0226
nru: יז
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 26
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>היה חורץ את הקרש מלמטה באמצעו בגובה אמה, ומניח רביע רחבו מכאן ורביע רחבו מכאן והן הן הידות, והחריץ שבאמצע הידות חצי רחב הקרש. ואותן הידות מכניס באדנים שהיו חלולין, והאדנים היו גבוהין אמה ויושבין רצופין ארבעים זה אצל זה, וידות הקרשים הנכנס בחלל האדנים חרוצות משלשת צדיהן, רחב החריץ כעובי שפת האדן, שיכסה הקרש את כל ראש האדן, שאם לא כן נמצא ריוח בין קרש לקרש כעובי שפת שני האדנים שיפסיק ביניהם, וזהו שנאמר (בפסוק כד): ויהיו תואמים מלמטה, שיחרוץ את הידות בצדיהן כדי שיתחברו הקרשים זה אצל זה. </blockquote><b><br>
<span id='katom'>כך מצאתי לשון הרב:</span></b><br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני תמה בו,</span></b> <span id='red'>שאם היה החריץ שבאמצע חצי רחב הקרש, והם ד' טפחים וחצי, יצטרך שיהי' עובי שפת האדן כרביע רוחב הקרש, שהם שני טפחים וגודל, כדי שיהא עובי שני האדנים ממלא החריץ שבאמצע שהוא חצי רחב הקרש, ולא יהיה רווח בין אדן לאדן. ואם כן כשאתה חורץ הקרשים משלשת צדיהן כך, לא יישאר בהם כלום, ושפתי האדנים שוות היו בכל צד?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> מה שהביא הרב ראיה כך שנויה משנת מעשה המשכן, סדר הקרשים למלאכת המשכן, היה עושה את האדנים חלולים, וחורץ את הקרש מלמטה רביע מכאן ורביע מכאן, וחריץ חציו באמצע, ועושה לו שתי ידות כמין שני חווקים, ומכניסן לתוך שני האדנים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וגם זו הברייתא כפי משמעה יש בה תימה גדול,</span></b> שחורצת מן הקרש רביע מכאן ורביע מכאן, ובאמצע עושה חריץ חציו של רחב הקרש, נמצא כלו חרוץ, לא נשאר בו יד ורגל כלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי דעתי </span></b>הברייתא הזו לא נתנה שיעור לחריץ, לפי שלא נתנה תורה שיעור לעובי שפתי האדנים, ולפיכך אמרו שהיה חורץ את הקרש רביע חרצו מכאן לכסות שפה אחת של אדן, ורביע חרצו מכאן, ובאמצעו של קרש היה חורץ חציו של כל החריץ שבאותו הקרש לכסות שפת שני האדנים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולדברי הכל צריך תלמוד</span></b> שלא היה במשכן מלמטה בגובה אמה רחב עשר אמות, שהרי עובי שני האדנים שמכאן ומכאן ממעט בו, ואולי אין קפידא בכך. ומדברי רש'י הקרש שהיה עביו אמה היה חורץ בעובי הידות מבפנים כפי עובי שפת האדנים. והוא נכון, אלא שלא הוזכר זה בברייתא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>משולבות אשה אל אחותה - <br>
</span></b><blockquote>עשויות כמין שליבות סולם. אשה אל אחותה, מכוונות זו כנגד זו, ומובדלות זו מזו, ומשופים ראשיהם ליכנס בתוך חלל האדן כשליבה הנכנסת בנקבי עמודי הסולם, ושיהיו חריצין שוין זו כמידת  זו, כדי שלא יהיו שתי ידות זו משוכה לצד פנים וזו משוכה לצד חוץ בעובי הקרשים שהוא אמה. <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
והנה לדבריו משולבות יחזור על הידות, שיהיו משופות בראשן ליכנס בחלל האדנים, ואשה אל אחותה לא יבא רק על הקרשים, שתהיינה מחוברות בשווה. והקרשים לשון זכר, והיה לו לומר איש אל אחיו, ואולי יאמר אשה אל אחותה שתהיינה השליבות מכוונות זו כנגד זו וחריציהן שווים כי בכך יהיו הקרשים חוברות. והידות אין ראשיהן משופים בשפוע ממש, כי חלל האדנים שווה הוא בכל האדן, אלא שיהא חריץ בצדדין שלהן כדי שיתחברו קרש אל קרש:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל בברייתא של מלאכת המשכן מצאתי</span></b> ושני הסנין יוצאין מן הקרשים, שנים לכל אחד ואחד, שמשקיע את הזכר בתוך הנקבה, שנאמר משולבות אשה אל אחותה, דברי רבי נחמיה, שרבי נחמיה אומר אין ת'ל משולבות, ומה ת'ל משולבות, שעושה להם שלבים כסולם המצרי. ופירוש סנין כעין שעושין בארגזין להדק ולחבר הדפין זה בזה כמין יתדות של עץ, כמו ששנינו במשנה כלים (פ'י ה'ו): עשאן בסנין או בשוגמין אינו צריך למרח באמצע, ואומר בתלמוד (ב'מ קיז א): קנים וסנין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכפי זה נראה</span></b> שיאמר הכתוב שיעשה שליבה יוצאה מן הקרש כעין הוצין זכרים, וכנגדו בקרש שבצדו שליבה אחרת נקובה, ומכניס הזכר לתוך הנקבה, וכן בקרש האחר, שתהא בכל קרש שתי שליבות נכנסות זו בזו. משולבות אשה אל אחותה, שם לשליבות עצמן, והוא לשון נקבה בכאן, וכן הזכירו אותן חכמים נשמטה שליבה מתחתיו (מכות ז ב), בסולם הלך אחר שליבותיו (שבת ס א). ואע'פ שמצינו בין השלבים (מ'א ז כח), הוא כמו נשים ופלגשים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם קדמה מזרחה (להלן כז יג):
id: 0226
nru: יח
pch: תרומה
lvr: C0225
prk: 26
htm:
</b>כי לשון הקודש יקרא למזרח קדם, כעניין ומידותם מחוץ לעיר את פאת קדמה, ויקרא למערב אחור, כעניין שנאמר (איוב כג ח): הן קדם אהלוך ואיננו ואחור ולא אבין לו. וכן עד הים האחרון (דברים לד ב), המערבי, ושניהם כינויים, כי יתפוש הלשון כינויין באדם הפונה אל אור השמש. וכן יאמר ויהיו לאחור ולא לפנים (ירמיה ז כד). ויקרא הדרום נגב, בהיותו נגוב מפני החום. ופעמים שיזכיר הכתוב הכינוי ויבאר אותו בשם, יאמר קדמה, שהוא כנוי, ויבאר מזרחה, שהוא השם. ואמר נגבה, בכינוי, ויבאר תימנה, הוא השם. והמערב יזכרנו בכינוי ים (בפסוק כב), כי יתפוש אותו באנשי ארץ ישראל שהים הגדול להם מערבי. והצפון יזכירנו (בפסוק כ): בשמו. ונקרא כן כי הוא צפון, אין השמש נראה בו לעולם. ויקרא התימן דרום, כעניין שנאמר הולך אל דרום סובב אל צפון (קהלת א ו), והיא מלה כפולה, תחסר רי'ש אחת להתחבר שתי אותיות שוות, דר רום, כי השמש ילך ברום הרוח ההוא. ויקרא לדרום ימין, ולצפון שמאל, בכינוי האדם הפונה למזרח, כאשר הזכרתי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והסוד בשמות הללו</span></b> נודע ממעשה המרכבה העליונה, וכן שם המערב ים ממה שאמרו שכינה במערב (ב'ב כה א), כי הים חכמת שלמה, כמו שאמרו במדרש אין ים אלא תורה, שנאמר (איוב יא ט): ורחבה מני ים. ואני עתיד להזכיר זה בפרשת וזאת הברכה בפסוק ים ודרום ירשה (דברים לג כג), אם יברכני צורי להגיע שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם נדב ואביהוא אלעזר ואיתמר בני אהרן
id: 0228
nru: א
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
</b>שלא יחשב כי בהימשח האב לכהנו יהיו הבנים האלה כהונים, אבל להם בעצמם יכהן. והנה יצא פנחס ושאר הנולדים, שלא נתכהנו רק אלה הארבעה הנמשחים עמו ומולדתם אשר יולידו אחרי כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לכבוד ולתפארת
id: 0228
nru: ב
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
</b>שיהיה נכבד ומפואר במלבושים נכבדים ומפוארים, כמו שאמר הכתוב כחתן יכהן פאר (ישעיה סא י), כי אלה הבגדים לבושי מלכות הן, כדמותן ילבשו המלכים בזמן התורה, כמו שמצינו בכתנת ועשה לו כתנת פסים (בראשית לז ג), שפירושו מרוקמת כדמות פסים, והיא כתונת תשבץ כמו שפירשתי (לעיל כה ז), והלבישו כבן מלכי קדם. <br>
<br>
<b>וכן הדרך במעיל וכתנת,</b> וכתוב ועליה כתנת פסים כי כן תלבשנה בנות המלך הבתולות מעילים (ש'ב יג יח), ופירושו כי עליה כתנת פסים נראית ונגלית, כי המנהג ללבוש בנות המלך הבתולות מעילים שתתעלפנה בהן, ונמצא שכתנת הפסים עליה מלבוש עליון, ולכן אמר וכתנת הפסים אשר עליה קרעה:<br>
<br>
<b>והמצנפת</b> ידועה גם היום למלכים ולשרים הגדולים, ולכן אמר הכתוב בנפול המלכות הסר המצנפת והרם העטרה (יחזקאל כא לא), וכן כתוב וצניף מלוכה (ישעיה סב ג), וכך יקראם הכתוב פארי המגבעות (להלן לט כח), וכתיב פארי פשתים יהיו על ראשם (יחזקאל מד יח), שהם פאר ושבח למכתירים בהם. <br>
<br>
<b>והאפוד והחשן</b> לבוש מלכות, כעניין שכתוב והמניכא די דהבא על צוארך (דניאל ה טז). <br>
<br>
<b>והציץ</b> נזר המלכים הוא, וכתיב (תהילים קלב יח): יציץ נזרו. והם זהב וארגמן ותכלת, וכתיב (שם מה יד): כל כבודה בת מלך פנימה ממשבצות זהב לבושה, וכתיב (דניאל ה טז): ארגוונא תלבש והמניכא די דהבא על צוארך. והתכלת גם היום לא ירים איש את ידו ללבוש חוץ ממלך גויים, וכתיב (אסתר ח טו): ומרדכי יצא מלפני המלך בלבוש מלכות תכלת וחור ועטרת זהב גדולה ותכריך בוץ וארגמן, והתכריך הוא המעיל שיעטף בו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> לכבוד ולתפארת, יאמר שיעשו בגדי קדש לאהרן לשרת בהם לכבוד השם השוכן בתוכם ולתפארת עזם, כדכתיב (תהילים פט יח): כי תפארת עזמו אתה. וכתיב (ישעיה סד י): בית קדשנו ותפארתנו אשר הללוך אבותינו, וקדשנו הוא הכבוד ותפארתנו תפארת ישראל. <br>
ועוד נאמר (תהילים צו ו): עוז ותפארת במקדשו, וכן לפאר מקום מקדשי ומקום רגלי אכבד (ישעיה ס יג), שיהיה מקום המקדש מפואר בתפארת, ומקום רגליו, שהוא מקום בית המקדש, מכובד בכבוד השם.<br>
וכן ובישראל יתפאר (שם מד כג), שיהיה מראה ומיחד בהם תפארתו, וכן אמר למטה גם בבגדי הבנים כולם לכבוד ולתפארת (להלן פסוק מ), ואמר בקורבנות יעלו על רצון מזבחי ובית תפארתי אפאר (ישעיה ס ז). והנה המזבח רצונו, והכבוד בית תפארתו. <br>
והיו הבגדים צריכין עשייה לשמן, ויתכן שיהיו צריכין כוונה, ולכן אמר ואתה תדבר אל כל חכמי לב אשר מלאתיו רוח חכמה, שיבינו מה שיעשו. וכבר אמרו (יומא סט א): דמות דיוקנו מנצח לפני בבית מלחמתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והם יקחו את הזהב
id: 0228
nru: ה
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
</b>הנה כל הצואות עד כאן היו במשה עצמו, ועשית, תעשה, ועתה ציווה שידבר אל כל חכמי לב שיעשו הבגדים, ולכן אמר והם ייקחו את התכלת ואת הזהב, שיקבלו הנדבה מן הצבור ויעשו בה את הבגדים. <br>
<b><span id='katom'>והטעם לאמר, </span></b>שלא ישקול להם הנדבה ולא ימנה, כי נאמנים הם, כעניין שנאמר (מ'ב יב טז): ולא יחשבו את האנשים אשר יתנו את הכסף על ידם לתת לעושי המלאכה כי באמונה הם עושים. וכאשר נאמר בבגדים הוא הדין בכל מלאכת המשכן, כי ביום הראשון בלבד כתיב וייקחו מלפני משה (להלן לו ג), וגם הוא שלא בחשבון לקחו הכל מלפניו, ובשאר הימים הביאו אליהם, ולכך כתיב (שם ה): ויאמרו אל משה לאמר מרבים העם להביא, כי להם היו מביאים, לא שיתנום למשה והוא ישקול על ידם, אבל הם לאחר שגבו הכל מנו ושקלו ואמרו למשה כדכתיב (להלן לח כד): ויהי זהב התנופה וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יזח החושן
id: 0228
nru: כח
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
</b><blockquote>לשון ניתוק, ולשון ערבי הוא, כדברי <b>דונש בן לבראט, לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והקרוב אלי</span></b> כי הוא כמו יסח, מן בית גאים יסח ה' (משלי טו כה), ובוגדים יסחו ממנה (שם ב כב), עניין נתיצה וניתוק, בחלוף הסמ'ך והזי'ן, כמו יעלזו חסידים בכבוד (תהילים קמט ה), נתעלסה באהבים (משלי ז יח). ונתצתם את מזבחותם (דברים יב ג), נתסו נתיבתי (איוב ל יג). וכן ושמרתם את משמרת הבית מסח (מ'ב יא ו), מהנתץ, יזהירם שלא ייפרד אחד מהם וינתץ את המשמר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי גם כן</span></b> ולמזח תמיד יחגרה (תהילים קט יט), להרס ונתיצה, יאמר שיחגור הקללה תמיד עד שייהרס וינתץ בה כאשר אחרים מתאזרים בחגורתם. אין מזח עוד (ישעיה כג י), אין הריסה עוד, יאמר לצור עברי באנשי ארצך כיאור אל ארץ תרשיש שהיתה סוחרתך, ואין הריסה ופירוד עוד, שלא ייפרד אחד מכולכם משם ולא ישוב לצור כי תחרב לגמרי. הנפרד ממעמד חביריו יקרא הורס, כלשון אל יהרסו אל ה' לראות (לעיל יט כד), וכתיב ממעמדך יהרסך (ישעיה כב יט), וכן ומזיח אפיקים רפה (איוב יב כא), נתיצת האפיקים, הם הנחלים השוטפים והורסים ההרים והגאיות. ומזח בשקל מצח, שניהם בעלי הנו'ן, כי הוא מלשון ניצוח, כי חוזק הראש במצח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתת אל חושן המשפט את האורים ואת התומים
id: 0228
nru: ל
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
סבר רבי אברהם להתחכם בענין האורים והתומים, ואמר (בפסוק ו): <br>
</b><blockquote>כי הם מעשה אומן כסף וזהב. <br>
</blockquote>והאריך בעניינם כי חשב שהם על הצורות שיעשו בעלי הכוכבים לדעת מחשבת השואל. <b>ולא אמר כלום.</b> <br>
<b>אבל הם כדברי רש'י: <br>
</b><blockquote>כתב שם המפורש נתון בין כפלי החושן, ולכך הוצרך להיות כפול. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והראיה,</span></b> כי לא נזכרו אורים ותומים כלל במעשה האומנים, ולא הזכירם להם בצואה ולא במעשה כלל. ופרט בבגדים ויעש את האפוד (להלן לט ב), ויעש את החושן (שם ח), ולא אמר ויעש האורים והתומים, ואלו היו מעשה חרש חכם היה מאריך בהם יותר מן הכל, ואם אולי ירצה לקצר בהם לעמקם היה אומר ועשית אורים ותומים כאשר הראה אותך בהר זהב טהור תעשה אותם או כסף מזוקק:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד תשוב תראה</span></b> כי לא הזכיר בה'א הידיעה אחד מכל הכלים שלא נזכרו כבר, אבל אמר ועשו ארון (לעיל כה י), ועשית שולחן (שם כג), ועשית מנורת (שם לא), וכן כלם. ובמשכן אמר ואת המשכן תעשה (שם כו א), בעבור שכבר הזכירו ועשו לי מקדש (שם כה ח). והנה באורים ותומים אמר (כאן): ונתת אל חושן המשפט את האורים ואת התומים, לא ציווה אתו בעשייתם, והזכירם הכתוב בה'א הידיעה, ולא הזכירם הכתוב רק במשה לבדו, שאמר בצואה ונתת אל חושן המשפט, ובמעשה וייתן אל החושן את האורים ואת התומים (ויקרא ח ח), כי לא היו מעשה אומן ולא היה לאומנים ולא לקהל ישראל בהם מעשה ולא נדבה כלל. <br>
<b><span id='katom'>אבל הם סוד מסור למשה מפי הגבורה</span></b>, והוא כתבם בקדושה, או היו מעשה שמים, ולכך יזכירם סתם ובידיעה, כמו וישכן מקדם לגן עדן את הכרובים (בראשית ג כד):<br>
<br>
והנה משה לקח כתב האורים והתומים והניחם שם בחושן המשפט אחרי שהלביש את אהרן האפוד והחושן, כמו שאמר (ויקרא ח ז ח): ויתן עליו את האפוד ויחגור אותו בחשב האפוד, וישם עליו את החושן וייתן אל החושן את האורים ואת התומים, כי לאחר כן נתנם בין כפלי החושן:<br>
<b><span id='katom'>והענין הוא,</span></b> כי היו שמות קדושים, מכוחם יאירו האותיות מאבני החושן אל עיני הכהן השואל במשפטם. והמשל, כי כאשר שאלו מי יעלה לנו אל הכנעני בתחילה להלחם (שופטים א א). היה הכהן מכוון בשמות שהם האורים, והאירו לעיניו אותיות יהודה, ויו'ד מלוי, ועי'ן משמעון, ולמ'ד מלוי, וה'א מאברהם הכתוב שם על דעת רבותינו (יומא עג ב). או שהאירה פעם אחרת לנגד עיניו ה'א מיהודה. והנה כאשר האותיות מאירות אל עיני הכהן עדין לא ידע סידורן, כי מן האותיות אשר סדרו מהן יהודה יעלה היה אפשר להיעשות מהם <b>'הוי הד עליה'</b>, או <b>'הי על יהודה'</b>, ותיבות אחרות רבות מאד, אבל היו שם שמות הקדש אחרים נקראים <b>'תומים'</b>, מכוחם יהיה לב הכהן תמים בידיעת עניין האותיות שהאירו לעיניו. כי כאשר כיון בשמות האורים והאירו, חוזר מיד ומכוון בשמות התומים. ועודם האותיות מאירות לעיניו, ויבא בלבו שחבורם יהודה יעלה. וזאת מדרגה ממדרגת רוח הקדש, היא למטה מן הנבואה, ולמעלה מבת קול שמשתמשים בה בבית שני לאחר שפסקה הנבואה ופסקו אורים ותומים כמו שהזכירו רבותינו (שם כא ב):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר </span></b>שאחרי שנתן משה בחשן השמות הקדושים של האורים והתומים היו נודעים במסורת ממנו לגדולי חכמי ישראל שמסרם להם עם סתרי תורה, ולפיכך היה ביד דוד אפוד (ש'א כג ו), והיה כדמות אפוד משה, ובו חושן כדמות חושן הקדש, אבל נראה שהיו בד, כאשר נאמר בשמואל (שם ב יח): נער חגור אפוד בד, ואמר בנוב עיר הכוהנים (שם כב יח): שמונים וחמשה איש נושא אפוד בד, וילבישו אותו את הכהן שהוא מבני הנביאים ושואלים בו ונענין לפעמים, כאשר חשב בזה ר'א. ומה שאמר שאלו ראה תשובת רבנו האי לא אמר ככה, כבר ראינוה וחשבנוה, וידענו כי ר'א לא נתכוון אליה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מעיל
id: 0228
nru: לא
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
כתב רש'י (לעיל בפסוק ד): <br>
</b><blockquote>הוא כמין חלוק, וכן הכתונת, אלא שהכתונת סמוך לבשרו ומעיל קורא חלוק העליון. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין הדבר כן,</span></b> כי המעיל בגד יתעטף בו, כמו שאמר (ש'א כוח יד): והוא עוטה מעיל, וכתיב (ישעיה סא י): מעיל צדקה יעטני, ולא תבוא עטיה על הכתונת רק על השלמה אשר יכסה בו, דכתיב (תהילים קד ב): עוטה אור כשלמה, כי הוא עטוף, וכן ועל שפם יעטה (ויקרא יג מה), יתעטף. והוא <b>תרגומו של יונתן בן עוזיאל</b> שהזכיר הרב (רש'י לעיל בפסוק ד): <br>
<blockquote>כרדוטין (ס'א כדרוניא, כרדונין): (ש'ב יג יח), <br>
</blockquote>כי הוא עטוף קרוב לצורת האפוד שיתעטף בו חצי הגוף שכלפי רגליו, כי אם הי' חלוק אינן דומין זה לזה כלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וראיה עוד</span></b> שאמר ויחזק בכנף מעילו ויקרע (שם א טו כז), והנה יש לו כנפיים ואינו כמין חלוק. אבל המעיל כסות מקיף את הגוף כלו מצווארו ולמטה עד רגלי האדם ואין לו בית יד כלל, ובשאר המעילים יש לו בית צוואר כנגד כל הצוואר תפור בו, ואותו בית צוואר נקרא פי מעיל, וציוה הכתוב שיהא ארוג עמו. והמעיל כלו מחולק מלפניו עד למטה, מכניס ראשו בנקב פיו ונמצא צווארו חגור בפי המעיל, ומלפניו שתי כנפיים מכסה בו ומגלה כרצונו, כמין גלימא שאין לה בית ראש, שחלקו התפירה שלפניה מקמי שפה ולמטה, ולכן יבא בו לשון עטיה לעולם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי גם כן</span></b><span id='red'> למה עשה הרב הפעמונים לעצמם, פעמון בין שני רימונים, כי אם כן לא היו הרימונים משמשין כלום, ואם לנוי, למה היו עשויים כרימונים חלולים, יעשם כמין תפוחי זהב?<br>
ועוד, שהיה צריך הכתוב לפרש במה יתלה הפעמונים, ואם יעשה בהם טבעות לתלות בהן? <br>
</span>אבל הם בתוכם ממש, כי הרימונים חלולים ועשויים כמין רימונים קטנים שלא פתחו פיהם, והפעמונים טמונים בהם ונראים מתוכם. ולא פירש הכתוב מנינם, אבל רבותינו אמרו שהיו שבעים ושנים זגין, ובהם שבעים ושנים ענבלין, ותולה שלשים וששה מצד אחד, ושלושים וששה מצד אחר, כדאיתא בזבחים בפרק המזבח (פח ב), ומכאן תלמוד שאינו כמין חלוק וכתנת, אלא יש לו כנפיים:<br>
<br>
<b>וכן כתב רש'י (לעיל בפסוק ד): <br>
</b><blockquote>שהמצנפת כמין כובע, שהרי במקום אחר (להלן בפסוק מ): קורא להם מגבעות, ומתרגמינן קובעין. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה אינו, </span></b>שהרי אמרו שהמצנפת ארכה שש עשרה אמה, והרי הוא כעין צניף שצונף בו את ראשו, מגלגל ומחזיר מגלגל ומחזיר סביב ראשו כפל על כפל. ומצנפת של כוהן גדול אינה קרויה מגבעת בשום מקום, אבל בכהן הדיוט אמר הכתוב מגבעות (להלן כוח מ, כט ט, ועוד), ואף היא מצנפת היא, אלא שקושר בה כל ראשו ומעלה הכפלים עליו כעין מגבעת שהוא קובע כדברי אונקלוס, כי מגבעת כמו מקבעת, כאשר אמרתי בסדר ויהי מקץ (בראשית מא מז): בחלופי הגימ'ל והקו'ף, אלא שהמגבעת כמו המצנפת, ולכך הזכירו חכמים תדיר בכהן גדול והדיוט מצנפת בתורת כוהנים (צו ב א).<br>
<b><br>
ובמסכת יומא (עא ב) שנינו: <br>
</b><blockquote>כוהן גדול משמש בשמונה כלים וההדיוט בארבעה: <br>
בכתונת ומכנסים מצנפת ואבנט. <br>
מוסף עליו כוהן גדול: חושן ואפוד ומעיל וציץ:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא ימות
id: 0228
nru: לה
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
</b><blockquote>מכלל לאו אתה שומע הן, אם יהיו עליו לא יתחייב מיתה, הא אם יכנס מחוסר אחד מן הבגדים הללו חייב מיתה. <b>לשון רש'י. <br>
<span id='red'></span></b></blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני, </span></b><span id='red'>שהיה לו לכתוב פסוק זה לאחר שיזכיר כל שמונה בגדים, ולמה הזכיר זה בשלשה בגדים חושן ואפוד ומעיל קודם שיזכיר ציץ וכתנת מצנפת ואבנט ומכנסים? <br>
וכן אמר ובצאתו ולא ימות, ואין ביציאה עבודה שיתחייב עליה משום מחוסר בגדים? <br>
</span><br>
וכן והיו על אהרן ועל בניו (פסוק מג): כתב רש'י והיו כל הבגדים האלה על אהרן ועל בניו הראויים לו והאמורים בהם, ומתו, הא למדת שהמשמש מחוסר בגדים חייב מיתה. <b><span id='katom'>וכן נראה זה בדרך הפשט:<br>
<br>
אבל לפי העולה מן הסוגיות שבגמרא אין דעת רבותינו כן,</span></b> אבל אצלם המצווה הזאת שווה בכולם, באהרן ובבניו, והיא על המכנסים, והענש גם כן בהם. כי ציווה בעשייה ועשה להם מכנסי בד, וציוה על הלבישה והיו על אהרן ועל בניו, כי בשאר הבגדים ציווה למעלה בעשייתם וציוה בלבישה (בפסוק מא): והלבשת אותם את אהרן אחיך ואת בניו אתו, א'כ הצואה הזו (בפסוק מג): כולה על המכנסים, ועליהן יהיה העונש:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולמדנו זה</span> ממה שאמרו בסנהדרין (פג ב): ובשחיטת קדשים (זבחים יז ב):<br>
</b><blockquote> מחוסר בגדים ששימש מנא לן דבמיתה. <br>
א'ר אבהו א'ר יוחנן, ומטו בה משמיה דר' אלעזר ברבי שמעון: וחגרת אותם אבנט וחבשת להם מגבעות והייתה להם כהונה לחוקת עולם (להלן כט ט). <br>
בזמן שבגדיהם עליהם כהונתם עליהם, אין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והוו להם זרים, ואמר מר: זר ששימש במיתה. <br>
</blockquote>ואם היה הכתוב הזה (פסוק מג): אצלם בכל הבגדים הנה בכאן עונש מפורש למחוסר בגדים, כמאמר הרב, אבל היא במכנסים בלבד, והכתוב האחר (להלן כט ט): בשאר הבגדים, ולא הוזכרו שם המכנסים. והראיה על דעתם שלא הזכיר למטה (להלן כט ה ט): בסדר הלבישה מכנסים כלל, כי בעבור שענש עליהם בכאן אין צורך לחזור ולהזכירם, כי בידוע שילבשם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ומה שאמר למעלה ונשמע קולו בבואו אל הקדש ולא ימות, הוא על דעתי </span></b>ביאור למצוות הפעמונים, כי מפני שאין בהם צורך בלבישה, ואין דרך הנכבדים לעשות להם כן, לכך אמר כי ציווה בהם בעבור שישמע קולו בקדש, ויכנס לפני אדוניו כאלו ברשות, כי הבא בהיכל מלך פתאום חייב מיתה בטכסיסי המלכות, כעניין אחשורוש. וירמוז למה שאמרו במסכת יומא ירושלמי (א ה): וכל אדם לא יהיה באהל מועד (ויקרא טז יז), אפילו אותן שכתוב בהן ודמות פניהם פני אדם (יחזקאל א י): לא היו באוהל מועד, על כן ציווה להשמיע קולו כמי שיקרא הוציאו כל איש מעלי, ויבא לעבוד את המלך בייחוד, וכן בצאתו, לצאת ברשות, ושיודע הדבר כדי שיוכלו משרתי המלך לשוב לפניו. ובפרקי היכלות ידוע זה העניין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הטעם</span></b> שלא יפגעו בו מלאכי אלוהים. והזהיר זה בכ'ג למעלתו, וזה טעם לפני ה', כי הוא העובד לפניו שתשרה שכינתו בעבודתו כי מלאך השם צבאות הוא (מלאכי ב ז), כי ההדיוטים (לא): יכנסו בהיכל להקטיר ולהטיב:<br>
<br>
<b>וראיתי במדרש ואלה שמות רבה (לח ח): <br>
</b><blockquote>באבני החושן מה טעם, שיהא הקב'ה מסתכל בהן בבגדי הכהן בכניסתו ביום הכיפורים ונזכר לזכות השבטים? <br>
רבי יהושע בשם רבי לוי אומר: משל לבן מלכים שהיה פדגוג נכנס אצלו, מלמד על בנו סניגוריה, והיה מתיירא מן העומדים עליו, שמא יפגעו בו. <br>
מה עשה? <br>
הלבישו פורפירא שלו שיהיו רואין אותו ומתייראין ממנו. <br>
כך אהרן, היה נכנס בכל עת לבית קדש הקדשים, ואילולי זכיות הרבה שהיו נכנסות עמו ומסייעות אותו, לא היה יכול ליכנס. <br>
למה? <br>
שהיו מלאכי השרת שם. <br>
מה עשה הקב'ה? <br>
נתן לו מדמות לבושי הקדש, שנאמר (ישעיה נט יז): וילבש צדקה כשרין. <br>
</blockquote>עד כאן אגדה זו. <br>
<br>
ואע'פ שלא היה נכנס לפני ולפנים בבגדים אלו, אף באהל מועד הוצרך לכך ביום הכיפורים, שהרי כתיב (ויקרא טז יז): וכל אדם לא יהיה באהל מועד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על פתיל תכלת
id: 0228
nru: לז
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 28
htm:
</b> ובמקום אחר (להלן לט לא): הוא אומר ויתנו עליו פתיל תכלת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b><blockquote> כתיב כאן והיה על המצנפת, ולמטה הוא אומר והיה על מצח אהרן, ובשחיטת קדשים (זבחים יט א): שנינו שערו היה נראה בין ציץ למצנפת ששם היה מניח תפילין, למדנו שהמצנפת למעלה בגובה הראש, [ואינה עמוקה להיכנס בה כל הראש עד המצח[, והציץ מלמטה, ]וג' נקבים היה עושה בו, בשני ראשיו ואמצעיתו], והפתילים היו נקובים ותלויים בו בשני ראשיו ובאמצעו, שישה בשלשה מקומות הללו, פתיל מלמעלה אחד מבחוץ ואחד מבפנים כנגדו, וקושר ראשי הפתילים מאחורי העורף שלשתם, נמצאו בין אורך הטס ופתילי ראשיו מקיפין את הקודקוד, והפתיל האמצעי שבראשו קשור עם ראשי השנים, הולך על פני רוחב הראש מלמעלה, ונמצא עשוי כמין כובע, ועל פתיל האמצעי הוא אומר והיה על המצנפת, והיה נותן את הציץ על ראשו, וע'י פתיל האמצעי הוא מחזקו שאינו נופל, והטס תלוי כנגד מצחו, הרי נתקיימו כל המקראות הללו, פתיל על הציץ (להלן לט לא), וציץ על הפתיל, ופתיל על המצנפת מלמעלה (כאן ושם). כל זה <b>לשון רש'י:</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה בדבריו,</span></b><span id='red'> שהכתוב אינו מצווה רק לעשות פתיל תכלת אחד, והוא עושה ששה? <br>
</span><b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> שהוא מצרף המקראות של הצואה והעשייה, ומרבה פתילים כנגד כלן, וכן תוכל למנות בארון ושולחן ומנורה. ואם הכתוב ציווה שישימו אותו על פתיל תכלת, היאך נתנו הם עליו פתיל תכלת, ואנה צוו לעשות כן? <br>
ומה צורך לחוטין שבאמצע, והוא קשור מאחורי העורף כדרך כל ציץ באנשים ובנשים?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל אין הדבר כמו שאמר הרב,</span></b> ולא היה שם אלא פתיל אחד, שהטס מקיף מאזן לאזן, ונקוב בשתי קצותיו, ופתיל תכלת נכנס בשני הנקבים, והציץ נקשר בו כנגד העורף. והנה היה צונף המצנפת סביב הראש, לא על המצח כלל, אלא למעלה במקום שער. ועל דעת רבותינו (זבחים יט א): היה מניח גם מקצת שער ראשו כנגד פניו לתפילין. והייתה הצניפה בגובה שבראש כנגד המוח האמצעי, והוא מכסה בה כל הראש כנגד אחוריו. והרי הצניפה בגובה שבראש כנגד המוח בשיפוע, ומניח הציץ כנגד מצחו מאזן לאזן, ואין הפסק בין מצחו לציץ. אבל מאוזן לאוזן מאחוריו כנגד כל העורף תהיה המצנפת, והפתיל שנקשר בו, יבא עליה:<br>
<br>
וזהו שאמר ושמת אותו על פתיל תכלת, שיכניס הפתיל בנקבי הציץ, והיה הפתיל על המצנפת לאחורי אוזניו כנגד העורף, אל מול פני המצנפת יהיה הציץ, והיה [על מצח אהרן, ויהיה] על המצח כנגד המצנפת בפניו. וזהו שאמר (להלן כט ו): ושמת המצנפת על ראשו, כלומר למעלה בעליון שבראש, לא כמו המגבעות שנאמר בהן (שם ט): וחבשת להם מגבעות, שהן חובשות הראש כמי שחושש בראשו וחובשו לחיזוק. ואומר (שם ו): ונתת את נזר הקדש על המצנפת, כי עליה יקשרנו מאחוריו. וכן אמר (להלן לט לא): ויתנו עליו פתיל תכלת לתת על המצנפת מלמעלה, כי שם יינתן בקשר. וכן וישם על המצנפת אל מול פניו את ציץ הזהב (ויקרא ח ט), ששם בקשירתו על המצנפת, ואל מול פניו ציץ הזהב. והנה הנתינה בכל הכתובים על המצנפת, כי היא הקשירה, אבל הציץ אל מול פני המצנפת במצח:<br>
<br>
ואין להקפיד בין ויתנו עליו פתיל תכלת (להלן לט לא), ובין ושמת אותו על פתיל תכלת, כי בשניהם כאלו אומר ושמת אותו בפתיל תכלת, ויתנו בו פתיל תכלת, כדרך ונתת אותם על סל אחד (להלן כט ג), בסל, וכמוהו המלט על נפשך (בראשית יט יז). או ישמש במקום <b>'אל'</b>, ונתת אותו אל פתיל תכלת, ויתנו אליו פתיל תכלת. כי הפתיל נתן אליו, והוא אל הפתיל, כי בו יסמך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והכלל</span></b> שאין עניין הכתובים אלא שיכניסו הפתיל בנקבי הציץ, וגם כן הוא שהציץ על הפתיל והפתיל על הציץ, וכן וירכסו את החושן מטבעותיו אל טבעות האפוד בפתיל תכלת (להלן כט ג): שהביא רש'י ראיה ממנו, פתיל אחד הוא, שהיו מכניסין פתיל אחד בטבעות החושן ובטבעות האפוד שכנגדו, וכן בקצה האחר פתיל אחד, כי שני מקומות הן וכל אחד בפתיל אחד ירכסו אותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0229
htm:
<div id='title1'>רמבן, שמות                פרק כט</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(ג - ד): והקרבת אותם בסל - <br>
</span></b>נמשך לפניו, יאמר כי הלחם בסל והפר והאילים ואהרן ובניו יקריבו אל פתח אוהל מועד. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ורחצת אותם במים - <br>
</span></b>לאהרן ובניו. <br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון</span></b> כי והקרבת אותם בסל לא יפרש, כי מן הסתם הוא ידוע שיקריבם אל המקום אשר יצווה לבא הכוהנים, והכתוב השני ידבר על אהרן ועל בניו, ולכך אמר ורחצת אותם במים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולקחת את שמן המשחה ויצקת על ראשו
id: 0229
nru: ז
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
אמר ר'א: <br>
</b>כי זה לפני שומו המצנפת על ראשו, כי על ראש עצמו יצוק השמן. <br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> כי גם במעשה אמר וישם את המצנפת על ראשו וגו' (ויקרא ח ט), ואח'כ אמר וייקח את שמן המשחה וימשח את המשכן וגו' (פסוק י), ואח'כ ויצק משמן המשחה על ראש אהרן (פסוק יב). <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הנכון </span></b>שהייתה הצניפה סביב סביב ואמצע הראש מגולה ועליו יצק השמן. ואם הייתה המשיחה בכל הראש כדברי רש'י, תהיה היציקה במקום הנחת תפילין שהיה מניח מגולה, ומשם ימשכנו כמין כף יונית:<br>
<br>
<b>(ט): וחגרת אותם אבנט - <br>
</b><blockquote>ירמוז לאהרן ובניו, ושב לפרש אהרן ובניו, כמו יביאה את תרומת ה' (להלן לה כד), אשר לא יעבדו אותו את נבוכדנאצר. <b>כדברי רבי אברהם. </b><br>
</blockquote>ואם כן יחזור וחבשת להם מגבעות למקצתם, כי אהרן אין לו מגבעת, והמצנפת כבר היא על ראשו. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה שיעור הכתוב וחגרת אותם אבנט ואהרן ובניו, יאמר, תחגור בניו הנזכרים אבנט, ואהרן עצמו עם בניו. ובעבור שהאבנט שווה בכולם לא הוזכר עם בגדי אהרן למעלה (בפסוקים ה ו), והוצרך עתה לומר שיחגרנו אבנט כבניו. ולא הזכיר המכנסים, כי לא הוצרך, כאשר פירשתי (לעיל כוח לה). <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> שהפריש המכנסים משאר הבגדים, כי כל הבגדים היה משה מלביש אותם כמו שציוה והלבשתם, אבל המכנסים שהם לכסות בשר הערווה (שם שם מב): היו הם לובשים אותם בהצנע, ולכן לא הזכיר עתה בכלל ולקחת את הבגדים והלבשת, ולפיכך הפרישם במצווה ובעונש, כמו שהזכרתי למעלה (שם לה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקרבת את הפר לפני אהל מועד
id: 0229
nru: י
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
אמר ר'א: <br>
</b>כי טעמו כאשר תקריב את הפר לפני אהל מועד יסמוך אהרן ובניו עליו, כי כבר הזכיר זה למעלה (בפסוק ג). <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כאשר פירשתי (שם), ששם יצווה להקריבם, ולא פירש אל אהל מועד, רק שיקריב אותם, והטעם שיקריבם אל מקום הכוהנים שיהיו מזומנים, ודי שיהיו לפני פתח חצר המשכן, ועכשיו הצריך שיקריבם לפני אהל מועד אל פתח האהל כאשר יפרש בשחיטה (בפסוק הבא), כי הסמיכה תהיה שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : החלב המכסה את הקרב
id: 0229
nru: יג
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
</b><blockquote>הוא הקרום שעל הכרס שקורין טילא. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>כי החלב המכסה את הקרב הוא הקרום, אבל כאשר יאמר כל החלב המכסה את הקרב ירמוז לשני חלבים אשר שם, לחלב הקרום הזה, ולחלב הגס אשר על הקרב, כמו שנאמר בסדר ויקרא (ג ג): ואת החלב המכסה את הקרב ואת כל החלב אשר על הקרב. והנה על הקרב שני חלבים, פעם יזכיר הכתוב את שניהם, ופעמים יכלול אותם כאחד במלת כל. והנה בכאן בכל החלב המכסה את הקרב כלל גם החלב אשר על הקרב, ושם במעשה הצואה הזאת אמר וייקח את כל החלב אשר על הקרב ואת יותרת הכבד (שם ח טז), כללם בכל החלב אשר על הקרב. ולמטה בפרשה זו (בפסוק כב): אמר ולקחת מן האיל החלב והאליה ואת החלב המכסה את הקרב, והראשון המוזכר סתם הוא החלב אשר על הקרב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תשרף באש
id: 0229
nru: יד
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
</b><blockquote>לא מצינו חטאת חיצונה נשרפת אלא זו.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>והוראת שעה הייתה כדברי רבותינו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> שהכל גלוי לפניו, והיה פר חטאת זה לכפר על מעשה העגל, וקרבנו של כוהן משיח הוא. ושם (שם ד ו): יצווה להביא את דמו אל מבית לפרכת, ולא רצה עתה להכניסו שם לפנים, כי שם (ד ו): אמר בטעם את פני פרכת הקדש, וכאן עדיין לא נתקדש ולא שרתה עליו שכינה שיקרא פרכת הקדש, והנה החיצון כפנימי. והסמיכה בבניו, מפני שהתאנף על אהרן להשמידו והוא כלוי בנים, הוצרכו גם הם להתכפר בו. וטעם השריפה כטעם שריפת פרה אדומה, וסודה ידוע מן השעיר המשתלח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מאיל המילואים אשר לאהרן
id: 0229
nru: כו
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
</b>לא הזכיר בניו, והאיל הוא מילואים לכולם, והטעם, כי יצווה הכתוב ולקחת את חזה התנופה מאיל המילואים בעבור שהוא לאהרן, ואין החזה ראוי לו, כי לא יהיה לבעלים. ואחר שנתן טעם שאינו ראוי שיהיה לאהרן אין צורך לומר שלא יהיה לבניו, כי אחריו יזכו הם. ולמטה אמר מאשר לאהרן ומאשר לבניו, כלומר כאשר לוקח מקרבן כולם החזה ושוק, כן ייקחו הם האב והבנים מקורבנות המקריבים על ידם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למשחה בהם
id: 0229
nru: כט
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
</b><blockquote>להתגדל בהם, שיש משיחה שהיא לשון שררה, כמו לך נתתים למשחה (במדבר יח ח), אל תגעו במשיחי (תהילים קה טו). <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואולי כן הוא,</span></b> כי בעבור ששררת ישראל למשוחים היא, למלך ולכ'ג, ישאילו הלשון לכל שררה. וכן ומשחת את חזאל למלך על ארם, ואת אלישע בן שפט תמשח לנביא תחתיך (מ'א יט טו טז). <br>
<b><span id='katom'>אבל בכאן הנכון הוא</span></b> למשחה בהם, למשוח בבגדים הכוהנים הגדולים מבניו, ולמלא בם את ידם להקריב הקורבנות. וכן לך נתתים למשחה (במדבר יח ח), שנתתים להיות שלך בעבור שמשחתיך לכהן לי, וכן אל תגעו במשיחי (תהילים קה טו), כי הנוגע בהם נוגע במשיחי ה' העתידים לצאת מהם, כמו שאמר ומלכים מחלציך יצאו (בראשית לה יא), מלכי עמים ממנה יהיו (שם יז טז):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שנאמר</span></b> עוד כי ומשחת את חזאל למלך על ארם, שישלח לו שמן למשחו למלך להודיעו כי דבר ה' הוא, ועשה כן אלישע במצוות רבו כאשר הגיד לו שימלוך (מ'ב ח יג): ואע'פ שלא נכתב שם, ומשח את אלישע לנביא. ואולי כן עשו בכורש אשר משחוהו כמלכי ישראל, בעבור שידע כי נביא בישראל המליך אותו ויקרא את שמו בעבור ה'. ולכך אמר למשיחו לכורש (ישעיה מה א). ורבותינו אמרו (מגילה יב א): וכי כורש משיח הוא וכו'. והנה כולן משיחות ממש. והכתוב שאמר (ישעיה סא א): רוח ה' אלוהים עלי יען משח ה' אותי לבשר ענווים, דרך משל, שימשיל רוח הקדש אשר תחול עליו לשמן הטוב, כעניין טוב שם משמן טוב (קהלת ז א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובשלת את בשרו במקום קדש
id: 0229
nru: לא
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
</b>לא ידענו אם הוראת שעה היא שיהא בשר המילואים טעון כוהן בבישולו, או יהיה ובשלת בצווי, כמו ומטך אשר הכית בו את היאור (לעיל יז ה), ויבן שלמה את הבית (מ'א ו יד), כדברי רבי אברהם. והצריך במקום קדוש, שהן כזבחי שלמי צבור שנאכלין לפנים מן הקלעים ונאכלין ליום ולילה עד חצות (זבחים ה ה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תעשה ליום על הכיפורים
id: 0229
nru: לו
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 29
htm:
</b>בשביל הכיפורים, לכפר על המזבח מכל זרות ותיעוב. <br>
<br>
<b>ובמדרש תורת כוהנים (צו א טו) אומר: <br>
</b><blockquote>כפרת המזבח הוצרכה שמא התנדב אדם דבר גזל במלאכת המשכן והמזבח. <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי על הכיפורים על שני האילים שהם כיפורים לאהרן ולבניו, כמו שאמר כאן (לעיל בפסוק לג): ואכלו אותם אשר כפר בהם, ואף כי החטאת כפרה, וכתיב כאשר עשה ביום הזה ציווה ה' לעשות לכפר עליכם (ויקרא ח לד), כדברי ר'א:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועשית מזבח מקטר קטורת
id: 0230
nru: א
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 30
htm:
</b>הנה מזבח הקטרת מן הכלים הפנימיים היה, ראוי שיזכירנו עם השולחן והמנורה שהוא מונח עימהם, וכן הזכירם במעשה בפרשת ויקהל (להלן לז כה), אבל הטעם להזכירו כאן אחר המשכן וכל כליו והקורבנות, בעבור שאמר בתשלום הכל ונקדש בכבודי (לעיל כט מג), ושכנתי בתוך בני ישראל (שם מה), אמר כי עוד יתחייב להם שיעשו מזבח מקטר קטורת להקטיר לכבוד השם. <br>
<b><span id='katom'>וזהו רז שנמסר למשה רבנו</span></b> שהקטרת עוצרת המגפה (שבת פט א), כי הקטרת במידת הדין, שנאמר ישימו קטורה באפך (דברים לג י), מן וחרה אפי (שם לא יז), והוא מה שאמר בקטורת זרה ועל פני כל העם אכבד (ויקרא י ג), שידעו כבודי כי לא ישא לפשעכם ויזהרו בכבודי. ולכך אמר כאן (בפסוק ו): ונתת אותו לפני הפרכת אשר על ארון העדות לפני הכפורת אשר על העדות אשר איועד לך שמה, כי מה צורך להאריך בכל אלה ולא אמר ונתת אותו לפני ארון העדות באהל מועד, כאשר אמר בפרשת ויקהל (להלן מ ה), אבל הוא להורות על ענינו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקטיר עליו אהרן
id: 0230
nru: ז
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 30
htm:
</b>אין המצווה הזו בכהן גדול בלבד, אלא היא אף בכוהנים הדיוטים כדין הדלקת הנרות שבצדה (בפסוק הבא): שאמר ג'כ ובהעלות אהרן את הנרות, ואינה בכ'ג בלבד כמו שאמר למעלה (כז כא): יערוך אותו אהרן ובניו. ולא ידעתי למה הזכיר אהרן בשניהם ולא אמר הכהן, ואולי מפני שיטת הכתוב למטה וכפר אהרן על קרנותיו שהוא באהרן בלבד. או שירמוז שאהרן יתחיל בקטורת ובנרות. וכן אמר בסוף אמור אל הכוהנים (ויקרא כד ג): יערוך אותו אהרן ולא הזכיר בניו, בעבור שהוא יתחיל בה. והזכיר שם חוקת עולם במצווה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קטורת זרה
id: 0230
nru: ט
pch: תצווה
lvr: C0227
prk: 30
htm:
</b><blockquote>שום קטורת של נדבה, שכולן זרות לו חוץ מזו.<b> לשון רש'י. <br>
</b><br>
<b></b></blockquote><b>אבל אונקלוס אמר: <br>
</b><blockquote>קטורת בוסמין נוכראין. <br>
</blockquote>ולא תרגם נוכריתא, רצה לפרש שלא יעשה קטורת מסמים אחרים זולתי הקטרת אשר יצווה אותם, וכן אם הוסיף בה סמים אחרים יעבור בלאו הזה:<br>
<br>
(יב): ציווה הקב'ה את משה כאשר תשא ראש בני ישראל במניין יתנו כפר נפש מחצית השקל, ואמר לו (בפסוק טז): ולקחת את כסף הכיפורים הנזכר, ונתת אותו על עבודת אהל מועד, ומזה ילמוד משה שימנה אותם עתה, וכן עשה, כמו שאמר (להלן לח כה), וכסף פקודי העדה מאת ככר. ולא הוצרך להאריך ולומר, ועתה תשא ראשם ונתת הכסף על עבודת אוהל מועד, כי הדבר מובן מעצמו שימנם עתה, ולפיכך כלל המצווה, כאשר תשא ראשם תעשה כן, שיכנס בכלל כל פעם שימנם:<br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי,</span></b> כי לא הצריך אותו עתה לבא באוהליהם ולמנותם כאשר יעשה בחומש הפקודים (פרשת במדבר. ועי'ש ברש'י ג טו), רק שיעשה כאשר יאמרו רבותינו (שקלים פ'א ה'א): בשקלי הקורבנות, ציוה עליהם שכל היודע בעצמו שהוא מבן עשרים שנה ומעלה ייתן הסך הזה, והם הביאו אליו הכופר נדבה עם כל שאר הנדבה בבקר בבקר, ולכן לא אמר רק ונתת את כסף הכיפורים, כלומר הנה ציוויתיך כאשר תמנם שיתנו כופרם ועתה יתנו מעצמם הכופר ותיתן אותו על עבודת אהל מועד, ולכן לא הוצרך עתה לאהרן ונשיאים שיהיו עמו. ואין טענה מכל העובר על הפקודים, כי פירושו הראוי לעובר. ומפני שלא נתפרש כאן אם היא מצות דורות, או לשעה למשה במדבר, טעה דוד ומנה אותם בלא שקלים, והיה הנגף בהם, והתודה עליו, ויאמר דוד אל ה' חטאתי מאד אשר עשיתי:<br>
<br>
<b>ורבותינו (מגילה כט ב): דרשו: <br>
</b><blockquote>מכאן שלש תרומות מריבוי המקראות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן נראה</span></b> ממה שאמר הכתוב (דהי'ב כד ו): מדוע לא דרשת על הלווים להביא מיהודה ומירושלים את משאת משה עבד ה' והקהל לישראל לאהל העדות, יראה מזה כי משאת משה מצווה לדורות להביאו לבדק הבית אף על פי שלא ימנם, וכן בקורבנות כדברי חכמים, וכן כתוב (נחמיה י לג לד): והעמדנו עלינו מצות לתת עלינו שלישית השקל בשנה לעבודת בית אלוהינו, ללחם המערכת ומנחת התמיד ולעולת התמיד השבתות החדשים למועדים ולקדשים ולחטאות לכפר על ישראל וכל מלאכת בית אלוהינו. מכאן מפורש שהיו מביאים שקלים בכל שנה לקורבנות ולבדק הבית:<br>
<br>
ואמר שלישית השקל, כי בימי עזרא הוסיפו עליהם, והיה שלישית השקל עשר גרה. ובמס' שקלים (פ'ב ה'ג): שנינו שכשעלו ישראל מן הגולה היו שוקלין דרכונות, חזרו לשקול סלעים, חזרו לשקול טבעין, ובקשו לשקול דינרין. ופירושה כשעלו מן הגולה, מפני שהיה בדק הבית צריך להוצאות מרובות היו שוקלין דרכונות שהם גדולים מן הסלעים, והיה כל אחד שוקל דרכמון אחד, חזרו לשקול סלעים שלמים, חזרו לשקול טבעין, ומפורש בירושלמי (שם): שהוא פלגות סלעין, ובקשו לשקול דינרין ולא קבלו מהן, שיכול הצבור להוסיף ליתן יותר מחצי סלע, ובלבד שתהא יד כולן שווה כמו ששנינו במשנת מסכת שקלים, ומ'מ אין אדם רשאי לפחות וליתן פחות מחצי סלע בין יחיד בין רבים, כי אין כופר הנפש פחות מכן, כדכתיב זה יתנו וגו'. ובירושלמי (שם): אמרו בשלישית השקל מכאן שאדם חייב באחריות שקלים שלשה פעמים בשנה, מכאן שאין מטריחין על הצבור יותר משלשה פעמים בשנה:<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לפי שרמז כאן שלש תרומות, אחת תרומת האדנים, שמנאן כשהתחילו בנדבת המשכן אחר יוה'כ בשנה ראשונה, ונתנו כל אחד מחצית השקל ועלה למאת הכיכר, שנאמר (להלן לח כה): וכסף פקודי העדה מאת ככר וגו'. והשניה אף היא ע'י מנין שמנאן משהוקם המשכן, הוא מנין האמור בחומש הפקודים (במדבר א א): באחד לחדש השני בשנה השנית, ונתנו כל אחד מחצית השקל לקנות מהן קורבנות צבור. <br>
ואם תאמר וכי אפשר שבשניהם היו ישראל שווין שש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמישים, והלא בשתי שנים היו, ואי אפשר שלא היו בשעת מנין הראשון בני תשעה עשרה ונעשו בני עשרים. תשובה לדבר, אצל שנות האנשים בשנת אחת נמנו, אבל למניין יציאת מצרים היו שתי שנים, שליציאת מצרים מונין מניסן, ולשנות האנשים מונין למניין שנות עולם המתחילין מתשרי? <br>
נמצאו שני המניינים בשנה אחת, המניין האחד בתשרי לאחר יום הכיפורים שנתרצה הקב'ה לישראל ונצטוו על המשכן, והשני בא' באייר. כל אלו דברי הרב:<br>
<br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b><span id='red'> ואיך יתכן שיהיה קהל גדול כמהו ולא ימותו בו בחצי שנה למאות ולאלפים?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>והנה לפי דברי הרב</span></b> עמדו כשבעה חדשים ולא מת אחד, וכתיב (במדבר ט ח): ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם. ועוד קשה לי, כי מנין שנות האנשים איננו למניין שנות עולם מתשרי אבל הוא מעת לעת מיום היוולדו, לכך נאמר בהם עשרים שנה ומעלה, שיהיו שנים שלימות להם. וכן בכל מניני התורה בשנות האדם כך הם נמנין מעת לעת, כמו שאמרו במס' ערכין (יח ב): שנה האמורה בקדשים, ובבתי ערי חומה, ושתי שנים שבשדה אחוזה, ושש שבעבד עברי ושבבן ושבבת כולן מעת לעת. בקדשים מנא לן, אמר קרא כבש בן שנתו (ויקרא יב ו), שנה שלו ולא שנה של מנין עולם וכו', ומפרש התם שבבן ושבבת למאי הלכתא, אמר רב גידל לערכין, והטעם, מפני שכתוב בהן <b>'ומעלה'</b>, ובכל מניני המדבר כך כתוב בהן ג'כ <b>'ומעלה'</b>, ומנין המדבר כמניין הערכין בכל דבר, כמו שאמר בבבא בתרא (קכא ב): גמר ומעלה ומעלה מערכין, א'כ כל הנולדים מתשרי ועד אייר השלימו שנה בינתיים, ונתרבו בין שני המניינים עם רב. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יותר נכון</span></b> שנאמר שכן אירע מעשה, שהיו ישראל בשעת מנין ראשון תר'ג אל'ף ותק'ן, ומתו מהם הרבה בשבעה החדשים כנוהג שבעולם, ובני עשרים משלימים שנתם מתשרי ועד אייר, ואירע הדבר שהיו המשלימים כמניין המתים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי דעתי</span></b> אין השוואת המניינין האלה שאלה כלל, כי במניין הראשון נמנה שבט לוי עימהן, כי עדין לא נבחר ולא יצא מכלל העם, ובמניין שני נאמר לו אך את מטה לוי לא תפקוד ואת ראשם לא תשא (במדבר א מט). והנה אותם המשלימים שנתם שנעשו בין שני המניינין בני עשרים שנה היו קרוב לעשרים אלף. וזה דבר ברור. כי ממה שהוצרך לומר במניין שני אך את מטה לוי לא תפקוד ואת ראשם לא תשא, ראיה שהיה נמנה עימהם עד הנה, ועתה נבחר השבט ההוא ונמנה לעצמו להיות לגיון למלך. והנה ישראל כשיצאו ממצרים היו כשש מאות אלף רגלי (שמות יב לז), לא שש מאות, ומתו מהם עד המניין ההוא, ונתרבו במשלימים שנותיהם. ואולי <b>'הגברים'</b> אינם בני עשרים, אבל כל הנקרא איש מבן שלש עשרה שנה ומעלה בכלל, כי הוא להוציא הנשים והקטנים בלבד, כאשר אמר לבד מטף:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן נראה לי,</span></b> כי שלש תרומות שרמז כאן, האחת לקורבנות הצבור, איננה על ידי המניין האמור בחומש הפקודים כדברי הרב, כי שם נאמר אך את מטה לוי לא תפקוד, והשקלים של קורבנות לוויים חייבים בהם לדברי הכל, וכדברי חכמים אף הכוהנים, וכן הלכה, כמו שמפרש במס' שקלים (פ'א ה'ד). ועוד, כי השקלים לקורבנות אינם מבן עשרים שנה ומעלה, אלא משהביא שתי שערות חייב לשקול, וכן מפורש שם. אבל ציוה הכתוב שיביאו למלאכת המשכן תרומת חצי השקל לכל העובר על הפקודים מבן כ' שנה ומעלה, ורמז העשיר לא ירבה והדל לא ימעיט ממחצית השקל לכפר על נפשותיכם (פסוק ט'ו), שכל הצריך כפרה שהגיע לכל חיוב המצות יביא מחצית השקל אחר לקורבנות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מחצית השקל בשקל הקדש
id: 0230
nru: יג
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b>קבע לו משה רבנו מטבע כסף בישראל, כי מלך גדול היה, וקרא למטבע ההוא <b>'שקל'</b> בעבור שכל המטבע במשקל שלם, אין בו פחות ולא כסף סיגים. ובעבור שמשקלי הערכין ופדיון הבכור במטבע ההוא שהם קדש, וכן כל שקלי המשכן וכן כל כסף קצוב האמור בתורה, יקרא לו הכתוב שקל הקדש. וכן הטעם אצלי במה שרבותינו קוראין לשון התורה <b>'לשון הקודש'</b>, שהוא מפני שדברי התורה והנבואות וכל דברי קדושה כולם בלשון ההוא נאמרו. והנה הוא הלשון שהקב'ה יתעלה שמו מדבר בו עם נביאיו ועם עדתו, אנכי ולא יהיה לך ושאר דברות התורה והנבואה, ובו נקרא בשמותיו הקדושים אל, אלוהים, צבאות, ושדי, ויו'ד ה'א, והשם הגדול המיוחד, ובו ברא עולמו, וקרא שמות שמים וארץ וכל אשר בם, ומלאכיו וכל צבאיו לכולם בשם יקרא מיכאל וגבריאל בלשון ההוא, ובו קרא שמות לקדושים אשר בארץ אברהם יצחק ויעקב ושלמה וזולתם:<br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג ח): <br>
</b><blockquote>אל תחשוב שנקרא לשוננו לשון הקדש לגאוותינו או לטעותינו, אבל הוא בדין, כי זה הלשון קדוש לא ימצאו בו שמות לאבר הבעילה בזכר או בנקבה, ולא לטפה ולשתן ולצואה רק בכינוי. ואל יטעה אותך <b>'שגל'</b> (תהלים מה י), כי הוא שם אשה המזומנת למשכב, ואמר ישגלה (דברים כח ל): על פי מה שנכתב עליו, ופירושו יקח אשה לפילגש:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנה אין צורך לטעם הזה, </span></b>כי הדבר ברור שהלשון קדש קדשים הוא כמו שפירשתי. <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> שהזכיר על דעתי איננו אמת, כי מה שיכנו ישגלנה, ישכבנה, יורה כי משגל שם עצם לבעילה, וכן יכנו לאכול את חוריהם (מ'ב יח כז), כי הוא שם מגונה. ואם מפני טעמו של הרב, היו קורים לו <b>'לשון נקיה'</b>, כעניין ששנינו (סנהדרין סח ב): עד שיקיף זקן התחתון ולא העליון אלא שדברו חכמים בלשון נקיה, ואמרו כי אם הלחם אשר הוא אוכל לשון נקי (ב'ר פו ז), וכן במקומות רבים:<br>
<br>
ופירש הכתוב כי השקל עשרים גרה של כסף, ותרגם אונקלוס מעין, כי הגרה אצלו שם למטבע הנקרא בארמית מעה.<br>
<br>
<b>וכן תרגם יונתן בן עוזיאל (ש'א ב לו): <br>
</b><blockquote>לאגורת כסף למעה דכסף, וכן אמר בשקל הקדש סילעא, כי כן שם המטבע בארמית, ושיעורו ידוע נמי בתלמוד (קידושין יא א):<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וכתב רש'י (לעיל כא לב): <br>
</b><blockquote>שהשקל משקלו ארבעה זהובים, שהוא חצי אוקיה למשקל הישר של קלוניא. <br>
</blockquote>מצא הרב מפורש בגמרא (ב'מ לד ב): שהסלע ארבעה דינרין, וקבל במשקל הדינרין שהוא כמשקל הזהובים. וכן כתב בפירושו בגמרא בבבא קמא (לו:ד'ה כסף צורי): הדינר משקלו זהוב, וכן קורין בקוסטנטינה הזהוב דינר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן זה אמת הוא,</span></b> אבל שיער הרב בזהובים הנמצאים בדורו וגם בדורנו, והם כמשקל חצי האוקיא שהזכיר, ואיננו כן, כי מלכי הגויים פחתו הזהובים, וכבר מצינו בדברי בעל הלכות גדולות (הל' בכורות והל' קדושין): והגאונים הראשונים כי הדינר הנזכר בכל מקום בתלמוד הוא דינר ששדנג, וכן כתוב במסכת קדושין בהלכות רבנו (הרי'ף, פרק א), ואמר שהוא דינר זהב של ערביים. ולפי השיעורין הנמצאים בדבריהם הדינרין שבתלמוד גדולים מן הזהובים הנמצאים היוצאים בזמננו קרוב לשליש השקל, והשקל שלשה רביעי אוקיא למשקל של הארץ הזאת, והוא האוקיא שהזכירה הרב ז'ל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע </span></b>כי שקלי התורה הם הסלעים האלו שכל סלע מהן ארבעה דינרין, אבל שקל המוזכר בדברי חכמים, כגון ששנינו (שבועות מג א): שקל הלוויתני עליו וסלע היה שווה, סלע הלוויתיך עליו ושקל היה שווה, הוא ב' דינרין, חצי הסלע. וטעם זה, מפני שהעם קורין שקלים לחצי הסלעים שהיו שוקלים בכל שנה, וכן הונהג בלשון חכמים במשנה, ועל כן אומר אדם לחברו שקל הלוויתני, כלומר המשקל שישראל שוקלים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שעשו בזמן בית שני מטבע של כסף של ב' דינרים כדי שיהא מצוי לתת לגזבר ההקדש ולא יצטרכו לקלבון, וקראו לזה המטבע שקל, והיו קורין לשקל של משה שהוא שקל של תורה סלע כתרגומו. <br>
<b>ויש אומרים:</b> כי הטעם ממה שאמרו (בכורות ה א): מנה של קדש כפול היה, וכן כל המטבעות. <b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> כי שקלי עבד ואונס ומפתה אינם של קדש:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם העשיר לא ירבה והדל לא ימעיט
id: 0230
nru: טו
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b>שיביאו השקלים בהשוויה הנזכרת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה מן הכתוב הזה</span></b> שאם הביא הדל בשקלו פחות ממחצית השקל, שהוא עובר בלאו הזה, שהכתוב הזה מניעה. שאם נאמר בהעשיר לא ירבה שיהיה שלילות, לומר שבכך די לו, לא נוכל לפרש כן <b>'בוהדל לא ימעיט'</b>. ואם כן שתיהן מניעות, אם שקל העשיר היחידי יותר, ושקל הדל פחות, עבר בלאו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ושמא</span></b><span id='red'> מה שהיו תורמין בקופות על האבוד ועל העתיד לגבות (כתובות קח א): יתקן להם זה, כי הדל הממעיט במותר עתיד לגבות הוא, ומן העשיר המרבה לא יתרמו הגבאין ביתרון, ולא יהו מזכין במותרות? <br>
</span>וראיתי לבעל הלכות ולכל המונים המצות שלא הזכירו הלאו הזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ורחצו אהרן ובניו וגו'
id: 0230
nru: יט
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b>הרחיצה הזו דרך כבוד שלמעלה, כי כל הקרב לשולחן המלכים לשרת וליגע בפת בג המלך וביין משתיו רוחץ ידיו בעבור היות הידיים עסקניות. והוסיף כאן לרחוץ הרגלים בעבור היות הכוהנים משרתים יחפים ויש בני אדם שיש ברגליהם זוהמה וכיעור:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> בעבור היות ראש האדם וסופו הידיים והרגלים, כי הידיים למעלה מכל גופו בהגביהו אותן, והרגלים למטה, והם בצורת האדם רמז לעשר הספירות שיהיה כל גופו ביניהם, וכמו שאמרו בספר יצירה (פרק ו): כרת לו ברית בין עשר אצבעות ידיו ובין עשר אצבעות רגליו במלת הלשון ובמלת המעור, לפיכך נצטוו משרתי עליון לרחוץ הידיים והרגלים. והרחיצה הזאת לקדושה תרגם אותה אונקלוס, ומן העניין הזה תקנו רבותינו נטילת ידים לתפלה, שיתכוון לזה, כטעם נשיאות כפים. והרחיצה היא המצווה, אבל הכיור ציוה בו להזמנה ואיננו מעכב ולא מצווה, כי ביום הכיפורים כהן גדול מקדש ידיו ורגליו מקיתון של זהב שהיו עושין לכבודו (יומא מג ב), אבל למדנו מן הכיור כי צריכה כלי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מר דרור חמש מאות
id: 0230
nru: כג
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b><blockquote>הסכימו המפרשים. <b>והרב רבי משה</b> (הרמב'ם בהל' כלי המקדש פ'א ה'ב): מכללם, כי המור הוא הנקרא מוסק. <br>
<b></b></blockquote><b><br>
ור'א השיב: <br>
</b><blockquote>כי איננו בשם אע'פ שריחו טוב. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואולי</span></b> בעבור זה הפרידו הכתוב מן הבשמים. והוא הקשה כי כתיב (שה'ש ה א): אריתי מורי, שהוא דבר מלוקט, ואומרים המביאים אותו כי הוא נעשה בגרון הצבי. ועוד מן הכתוב (שם ה ה): וידי נטפו מר. <br>
<b><span id='katom'>ואולי כן</span></b> הוא בהיותו לח, ויתכן שיאמר <b>'אריתי מורי'</b> בעבור כי הוא דם נצרר בבטן החיה הדומה לצבי הידועה בארץ הודו, ובלכתה בין השיחים בימי החום הגדול מגרדת בנפח ההוא, והדם יוצא צרור ולוקטים אותו מן האחו. ואמר וידי נטפו מר, כי הכתוב ידמה ריחו כאילו ידיו תיטופנה מריח ההוא נטפי מים:<br>
<br>
ואחרים (הראב'ד בהל' כלי המקדש פ'א ה'ג): אמרו איך יכנס בקטרת ובשמן הקדש דם חיה טמאה. גם זו אינה קושיא, כי הלחות ההוא הנאסף בה מרוב הדם ויזוב ממנה בחייה אין בו לא טומאה ולא מאוס. <br>
<br>
<b>ופירשו (הראב'ע בפירוש הקצר והרד'ק בספר השרשים ש' דרר): <br>
</b><blockquote>דרור מלשון וקראתם דרור (ויקרא כה י), שיהיה חפשי מן הזיוף והתערובת. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואולי נאמר</span></b> שהצריך הכתוב להיותו חפשי, לומר שיוקח מן הצבי ההוא בהיותו חפשי מתהלך בין ערוגות הבשמים ומתענג כרצונו, כי כאשר ילכד ויעמוד ברשות אדם לא יעשה מור כי אם מעט ואיננו מבושם. וזה דבר ברור:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועם כל זה הנראה אלי מדברי רבותינו </span></b>שאין המור מוס'ק, שהם אמרו במדרש חזית (שה'ש רבה ד יד): מור, אינמר'נון, והמוסק אף בלשון חכמים כך שמו מוסק, כמו שאמרו בברכות (מג א): חוץ ממוסק מפני שהוא מין חיה, וכן שם בירושלמי (פ'ו ה'ו): בר ממוסקים, וכתב בעל הערוך (ערך מסק): כי גם כך שמו בלשון יון. <br>
<br>
<b>ועוד אמר במדרש חזית (שה'ש רבה א נח): <br>
</b><blockquote>צרור המור דודי לי, זה אברהם, מה המור הזה ראש לכל מיני בשמים, כך אברהם ראש לכל הצדיקים, מה המור הזה אין מפיח אלא באור, כך אברהם לא נודעו מעשיו עד שהושלך לכבשן האש, ומה המור הזה כל מי שלוקטו ידיו מתמרמרות, כך אברהם ממרר עצמו ומסגף עצמו ביסורין. והנה המוסק ריחו מפיח בלא אור. <br>
</blockquote><br>
ועוד שנינו (מקואות פ'ט מ'ה): אלו חוצצין בכלים הזפת והמור וכו', על המרדעת, רבן שמעון בן גמליאל אומר עד כאיסר האיטלקי. וקתני (שם משנה ז): זה הכלל כל המקפיד עליו חוצץ וכל שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ. ואין המוסק דבר נדבק כזפת שיחוץ, ואם שמא מתקנין אותו בעניין שידבק בכלים, אינו מקפיד עליו שיחוץ אפילו על המרדעת. ותרגום מור ואהלות קציעות כל בגדותיך (תהלים מה ט): מורא ואקסיליאן וקציעתא:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והקרוב</span></b> שהוא הנקרא כן בלשון ערבי מור שיש ממנו מינין, מור אחמר ואביץ, ובו מקטירין, וריחו מפיח באור ביותר. והנה כל הלשונות עברית וארמית וגם הערביים שוות בו. ובלשון אגדה פרסית או יונית נקרא אנמרנין קרוב לזה, וגם בלשון רומיים נקרא מירא. ולהשוואת הלשונות בו נראה שהוא המין ההוא, והוא יחשב בסמים. ומה שאמרו (שה'ש רבה שם): שהוא ראש לכל הבשמים, שהזכירתו תורה בראשם, או שהוא בהקטרה משובח מכולם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר</span></b> שימצא עוד במיניו בעל ריח מבושם ביותר והוא הנקרא דרור, והלוקט לזה ידיו מתמרמרות שהוא מר כלענה. ושנו בספרא (ויקרא חובה פ' יב): דברים שאי אפשר לדעתן, כגון המערב מים ביין, קומוס במור, כי זה מזייפין אותו בקומוס הנקרא צמג בערבי שהוא נדמה לו. ולכך אמר מר דרור, שיהיה נקי מן הזיוף שמזייפין אותו תמיד. ויתכן כי לשון <b>'דרור'</b> בכל מקום נקיות, וכן וקראתם דרור בארץ לכל יושביה, שיהיו כל בעלי הארץ נקיים מעבדות ומכל שעבוד בגופם ובארצותם, כלשון ובעל השור נקי (לעיל כא כח):<br>
<br>
ומה שאמר הכתוב וידי נטפו מור ואצבעותיי מור עובר (שה'ש ה ה), יתכן שיהיה שיעורו וידי נטפו שמן מור, כי המנהג לסוך בו גם הידיים לעדן ולרכך אותן, כדכתיב (אסתר ב יב): ששה חדשים בשמן המור, ופירשו בו (מגילה יג א): שמן זית שלא הביא שליש, מפני שמשיר את השער ומעדן את הבשר. והעניין, כי השמן הזה מתקנין אותו במור, ונקרא כן, וזה טעם <b>'נטפו'</b>. ואני סבור שהוא אינמרנון המוזכר במדרש (שה'ש רבה ד יד), שכך קורין בירושלמי (דמאי פ'א ה'ג): שמן ורד ורדינון, וכן דרך השמות בשמנים בלשונות הגויים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>גם יתכן</span></b> שיוציאו מן המור שמן כאשר נעשה במצטכ'י וזולתו מן הצמגים, והנה ראוי לקרותו מור ושמן המור:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וקנמן בשם מחציתו - <br>
</span></b><blockquote>לפי שהקינמון קליפת עץ הוא, יש שהוא טוב ויש בו ריח וטעם, ויש שאינו אלא כעץ, לכך הוצרך לומר קינמון מן הטוב.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>והרב רבי משה אמר: <br>
</b><blockquote>שהוא קשר <b>'סליכה'</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ואחרים אמרו (ראב'ע בפירוש הקצר): <br>
</b><blockquote>שהוא העץ הטוב הנקרא <b>'עיטיב'</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כדברי כולם,</span></b> <b>שהרי אמרו בבראשית רבה (סה יג): ובמדרש חזית (שה'ש רבה שם): </b><br>
<blockquote>קינמון היה גדל בארץ ישראל והיו עזים וצבאים אוכלים ממנו, והנה הוא כעשב השדה ירעו אותו הצאן. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>הוא התבן המבושם הנקרא בערבי אדבר, ובלשון הרומים אשקיננט והוא בשם חשוב, והוא בלעז <b>'סאייקא דמיקא'</b>, והוא מרעה לגמלים במקומו. <br>
<br>
<b>ורבנו בעל ההלכות כתב בפסחים (בדפי הרי'ף כה ב): <br>
</b><blockquote>כגון קנמון וסנבל שדומים לתבן. <br>
</blockquote>והקדה ידועה מלשון הארמית שהיא קציעה, וכן בערבי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועשית אותו שמן משחת קודש רקח מרקחת מעשה רוקח
id: 0230
nru: כה
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> היה מעשה השמן כדברי ר' יהודה שאמר (בכריתות ה א): שראום במים שלא יבלעו את השמן, ואין השריה שיהיו במים לבדן, אבל נתנו הבשמים כתושים בכלי מלא מים, והציפו עליהן שמן זית הין, ואח'כ נתנו הכלי על פי כלי אחר מלא מים, ונתנו על אש נחה גחלים עוממות, ויבשלו עד יבשת המים, וקלטו השמן מעליו, כי כן מעשה הרקחים בכל שמן מבושם, ולכך קצר הכתוב וציוה שיעשו השמן הזה רקח מרקחת כמעשה רוקח, ולא פירש המעשה, כי דרך הרקחים ידועה בהם.<br>
<br>
<b> וכן מצאתיה בשקלים ירושלמי (פ'ו ה'א):</b> ר' יהודה אומר שולקן היה במים ונותן שמן מלמעלה, משהיה קולט את הריח היה מעבירו, כדרך שהפטמים עושין, שנאמר ועשית אותו שמן משחת קודש רוקח מרקחת מעשה רוקח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על זר
id: 0230
nru: לג
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b><blockquote>שאינו צורך כהונה ומלכות. <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א השיב: <br>
</b><blockquote>כי זר במקום הזה כל שאיננו מזרע אהרן ובניו הנזכרים (לעיל בפסוק ל), כמו והזר הקרב יומת (במדבר א נא), כל איש זר חוץ מן הנזכרים, וכן וכל זר לא יאכל קדש (ויקרא כב י), למען אשר לא יקרב איש זר אשר לא מזרע אהרן הוא (במדבר יז ה). ולכן יסבור כי המשיחה בשלמה (מ'א א לט): שהוציא צדוק קרן השמן מן האהל, והוא שמן המשחה, הוראת שעה ע'פ הנבואה. <br>
</blockquote>ואין כן דעת רבותינו (בכריתות ו א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואומר אני,</span></b> כי הכתוב אומר (בפסוק לא): שמן משחת קדש יהיה זה לי לדורותיכם, והיה ראוי שיאמר שמן משחת קדש יהיה זה לאהרן ולבניו לדורותם, כאשר אמר בבגדים (לעיל כט כט): ובגדי הקדש אשר לאהרן יהיו לבניו אחריו, או שיאמר ואת אהרן ואת בניו תמשח וקידשת אותם לכהן לי והייתה להם חוקת עולם לדורותם, כי עכשיו שלא הזכיר רק הם עצמם, ואמר שלא יינתן על זר, יהיה במשמע על כל אדם חוץ מן הנזכרים עצמם, וכן אמר (בפסוק לב): על בשר אדם לא ייסך, והנה הכתוב מפרש (ויקרא ו טו): הכהן המשיח תחתיו מבניו. אבל כך הדבר, ציוה שימשח בו עתה אהרן ובניו, ואמר <b>'שמן משחת קדש יהיה זה לי'</b>, למשוח בו משיח קדשי אשר אבחר בו <b>'לדורותיכם'</b>, ולא יינתן על זר שאיננו לי, ולכן ימשחו בו המלכים והכוהנים הגדולים, כי שניהם משיחי ה'. וכתוב (תהלים פט כא): מצאתי דוד עבדי בשמן קדשי משחתיו, בשמן שהוא משחת קדש לי:<br>
<br>
<span id='pink'>ופירוש <b>'על בשר אדם לא ייסך'</b> - <br>
</span>אזהרה בכל אדם, כי לא אמר על בשר זר לא ייסך. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> שיצוק מן השמן על ראש אהרן למשחו וימשח גם בניו, אבל לא יסוך בו בשר שום אדם, אפילו הכוהנים המשוחים, כאשר סכין הבשר בשמנים הטובים, ומורחין בהן הבשר בידים משוחות אחרי הרחיצה, כעניין ורחצת וסכת (רות ג ג), וארחצך במים ואסוכך בשמן (יחזקאל טז ט). <br>
<b><span id='katom'>וזהו פשוטו של מקרא ומשמעו.</span></b> <br>
<br>
<b>וכך אמרו רבותינו (כריתות ז א): <br>
</b><blockquote>מנין לכהן גדול שנטל משמן המשחה שעל ראשו ונתן על בני מעיו שחייב? <br>
שנאמר על בשר אדם לא ייסך:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : קח לך סמים
id: 0230
nru: לד
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>בדרך הפשט, כי פירושו קח לך סמים הם נטף ושחלת וחלבנה, אלה הסמים, ולבונה זכה עימהם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון</span></b> להחזיר פעם אחרת סמים, כי אין דרך הכתוב לשנות מה שהזכיר רק בהפסיקו העניין באריכות, או בדברים שהן כן תמיד, <b><span id='katom'>והאמת כדברי רבותינו </span></b>(שם ו ב): כי הם סמים אחרים. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>סמים, שנים, נטף ושחלת וחלבנה הרי חמשה, סמים לרבות עוד כמו אלו, הרי עשרה, ולבונה הרי אחת עשרה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויש לתמוה</span></b><span id='red'> ולמה לא יזכירם הכתוב. ואולי יאמר הכתוב קח לך סמים נטף ושחלת וחלבנה, סמים רבים, ולבונה זכה, ולא יקפיד רק באלה הארבע, כי בהם ענן עשן הקטורת עולה, רק ציוה שיתן עימהם סמים רבים אשר להן ריח טוב, כדי שיהיה בתמרות עשנו מבושם. ולכן לא פירש המשקל וכמה יקטיר ממנה, כי לא הקפיד רק שיהיו אלה הארבעה בשווה, ושיוסיף עימהם עוד סמים טובים להקטיר?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>כי כאשר אמר בשמן שיעשה אותו כמשפט מעשה הרקחים, ולא לימד על מעשהו, רק סמך עליהם, כן אמר בזה, שייקח מאלה ארבעה הסמים במשקל שווה ויוסיף עימהם סמים ויעשה מכולם קטורת מרוקח כמעשה הרוקחים בסמים הידועים להם שהם טובים עם אלה, ובעשייה אשר הם עושין, וייתן ממנה לפני העדות כדי שתעלה תמרתו כמנהג המוגמרות לפני המלכים. וכן קיצר בעשייה (להלן לח כט), ולא הזכיר אותה כהזכירו האחרים כולם. וכזה אמרו בגמרא (כריתות ו ב): אמר ריש לקיש, מה לשון קטרת, דבר שקוטר ועולה, כי לא צוה בה התורה רק בדברים שקוטרין ועולין על דרך מעשה הרוקחים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> על פה נתפרש למשה בסיני הסמים הנבחרים לזה, וכל מעשה הקטרת, כי כן נתפרש לו גם מעשה השמן איך יעשה אותו, אע'פ שתלאו במנהג הרוקחים. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שלא הקפיד כלל רק על אלה המפורשים בכתוב, יצווה שיבשם אותם בסמים אחרים על דרך הרוקחים. <br>
<b>וכך אמרו במדרש חזית (שה'ש רבה ג ה): <br>
</b><blockquote>בדקו חכמים ולא מצאו יפים לקטורת אלא י'א סמנים אלו לבד:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד</span></b> כי לשון סמים ובשמים לשון אחד הוא, כאשר הזכרתי (לעיל כה ו), ואלה השלשה אשר הזכיר אינם סמים, כי הנטף והחלבונה שרפים, והשחלת ציפורן יוצא מן הים. ואמר הכתוב קח לך סמים הנזכרים, ונטף ושחלת וחלבנה, וסמים עוד, ולבונה זכה, ותעשה קטורת מרוקח כמעשה הרוקחים. כי הסמים הנזכרים למעלה (בפסוק כג): בשמן, מר דרור וקינמון וקדה נכנסין בקטורת, וקנה בושם על דעתי הוא הקליפה שהזכירו בה חכמים, והוא דראציני בלשון ערבי, וכן בלשון הגמרא, והוא קנה כדמות הקנים. והסמים שציוה להוסיף הן שיבלת נרד וכרכם והקושט לפי מה ששנו חכמים, ואולי אין קפידא בכתוב אלא באלה התשעה שהזכיר, אבל במה שכפל להוסיף בו עוד סמים לא יקפיד רק בבושם שיעשה קטורת מרוקח. וקצר במעשהו ובמשקלי האחרים מפני שציוה שיעשנו כמעשה רוקח:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה לי</span></b> שבחרו חכמים באלה השלשה, מפני שהוזכרו בשיר השירים (ד יד): נרד וכרכם ואהלות, והוא הקשט. יקראנו בלשון רבים, מפני שהוא שני מינין המתוק והמר. והנה הזכיר שם קנה וקינמון ולבונה ומור עם אלה השלשה, ואמר (שם): עם כל ראשי בשמים להביא הקדה, והנה הם כל סמני הקטרת. והזכיר תחלה (שם בפסוק יג): כפרים עם נרדים, להביא נטף ושחלת וחלבנה שהם שרפים, כי כפרים מן וכפרת אותה (בראשית ו יד), שרף נדבק. והמתרגם הירושלמי אמר ואהלות (שה'ש שם): אקסי לאלואוון, והוא העץ הטוב הנקרא בלשון רומי לינגא לובין, כי אקסי עץ בארמית, לאלואן כשמו, ובלשון יון נקרא כן ממש אקסי לואין, וכן שמו בערבי אל עורטיב. אבל אונקלוס תרגם כאהלים נטע ה' (במדבר כד ו): כבושמיא, לא יחד לו שם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>נטף -<br>
</span></b>הוא צרי. <br>
<b>וכתוב בפירוש רש'י: <br>
</b><blockquote>והצרי קורין לו טריגא, ועל שם שאינו אלא שרף הנוטף מעצי הקטף קרוי נטף. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי </span></b>אם הוא טעות סופרים, או המגיד כחש לו, כי הטריאקה איננה סם אחד, אבל היא מרקחת רבת ההרכבה, יכנס בה שאור ודבש ובשר שקצים ורמשים, כי יכנסו בה אבק העקרבים ובשר האפעה, כי לכך נקראת כן, כי הארס בלשון יון תריאק. וכן בלשון תלמוד טרקיה חויא (שבת קט ב), וכן הוזכרה המרקחת בלשונם כי טוריאקה לכוליה גופא (נדרים מא ב), וחלילה שיכנס בקטורת בשר שקצים ורמשים ושאור ודבש, וכתיב (ויקרא ב יא): כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל</span></b> הצרי הוא השרף כעין שמן הנוטף מעץ הבלסמון הנקרא בלשון חכמים קטף, והוא מה ששנינו (כריתות ו א): רבן שמעון בן גמליאל אומר הצרי אינו אלא שרף הבא מעצי הקטף, ושמא יקראוהו קטף בעבור ששוברים ענפיו בימי החום והצרי זב מהקטיפה ההיא. ואמרו בגמרא בפרק במה מדליקין (שבת כה ב): רבי שמעון בן אלעזר אומר אין מדליקין בצרי, וכן היה ר' שמעון בן אלעזר אומר הצרי אינו אלא שרף הבא מעצי הקטף, ופירשו בו מאי טעמא מפני שריחו נודף גזירה שמא יסתפק ממנו. והנה הוא השמן הטוב החשוב הנזכר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b> <b>כי אונקלוס תרגם</b> נכאת וצרי ולוט (בראשית לז כה): <br>
<blockquote>שעף וקטף, וכן מעט צרי (שם מג יא): קטף, ותרגם נטף נטופא. <br>
</blockquote>ולא תרגם נטף כצרי. <br>
<br>
<b>ויונתן תרגם: <br>
</b><blockquote>צרי בכל מקום שעף, (כך בירמיה ח כב, מו יא, נא ח. וביחזקאל כז יז. <br>
</blockquote>אבל לפנינו בבראשית שרף קטף), והוא לשון שמן משחה מלשון תלמוד עבדי ליה שיפא בצעא (חולין קיא ב), והוא מבולע העי'ן, שעיפא, דשייף ליה מההוא מינא בפומיה (ביצה טז א), דשעיף. <br>
<b><span id='katom'>והנראה מדעתם </span></b>כי אילן הצרי ופריו שניהם יקראו צרי בלשון הקדש, כשם תאנה ורימון ואתרוג וזולתם רבים:<br>
והנכאת אצלם הוא שם לכל שמן חשוב ומבושם, ולכך אמר ויראם את כל בית נכתה (מ'ב כ יג), שהאוצר אשר בו השמן הטוב יקרא על שמו שהוא מבחר הסגולה, ושם כתוב ואת שמן הטוב, ולכך אמר אונקלוס במנחת יוסף (בראשית מג יא): שהביאו לו שעף, שהוא שם משיחת השמן החשוב הזה, והביאו מענפי העץ שהוא הצרי הנקרא קטף. ובשאר מקומות כשיזכיר הכתוב צרי לבדו ויזכירנו לתרופה ולשבח, כגון הצרי אין בגלעד (ירמיה ח כב), יתרגם אותו יונתן על השמן שהוא שעף. ותרגם אונקלוס נטף נטופא, והוא השמן הזה שנקרא כן בעבור שהוא נוטף משברי הענפים. ואין כאן מקום לתרגמו שעף, כי איננו בקטורת למשיחה:<br>
<br>
<b>וראיתי לרב רבי משה (הרמב'ם כלי המקדש פ'ב ה'ד): <br>
</b><blockquote>שמכניס בקטורת עץ האילן הנזכר הנקרא בערבי <b>'עוד בלסאן'</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>נראה</span></b> שסבור כי רשב'ג שאמר הצרי אינו אלא שרף הנוטף מעצי הקטף בא לחלוק ולומר שאין הצרי מסממני הקטרת, כי הוא אינו אלא שרף, ובקטורת אין השרף נכנס בו אלא הקטף עצמו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ממולח טהור קדש
id: 0230
nru: לה
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 30
htm:
</b>שיהא מלוח במלח סדומית, כמו שאמרו (כריתות ו א): מלח סדומית רובע. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>מערב, ירצה לעשות ממולח נמוח, <br>
</blockquote>שיעשה הסמים כולם שחוקים מאד ומעורבים יפה יפה עד שיהיו נמחים ולא יוכר סם מהם, מלשון כי שמים כעשן נמלחו (ישעיה נא ו), וכן ובלוי מלחים (ירמיה לח יא), ארץ פרי למלחה (תהלים קז לד), כולם עניין השחתה וכליה. <br>
<br>
<b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote>כי לשון ממולח שיהא מעורב יפה בשחיקתן זה עם זה, והביא דומה לו מלחיך וחובליך (יחזקאל כז כז), על שם שהם מהפכין המים במשוטות כשמנהיגין את הספינה, כאדם שמהפך בכף ביצים טרופים לערבן יפה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> נקראו חכמי הספנים מלחים בעבור שהם יודעים טעם הים כאלו הם המרגישים במליחותו ובמתיקותו, כלומר היודעים מתי יהיה מתוק ונאות להולכי הים, או מתי הוא רע ומר להם. ואין תופשי המשוטות נקראים מלחים, שהרי כתוב בצור (יחזקאל כז ח ט): יושבי צידון וארוד היו שטים לך, זקני גבל וחכמיה היו בך מחזיקי בדקך כל אניות הים ומלחיהם היו בך, כי הספנים הזקנים יודעי הים הם מלחים, וכתיב (שם כט): וירדו מאניותיהם כל תופשי משוט מלחים כל חובלי הים אל הארץ יעמודו, הנה הם שלשה, תופשי משוט, והמלחים, והחובלים. וכן ארץ פרי למלחה (תהלים שם), לארץ מלוחה, שמקום המלח לא יצמיח, כענין שכתוב בסדום (דברים כט כב): גופרית ומלח שרפה כל ארצה לא תזרע ולא תצמיח, וכתיב (שופטים ט מה): ויזרעה מלח. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה הלמ'ד נוסף בכי שמים כעשן נמלחו (ישעיה נא ו), וירצה לומר נמחו, כמו בלאומים (תהלים מד טו), כלו שלאנן ושליו (איוב כא כג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ראה קראתי בשם בצלאל בן אורי בן חור
id: 0231
nru: ב
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 31
htm:
</b>אמר השם למשה ראה קראתי בשם, ומשה אמר לישראל ראו קרא ה' בשם (להלן לה ל). <b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי ישראל במצרים פרוכים בעבודת חומר ולבנים, לא למדו מלאכת כסף וזהב וחרושת אבנים טובות ולא ראו אותם כלל. והנה הוא פלא שימצא בהם אדם חכם גדול בכסף ובזהב ובחרושת אבן ועץ וחושב ורוקם ואורג, כי אף בלומדים לפני חכמים לא ימצא בקי בכל האומניות כלם, והיודעים ורגילים בהם בבא ידיהם תמיד בטיט ורפש לא יוכלו לעשות בהן אומנות דקה ויפה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שהוא חכם גדול בחכמה בתבונה ובדעת להבין סוד המשכן וכל כליו למה צוו ואל מה ירמוזו. ולכן אמר השם למשה שיראה הפלא הזה, וידע כי הוא מלא אותו רוח אלוהים לדעת כל אלה בעבור שיעשה המשכן, כי היה רצון מלפניו לעשות המשכן במדבר, ולכבודו בראו, כי הוא קורא הדורות מראש (ישעיה מא ד), כדרך בטרם אצרך בבטן ידעתיך ובטרם תצא מרחם הקדשתיך (ירמיה א ה). ובלשון הזה (לעיל טז כט): ראו כי ה' נתן לכם השבת על כן הוא נותן לכם ביום השישי לחם יומיים:<br>
<br>
<b>ולרבותינו בזה מדרש (שמו'ר מ ב): <br>
</b><blockquote>הראה אותו ספרו של אדם הראשון ואמר לו כל אחד התקנתיו מאותה שעה, ואף בצלאל מאותה שעה התקנתי אותו, שנאמר ראה קראתי בשם בצלאל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא כענין שפירשתי.</span></b> <br>
<br>
<b>ועוד אמרו (ברכות נה א): <br>
</b><blockquote>יודע היה בצלאל לצרף אותיות שנבראו בהן שמים וארץ. <br>
</blockquote>והעניין, כי המשכן ירמוז באלו והוא היודע ומבין סודו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת בגדי השרד
id: 0231
nru: י
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 31
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי </span></b><span id='red'>למה לא ציוה תחלה לעשות הבגדים האלה, כאשר עשה בכל מלאכת המשכן ובבגדי אהרן ובניו, כי היה ראוי שיאמר לו ועשית בגד כליל תכלת לכסות בו הארון ובגד ארגמן לכסות בו המזבח ובגד תולעת שני לכסות בו השולחן, ועתה כאשר יצווה את העושים יכלול אותם עם שאר המלאכה? <br>
</span><b><span id='katom'>ואולי</span></b> לא הייתה בהם קפידא ויעשו אותם כרצונם בגדי שרד ממין אחד לבדו, והם עשו מן התכלת והארגמן ותולעת השני. ולא רצו בשש כי איננו נכבד כמותם. ואחרי שנעשו כן רצה השם שיהיה התכלת לארון, והארגמן למזבח, והשני לשלחן, ולכן הספיק להם הצואה בקצרה כאשר צווה על העושים, כי לדעתם יעשו בגדי השרד. ואיננו הגון שיהיה בגד המכסה עשוי נקבים נקבים כדברי רש'י, אבל הוא מלשון שריד, בעבור היותם מין אחד, כדברי ר'א:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכתבתי זה העניין לפי שיטת רש'י. וכל זה איננו שוה לי,</span></b><span id='red'> כי מה טעם שיאמר הקב'ה למשה ויעשו בגדי הקלעים או בגדי השרידה בלי שיבאר לו כמה יהיו, שנים או מאה, וכמה אורכם וכמה רוחבם, ולמה יעשו, ואין העניין מובן כלל בדבור הזה?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> שמזכיר אותם לעולם קודם בגדי אהרן?<br>
</span><b><span id='katom'>ועוד, </span></b><span id='red'>מה טעם לשרת בקדש (להלן לט א), כי זה ירמוז על עבודת הקורבנות בקדש, כמו שאומר או בגשתם אל המזבח לשרת בקדש (לעיל כח מג), וכן אשר יבא אל אהל מועד לשרת בקדש (לעיל כח ל), לא על עבודת חוץ ומשא?<br>
</span><b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> כי כתוב ועשו את כל אשר ציוויתיך (פסוק ו): את אהל מועד וגו' ואת בגדי השרד (פסוקים ז - י): עד ככל אשר ציוויתיך יעשו (פסוק יא), ולא ציוה אותו תחלה על בגדי השרד כלל?<br>
</span><b><span id='katom'>והעולה מדברי רבותינו,</span></b> כי בגדי השרד הם בגדי כהונה עצמם, והוזכר זה במסכת יומא (עב א). ואם כן הנכון שנפרש בגדי השרד, בגדי הייחוד, כלומר בגדים שיתייחד בלבישתם אחד העם הגדול מאחיו. וכן ובשרידים אשר ה' קורא (יואל ג ה), השרידים שרדו מהם (יהושע י כ), מן פליט ושריד (ירמיה מד יד). וירמוז לבגדי אהרן, ויקראם כן, שלא ילבשם רק יחיד בדורו, אהרן בחייו, ואחריו הכהן הגדול אשר יוצק על ראשו שמן המשחה ומלא ידו ללבוש את הבגדים (ויקרא כא י). והכתוב יזכיר בגדי אהרן לעולם דרך כבוד, כמו שאמר לכבוד ולתפארת (לעיל כח ב), בגדי קדש (לעיל כח ד), ציץ הזהב נזר הקדש (ויקרא ח ט), ועל כן קראם בגדי השרד, בגדי מלכות. וזה טעם את בגדי השרד לשרת בקדש את בגדי הקדש לאהרן הכהן (להלן לה יט), כי שב לבאר. וכן יאמר בפרשת ויביאו את המשכן (להלן לט מא):<br>
<br>
ומה שאמר בכאן בפרשת ראה קראתי ואת בגדי השרד ואת בגדי הקדש לאהרן הכהן, טעמו שהם בגדי שתי מעלות, בגדי השרד ובגדי הקדש, להגיד שלא ילבשם רק אחד העם בבואו לשרת בקדש. ומפני שלא הזכיר כאן לשרת בקדש, הוסיף לבאר שהם בגדי שרד ובגדי קודש. <b><span id='katom'>ועוד</span></b> באו כמה ווי'ן יתירות בכתוב. ופירוש ומן התכלת והארגמן ותולעת השני עשו בגדי שרד לשרת בקדש, שהוא מבאר אלה פקודי המשכן, ונתן חשבון בזהב ובכסף ובנחושת כמה הביאו ישראל, ומה עשו בהן, בעבור חשיבותם, ואח'כ אמר כי מן התכלת והארגמן ותולעת השני אשר הובא להם עשו בגדי שרד, לא הוסיף ולא גרע. ולא הזכיר השש, כי איננו חשוב. ואולי הביאו ממנו הרבה והותיר. ושב לבאר ויעשו את בגדי הקדש אשר לאהרן כאשר ציוה ה' את משה, ויעש את האפוד זהב וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אך את שבתותי תשמורו
id: 0231
nru: יג
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 31
htm:
</b><blockquote>אף על פי שתהיו רדופין בזריזות המלאכה אל תדחה שבת מפניה. כל אכין ורקין מיעוטין, למעט שבת ממלאכת המשכן. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא נתכוון אצלי,</span></b> כי לפי מדרש רבותינו באכין ורקין ימעט בשמירת השבת, כי המיעוטים אצלם בכל מקום ימעטו בדבר המצווה בו, ואם תדרוש המיעוט בעניין מלאכת המשכן יהיה מותר לעשותה בשבת. אבל המיעוט הזה למילה או לפקוח נפש וכיוצא בהן שהן דוחין את השבת. <br>
<br>
<b>וכך אמרו במסכת יומא (ירושלמי פ'ח ה'ה): <br>
</b><blockquote>ומנין שספק נפשות דוחה שבת? <br>
רבי אבהו אמר רבי יוחנן: אך את שבתותי תשמורו, מיעוט. <br>
ומלאכת המשכן שאינה דוחה שבת, מפני שהזהיר בה בכאן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט הוא</span></b> כן יאמר תעשו מלאכת אהל מועד אבל שבתותי תשמורו לעולם. <br>
<br>
<b>ובתורת כהנים (ויקרא יא ל): <br>
</b><blockquote>יכול יהא בנין בית המקדש דוחה שבת? <br>
תלמוד לומר את שבתותי תשמורו ומקדשי תיראו אני ה'. <br>
וטעם שבתותי, בעבור כי שבתות השנה רבים:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> ציוה בכאן בזכור ושמור כאשר רמזתי בסודם (לעיל כ ח), וזה טעם שבתותי. ואמר בשניהם כי אות היא, שהיא ביני וביניכם לדעת. ואמר ושמרתם את השבת, וחייב במחלליה כרת, כי הרוח תשוב אל האלוהים אשר נתנה (קהלת יב ז), וזו תיכרת משם. ואמר ביום השביעי שהוא שבת שבתון קדש לה' (פסוק טו), בעבור שהוא יסוד עולם. והזכיר בשבת שהיא ברית עולם (פסוק טז), וחזר ואמר כי אות היא ביני ובין בני ישראל (פסוק יז), אות היא השבת ביום השביעי. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> שהיום אות והשבת היא אות לעולם. וזה טעם שבת ויינפש, והיא נשמה יתירה הבאה מיסוד עולם אשר בידו נפש כל חי (איוב יב י). והנה הפרשה מבוארת. וכבר רמזתי ענינה בעשרת הדברות (לעיל פסוק כח). <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר ילכו לפנינו
id: 0232
nru: א
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b><blockquote>אלוהות הרבה אוו להם. כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים, והיה מורה לנו הדרך נעלה בה, לא ידענו מה היה לו, עתה צריכין לאלוהות הרבה אשר ילכו לפנינו. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין לשונו מכוון.</span></b> אבל הכתוב הזה הוא מפתח לדעת נכון עניין העגל ומחשבת עושיו, כי בידוע שלא היו ישראל סבורים שמשה הוא האלוהים, ושהוא בכוחו עשה להם האותות והמופתים, ומה טעם שיאמרו כיון שהלך משה ממנו נעשה אלוהים. <br>
<b><span id='katom'>ועוד, </span></b>כי בפירוש אמרו אלוהים אשר ילכו לפנינו, לא שיהיו נותנין להם חיים בעולם הזה או בעולם הבא. <br>
<b><span id='katom'>אבל</span></b> היו מבקשין משה אחר, אמרו, משה שהורה לנו הדרך ממצרים ועד הנה, שהיו המסעים ע'פ ה' ביד משה (במדבר ט כג), הנה אבד ממנו. נעשה לנו משה אחר שיורה הדרך לפנינו ע'פ ה' בידו. <br>
<b><span id='katom'>וזה טעם </span></b>הזכירם משה האיש אשר העלנו, לא האל אשר העלם, כי יצטרכו לאיש אלוהים. <br>
<b><span id='katom'>וכן תוכל להבין זה</span></b> מתשובת אהרן אל משה רבנו מה עשה לך העם הזה כי הבאת עליו חטאה גדולה (להלן פסוק כא), והייתה תשובתו ויאמרו לי קום עשה לנו אלוהים וגו', ואמר להם למי זהב התפרקו ויתנו לי ואשליכהו באש (להלן פסוקים כג כד). <br>
<span id='red'>והנה אהרן מתנצל למשה ואמר לו אל יחר אף אדוני (להלן פסוק כב), והוא כמוסיף על חטאתו פשע, שאומר כי הם בקשו ממנו עבודה זרה ועשאה להם בידיו, ולמה לא יחר אפו, ומה חטאה גדולה מזו?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>אבל העניין כמו שאמרתי,</span></b> שלא בקשו העגל להיות להם לאל ממית ומחיה, וקבלו עבודת אלוהותו עליהם, אבל ירצו שיהיה להם במקום משה מורה דרכם. וזהו התנצלותו של אהרן, טען כי לא אמרו לי רק שאעשה להם אלוהים אשר ילכו לפניהם במקומך אדני, שלא ידעו מה היה לך, ואם תשוב אם לא, ולכן הם היו צריכין למי שיורה להם דרכם כל זמן שלא תהיה אתה עימהם, ואם אולי תשוב יעזבוהו וילכו אחריך כבראשונה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן היה הדבר,</span></b> כי כיון שראו העם את משה מיד הניחו את העגל ובעטו בו שהניחו לו לשרפו ולזרות עפרו על פני המים, ולא היה מהם חולק עליו כלל. וכן תראה שלא הוכיחם, ולא אמר להם כלום, אבל בבואו במחנה וירא את העגל ומחולות מיד ברחו ממנו, והוא לקח העגל וישרוף אותו וישק אותו להם ולא מיאנו כלל. ואלו היה להם לאלוהים, אין דרך שיניח אדם מלכו ואלוהיו לשרפת אש, הן ישרוף את תועבתם לעיניהם ולא יסקלוהו:<br>
<br>
והנה אהרן הוא אשר הוציא הצורה הזאת, כי הם לא אמרו לו מה יעשה שור או כשב או עז וזולתם, וזהו מאמר החכמים שאמרו (סנהדרין סג א): מלמד שאוו לאלוהות הרבה, כי הם לא ידעו במה יבחרו ואיזה הטוב להם. והכוונה לאהרן הייתה, מפני שישראל היו במדבר חורב שממה, והחורבן ושממות עולם יבואו מן הצפון, כדכתיב (ירמיה א יד): מצפון תפתח הרעה על כל יושבי הארץ, שאין הכוונה במלך בבל בלבד, כאשר יראה בנגלה מן הכתוב, אבל כי מן השמאל תבוא מדת הדין לעולם להשיב על כל יושבי הארץ כרעתם. והנה במעשה המרכבה אמר פני שור מהשמאל לארבעתם (יחזקאל א י), ולכן חשב אהרן כי המחריב יורה דרך מקום החורבן כי שם כוחו הגדול, ובהיותם עובדים שם לאל יערה רוח ממרום, כאשר נאצל על משה. וזהו שאמר חג לה' מחר, שיהיו העבודות והזבחים לשם המיוחד להפיק רצון ממנו אל בעל הצורה, כי בהיותה לפניהם יכונו אל ענינה:<br>
<br>
<b>ורבותינו למדו אותנו העניין הזה, והם שגלו סודו, אמרו (שמו'ר ג ב, מב ה, מג ח): <br>
</b><blockquote>ראה ראיתי את עני עמי, אמר לו הקב'ה למשה, משה אתה רואה ראיה אחת ואני רואה שתי ראיות, אתה רואה אותן באין לסיני ומקבלין תורתי, ואני רואה היאך מתבוננין בי שאני יוצא בקרונין שלי שאתן להם את התורה, שנאמר (תהלים סח יח): רכב אלוהים ריבותיים אלפי שנאן, ושומטין אחד מטטראמולין שלי, שכתוב (יחזקאל א י): ופני שור מהשמאל, ומכעיסין אותי בו. טטראמולין, ארבע פרדות, טטרא בלשון יון ארבע, כמו שאמרו (נזיר ח ב): טטראגון ארבע. מולין פרדות, כמו מולאות של בית רבי (שבת נב א). משל לארבע חיות הנושאות המרכבה. <br>
</blockquote><br>
<b>ובויקרא רבה (י ג): <br>
</b><blockquote>שאמר אהרן מתוך שאני בונה אני בונה אותו לשמו של הקב'ה, שנאמר (פסוק ה): ויקרא אהרן ויאמר חג לה' מחר, חג לעגל מחר אין כתוב כאן, אלא לה':<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי במקום הזה אלוהים כבוד חונה בצורת גויה. ואם תשים לבך אל המסע הראשון תבין זה.<br>
</blockquote><b><span id='katom'> ואיננו נכון בעיני, </span></b>שלא נעשה העגל במלאכת חכמת המזלות להיות בצורתו חונה כבוד, אין הדבר רק שעשו הצורה לכוון בעבודתה אל ענינה. וכבר פירשתי (לעיל יג כא, יד יט): סוד המסע הראשון, וחלילה שרצה אהרן להדמות אליו, רק ממנו ייקח שיהיה מסעם מצד המידה ההיא. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : פרקו נזמי הזהב
id: 0232
nru: ב
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>בחר זהב ולא כסף, בעבור שהוא מורה על מדת הדין, ומראהו כמראה אש. וכמו שאמרו עוד (יומא מה א): זהב פרוים שדומה לדם פרים. ולכן נעשה בית הקורבנות כלו זהב, וכן מזבח הקטורת, וכן הכרובים.<br>
<br>
<b> ודרשו בהם (מכילתא יתרו י ג): <br>
</b><blockquote>שאם עשאן של כסף הרי הן כאלוהי כסף ואלוהי זהב. וגם דמות עגל בזהב יותר מן הכסף:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמרו אלה אלהיך ישראל אשר העלוך
id: 0232
nru: ד
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b><br>
גם זה הכתוב יורה אותנו, כי אין טיפש בעולם שיחשוב כי הזהב הזה אשר היה באוזניהם הוא אשר הוציאם ממצרים, אבל אמרו כי כוח הצורה הזאת העלם משם. והנה לא תמצא שיאמר בעגל בשום מקום אשר הוציאנו ממצרים, כי הם מודים במי שאמר אנכי ה' אלהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים (לעיל כ ב), כי שמו הגדול הוא המוציא אותם משם, אבל יאמרו במקומות רבים אשר העלוך, כי ייקחו זה במקום היד הגדולה המחרבת ים השמה מעמקי ים דרך לעבור גאולים (ישעיה נא י). וזהו שנאמר (תהלים קו כא כב): וימירו את כבודם בתבנית שור אוכל עשב, ושם נאמר שכחו אל מושיעם עושה גדולות במצרים נפלאות בארץ חם נוראות על ים סוף, שכחו דברו אשר צום, והנה עברו על לא תעשה לך אלוהים אחרים על פני (לעיל כ ג), כאשר רמזתי שם,<b><span id='katom'> ותבין זה:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא אהרן
id: 0232
nru: ה
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>טעם זה הכתוב שראה אותם ברע מכוונים אל העגל, וקם ובנה מזבח, וקרא חג לה' מחר, שיזבחו לשם המיוחד על המזבח אשר בנה הוא לשמו, ולא יבנו הם מזבחות לבשת פניהם, ולא תהיה כוונתם בזבחים בלתי לה' לבדו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שאמר <b>'מחר'</b> להאריך להם, אולי יבא משה ויעזבו את העגל, והם השכימו בבקר ויעלו עולות ויגישו שלמים. ולא אמר הכתוב ויעלו לו עולות ויגישו לו שלמים, והעניין, מפני שהיו בהם מכוונים לשם הקב'ה כאשר אמר אהרן, ומהם משחיתים וזובחים לעגל. ועל אלה אמר הקב'ה למשה (להלן פסוק ח): וישתחוו לו ויזבחו לו, כי הם החטאים. ואם אולי היה אהרן המקריב קורבנות, אמר סתם ויעלו עולות ויגישו שלמים, כי הוא מכוון לשם ה', והם דעתם אל העגל אשר עשו, והיו הבעלים מפגלין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וישב העם לאכול ושתו
id: 0232
nru: ו
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>שישבו כולם כאחד לאכול לשבעה ושתה לשכרה, כאשר יעשו בחגים ובמועדים, ואחרי כן קמו לצחק בעצביהם ולשמחה, וספר זה בעבור מה שאמר קול ענות אנכי שומע (בפסוק יח), כי משה מצאן משחקין לפניו, ויגבה לבו בדרכי ה' לקחת אותו מלפניהם ולשרפו לעיניהם, וישק אותו להם. והשלים הכתוב כל מה שעשו בעגל, ואחר כן ספר מה שאמר הקב'ה למשה לך רד, אבל היה דבור זה למשה בבקר השכם כאשר השתחוו לו ויזבחו לו, וברדת משה ישבו לאכול ולשתות וקמו לצחק, ומצאם בשחוק, וגם זה ראיה למה שפירשתי (לעיל בפסוק א), שלא נאמר למשה לך רד כי שחת עמך ביום שעשה אהרן העגל והמזבח, שהיה יורד מיד, אבל כשזבחו והשתחוו לו העם אז אמר למשה שירד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי שחת עמך
id: 0232
nru: ז
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>אמר השם למשה כי עשו שתים רעות, האחת, כי שחת עמך, ועניין ההשחתה הריסת בנין, כעניין שנאמר ואיש כלי משחתו בידו (יחזקאל ט א), הנני אליך הר המשחית (ירמיה נא כה), בבל ההורס כל חומה ומגדל, ופירוש ההשחתה בכאן הדבר שקראו רבותינו מקצץ בנטיעות. והשני, כי עשו עגל מסכה והשתחוו לו ויזבחו לו. והנה העבירה הראשונה לא ידענה רק השם לבדו שהוא יודע תעלומות לב, והשנית מעשה הזובחים החוטאים שבהם כאשר פירשתי. והנה רוב העם חטאו במעשה העגל, כי כן כתוב ויתפרקו כל העם את נזמי הזהב, ולולי זה לא היה הכעס בכולם לכלותם. והנה הנהרגים והנגפים מועטים, כי ברובם היה החטא במחשבה רעה, כמו שפירשתי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אשר העלית מארץ מצרים -  <br>
</span></b>יובן מפסוק וייסע משה את ישראל מים סוף (לעיל טו כב). או שרצה לומר לו כמאמרם אשר אמרו כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים, וכן במשנה תורה (דברים ט יב): אשר הוצאת ממצרים, כי על ידך יצאו כאשר הם אומרים. ומשה אמר בתפלתו אשר הוצאת מארץ מצרים בכוח גדול וביד חזקה (פסוק יא), כי אתה לבדך הוא המוציא, כי לך הכוח והגבורה, כי בכוח גדול ימין ה' נאדרי בכוח, וביד חזקה ימין ה' תרעץ אויב (לעיל טו ו). וכן אמר בכוחך הגדול ובזרועך הנטויה (דברים ט כט), כאשר רמזתי (לעיל טו ו ד'ה ימינך): בסוד מדת הזרוע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואין טעם שיאמר הניחה לי
id: 0232
nru: י
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>ואכעוס, כי אם לא חרה אפו עדיין איך יחרה אפו אחרי שיניחנו משה. <br>
<b><span id='katom'>אבל דרך הפשט</span></b> שיאמר הניחה לי ואכלם בחרון אפי כדרך הרף ממני ואשמידם (דברים ט יד).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> הניחה רחמי, ומדת הדין שלי תתחרה בהם ואכלם בה, כי עמי אין לה רשות בהם, וזה טעם ויחל משה את פני ה' אלוהיו והוא כטעם את פני האדון ה' אלוהי ישראל (להלן לד כג): וכך הזכיר במשנה תורה (דברים ט כו): ה' באל'ף דל'ת ויו'ד ה'א אחריו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה ויחל מלשון תחלה ובין ותדע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למה ה' יחרה אפך
id: 0232
nru: יא
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>הנה בחטא הגדול הזה היה ראוי משה שיתפלל דרך וידוי ותחנה, כעניין אנא חטא העם הזה חטאה גדולה (להלן פסוק לא), וכהתפלל עזרא וכהתוודותו על מעל הגולה (עזרא י א). ואין טעם שיאמר למה ה'. <br>
<br>
<b>ורבותינו (בשמו'ר מג ז ט): <br>
</b><blockquote>מתעוררים בזה על דרך ההגדות להזכיר כמה טעמים למעט החטא לפניו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> יאמר למה תיתן רשות למדת הדין להיות שולטת בעמך, כי אתה הוצאת אותם לשמך מארץ מצרים במידת רחמים בהם, ובמידת הדין על שונאיהם:<br>
והתפלה הזאת, למה ה', למה יאמרו מצרים, נראה באמת כי זאת התפלה היא אשר הזכיר במשנה תורה (דברים ט כו): ואתפלל אל ה' ואומר ה' אלוהים אל תשחת עמך, כי עניין התפילה שווה בשניהם. והנה הזכיר כאן התפלה קודם רדתו מן ההר ושם הזכירה אחרי רדתו מן ההר. <br>
<b>ודעת ר'א: <br>
</b><blockquote>כי משה לא התפלל בעד ישראל כל זמן שהייתה ע'ז ביניהם, אבל כאשר אמר לו הרף ממני ואשמידם (שם ט יד): התבונן כי הדבר תלוי בו וירד ובער העגל ושב להתפלל בארבעים יום, ואין מוקדם ומאוחר בתורה:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דעתי כן,</span></b> בעבור שהתפילה שעשה בשובו היא אשר יספר אנא חטא העם הזה חטאה גדולה (בפסוק לא), ואם הכל תפילה אחת שעשה בארבעים היום אחרי שובו להר, למה יחלק אותה, ויזכיר כאן (בפסוקים יא - יג): מקצתה ואחרי הירידה (להלן בפסוק לא): יזכיר המקצת האחר. אבל הן שתי תפלות. <br>
<b><span id='katom'>ולכן נראה,</span></b> כי כאשר אמר לו הניחה לי וייחר אפי בהם ואכלם, מיד חלה פני השם ולא אחר כלל, כי היה ירא פן יצא הקצף מלפני ה' ויחל הנגף לכלותם כרגע, ומיד אמר למה ה' יחרה אפך בעמך. <br>
<b>וכך מצאתי באלה שמות רבה (מב א): <br>
</b><blockquote>אמר משה, אם מניח אני את ישראל וארד לי אין לישראל תקומה בעולם, אבל איני זז מכאן עד שאבקש עליהם רחמים, מיד התחיל משה ללמד עליהם סניגוריה וכו'. <br>
</blockquote>והנה התפלל עליהם ונחם השם על הרעה אשר דבר להרוג אותם ולכלותם, לא שנתרצה להם, רק שאמר נחמתי לא אעשה כלה. וכיון שהיה לו פנאי ירד משה ושרף את העגל והרג עובדיו ואחר כן אמר לעם אעלה אל ה' אולי אכפרה בעד חטאתכם (פסוק ל), שימחול לכם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל </span></b>במשנה תורה ספר העניין בסדר אחר, כי אחרי דבר ה' שאמר הרף ממני ואשמידם, אמר ואפן וארד (דברים ט כו). <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b>, לפי שהיה משה מסדר להם שם כל חטאיהם והטורח שטרח עליהם, והנה ספר מה שעשו בחורב בעגל (בפסוקים יב - טז), ושהוצרך הוא לשבר הלוחות (פסוק יז), ולהתפלל עליהם ארבעים יום וארבעים לילה (פסוקים יח יט), וגם על אהרן (פסוק כ), ושטרח לשרוף את העגל (פסוק כא), וספר מה שעשו בתבערה ובמסה ובקברות התאווה (פסוק כב), ובשלח ה' אותם מקדש ברנע (פסוק כג). ואחרי שהשלים ממרים הייתם עם ה' מיום דעתי אתכם (פסוק כד), חזר (בפסוקים כה - כט): אל עניין תפלותיו אשר הזכיר, וסדר את שתי התפלות ואמר ואתנפל לפני ה' את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה אשר התנפלתי כי אמר ה' להשמיד אתכם, ואתפלל אל ה' ואומר ה' אלוהים אל תשחת עמך וגו', כאומר הוצרכתי להתנפל לפני ה' בעבורכם ארבעים יום כי מתחלה אמר ה' להשמיד אתכם, עד שהתפללתי אליו אל תשחת עמך. ולא הוצרך להזכיר התפלה השנית, כי כבר אמר שארבעים יום התנפל עליהם, כי גם בכאן לא הזכירה, כי מי יוכל לכתוב כמה תחנונים ובקשות אשר התנפל עליהם ארבעים יום:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם תבין מה שפירשתי </span></b>תכיר באמת שהיו שתי תפלות, כי מתחלה חלה את פני ה' אלוהיו, ובסוף התנפל לפני ה' ארבעים יום, כאשר יתבאר בפרשת ויאמר משה אל ה'. והזכיר במשנה התורה (דברים שם בפסוק כ): ובאהרן התאנף ה' ואתפלל גם בעד אהרן בעת ההיא, ולא הזכיר בכאן זה כלל, וזה לכבוד אהרן, כי לא רצה משה להזכיר בחייו שהוצרך לתפלתו שלא יבוש, ושם אחרי מותו הודיענו האמת. וזה הסדר הנכון בפרשיות האלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והלחות מעשה אלוהים המה
id: 0232
nru: טז
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>היה ראוי שיזכיר הכתוב כל מעשה הלוחות בפסוק וייתן אל משה (לעיל לא יח), כאשר אמר כתובים באצבע אלוהים. אבל הזכירו בכאן לספר במעלתן, לומר כי לא נמנע משה בכל זה מלשבר אותם, כי חרה לו בראותו המעשה הרע ההוא, ולא יכול להתאפק. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>כעניין שהזכירו רבותינו (בשמות רבה ט יא): שפרח הכתב עתה בבואו בגבול העגל במקום הטומאה והחטא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם קול ענות אנכי שומע
id: 0232
nru: יח
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>איננו מפני ידיעתו הדבר, כי היה אומר קול ענות הוא, אבל הטעם כי משה אב בחכמה הוא ומכיר ניגוני הקולות, ואמר כי קול ענות הוא הנשמע אליו. וכך אמרו בהגדה (במדרש רבה קהלת ט יא): שאמר לו משה מי שעתיד לנהוג שררה על ישראל אינו מבחין בין קול לקול. והנה משה בענוותנותו הגדולה לא הגיד העניין ליהושע, כי לא רצה לספר בגנותן של ישראל, אבל אמר לו כי קול שחוק הוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויזר על פני המים וישק את בני ישראל
id: 0232
nru: כ
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>אחרי שהיה דק לעפר זרקו על פני מי הנחל היורד מן ההר והשקה אותן מאותן המים. <br>
<b><span id='katom'>ואפשר</span></b> כי הזהב השרוף שאיננו נתך, אבל הוא שרוף, ונטחן עד אשר דק, כאשר הזכיר ר'א, קל הוא על פני המים, על כן היה צף והשקהו להם. או היה זורה אותו על הנחל מעט מעט, ושואב ומשקה להם טרם ישקע. או שהיה ממעשה הנסים. והנה רצה לבזות מעשיהם, טחן האלוה שלהם והכניסו בבטנם שיוציאוהו ברעי ובצואה, כמו שנאמר (ישעיה ל כב): תזרם כמו דוה צא תאמר לו. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ע'ז מד א): <br>
</b><blockquote>עוד נתכוון לבדקם כסוטות וצבתה בטנם ונפלה ירכם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא האמת:<br>
</span></b><br>
<b>(כא): מה עשה לך העם הזה כי הבאת עליו חטאה גדולה - <br>
</b><blockquote>כמה ייסורים סבלת שייסרוך עד שלא תביא עליהם חטא זה. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> כי החטא הזה מן החטאים שייהרג עליהם ולא יעבור. ואולי אמר לו כן להגדיל אשמתו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כי הוא כמו מה עשיתי מה עוני ומה חטאתי לפני אביך כי מבקש את נפשי (ש'א כ א). יאמר, מה שנאה הייתה לך עם העם הזה כי סבבת להשמידם ולכלותם. ומפני שהיה אהרן להם לאיש מוכיח ולמכפר, והיה ראוי שיחוס וירחם עליהם, אמר לו כן. כלומר, נהגת עימהם כאויב החפץ ברעתם, לא פשעו ולא חטאו לך. והנה היה ראוי משה להאשים אותו תחלה על חטאתו אשר חטא הוא, ואחרי כן יאשים אותו על אשמת העם, ויאמר, איך חטאת החטאה הגדולה הזאת לאלוהים, וגם הכשלת רבים והבאת עליהם חטאה גדולה, אבל משה בענוותנותו נהג כבוד באחיו הגדול ולא הזכיר לו רק מכשול העם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שגם משה נכון לבו בטוח בצדקת אחיו שכוונתו לא הייתה רעה, אבל על אשמת העם האשים אותו, כי היה ראוי להוכיחם והם נכשלו על ידו. והוא השיב שהטעוהו בדבריהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אתה ידעת את העם כי ברע הוא
id: 0232
nru: כב
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>יאמר כי הם בדרך רעה, כי אמרו לי לעשות להם מורה דרך במקום אדוני עד שובו אלי אולי ישוב, ונתנו לי הזהב ואשליכהו באש והנה יצא להם העגל הזה, כי הם חשבו בו מחשבה רעה שישתחוו לו ויזבחו לו, ובעבור שלא רצה אהרן להאריך בסורחנן, קצר ואמר ויצא העגל הזה שיצא להם העניין הרע הזה אשר אדוני רואה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וירא משה את העם
id: 0232
nru: כה
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>לומר כי אע'פ שהתנצל אהרן שלא פשע בהם ראה משה בלבו את העם כי פרוע הוא, כי גוי אובד עצות המה ואין בהם תבונה, כעניין ותפרעו כל עצתי (משלי א כה), כמו שאמר כי הפריע ביהודה ומעול מעל בה' (דהי'ב כח יט):<br>
<br>
<b><span id='pink'>כי פרעה אהרן - <br>
</span></b>ובטל מהם כל עצה ומוסר, והנה הם כצאן הנפוצים על ההרים (מ'א כב יז): בלא יועץ ומדריך. ואמר זה מפני שהיו הם חושבים שהעגל מורה להם הדרך, והנה הם כאלו אין להם עצה ולא ידעו הדרך ילכו בה והמעשה אשר יעשון, כי מהם חשבוהו לטובה, כפי סברתם, ומהם לרעה גמורה, וכל אחד מהם פונה לדרכו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר לשמצה בקמיהם - <br>
</span></b>כי אפילו אותם אשר אין מחשבתם רעה יוציאו עליהם לדורות שמץ ודיבה, והנה כל העם פרוע עצה ומוסר, מהם לרעה, ומהם להעלות על שפת לשון ודיבת עם. ואמר זה כנגד אהרן, לומר כי לכולם חטא. <br>
וזה כדעת אונקלוס שתרגם: <br>
<blockquote>לשמצה בקמיהם לאפקא שום ביש בדריהון. <br>
</blockquote>ולפי שאמר <b>'בדריהון'</b> נראה שרצה לפרש כי העגל אשר עשו יהיה שמץ רעה בדורות ישראל, כי יאמרו לא לחנם עשו אבותינו את העגל ועבדוהו, רק שידעו בו כי הוא אשר העלם מארץ מצרים ומצאו בעבודתו תועלת להם, ואף אנחנו נעשה כן, כי טוב לנו לעבדו, כאשר היה הדבר בירבעם שאמר רב לכם מעלות ירושלים הנה אלוהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים (מ'א יב כח), ראה משה כי לדורות יפשעו בו:<br>
<br>
ושמצה עניין דיבה רעה הוא לדברי אונקלוס, והוא לשון מורגל בדברי רבותינו שמץ פסול (פסחים ג ב). ואולי לדעתם מה שאמר הכתוב ותיקח אזני שמץ מנהו (איוב ד יב), שלקחה אזנו פגם האדם ודופי שבו, לומר אף שוכני בתי חומר אשר בעפר יסודם (שם פסוק יח יט). וכן מה שמץ דבר נשמע בו (שם כו יד), שאין בכל דרכיו דופי ודיבה כלל רק שבח ותהילה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> שמץ לשון מיעוט, לקחה אזני מעט הימנו, ומה שמץ דבר נשמע בו (שם כו יד), שכל הנשמע והנאמר בכוח האל וגבורותיו דבר מועט הוא כנגד גודל מעשיו, וכן לשמצה בקמיהם, יאמר כי פרעה אהרן לעם למעט אותם באויביהם, כי העוון הגדול הזה ימעיטם בפני אויביהם, או ימעיט זכותם בבואם במלחמה עם אויב, והוא כעניין שנאמר (יחזקאל כט טו): והמעטתים לבלתי רדות בגויים, או כענין שנאמר (ירמיה י כד): יסרני ה' אך במשפט אל באפך פן תמעיטני:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויעמוד משה בשער המחנה
id: 0232
nru: כו
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>דבק במה שאמר, כי כיון שראה את העם שיהיה לשמצה ולקלסה באויביהם, וזה חלול השם, עמד בשער המחנה וקרא בקול גדול מי לה' אלי, והרג בפרהסיא כל עובדי העגל כדי שישמע הדבר בקמיהם, ויתקדש שם שמים בהם תחת החלול שעשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועתה אם תשא חטאתם
id: 0232
nru: לב
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>אם תשא חטאתם הרי טוב ואיני אומר לך מחני, ואם אין מחני, וזה מקרא קצר, וכן הרבה. מספרך, מכל התורה כלה, שלא יאמרו עלי שאיני כדאי לבקש עליהם רחמים. וא'כ מה תשובה השיבו הקב'ה מי אשר חטא לי אמחנו מספרי, ואין אחר למחות מספרו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואולי </span></b>יאמר אין אני מוחה אלא מי שחטא לי ואתה לא חטאת לי,<b><span id='katom'> <br>
וזה איננו נכון.</span></b> <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי מספרך אשר כתבת, כמו דינא יתיב וספרין פתיחו (דניאל ז י). <br>
</blockquote>והספרים לדעתו הם מערכות השמים שגזרות השפלים תלויין בהם, ואמר מי אשר חטא לי אמחנו מספרי, לומר לא אמחה אותך רק אמחה מן העם החטאים אשר חטאו לי במחשבתם ולא נהרגו, והוא מה שאמר (בפסוק לה): ויגוף ה' את העם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני</span></b>, כי מלבד הנהרגים בחרב בני לוי והמתים במגפה היו רוב הקהל חוטאים לו כאשר כתבתי (בפסוק ז). <br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי, </span></b>כי משה אמר ועתה אם תשא חטאתם, ברחמיך, ואם אין מחני נא תחתם מספר החיים ואסבול אני עונשם, כעניין שאמר הכתוב (ישעיה נג ה): והוא מחולל מפשעינו מדוכא מעונותינו מוסר שלומנו עליו ובחבורתו נרפא לנו, והקב'ה השיבו, החוטא אמחה מספרי, ולא אותך שלא חטאת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועתה לך נחה את העם
id: 0232
nru: לד
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 32
htm:
</b>כי אחרי שנחמתי מלכלותם נחם אתה אל אשר דברתי לך, אל מקום הכנעני והאמורי וגו', אבל לא רצה להזכיר כן שזה דרך כעס, כאומר מה שדברתי לך אעשה לכבודך, אבל לא אשא חטאתם, כי ביום פקדי ופקדתי עליהם חטאתם, אפקוד אותו עליהם אחרי בואם אל הארץ, וזה רמז לעת שיגלו ממנה, או למה שאמרו רבותינו (סנהדרין קב א): שאין לך פורענות שאין בה אוקיא מעון העגל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0233
htm:
<div id='title1'>רמבן, שמות                פרק לג</div><br>

	<b><span id='pink'>(א - ה): ואחרי זה חזר ואמר לו (בפסוק א): עלה מזה אתה והעם - <br>
</span></b>לומר כי המגפה לא תמחה חטאתם לשכני בתוכם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר אל הארץ אשר נשבעתי לאברהם ליצחק וליעקב - ואמר (בפסוק ב): וגרשתי את הכנעני - וגו'- </span><br>
</b>כי בעבור המגפה שהביא או גזר עליהם נמחה קצת חטאתם, ונתרצה להם מעט להזכיר זכות אבותם ושיקיים להם השבועה להביאם אל ארץ טובה ארץ זבת חלב ודבש, ורמז לו שלא תשחת הארץ ולא תחנף תחת יושביה מפני חטאתם, ושיגרש כל ששה העממים שהובטחו מתחלה עליהם:<br>
<br>
ואמר דרך רצוי: <br>
<b><span id='pink'>(בפסוק ג): כי לא אעלה בקרבך - לטובתך, פן אכלך בדרך - <br>
</span></b>בקשי עורפך. והנה בכאן לישראל שתי פורעניות, האחת שלא ישרה שכינתו בתוכם, והשנית שישלח מלאך לפני משה עד שיגרש את האומות, אבל אחר שירשו את הארץ לא הבטיחם אפילו במלאך לעזור להם, כי לכך הזכיר <b>'בדרך'</b>. ועל כל זה אמר (בפסוק ד): וישמע העם את הדבר הרע הזה ויתאבלו ולא שתו איש עדיו עליו - כאבלים:<br>
<br>
והנה השם רחמן מלא רחמים, וכאשר ראה שהתאבלו חזר ואמר בדרך רחמים אמור לבני ישראל (בפסוק ה), כי עד עתה הזכיר <b>'עמך'</b> (לעיל לב ז): <b>'והעם'</b> (בפסוק א), ועתה יזכירם בשמם החביב, וציוה לאמר להם כי לטובתם לא אעלה בקרבם שלא אכלה אותם כרגע, אבל הטיבו אשר עשו להינחם ולהתאבל על חטאתם, וכן יעשו תמיד, ואדעה מה אעשה להם, כלומר אפקוד חטאתם לדעתי, כפי התאבלם והנחמם על עוונם, כי אני בוחן לב וחוקר כליות. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> יהיה ואדעה מה אעשה לך כי בדעת הרחמים יעשה בהם, כמו ואם לא אדעה (בראשית יח כא). וכבר פרשתיו (שם כ ד'ה זעקת):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויתנצלו בני ישראל את עדים
id: 0233
nru: ו
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
</b>כי בשמעם זה התנצלו ויתפרקו מכל עדי יותר ממה שעשו תחילה. <br>
<b>ואונקלוס שתרגם: <br>
</b><blockquote>בעדי, תקון זין, <br>
<b></b></blockquote><b>דעתו כדברי האומר בבראשית רבה (עיין שמו'ר מה ב): <br>
</b><blockquote>זינאות חגר להם, <br>
</blockquote>כלומר שחגר להם הקב'ה בשעת מתן תורה כלי זיין להינצל מכל פגע ומלאך המות, כמו שדרשו (שמו'ר לב א): חרות על הלוחות (לעיל לב טז), חירות ממלאך המות, והם שמותיו של הקב'ה. והנה ישראל קבלו עליהם את המיתה ברצון נפשם מפני עונש העגל, וזה עניין תשובה גדולה וחרטה בחטאם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומשה יקח את האהל
id: 0233
nru: ז
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
כתב רש'י (להלן בפסוק יא): <br>
</b><blockquote>הדבר הזה היה משה נוהג מיוה'כ עד שהוקם המשכן, לא יותר, שהרי בי'ז בתמוז נשתברו הלוחות, בי'ח שרף את העגל ודן החוטאים, בי'ט עלה ועשה שם ארבעים יום, בר'ח אלול נאמר לו (להלן לד ב): ועלית בבקר לקבל לוחות שניות ועשה שם ארבעים יום אחרים, בעשרה בתשרי נתרצה הקב'ה לישראל ומסר לו לוחות האחרונות וירד, התחיל לצוות על מלאכת המשכן ועשאוהו באחד בניסן, ומשהוקם המשכן לא נדבר עמו אלא משם. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וכן דעת רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>שהיה כל זה אחר שהוריד את הלוחות השניות, ואין מוקדם ומאוחר בתורה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני,</span></b> כי מה טעם להזכיר זה בכאן באמצע הפרשה, ודברי רבותינו בכל המדרשים שעשה משה זה בעבור חטא העגל, דרש משה, מנודה לרב מנודה לתלמיד, וכמו שהזכיר רש'י (שם): אני בכעס ואתה בכעס א'כ מי יקרבם. ואם היה הוצאת האהל אחרי יוה'כ, הנה גם הקב'ה גם משה ברצון היו. <br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומשרתו יהושע בן נון נער
id: 0233
nru: יא
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
כתב ר'א: <br>
</b>חיה יהושע מאה ועשר שנים (יהושע כד כט), וחכמים אמרו (זבחים קיח ב): כי שבע שנים כבש ושבע שנים חלק, א'כ היה בן חמישים ושש שנה, ואיך יקראהו הכתוב נער, וככה פירושו, ומשרתו יהושע בן נון שירות נער. ועל דעתי דרך לשון הקדש שיקרא כל משרת נער, כי בעל השררה הנכבד הוא האיש, והמשרת לו יקרא נער, וכן גחזי נערו (מ'ב ד יב), יקומו נא הנערים וישחקו לפנינו (ש'ב ב יד), וכן עשרה נערים נושאי כלי יואב (שם יח טו), כי יואב לא ימסור כליו רק לאנשים גיבורי חיל שעמדו על ידו. וכתיב (יהושע ו כב): ולשנים האנשים המרגלים אמר יהושע, וכתיב (בפסוק שאחריו): ויבאו הנערים המרגלים וגו', מפני שהיו משרתי העדה, מרגלים להם. וכן רבים, וכן נערי המלך משרתיו (אסתר ב ב), ביאר שהם האנשים העומדים לפני המלך משרתי גופו, לא משרתי החצר. וא'כ יאמר ומשרתו יהושע בן נון משרת תמיד שלא ימוש מתוך האהל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בן נון - <br>
</span></b>בא בחירק תמורת סגול, וכן דברי אגור בן יקה (משלי ל א), שבן לילה היה ובן לילה אבד (יונה ד י), אם בן הכות הרשע (דברים כה ב). <br>
<b><span id='katom'>ועם כל זה אני תמה</span></b><span id='red'> מדוע לא נמלט בשם הצדיק הזה אחד שיבוא כמנהג? <br>
</span>ואני חושב כי נהגו לקרותו כן לכבוד, כי היה הגדול בתלמידי משה רבנו ויקראו לו בינון, כלומר הנבון, כי אין נבון וחכם כמוהו, או יהיה ענינו יהושע שהבינה מוליד, יעשו נון מלשון לפני שמש ינון שמו (תהלים עב יז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר משה אל ה' ראה אתה אומר אלי
id: 0233
nru: יב
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
</b>היה זה בהר סיני בעלותו שם בי'ט בתמוז, ולא הוצרך הכתוב לומר ויעל משה אל ה' ויאמר אליו ראה אתה אומר אלי, כי כל עת היות הכבוד שוכן בהר סיני בידוע ששם הדבור, וכן אמר (לעיל לב ל): ועתה אעלה אל ה', ואמר (שם לב לא): וישב משה אל ה', ששב אל המקום אשר עמד שם את פני ה':<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואתה לא הודעתני את אשר תשלח עמי - <br>
</span></b><blockquote>שאמרת לי הנה אנכי שולח מלאך (לעיל כג כ), ואין זו הודעה, שאין אני חפץ בו, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון</span></b> בלשון הכתוב. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'>, כי למה יאמר עתה כן, ובעת שנאמר לו הדבור ההוא שתק ממנו, וכי יבקש עתה להרוויח בעבור מעשה העגל?<br>
</span>אבל העניין, כי הקב'ה אמר בכאן למשה (בפסוק ב): ושלחתי לפניך מלאך, ומשה אמר לו לא הודעתני מי הוא המלאך שתשלח עמי, אם הוא מלאך הראשון ששמך בקרבו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם ואתה אמרת ידעתיך בשם - <br>
</span></b>שידעתני ורוממתני בשמך.<br>
 <br>
וכן כתב ר'א (בפסוק כא). ועל דעתו המלאך אשר יבחרו בו הוא מיכאל. הבין בטוב שכלו בפסוקים כי המלאך הראשון רצוי למשה ולישראל אבל לא יוכל לדעת האמת כי לא שמע ולא ינבא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יד - טז): וטעם פני ילכו - <br>
</span>על דעת כל המפרשים (רש'י והראב'ע כאן והרד'ק בשמואל ב יז יא): <br>
</b><blockquote>אני בעצמי אלך, והביאו לו דומה ופניך הולכים בקרב (שמואל שם). <br>
<b></b></blockquote><b><br>
<span id='pink'>וטעם אם אין פניך הולכים - <br>
</span>על דעת רש'י: <br>
</b><blockquote>בזה אני חפץ, כי על ידי מלאך אל תעלנו מזה. <br>
</blockquote>וחלילה שיאמר אם אין פניך הולכים אחרי שהבטיחו פני ילכו. <br>
<br>
<b>ור'א פירש (בפסוק כא): <br>
</b><blockquote>כי ה' אמר למשה אני בעצמי אלך והניחותי לך לבדך, כי עמך לבדך אלך, ומשה השיב אם אין פניך הולכים עם הגוי כלו אל תעלנו מזה, ולכך אמר תעלנו, בלשון רבים. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>גם זה איננו מתוקן,</span></b> כי משה אמר תחלה לא הודעתני את אשר תשלח עמי, בלשון יחיד, והנה גם בעת הרצון קודם החטא אמר הנה אנכי שולח מלאך לפניך לשמרך ולהביאך, ואם ידבר עם ישראל גם זה בעבורם יאמר כן. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> א'כ היה משה מבקש שיודיענו מי המלאך שישלח עמו, והנה היה רוצה במלאך שנאמר בו (לעיל כג כא): כי שמי בקרבו, והשם ענהו בטובה כפולה ומכופלת יותר ממה ששאל שילך הוא בעצמו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הפרשה הזאת אי אפשר להולמה למי שלא שמע בסתרי התורה.</span></b> וכך הוא העניין על דרך האמת, כי משה אמר ואתה לא הודעתני - מי המלאך אשר תשלח עמי, ובקש שיקיים לו שני דברים שאמר לו, האחד ידעתיך בשם - כלומר שאיוודע בשמי, בעבורך. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה</span></b> ואתה אמרת זה ממה שאמר לו ושמי ה' לא נודעתי להם (לעיל ו ג), כאשר פירשתי (עי' ריש וארא). <b><br>
<br>
<span id='pink'>ואמר ועתה אם נא מצאתי חן בעיניך - <br>
</span></b>במידת הדין, הודיעני נא - נתיבות הדרכים כאשר אתה נודע בשמך, ואדעך - לייחדך למען אמצא החן הגדול, וראה כי עמך הגוי הזה - אתה אביהם והם בניך. <br>
<br>
<b>ולזה יתכוון אונקלוס שאומר: <br>
</b><blockquote>אודעני כען ית ארח טובך ואדע רחמך. <br>
</blockquote>אז ענה לו הקב'ה פני ילכו - מלאך הברית אשר אתם חפצים שבו יראו פני, שעליו נאמר בעת רצון עניתיך (ישעיה מט ח), כי שמי בקרבו, והניחותי - אותו לך - שלא אתנהג עמך במידת הדין עזה, אלא במידה כלולה במידת הרחמים, מלשון והיה בהניח ה' אלוהיך לך מכל אויביך (דברים כה יט), והוא כעניין שנאמר (יחזקאל ה יג): וכלה אפי והניחותי חמתי בם. <br>
<br>
אז ענה משה: <br>
<b><span id='pink'>אם אין פניך - <br>
</span></b>בעצמך ובכבודך הולכים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אל תעלנו מזה - <br>
</span></b>שתהיה עמנו פנים בפנים, כי כן היו התנאין בפרשת וארא (לעיל ו ו - ח). וכן הזכיר למעלה (לעיל לב יא): בכוח גדול וביד חזקה, והנה יבקש שיעלה אותם אל הארץ בכוח גדול וביד חזקה כאשר הוציאם בהם ממצרים. <br>
<b><br>
<span id='pink'>וטעם ונפלינו אני ועמך - <br>
</span></b>שיהא חלקנו במופלא, ואין כן לכל העם אשר על פני האדמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גם את הדבר הזה אשר דברת אעשה
id: 0233
nru: יז
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
</b>אולי היה הרצון הזה בסוף ארבעים יום השניים.<br>
 <br>
<b>על דעת רבותינו (בתנחומא כאן): <br>
</b><blockquote>כאשר נתרצה לו הקב'ה, ואמר פסל לך שני לוחות אבנים כראשונים (להלן לד א):<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(יח - יט): ויאמר הראני נא את כבודך - <br>
</span></b>בקש שיהיה רואה במראה ממש את כבוד השם. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי יהיה כבודך בכאן הכבוד הגדול אספקלריא המאירה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וה' ענה אותו אני אעביר - מדת כל טובי על פניך - <br>
</span></b>שתשיגנו ותתבונן בכל טובי יותר מכל האדם, כי מראה הפנים ששאלת לא תוכל לראותם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וקראתי בשם ה' לפניך - <br>
</span></b>שאקרא לפניך השם הגדול שלא תוכל לראותו, <br>
<br>
<b><span id='pink'>וחנותי - <br>
</span></b>בו את אשר אחון <br>
<br>
<b><span id='pink'>ורחמתי - <br>
</span></b>בו <br>
<b><span id='pink'>את אשר ארחם - <br>
</span></b>שתדע בקריאה ההיא מדת החנינה ומדת הרחמים אשר יחוננו וירוחמו בשמי ובטובי. ועל זה נאמר (במדבר יב ז): בכל ביתי נאמן הוא, כי טוב האדם בביתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואין טעם כי לא יראני האדם וחי
id: 0233
nru: כ
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
</b>שיראה אותו וימות, אבל כי טרם שישיג לראיה תיפרד נפשו מעליו, כי אפילו במראות המלאכים נאמר במראה נהפכו צירי עלי (דניאל י טז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה מקום אתי
id: 0233
nru: כא
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 33
htm:
</b>בהר הזה אשר שכינתי שם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ונצבת על הצור - </span></b><br>
שהוא בהר, כמו שנאמר (לעיל יז ו): הנני עומד לפניך שם על הצור בחורב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואיש לא יעלה עמך
id: 0234
nru: ג
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>שלא יעלו עמך כלל זקני ישראל כאשר עשו בלוחות הראשונות (לעיל כד א):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וגם איש אל ירא בכל ההר - <br>
</span></b>גם בתחתית ההר מקום מעמד ישראל בראשונה (לעיל יט יז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>גם הצאן והבקר אל ירעו אל מול ההר ההוא - <br>
</span></b>מנגד, כי בראשונות לא הוזהרו רק שלא תיגע בו יד אם בהמה אם איש (לעיל יט יג). והנה עדיין היו עומדים באזהרה ההיא, כי הכבוד היה תמיד בהר עד שנתנו הלוחות (הראשונות): [האחרונות], אבל עתה החמיר בשעת מתן הלוחות האלו יותר ממעמד הראשון. <br>
<b><span id='katom'>והטעם בכל זה,</span></b> כי בראשונות היה המעמד בעבור כל ישראל, וזה למשה בלבד בזכותו ובתפלתו, וגדול יהיה הכבוד הנגלה על ההר האחרון מן הראשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויתייצב עמו שם
id: 0234
nru: ה
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>ה' נתייצב, כעניין ויבא ה' ויתיצב (ש'א ג י). עמו - עם משה שבא בענן כאשר בראשונה (לעיל כד יח):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ו - ז): וטעם ויעבר ה' על פניו - <br>
</span></b>שקיים אני אעביר כל טובי על פניך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויקרא ה' ה' אל - <br>
</span></b>שלש תיבות הללו הן שמות הקדש, וחכמים יקראו אותן מדות (ר'ה יז ב), כי הם מדת בעל התשובה, ומדת רחמיו, ומדת טובו, והשם המיוחד לא יתרבה בהן. והנה המידות שהם מקרים באדם הן עשר מדות רחום וחנון וכו', והנה כולן מדות מצד אחד, ומצד אחר השלש הן שמות עצם, והעשר מדות. והמידות נאמרו על השמות, כי רחום וחנון וארך אפים באל עליון, על כן לא אמר מרחם וחונן ומאריך אפים, כי השם פעול למדות האלו. ורב חסד ואמת נוצר חסד לאלפים - במידת רחמים, שהוא מרבה החסד על גבורתו ועוזו והאמת ברחמיו, ונוצר חסד לאלפים, כי זכר חסדו ואמונתו לבית ישראל (תהלים צח ג). או נוצר, מצמיח, מן ונצר משרשיו יפרה (ישעיה יא א). <br>
ובטובו הוא: <br>
<b><span id='pink'>נושא עון ופשע וחטאה - <br>
</span></b>מלשון אני עשיתי ואני אשא וגו' (שם מו ד). <br>
<br>
<b><span id='pink'>ונקה לא ינקה ופוקד עון אבות על בנים - <br>
</span></b>פירוש לנשיאות, ויקרא מידה, כי ינקה אותו בפקידה ההיא, ומפני כי הנשיאות איננו שווה בעוון ופשע ובחטאה, אבל בכל אחד עניין מיוחד לו, יקרא בכל אחד מידה אחת:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ח - י): והנה - <br>
</span></b>משה השתחווה לשם שעבר על פניו ובקש שילך תמיד בקרבם, ויסלח לעוונם ולחטאתם בכל מה שיעשו, וינחילם את הארץ. ולא אמר ולפשעינו, כי לא יתכן לסלוח הפשעים שהם המרדים, רק שישא אותם ולא יכלם בהם. ולא יתעלם ממך למה נכתבו שני השמות הללו באל'ף דל'ת.<br>
<br>
<b><span id='pink'> ומפני זה אמר הנה אנכי כורת ברית - <br>
</span></b>עד את מעשה ה' כי נורא הוא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כי עם קשה עורף הוא -<br>
</span></b><b><span id='katom'>כפשוטו,</span></b> שילך בקרבם בעבור שהם עם קשה עורף, כי אחר שנתרצה להם הקב'ה יהיה ה' טוב לקשי ערפם יותר ממלאך, ומבקש להגדיל טובם יותר, כי הם עמו ונחלתו. וכאשר בשעת הכעס היה נוח להם שישלח לפניהם מלאך בעבור שהם עם קשה ערף, כמו שאמר (לעיל לג ג): פן אכלך, כן בעת הרצון טוב להם בשכינה בעבור שהם עם קשי עורף, שיותר יחונן וירחם על עבדיו. והשם ענהו שיעשה כן שיכרות הברית ויעשה בו נפלאות כאשר בקש ונפלינו אני ועמך (לעיל לג טז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר נגד כל עמך, וראה כל העם אשר אתה בקרבו - <br>
</span></b>כי הגדולות והנוראות האלה עם משה יעשה אותם ובעבורו, והעם יהיו בברית. <br>
<b><span id='katom'>ולא יתכן</span></b> לפרש שיבטיח לעשות עם ישראל עתה נפלאות אשר לא נבראו מקודם בכל הארץ ובכל הגויים, כי לא נעשו להם נפלאות גדולות אחרי זה יותר ממה שנעשה עימהם מתחלה במצרים ועל הים, אבל נבראו ונעשו עימהם מתחלה יותר גדולות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אלא שהעניין ירמוז </span></b>אל שכון השכינה בהם, ועל היותו עם משה לכבוד ולתפארת בנעלם ובמופלא, כאשר אמר (שם): ונפלינו, וכמו שפירשתי. והקב'ה יראנו נפלאות מתורתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמר לך את אשר אנכי מצווך היום
id: 0234
nru: יא
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>לא אמר בכל המצות שעברו אנכי מצווך, ועל כן נפרש שיאמר, שמור המצות שאנכי מצווך היום, ולא תעשה בהן כאשר עשית במה שציוויתיך תחלה שעברת על הכל לעבוד ע'ז. והבטיח לגרש העמים והזהיר על ע'ז שלהם ועל בריתם, כאשר עשה בפרשה הנה אנכי שולח מלאך לפניך (לעיל כג כ - לג), שיחזרו אל התנאים הראשונים. והוסיף בכאן (פסוק יז): אלוהי מסכה לא תעשה לך, שלא יעשו כאשר עשו בעגל אפילו במחשבת השמים לעשות אותו תייר לפניהם. והחזיר עניין שלש הרגלים לראות בהן את פני האדון ה' אלוהי ישראל (פסוק כג), כאשר עשה שם.<br>
<b><span id='katom'>והטעם ידוע, </span></b>כי בא אחר אזהרת עבודה זרה, וכבר פירשתיו בסוף וישמע יתרו (לעיל כ כב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואכלת מזבחו
id: 0234
nru: טו
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b><blockquote>כסבור אתה שאין עונש באכילתו, ואני מעלה עליך כמודה בעבודתה. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואני אומר על דעת רבותינו (ב'ק עא ב, חולין מ ב): שזו אזהרה באוכל תקרובת ע'ז, שהם אמרו שאסור הוא מן התורה, ולא מצינו בו אלא זה. וכן משמעו, פן תכרות ברית ליושב הארץ וזנו אחרי אלוהיהם כי יזבחו להם תמיד, ופן יקרא לך ואכלת מזבחו אשר יזבח לאלוהיו בזנותו אחריו, ופן תיקח מבנותיו לבניך. והנה כלן אזהרות נמשכות בלאו הראשון שאמר פן תכרות ברית:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בחריש ובקציר תשבות
id: 0234
nru: כא
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> הזכיר חריש וקציר, שבהם עיקר חיי האדם. והזכיר השבת באמצע הרגלים, כי סמך אותו לחג המצות ולקדוש הבכורות, בעבור שכולם זכר למעשה בראשית, כי ביציאת מצרים אות ומופת בו, כאשר פירשתי בעשרת הדברות (לעיל כ ב). <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי הכתוב אמר שיש גם בשבת זכר ליציאת מצרים, כמו שאמר בעשרת הדברות האחרונות (דברים ה טו): וזכרת כי עבד היית בארץ מצרים ויוציאך ה' אלוהיך משם על כן ציוך ה' אלוהיך לעשות את יום השבת. ושם אפרש בעזרת הש'י ויתרומם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא ילין לבקר זבח חג הפסח
id: 0234
nru: כה
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>כפי פשוטו יזהיר בכל החג, שלא ילין עד הבקר מן הבשר, כי הנותר ממנו עד הבקר באש יישרף (לעיל יב י), ומן החלב, שלא יקריב אותו אלא עד הבקר. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם</b> על החלב העולה לגבוה, כי הוא החג כאשר אמר שם (לעיל כג יח): ולא ילין חלב חגי עד בקר, כי כל המצות האלה שניות. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>ולא ילין, כתרגומו, אין לינה מועלת בראשו של מזבח, ואין לינה אלא בעמוד השחר. <br>
</blockquote>זבח חג הפסח, אמוריו, ומכאן אתה למד לכל הקטר חלבים ואיברים. ובפרשת צו (ויקרא ו ב): אבאר זה בע'ה. ולינה בראשו של מזבח מחלוקת הוא בגמרא (זבחים פז א), ולדעת רבא יש לינה בראשו של מזבח, ואם לנו שם האיברים וירדו לא יעלו, שאם לא ירדו, אפילו לנו בקרקע ימים רבים ועלו לא ירדו, כדאיתא בפרק המזבח (שם):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ראשית בכורי אדמתך
id: 0234
nru: כו
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>בעבור כי הזכיר שיביאו בכורי כל אשר בארצם לבית ה', יסמוך לזה לא תבשל גדי בחלב אמו, כי בעת בכורי האדמה יביאו גם כל בכור בהמה הגדיים וטלאים, ובעת ההיא יגדלו הגדיים ויהיה החלב, ופעמים רבים יעלו האם עם הבכור בהיותו יונק בעבור שלא ימות, והנה הבאים לחוג יתענגו לאכול הבכורות בכל המטעמים עם הכוהנים, ולכך הזכיר איסורם עם הבכורים. אבל במשנה תורה (דברים יד כא): הזכיר המצווה הזו עם אסור המאכלים אחר שהזכיר בהמה טמאה ודגים ועופות טמאים ונבלה, כי שם יאות להזכיר זה, כי הוא איסור מאכל, לא איסור הבישול בלבד כאשר יחשבו קטני אמנה מחוסרי הדעת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כתב לך את הדברים האלה
id: 0234
nru: כז
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>ציוה שיכתוב ספר ברית ויקרא אותו באזני העם, ויקבלוהו עליהם בנעשה ונשמע כאשר עשו בראשונה, כי כל המעשה אשר היה בלוחות הראשונות ירצה לשנותו עימהם בלוחות השניות. ואין ספק שעשה כן, אבל לא חשש הכתוב להאריך לאמר ויעש כן משה, כאשר הראיתיך במקומות רבים (לעיל י ב, ועוד). <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי בעבור שישראל הם החוטאים והעוברים על הברית, הוצרך הקב'ה לחדש להם ברית חדשה שלא יפר הוא להם בריתו, ואמר למשה שיכתוב התנאין, וזה טעם כי על פי הדברים האלה כרתי אתך ברית ואת ישראל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם אתך,</span></b> כי בעבורך עשיתי עימהם, ולא הוצרכו הם להביא עצמם במסורת הברית הזאת, אבל הוא יתברך הצריך לכרות להם ברית במחילה שמחל להם, וכתב המחילה והתנאין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי שם עם ה' ארבעים יום וארבעים לילה ויכתוב על הלוחות
id: 0234
nru: כח
pch: כי תישא
lvr: C0230
prk: 34
htm:
</b>יאמר שהיה משה שם בראש ההר ארבעים יום וארבעים לילה ויכתוב שם על הלוחות. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (במדרש תנחומא תשא לא): <br>
</b>עניין הכתוב שהיה שם עם ה' ארבעים יום וארבעים לילה בעת שכתב על הלוחות את דברי הברית הזאת השנית, אבל ארבעים יום אחרים עמד שם קודם לזה להתפלל כל עניין הבקשה, שאמר (לעיל לג יב): ראה אתה אומר אלי העל את העם הזה. ובהם נאמר במשנה תורה (דברים ט כה): ואתנפל לפני ה' את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה אשר התנפלתי כי אמר ה' להשמיד אתכם. וכאן לא פירש כמה ימי התחנה והתפלה הזאת, כי הוא ידוע מעת עלותו אל ההר עד רדתו לפסול הלוחות האחרונות, אבל סיפר כי היה עניין הלוחות השניות ככל עניין הראשונות במכתב אלוהים ובימים שעמד שם לפני השם, שלא יחשוב שכבר למד התורה בפעם הראשון, ולא יצטרך עתה לעמוד שם הרבה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויכתוב על הלוחות - <br>
</span></b>פירוש ה', ולא יחזור למשה, כי כן אמר (לעיל פסוק א): וכתבתי על הלוחות, וכן במשנה תורה (דברים י ג ד): ואפסול שני לוחות אבנים כראשונים ואעל ההרה ושני הלוחות בידי, ויכתוב על הלוחות כמכתב הראשון. ומפני שאמר כמכתב הראשון, ידענו כי הם כתובים באצבע אלוהים, ויהיה פירוש וכתבתי (לעיל פסוק א), באצבעי, וידעת פירוש אצבע מן היד (עי' לעיל יד לא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקהל משה את כל עדת בני ישראל
id: 0235
nru: א
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 35
htm:
</b>יכלול <b>'כל עדת בני ישראל'</b> האנשים והנשים, כי כלם התנדבו במלאכת המשכן. והנה משה אחר שציוה לאהרן והנשיאים וכל בני ישראל האנשים כל אשר דבר ה' אתו בהר סיני אחרי שבור הלוחות, ונתן על פניו המסוה, חזר וציוה והקהילו אליו כל העדה אנשים ונשים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה זה ביום מחרת רדתו. ואמר לכולם עניין המשכן אשר נצטווה בו מתחלה קודם שבור הלוחות, כי כיון שנתרצה להם הקב'ה ונתן לו הלוחות שניות וכרת עמו ברית חדשה שילך השם בקרבם, הנה חזרו לקדמותם ולאהבת כלולותם, ובידוע שתהיה שכינתו בתוכם כעניין שציוהו תחלה, כמו שאמר (לעיל כה ח): ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם, ולכן ציוה אותם משה עתה בכל מה שנצטווה מתחלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה הדברים אשר ציוה ה' לעשות אותם. ששת ימים תעשה מלאכה
id: 0235
nru: ב
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 35
htm:
</b>אמר <b>'אלה הדברים אשר צוה ה' לעשות'</b> על מלאכת המשכן וכל כליו וכל עבודתו. והקדים השבת לאמר כי ששת ימים תעשה מלאכת אלה הדברים ולא ביום השביעי שהוא קדש לה'. ומכאן שאין מלאכת המשכן דוחה שבת, ולא ממדרש אך, כמו שפרשתי בסדר כי תשא (לעיל לא יג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת
id: 0235
nru: ג
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 35
htm:
</b>עניין הכתוב הזה ודאי לאסור בשבת גם מלאכת אוכל נפש, כי אמר כל העושה בו מלאכה יומת, ופירש שלא יבערו גם אש לאפות לחם ולבשל בשר כי האש צורך כל מאכל. <br>
<b><span id='katom'>והוצרך לומר כן</span></b> מפני שלא אמר <b>'העושה בו כל מלאכה'</b> כאשר אמר בעשרת הדברות (לעיל כ י): לא תעשה כל מלאכה, ואמר מלאכה סתם, והיה אפשר שנוציא מן הכלל מלאכת אוכל נפש, כי כן נאמר בחג המצות (דברים טז ח): לא תעשה מלאכה ואין אוכל נפש בכללו, ולכך הזכיר בפירוש שאף אוכל נפש אסור בו:<br>
<br>
<b>וכלשון הזה מצאתי במדרש (מכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>רבי נתן אומר: לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת למה נאמר? <br>
לפי שהוא אומר: ויקהל משה את כל עדת בני ישראל, שומע אני יהא רשאי להדליק לו את הנר, להטמין לו את החמין, ולעשות לו מדורה בשבת? <br>
ת'ל: לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וזה קרוב למה שאמרנו,</span></b> שלא היו מלאכות הללו שהן הנאה לגופו בכלל איסור הראשון. ורצה רבי נתן לומר שלא הוצרך הכתוב לאסור אפייה ובישול ושאר צרכי אוכל נפש, שכבר אמר להם את אשר תאפו אפו ואת אשר תבשלו בשלו (לעיל טז כג), אבל עדיין כל מלאכות שאדם נהנה בהן ואינן עושין אלא הנאה לגוף כגון הדלקת הנר ומדורה ורחיצת גופו בחמין יהיו מותרות כי זה מעונג שבת, לכך נאמר לא תבערו אש לאסור הכל:<br>
<br>
<b>ולרבותינו עוד בו מדרש בתלמוד (שבת ע א): <br>
</b><blockquote>מפני שלא אמר כל העושה בו כל מלאכה יומת, או שיאמר כל המבעיר אש בכל מושבותיכם יומת, אמרו שיצאת להקל בה להיותה בלאו. ויש אומר שיצאה לחלק, לפי שהייתה בכלל לא תעשה כל מלאכה (לעיל כ י):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : יביאה את תרומת ה'
id: 0235
nru: ה
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 35
htm:
</b>כמו יביא את תרומת ה', אבל יכנה ויפרש. <br>
וכן ותפתח ותראהו את הילד (לעיל ב ו), בבואו האיש (יחזקאל י ג), אשר לא יעבדו אותו את נבוכדנצר (ירמיה כז ח), אשר אנכי נותן להם לבני ישראל (יהושע א ב), ורבים כן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת הוא</span></b> כמו יביאה עם תרומת ה', שיביא התרומה העליונה, בסוד וייקחו לי תרומה. וכבר פרשתיו (לעיל כה ג). ולרבותינו מדרש <b>ב'ותפתח ותראהו את הילד'</b>, שראתה עמו שכינה (סוטה יב ב):<br>
<br>
(יא): והנה משה הוצרך לספר לכל העדה כל המלאכה שציוה אותו השם, כדי להודיע להם שצריכין להביא נדבה רבה, כי המלאכה גדולה, ולכך ספר להם המשכן את אוהלו ואת מכסהו וגו' - כולן הזכירן על דרך הכלל. וטעם את המשכן, את הארון, את השולחן, וכל הנזכרים, בה'א הידיעה, כאומר את המשכן ואת הכלים אשר נגיד לחכמים העושים במלאכה בפרטן ובשיעורן, כי עתה לכל העדה לא יגידם אלא בשמותם בכלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקחו מלפני משה
id: 0236
nru: ג
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 36
htm:
</b>הנה ביום אחד הביאו כל הנדבה הזאת אל אהל מועד שהוא של משה, והחכמים לקחו בו ביום מלפניו ובמחרת בהשכמה, וכן בשני הביאו אליו עוד אל אוהלו נדבה והוא ציוה להביא אותה אל האומנים, עד שאמרו לו שהם מרבים להביא והייתה דים והותר. ולא היה היתרון דבר חשוב שיספר בפרשת אלה פקודי מה עשו בו, אולי היה מונח באהל לחזק בה את בדק המשכן, או לעשות בה כלי שרת כאשר יעשו במקדש במותרות (שקלים פ'ד ה'ד). והזכיר הכתוב (פסוק ה): מרבים העם להביא, לשבח את העם המביאים בנדבתם, ולפאר החכמים בנאמנותם, וגם הנגיד עליהם משובח בזה שהעביר קול במחנה למנעם, כי אין לו חפץ בכספם וזהבם כשאר המושלים בעמם, כעניין שאמר לא חמור אחד מהם נשאתי (במדבר טז טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש ואשה אל יעשו עוד מלאכה
id: 0236
nru: ו
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 36
htm:
</b>הממון יקרא מלאכה, וכן אם לא שלח ידו במלאכת רעהו (לעיל כב ז), לרגל המלאכה אשר לפני (בראשית לג יד), וכל המלאכה נמבזה ונמס (ש'א טו ט). והעניין, שלא יביאו עוד שום דבר למלאכת הקדש. אבל אמר אל יעשו עוד מלאכה, להכניס הנשים שלא יהיו עוד טוות את העזים. והנה גם ההבאה יקרא מעשה, ומנע מהם הכל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : במראות הצובאות
id: 0238
nru: ח
pch: ויקהל
lvr: C0235
prk: 38
htm:
</b><blockquote>בנות ישראל היו בידן מראות שרואות בהן כשהן מתקשטות ואף אותן לא עכבו, והיה משה מואס בהן מפני שעשויין ליצר הרע, אמר לו הקב'ה אלו חביבין מן הכל שעל ידיהן העמידו הנשים צבאות רבות במצרים וכו', ונעשה הכיור מהם שהוא לשום שלום בין איש לאשתו להשקות מן המים שבו לאשה שקנא לה בעלה ונסתרה. <b>לשון רש'י:<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם במדרש הזה,</span></b> שבכל מלאכת המשכן קבלו התכשיטין מן הנשים, כדכתיב (לעיל לה כב): ויבואו האנשים על הנשים, והביאו חח ונזם וטבעת וכומז, והכומז כפי מדרשו (במסכת שבת סד א): יותר נמאס, אבל שם נתערבה כל הנדבה, אבל שיעשו כלי מיוחד מן התכשיט העשוי ליצר הרע לא היה משה בוחר בכך עד שנאמר לו כן מפי הגבורה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> איך יתפרש לפי זה אשר צבאו פתח אהל מועד. <br>
<b><span id='katom'>ואולי יאמר</span></b> שהביאו הנשים הנדבה ההיא אל אהל משה שקראו אהל מועד, והוא עצמו קבל מהן על פי הדבור, כי אהל המשכן לא נעשה עדיין:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>דאתיאן לצלאה לתרע משכן זימנא.<br>
<b></b></blockquote><b>נוטים דבריו לדברי ר'א שאמר: <br>
</b><blockquote>שהיו הנשים האלה עובדות ה', וסרו מתאוות זה העולם, ונתנו מראותיהן נדבה, ובאות בכל יום ויום אל פתח אהל מועד להתפלל ולשמוע דברי המצות. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד</span></b> שנאמר בדרך הפשט שעשה הכיור וכנו ממראות הנשים אשר באו מהן צבא גדול ונאספו אל פתח אהל מועד לתת מראותיהן בנדבת לבן, והיה נחושת המראות נחושת קלל ממורט ויפה מאד, ועל כן ייחד אותו מתחלה לכלי הזה, והנשים בראותן כן נאספות ובאות צבאות צבאות לתת כולן מראותיהן להיעשות בהן כל הכיור וכנו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וגם נכון הוא</span></b> שיתכוונו בכך מתחלה מפני עניין הסוטה, והן קבלו כן עליהם בשמחה והתנדבו לתת בו כל מראותיהן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר המשכן משכן העדות
id: 0238
nru: כא
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 38
htm:
</b>בעבור כי יריעות שש משזר הם שיקראו משכן במצווה (לעיל כו א): ובמעשה (לעיל לו ח), אבל משכן העדות כולל הבית בכללו שהוא המשכן הנעשה ללוחות העדות. ועל דעת רבים אלה פקודי המשכן - יחזור אל הנזכרים למעלה, יאמר כי המשכן וכליו שהוא הבית והחצר וכל הנעשה להם פקודי עבודת הלווים שפקדם משה ביד איתמר, ואין כלי הקדש הארון והשולחן והמנורה והמזבחות בכלל המשכן, כי הם ביד אלעזר. <br>
<b><span id='katom'>ואין כן דעתי,</span></b> כי למה יזכיר פקודת איתמר ולא יזכיר פקודת אלעזר שהיא הנכבדת?! <br>
<b><span id='katom'>אבל </span></b>אלה פקודי ירמוז אשר יזכיר בפרשה למטה, יאמר כי כסף פקודי העדה מאת ככר שנעשה בו האדנים והווים לעמודים וציפוייהם וחישוקיהם (פסוקים כה - כח), ונחושת התנופה שהוא שבעים ככר שעשה בה מזבח הנחושת והמכבר וכל כליו ואדני החצרות והיתדות (פסוקים כט - לא), הכל נתן משה במספר במשקל ביד איתמר:<br>
<br>
ולא ספר בפרשה מה נעשה בזהב, כי הזהב ממנו ביד איתמר ציפוי הקרשים והבריחים, וממנו ביד אלעזר הארון והכפורת והמנורה והשולחן ומזבח הזהב. והנה בעבור שלא יודע צפוי כל כלי כמה זהב יש בו לא ספר שנתנו משה להם במניין ובמשקל. ולכך לא הזכיר כאן פקודת אלעזר, כי לא בא הכתוב עתה רק לדבר על מלאכת המשכן לא על המסעות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואל יקשה עליך</span></b> בעבור שימנה כאן מזבח הנחושת והוא פקודת אלעזר, כי יצטרך לומר שעשאוהו מנחשת התנופה, ולא יחוש להוציא דבר אחד מכלל הדברים שאמר בהן שהם ביד איתמר, כי כן דרך הכתוב במקומות הרבה. ולא הזכיר בכאן הכיור וכנו, כי לא נעשה במשקל, אבל כל המראות שהביאו הנשים הצובאות שם בהם ולא ידע משה משקלו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שלא היה בפקודת איתמר, כי יכנס בכלל מה שאמר הכתוב (במדבר ג לא): ומשמרתם הארון והשולחן והמנורה והמזבחות וכלי הקדש אשר ישרתו בהם, כי בכיור וכנו ישרתו למזבח, והנה איננו בחשבון הפרשה הזו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובצלאל בן אורי בן חור למטה יהודה עשה את כל אשר צוה ה'
id: 0238
nru: כב
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 38
htm:
</b>העניין כי על פיו נעשה הכל, כי הוא המורה לכל החכמים, ולפניו היו עושים כולם ומראים אליו כל מלאכתם, כמו שאמר (לעיל לה לד): ולהורות נתן בלבו, אבל גם כל חכמי לב עשו במלאכה, כמו שאמר (שם לו ח): ויעשו כל חכם לב בעושי המלאכה את המשכן. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ירושלמי פאה א א): <br>
</b><blockquote>יהיה זה לשבח אותו ולומר שאפילו דברים שלא אמר לו רבו הסכימה דעתו למה שנאמר למשה מסיני, ולא בא הכתוב לומר שהוא עשה הכל, אלא שקיים בכל הנעשה על ידו כל אשר ציוה ה' את משה, ולפיכך לא אמר בכל הנעשה עד הנה כאשר דבר ה' אל משה, כי היה במשמע כאשר אמר משה בדבר ה', והוא שנה הסדר בהם ממה שאמר לו משה.<br>
</blockquote>ולפיכך כלל זה בכאן לומר שעשה הכל כאשר אמר השם, כמו שכתבתי למעלה (לו ח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירקעו את פחי הזהב
id: 0239
nru: ג
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 39
htm:
</b>לא הוסיף בכל מלאכת הקדש לפרש דרך האומנות איך נעשה, זולתי בכאן, והראוי שיאמר ויעשו את האפוד זהב תכלת וגו' מעשה חושב, כתפות עשו לו וגו', כי כן הדרך בכולם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שספר בכאן המחשבה שחידשו בחוטי הזהב, כי היה תמה בעיניהם להיות זהב טווי ושזור כאשר יעשו בצמר ופשתים, כי לא נשמע עד היום ההוא לעשות כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויעשו על שולי המעיל רמוני תכלת וארגמן
id: 0239
nru: כד
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 39
htm:
</b>שעשו הרימונים לתת אותם על שולי המעיל סביב, ועשו פעמוני זהב טהור, וישימו הפעמונים בתוך הרימונים קודם שיתנו אותם במעיל, והנה הפעמונים בתוך הרימונים בתלוש, וישימו הרימונים על שולי המעיל סביב והפעמונים בתוכם. ולכך כפל הכתוב בתוך הרימונים פעמים, כי היו בתוכם מתחלה ובשעה שתלו אותם על שולי המעיל סביב. וגם זו ראיה למה שפירשנו בסדר ואתה תצווה (לעיל כח לא):<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כז - כח): ויעשו את הכתנת שש מעשה אורג לאהרן ולבניו - <br>
</span></b><b><span id='katom'>נראה מכאן</span></b> שהיו הכתנות שוות באב ובבנים אע'פ שאמר באהרן ושבצת הכתנת שש (לעיל כח לט): ובבניו אמר סתם תעשה כתנות (שם מ), כי הכוונה תעשה כתנות כמו הנזכרת, וכן כתוב (שם ד): חושן ואפוד ומעיל וכתנת תשבץ מצנפת ואבנט ועשו בגדי קדש לאהרן אחיך ולבניו לכהנו לי, כי לאהרן ולבניו יחזרו אל כתונת תשבץ מצנפת ואבנט כי הם שוים בכולם. <br>
<br>
וכן מה שאמר כאן (בפסוק הבא): <br>
<b><span id='pink'>ואת המצנפת שש ואת פארי המגבעות - <br>
</span></b>כלל אהרן ובניו, כי המצנפת והמגבעות אחד הם במעשה, אלא שאהרן יצנף אותה ובניו יחבשו בהן ראשם כאשר פירשתי (לעיל כח לא, לז). ולשון פארי המגבעות - שהיו עולות על הראש כפארים, מלשון הפארים והצעדות (ישעיה ג כ), פארי פשתים יהיו על ראשם (יחזקאל מד יח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופירש באבנט שעשו אותו שש משזר ותכלת וארגמן ותולעת שני
id: 0239
nru: כט
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 39
htm:
</b>ולא נתפרש זה בצואה רק מה שנאמר באבנט תעשה מעשה רוקם (לעיל כח לט): נודע שהוא רקום בארבע מינין הללו כמו שנאמר במסך (לעיל כו לו): ועשית מסך לפתח האהל תכלת וארגמן ותולעת שני מעשה רוקם. והאבנט הזה הוא גם באהרן ובניו כדעת האומר (יומא יב א): אבנטו של כהן גדול זהו אבנטו של כהן הדיוט. ועל דעת האומר (שם): לא זהו אבנטו של כהן הדיוט פירש בשל אהרן שהוא מעשה רוקם ולא הוצרך להזכיר של בניו שהוא שש, כמו שאמר (לעיל כח מ): ולבני אהרן תעשה כתנות ועשית להם אבנטים ומגבעות תעשה להם, וכולן שש ככתנת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויביאו את המשכן אל משה את האהל ואת כל כליו
id: 0239
nru: לג
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 39
htm:
</b>שיעור הכתוב בזה כמו בוא'ו, ויביאו את המשכן אל משה ואת האהל ואת כל כליו, כי יריעות שש משזר הן ששמן משכן, כמו שאמר (לעיל כו א): ואת המשכן תעשה עשר יריעות שש משזר, ואמר בהן (שם ו): וחברת את היריעות והיה המשכן אחד, ויריעות העזים הן האהל, כאשר יאמר בהן ועשית יריעות עזים לאהל על המשכן (שם ז), וחברת את האהל והיה אחד (שם יא). וכן את המשכן את אוהלו ואת מכסהו (לעיל לה יא): ואת אהלו. אף כאן, ויביאו את המשכן אל משה ואת האהל ואת כל כליו, כי יזכיר שמות הכל. ולפעמים יקרא כל הבית אהל מועד, כאשר אמר (לעיל לא ו ז): ועשו את כל אשר ציוויתיך את אהל מועד ואת הארון לעדות, כי אהל מועד הוא הבית בכללו אשר יועד שמה, וכן כל כלי עבודת המשכן לאהל מועד (להלן פסוק מ):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את נרותיה נרות המערכה
id: 0239
nru: לז
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 39
htm:
</b><b><span id='katom'>יתכן</span></b> שדרך המנורות להיות בהן נרות לנוי או להרבות בהן אור לפרקים, ואין כן במנורת הקדש כי לא היו בה רק שבעת הנרות, ועל כן פירש נרות המערכה, כי הן אשר יערוך אותן בין הערבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ביום החדש הראשון באחד לחדש תקים את משכן אהל מועד
id: 0240
nru: ב
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 40
htm:
על דעת רבותינו (בתורת כהנים סוף פרשת צו סימן קצא, ועוד): <br>
</b><blockquote>שהוא יום שמיני למילואים טעם הכתוב שתקים את המשכן ויעמד כן ולא תורידנו ולא תקימו עוד, כי בנסוע המחנות הלוים יורידו אותו ויקימו אותו.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הוצרך</span></b> לצוות עתה על הקמת שבעת הימים הראשונים, כי אמר לו מתחלה והקמות את המשכן כמשפטו אשר הראית בהר (לעיל כו ל), וכיון שפירש לו עתה כי ביום החדש הראשון תהיה הקמתו לעמדה, הנה ידע כי שבעת ימי המילואים יצטרך להקים ולהוריד. ואולי היה כן להרגיל הלווים במעשהו כי ממנו יראו וכן יעשו.<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> היה להכתיר היום בעטרה זו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה לדעתם</span></b> כי בשבעת הימים הראשונים היה מקים אותו בבקר בבקר, ועומד כן כל היום וכל הלילה, וכעלות השחר היה מוריד אותו וחוזר ומקימו מיד, כי הכתוב אמר ופתח אהל מועד תשבו יומם ולילה (ויקרא ח לה), ואין פתח לאהל רק בעת הקמתו:<br>
<br>
<b>וכבר דרשו (בתורת כהנים ויקרא א ה): <br>
</b><blockquote>אל פתח אהל מועד, בזמן שהוא פתוח ולא בזמן שהוא מפורק. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו (זבחים נה ב): <br>
</b><blockquote>שלמים ששחטן קודם שנפתחו דלתות ההיכל פסולין, שנאמר (ויקרא ג ב): ושחטו פתח אהל מועד, בזמן שפתוח ולא בזמן שנעול. <br>
</blockquote>וכן במשכן, עד שלא העמידו הלווים את המשכן ואחר שפרקו הלווים את המשכן פסולין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שהיה מקריב בו תמיד של בין הערבים ומדליק את הנרות בערב. <br>
<b>ובויקרא רבה (עי' במדבר רבה יב טו): ראיתי:<br>
</b><blockquote>היה משה מעמידו ומפרקו שני פעמים בכל יום. <br>
רבי חנינא הגדול אומר שלשה פעמים בכל יום, שנאמר: תקים (פסוק ב): הוקם (פסוק יז): ויקם (פסוק יח). <br>
אחת לתמיד של שחר,<br>
ואחת למילואים, <br>
ואחת לתמיד של בין הערבים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שכל זה רגילות, להודיע עניין הקמתו והסדר, ולא יעמידנו מפורק כלל:<br>
<br>
והכתוב שאמר כאן ויכס הענן את אהל מועד וכבוד ה' מלא את המשכן על דעתם היה זה ביום השמיני, כי אמר ויכל משה את המלאכה, וכאשר כלה הקמה זו של אחד בניסן כסה הענן את המשכן. <br>
<br>
<b>וכבר כתב רש'י (ויקרא ט כג): מה שדרשו (בתורת כהנים שם): <br>
</b><blockquote>ויצאו ויברכו את העם, לפי שכל שבעת ימי המילואים שהעמיד משה המשכן והיה משמש בו ומפרקו לא שרתה בו שכינה והיו ישראל נכלמים ואמרו למשה, משה רבנו כל הטורח שטרחנו שתשרה שכינה בינינו ונדע שנתכפר לנו עוון העגל, אמר להם אהרן אחי כדאי וחשוב ממני שעל ידי קורבנותיו ועבודתו תשרה בנו שכינה:<br>
</blockquote><br>
<b>ובפרשת מילואים (תורת כהנים שם): <br>
</b><blockquote>יכול הוקם המשכן בראש חדש ושרתה שכינה בשמיני בחדש? <br>
תלמוד לומר: וביום הקים את המשכן כסה הענן את המשכן לאהל העדות (במדבר ט טו), מלמד, שביום שהוקם המשכן שרתה השכינה על ידי מעשה אהרן. <br>
</blockquote><br>
הנה יאמרו בפירוש כי כסוי הענן את המשכן בשמיני למילואים היה, והוא אחד בניסן, אם כן תהיה כל הפרשה הזאת לדעתם ביום השמיני. והיה זה מפני שהכתוב יסדר כי ציוה השם את משה שתהיה הקמת המשכן לכלותה ביום החדש הראשון באחד לחדש, ואמר כי משה עשה כן וכלה את כל המלאכה ואז כסה הענן את האהל, וכן תמיד. וחזר הכתוב אל תחילת הדבור אשר היה למשה מן האהל ואמר ויקרא אל משה (ויקרא א א), <b><span id='katom'>וכל זה בסדר נכון:</span></b><br>
<br>
וכדמות ראיה להם מה שכתוב (במדבר ז א): ויהי ביום כלות משה להקים את המשכן, ואם לא הוריד אותו מה טעם ביום כלות, כי ביום אחד החל וכלה, והראוי שיאמר ויהי ביום הקים משה את המשכן. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שאמר שם זה הדבר אשר ציוה ה' תעשו (ויקרא ט ו), וירא כבוד ה' אל כל העם (שם כג), ומשמעות זה שעדיין לא כסה הענן את אהל מועד ולא מלא כבוד ה' את המשכן. ומ'מ ביום ראשון של מילואים נדבר למשה משם כל הפרשיות הנאמרות מתחילת ספר ויקרא עד ויהי ביום השמיני (שם ט א), אבל לא היה הענן מכסה אותו, והיו סבורין שהיה הדבור למשה שם מן השמים כאשר היה בארץ מצרים:<br>
<br>
<b>אבל במדרש חזית (קהלת א יב): מצאתי:<br>
</b><blockquote><b>ויהי ביום השמיני,</b> זה היה ראוי להיות תחילת הספר, ולמה נכתב כאן? <br>
אלא שאין מוקדם ומאוחר בתורה. <br>
ואם כן יהיה ויקרא אל משה מאהל מועד אחר וירא כבוד ה' אל כל העם ותצא אש ותאכל על המזבח (ויקרא ט כג כד), ויהיה הדבור לאהרן יין ושכר אל תשת (שם י ט): ממחרת, כי לא יתכן שנדבר לאהרן מאהל מועד קודם למשה?! <br>
ואיני יודע אם זה דברי הכל או הם דברי יחיד, כי על דברי ר' ישמעאל נאמרו שם:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='pink'>תקים את משכן אהל מועד - <br>
</span></b>לא פירש לו בצואה זו כיצד סדר ההקמה כאשר פירש במעשה וייתן את אדניו וישם את קרשיו (פסוק יח). והיה זה, מפני שכבר הראה אותו ההקמה במראית העין, כמו שאמר והקמות את המשכן כמשפטו אשר הראית בהר (לעיל כו ל). וכן קצר כאן ואמר ושמת שם את ארון העדות, ולא הזכיר ואל הארון תיתן את העדות, כי בהזכירו <b>'את ארון העדות'</b> יבין זה, כי לא יקרא הארון כן רק בהיות בו לוחות העדות. וכבר נצטווה מתחלה ונתת את הכפורת על הארון מלמעלה ואל הארון תיתן את העדות אשר אתן אליך (לעיל כה כא), ולא הוצרך כאן אלא לצוותו בהקדמה, כי תשומת הארון עם הלוחות יקדים לכל הכלים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן קצר</span></b> בעניין השולחן והמנורה, שכבר ציוה אותו (לעיל כו לה): באיזה מקום מן המשכן יעמידם. <br>
<b><span id='katom'>וקצר</span></b> בעניין לבישת אהרן ובניו, שאמר והלבשת את אהרן את בגדי הקדש (להלן פסוק יג), ובבניו אמר והלבשתם כתנות (להלן פסוק יד), כי כבר ציוה אותו בפרט בסדר לבישתן (לעיל כט ה - ט), ולא בא עכשיו אלא לסדר לו שעת הלבישה שתהיה אחר הקמת המשכן כלו. והזכיר כתנות שבהן יתחיל הלבישה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וסכות על הארון. מלמעלה
id: 0240
nru: ג
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 40
htm:
</b>במקום אל, כי וסכות מלשון מסך. וכן וישם את פרוכת המסך ויסך על ארון העדות (להלן פסוק כא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה המזבח קדש קדשים
id: 0240
nru: י
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 40
htm:
</b>בעבור שיקריבו בו גם קדשי הקדשים אמר בו כן אף על פי שהיה בחצר. ואמר גם במשכן (בפסוק הקודם): והיה קדש, כי לא נקרא קדש קדשים רק מקום משכן הארון, כמו שנאמר (לעיל כו לג): והבדילה הפרכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים. ויתכן שאמר במזבח קדש קדשים בעבור שיקדש, כמו שאמר והיה המזבח קדש קדשים כל הנוגע במזבח יקדש (לעיל כט לז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי בחדש הראשון באחד לחודש
id: 0240
nru: יז
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 40
htm:
על דעת רבותינו: <br>
</b><blockquote>הזכיר הכתוב שהוקם המשכן לעמוד כן באחד לחודש הראשון כאשר ציוה. ואמרו ויקם משה את המשכן, לספר מה שעשה בהקימו אותו מן היום הראשון שהתחיל בו שהוא כ'ג באדר. ולא הזכיר בכאן משיחת המשכן וכליו ולא משיחת אהרן ובניו וקורבנות המילואים, כי לא עשה אותם עד שסיים כל ההקמה ונצטווה בהם פעם שנית קח את אהרן, כמו שמפורש בפרשת צו (ויקרא ח ב):<br>
</blockquote>והנה המשכן וכליו לא נתקדשו לעבודה אלא במשיחה, כמו שנאמר (לעיל פסוק ט): ומשחת את המשכן ואת כל אשר בו וקידשת אותו ואת כל כליו, על כן פירוש ויערוך עליו ערך לחם (פסוק כג), ויעל הנרות (פסוק כה), כי עשה כן בזמנם אחר המשיחה. והנה הם כטעם לעשות כן. ומה שאמר גם כן למעלה (פסוק ד): והבאת את השולחן וערכת את ערכו, יצווה שיערוך אותו אחרי המשיחה. וכן אמר ונתת את מזבח הזהב לקטורת (פסוק ה), וכן ויעל עליו את העולה ואת המנחה (להלן פסוק כט), בזמנה, כי עדיין לא הקים החצר סביב למשכן, ואין מקריבין בלא קלעים, כי יהיו שחוטי חוץ, אלא כלם בזמנם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקח ויתן את העדות
id: 0240
nru: כ
pch: פקודי
lvr: C0238
prk: 40
htm:
</b>שלקח הלוחות מארון עץ שהיו שם בתוך אהל משה והביא אותם אל המשכן:<br>
<br>
<b>(כז): ויקטר עליו קטורת סמים - <br>
</b>משה הקטיר עליו כל שבעת ימי המילואים. ואע'פ שלא אמר בצואה (בפסוק ה): והקטיר עליו קטורת סמים, הבין זה משאר העבודות כלן, שהרי ציוה אותו בכאן (בפסוק ד): שיסדר הלחם ויעלה הנרות. וכן ויעל עליו את העולה ואת המנחה (להלן פסוק כט), משה הוא המעלה, שכן נצטווה (לעיל כט לח): וזה אשר תעשה על המזבח, שיתחיל הוא לעשות כן בעבדו בימי המילואים, כי הצואות כולן שם (מפסוק א ואילך): על עבודת משה. ואמר אחרי כן (בפסוק מב): עולת תמיד לדורותיכם, שיעשו כן הכוהנים לדורות. ולכך אמר בה בסדר פנחס (במדבר כח ו): עולת תמיד העשויה בהר סיני, שהתחיל אותה משה שם:<br>
<br>
והנה משה רבנו בכל העבודות הכהן הראשון, ולפיכך הקטיר גם הקטרת. ואולי בכלל ונתת את מזבח הזהב לקטורת (פסוק ה): שתקטירנו עליו מיד. ומה שאמר בצואה (לעיל ל ו ז): ונתת אותו לפני הפרוכת והקטיר עליו אהרן קטורת סמים, להורות על ענינו מיום שהתחיל אהרן בכהונתו ולעולם, שכך אמר (שם ל ח): ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים, ואין הדבר אלא מיום זה ואילך, כי בכאן (בפסוק ד): ציוה למשה בפירוש והעלית את נרותיה. <br>
<br>
<b>ובפירוש רש'י (בפסוק שלפנינו): ראיתי: <br>
</b><blockquote>ויקטר עליו אהרן קטורת שחרית וערבית, כמה שנאמר (לעיל ל ז ח): בבקר בבקר בהטיבו את הנרות וגו', ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים וגו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי </span></b>אם הוא טעות סופרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0301
htm:
<div id='title1'>רמבן, ויקרא               פרק א</div><br>

	<br>
<div id='title1'>הקדמת רמב'ן לספר ויקרא</div><br>
הספר הזה הוא <b>תורת כהנים והלוים</b>, יבאר בו עניני הקרבנות כולן ומשמרת המשכן, כי כאשר היה ספר אחד בענין הגלות והגאולה ממנו, והשלימו בענין אהל מועד וכבוד השם אשר מלא את המשכן, צוהו בקרבנות ובשמירת המשכן, שיהו הקרבנות כפרה להן ולא יגרמו העונות לסלק השכינה. וצוה בכהנים הנגשים אל ה' שיתקדשו, שהזהיר על טומאת מקדש וקדשיו, וגם שלא יהרסו לעלות אל ה', כמו שאמר: <b><span id='katom'>דבר אל אהרן אחיך ואל יבא בכל עת אל הקדש מבית לפרוכת אל פני הכפרת אשר על הארון ולא ימות כי בענן אראה על הכפרת.</span></b> כאזהרת: <b><span id='katom'>פן יהרסו אל ה' לראות ונפל ממנו רב</span></b>. ואחר כך יגביל המשכן כהגבלת הר סיני בעת היות שם כבוד אלהי ישראל. <br>
<br>
והנה רוב הספר הזה בקרבנות בתורת הקרבן והמקריבים, ובמקום שיתקרב בו. ויבואו בו קצת מצות נגררות עם אלה. כי מתחלה צוה בקרבנות הנדבה, ואסר החלב והדם בעבורם, ואחרי כן בקרבנות החטא, ונגרר אחר זה להזכיר המאכלים האסורים, בעבור שהם מטמאים, והאוכל הנוגע בהם בכל קדש לא יגע ואל המקדש לא יבא, ואם נכנס שם בטומאה יהיה חייב קרבן עולה ויורד שהזכירו כבר. <br>
והוצרך להזכיר תורת המצורע ומשפטי היולדת והזב והזבה, לחייב אותם בקרבן, ולזהיר עוד מטמאתם, כאשר אמר בסופם: <b><span id='katom'>והזרתם את בני ישראל מטמאתם ולא ימותו בטמאתם בטמאם את משכני אשר בתוכם.</span></b> ונגרר אחר זה שיזהיר על העריות, כי משכבם מטמא ועונם יקרא טומאה גורמת לסלוק השכינה ולעלותם. <b>ועוד:</b> כי השוגג בהן מחויב החטאת שהזכיר כבר בו <b><span id='katom'>אם נפש אחת תחטא בשגגה.</span></b> <br>
<br>
ואחרי כן הזכיר מצות השבת ומועדי ה' בעבור הקרבן, כמו שאמר: <b><span id='katom'>אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש </span></b>להקריב אשה לה' עולה ומנחה זבח ונסכים דבר יום ביומו. ורוב פרשיות הספר הזה ידבר בהן עם הכהנים: <b><span id='katom'>דבר אל אהרן ואל בניו, צו את אהרן ואת בניו.</span></b> ובפרשת קדושים תהיו קצת מצות לבני ישראל, רובן נגררות עם עניני הקרבנות בדומים להם, ובמקומם אפרש בעזרתו של הקב'ה.<br>
<br>
<div id='title1'>רמב'ן לויקרא פרק א </div><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר הכתוב בכאן ויקרא אל משה וידבר ה' אליו
id: 0301
nru: א
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>ולא כן בשאר המקומות, בעבור שלא היה משה יכול לבא אל אהל מועד, להיותו ניגש אל המקום אשר שם האלוהים רק בקריאה שיקרא אותו, שכבר נאמר למשה (שמות כה כב): [ונועדתי לך שם] ודברתי אתך מעל הכפורת (אשר איועד לך שמה), וכיון שידע שהשם יושב הכרובים שם נתיירא לבא באהל כלל עד שיקרא אליו כאשר עשה בהר סיני שאמר (שם כד טז): ויקרא אל משה ביום השביעי מתוך הענן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שלא היה משה יודע שהכבוד באהל ושיהיה לו הדבור משם, כי לא כסהו הענן עד יום השמיני כדעת רבותינו. ואחרי הקריאה בא משה באהל לפני ולפנים כמו שדרשו <b>(תורת כוהנים אחרי פרשה א ו): <br>
</b><blockquote>אהרן בבל יבא ואין משה בבל יבא. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין זה דרך פשט</span></b> בכתוב הזה, וכבר פירשתיו למעלה (שמות מ לד).<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (תורת כוהנים פרשה א ז): <br>
</b><blockquote>כי לכל הדברות ולכל האמירות ולכל הציוויים קדמה קריאה, כלומר שיאמר אליו משה משה ויאמר הנני, וזה דרך חבה וזירוז למשה. <br>
</blockquote>והנה על דעתם, הזכיר זה בכאן בעבור שהוא תחילת הדבור אשר היה אליו מאהל מועד ללמד על כלם, כי כן יהיה משפטו כל הימים בכל התורה. <br>
<b>'ומאהל מועד'</b>, לדעתם הוא מוקדם, ויקרא אליו מאהל מועד וידבר ה' אליו באהל, כי משה שם היה. ושיעור הכתוב כפי פשוטו ומשמעו ויקרא ה' אל משה וידבר אליו מאהל מועד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת </span></b>הוא כמו ואל משה אמר עלה אל ה' (שמות כד א), וסודו ידוע ממעמד הר סיני ובעשרת הדברות, וכבר רמזתי לו (שם).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אדם כי יקריב מכם קורבן לה' מן הבהמה
id: 0301
nru: ב
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>שיעור הכתוב הזה אדם מכם כי יקריב מן הבהמה קורבן לה' מן הבקר ומן הצאן תקריבו. והעניין, בעבור שיצווה אחרי כן בקורבן העוף ובקורבן המנחה, אמר כאן כשיקריב אדם קורבן בהמה יקריב מאלה השנים, ולא חיה ולא שאר בהמות. והנה זה לאו הבא מכלל עשה במקריב חיה, כמו <b>שאמרו בזבחים פרק שלישי (לד א): </b><br>
<blockquote>המעלה איברי חיה, ר' יוחנן אומר: עובר בעשה.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>תקריבו - <br>
</span></b>מלמד ששנים מתנדבים עולה בשותפות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>קרבנכם - <br>
</span></b><blockquote>מלמד שהיא באה נדבת צבור, היא עולת קיץ המזבח הבאה מן המותרות. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>פירש הרב כן,</span></b> לומר שאם יתנדבו רבים להביא עולה עולת השותפין היא, מה בין שנים המשתתפין בקורבן ובין עשרה ואלף שנשתתפו בו. אבל קיץ המזבח הבאה מן המותרות לב ב'ד מתנה עליהן, ולפיכך היא עולת צבור.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה לדעתו</span></b> כל עולה שיביאו רבים, חוץ מן המותרות, דינה כדין עולת השותפין, וטעונה סמיכה בכולם, ונסכים קרבים משלהם. ואולי לדעתו עולת העוף שהיא באה נדבת שנים ואינה באה נדבת צבור, וכן השלמים שאמרו בהם שהשותפין מביאין אותם נדבה ואין הצבור מביאים אותם נדבה (תורת כוהנים פרק טז ה), בכולן יכולין הרבים להתנדב להם בתחילה, דעולת השותפין היא נקראת ושלמי שותפין הם נקראין, ולא מעטו אלא שלא יביאו אותן מן הקופות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר שנאמר,</span></b> שאם רצו צבור להפריש בתחילה לנדבה, ויגבו אותה כאשר יגבו השקלים לתמידין ומוספין, שתהיה נדבת צבור בעולת בהמה, ואין בה סמיכה, שנתרבה מן הכתוב הזה. וכל זמן שיתנדבו בו רוב ישראל היא נדבת צבור, ואינה בעולת העוף ולא בשלמים, ומעוטן נידונין כיחידים. והוא העיקר.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וסמך ידו
id: 0301
nru: ד
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>בשתי ידיו, כי מצאנו וסמך אהרן ובניו את ידיהם על ראש הפר (שמות כט י), וסמכו אהרן ובניו את ידיהם על ראש האיל (שם טו), ודרשו בו ידי כל יחיד ויחיד, והנה היא בשתי ידיו. ובשעיר המשתלח מפורש וסמך אהרן את שתי ידיו על ראש השעיר (להלן טז כא).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b><span id='red'> אם כן למה כתב בכל שאר הסמיכות <b>'את ידו'</b>? <br>
</span><b><span id='katom'>ואולי</span></b> להוציא ממנו מה שדרשו (מנחות צג ב): ידו ולא יד שלוחו, כי שמא היה במשמע <b>'ידיו'</b> להביא את שתיהן ולא נמעט בו השליח, אבל עכשיו שהסמיכה בשתי ידיו, לא כתב לשון יחיד אלא למעט השליח, שאף על פי ששלוחו כמותו בשאר המקומות, לא נדון כן בסמיכה. <br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (אחרי פרשה ד ד): <br>
</b><blockquote>וסמך אהרן את שתי ידיו (ויקרא טז כא), מלמד שהסמיכה בשתי ידים, בנין אב לכל הסמיכות שיהיו בשתי ידים.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ונרצה לו לכפר עליו - <br>
</span></b><blockquote>על מה הוא מרצה לו? <br>
אם תאמר על כריתות ומיתות ב'ד, או מיתה בידי שמים, או מלקות, הרי עונשן אמור, הא אינו מרצה, אלא על עשה ועל לאו שנתק לעשה.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>וברייתא היא בתורת כוהנים (פרק ד ח). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b><span id='red'> וכי היכן עונשן אמור? <br>
</span>כי הקורבנות בשוגגין הן מרצין, ונוכל לומר שיכפרו על חייבי מיתה בידי שמים שוגגין, ועל חייבי מלקות שוגגין, ועל חייבי מיתות ב'ד שוגגין באותן שאין חייבין עליהם חטאת, כגון מכה אביו ואמו ומקלל, כשם שהחטאת מכפרת בחייבי כריתות שוגגין.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> בעבור שפירש הכתוב בחייבי מיתות ב'ד ובחייבי כריתות עונשן במזיד ובשוגג, ופירש בחייבי מיתה בידי שמים עונשן במזיד למיתה, ובחייבי לאווין למלקות, ולא פירש בהם שום עונש בשוגג, נראה להם לחכמים שכל העונש שבהם פרשו הכתוב. <br>
<span id='red'>כי למה יפרש עונשן של אלו במזיד ובשוגג, ויפרש עונש האחרים במזיד, ולא יפרש אותו בשוגג ויאמר שיהא מחויב להביא בהן עולה?<br>
 <br>
</span><b><span id='katom'>ולכך ראו</span></b> שאין בחייבי מיתה בידי שמים ובחייבי מלקות אלא עונשן המפורש בהן במזיד, אבל בשוגג אין עליהם שום נשיאות חטא, ואין צריכין רצוי כלל. <br>
<b><span id='katom'><br>
וזהו שאמרו</span></b> <b>'כבר ענשן אמור'</b>, שכל העונש שרצה להטיל עליהם כבר אמרו הכתוב, אבל על עשה ועל לא תעשה הניתק לעשה המזידין שלא הזכיר בהם שום עונש ואי אפשר שלא יענש בהם, בזה ירצה בעולה הזו אם יביאנה בנדבת נפשו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לומר,</span></b> כי בעבור שלא הזכיר בקורבנות הנדבה <b>'לכפר עליו על שגגתו אשר שגג'</b> כאשר בקורבנות החטא, ואמר <b>'ונרצה'</b>, היה לרבותינו במשמעות הזה שיכפר על המזידים שאינם רצויים לפניו, כי השוגג אע'פ שחטא רצוי השם הוא. אם כן אי אפשר לו לכפר על המזידים זולתי על עשה ועל לא תעשה שניתק לעשה שלא נזכר בהם עונש, אלא שאינם רצויים למלך בעבור שעברו על מצוותו, ובמה יתרצו אל אדוניהם, בדורון הזה.<br>
<br>
<b>וראיתי באגדה בויקרא רבא (ז ג): <br>
</b><blockquote>תני רבי שמעון בן יוחאי: אין העולה באה אלא על הרהורי עבירת הלב. <br>
אמר רבי לוי: מקרא מלא הוא והעולה על רוחכם היה לא תהיה (יחזקאל כ לב).<br>
העולה מכפרת על העולה על רוחכם. <br>
וכן באיוב הוא אומר והעלה עולות מספר כולם כי אמר איוב אולי חטאו בני וברכו אלוהים בלבבם (איוב א ה), הדא אמרה אין העולה באה אלא על הרהורי הלב. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> שלפי שהוא חטא שאין מכיר בו אלא ה', לפיכך כולה כליל לה'.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולשון 'ונרצה לו' - <br>
</span></b>יחזור אל השם הנכבד הנזכר, שיתרצה לו בקורבן הזה לכפר עליו, מלשון ובמה יתרצה זה אל אדניו (ש'א כט ד), ואור פניך כי רציתם (תהילים מד ד), וכן רבים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי ונרצה כינוי לחטא, שנרצה לו חטאו לכפר עליו, מלשון כי נרצה עונה (ישעיה מ ב), עד רצתה הארץ את שבתותיה (דהי'ב לו כא), והם ירצו את עוונם (ויקרא כו מג), לשון השלמה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהוא כעניין הראשון, כאלו העוון רצוי לפני השם, לא ייחר אפו בו עוד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושחט, והקריבו הכוהנים
id: 0301
nru: ה
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b><blockquote>מקבלה ואילך מצוות כהונה, לימד על השחיטה שכשרה בזר. והקריבו, זו קבלה, ומשמעה לשון הולכה, למדנו ששתיהן בבני אהרן,<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span> אלא מדרש רבותינו (תורת כוהנים פרשה ד ד): <br>
</b><blockquote>והקריבו זו קבלת הדם, שאין לשון והקריבו קריבת הדם למזבח שהיא ההולכה, אבל הוא לשון קורבן, שיעשו מן הדם קורבן, והוא לקבלו ולזרקו על המזבח, כי הזכיר בבעל הקורבן הבאה וסמיכה ושחיטה, ואחרי השחיטה הזכיר בני אהרן מיד, אם כן אף הקבלה עצמה מצוות כהונה ואינה אלא בכהן כשר ובכלי שרת, וכל שכן הולכה וזריקה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שהולכת האברים לכבש פסולה בזר, שכך דרשו (זבחים ד א): והקריב הכהן את הכל והקטיר המזבחה (פסוק יג), זו הולכת אברים לכבש, אם כן אף הולכת הדם צריכה כוהן בכיהונו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והפשיט את העולה
id: 0301
nru: ו
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>מצווה שיפשיטנה כולה ואחרי כן ינתח אותה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר והפשיט, ונתח - <br>
</span></b>כי בבעל הקורבן ידבר, כאשר אמר וסמך ושחט, כי ההפשט והניתוח אינן עבודות וכשרות בזר. ולכך חזר אחר כך ואמר ונתנו בני אהרן (פסוק ז). וכן רחיצת הקרבים כשרה בזר, ולכך אמר וקרבו וכרעיו ירחץ במים (פסוק ט), בעל הקורבן, ואחרי כן והקטיר הכהן.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר לשון רבים ונתנו, וערכו -<br>
</span></b>כי בכל מצוות הכהונה יאמר כן, בעבור שהכוהנים רבים יאספו בבית השם לעשות העולה, וברב עם הדרת מלך. אבל איננו עיכוב, שהרי לימד למטה (פסוק יב): וערך הכהן אותם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והפשיט, ונתח, ונתנו בני אהרן אש - <br>
</span></b>אין זה הסדר, שהראוי שיערכו הכוהנים המערכה ואחרי כן ינתחו העולה, וכך היה סדר המערכה בתמיד. וכן מה שאמר (פסוק ח): וערכו בני אהרן הכוהנים את הנתחים את הראש ואת הפדר על העצים אשר על האש, ואחרי כן והקרב והכרעים ירחץ במים, אין הצואה שיעשה כסדר הזה, כי העריכה היא הקטרת הנתחים שציוה למטה (פסוק ט): והקטיר הכהן את הכל, ואם כן אין הסדר שיעלה הנתחים והראש והפדר על האש שבמזבח ואחרי כן ירחץ הקרב והכרעים ויקטירם, אבל תחילה ינתח וירחץ ואחרי כן יעלה הכל על האש ויקטיר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל עניין הכתוב</span></b> שהקדים זריקת הדם, ללמד שהיא קודמת לכל דבר, ואחרי כן ציווה בהקטרת האברים ואמר שיפשיט וינתח להעריך אותם על האש אחרי רחיצת הקרב והכרעים, ואז יקטיר הכל כאחת, וזהו שאמר <b>'את הכל'</b>. והכוונה ששנה הכתוב באברים לומר וערכו על האש, והקטיר, ללמד שאחר שיסדרם על האש לא יניחם, עד שיבער בהם האש ויאכל אותם ותעלה מהם הקטורת.<br>
<br>
וכן מה שהקדים הפשט וניתוח למערכת האש, ללמד שאין בעולת הנדבה חובה להקדים לה מערכה כעולת התמיד שנצטווינו (להלן ו ה): ובער עליה הכהן עצים בבקר בבקר, והיא קודמת לכל דבר המזבח, כמו שמפורש במסכת יומא (לג א).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את הפדר
id: 0301
nru: ח
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>תרבא. <br>
</blockquote>וכן דברי כל המפרשים פה אחד. ואין למלה חבר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> שאיננו שם לחלבים כולם, רק לחלב הדק הפרוס ומבדיל בין הקרבים. והמלה מן ההפוכים, פדר פרד, שמפריד בין הקרבים העליונים לתחתונים. <br>
<br>
<b>ולכך אמרו רבותינו (יומא כו א): <br>
</b><blockquote>שיהא פורס הפדר על בית השחיטה שזהו דרך כבוד של מעלה, שהחלב ההוא ראוי לפרסו ולכסות בו. <br>
<br>
</blockquote>וכן נהגו חשובי האומות לפרסו על הצלי. ואם יהיה שם לחלבים כולם, יקרא החלב כן בעבור שהוא השומן הנפרד מן הבשר, וכן הוא כינויו בפי חכמי הטבע כאשר אזכיר (להלן ג ט).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עולה
id: 0301
nru: ט
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>לשם עולה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אשה - <br>
</span></b>כשישחטנו יהא שוחט לשם האש, וכל אשה לשון אש. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ניחוח - <br>
</span></b><blockquote>נחת רוח לפני שאמרתי ונעשה רצוני. <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ולא פירש הרב</span></b> מהו לשם האש. <br>
<br>
<b>ובגמרא (זבחים מו ב) אמרו: <br>
</b><blockquote>לאפוקי כבבא דלא, ופירשו בו שישחטנו על מנת להעלותו על גבי אש בוערת במערכה, לא להעלות על גבי גחלים עוממות שמתכבות והולכות.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולי נראה</span></b> שצריך לכוון שתאכלנו האש לגמרי, לא שיצלה שם מעט, והוא מלשונם בבן סורר ומורה (סנהדרין ע א): כבשר כיבא דאכלי גנבי, ובמסכת ערובין (כט ב): ונכביב וניכול. <br>
<br>
<b>ויש גורסים שם:</b> לאפוקי גבבא דלא, שיתכוון להעלותו על גבי אש של עצים, כדכתיב על העצים אשר על האש, ולא יחשוב להעלותו על גבי אש של קש ושל גבבא, כעניין ששנינו (שבת לו ב): כירה שהסיקוה בקש ובגבבא.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה בכתוב הזה טעם הקורבנות</span></b> שהם אשה ריח ניחוח לה'. <br>
<br>
<b>ואמר הרב במורה הנבוכים (ג מו): <br>
</b><blockquote>כי טעם הקורבנות, בעבור שהמצרים והכשדים, אשר היו ישראל גרים ותושבים בארצם מעולם, היו עובדים לבקר ולצאן, כי המצרים עובדים לטלה והכשדים עובדים לשדים אשר יראו להם בדמות שעירים, ואנשי הודו עד היום לא ישחטו בקר לעולם. בעבור כן ציווה לשחוט אלה השלשה מינין לשם הנכבד כדי שיודע כי הדבר שהיו חושבים כי הם בתכלית העבירה הוא אשר יקריבו לבורא, ובו יתכפרו העונות. כי כן יתרפאו האמונות הרעות שהם מדווי הנפש, כי כל מדווה וכל חולי לא יתרפא כי אם בהפכו. <br>
</blockquote>אלה דבריו ובהם האריך.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הם דברי הבאי,</span></b> ירפאו שבר גדול וקושיא רבה על נקלה, יעשו שולחן ה' מגואל שאיננו רק להוציא מלבן של רשעים וטיפשי עולם, והכתוב אמר כי הם לחם אשה לריח ניחוח.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וגם</span></b> כי לפי שטותם של מצרים לא תתרפא מחלתם בזה, אבל תוסיף מכאוב, כי מחשבת הרשעים הנזכרים לעבוד למזל טלה ומזל שור שיש להם כוח בהם כפי מחשבתם, ולכן לא יאכלו אותם לכבוד כחם ויסודם, אבל אם יזבחו אותם לשם הנכבד זה כבוד להם ומעלה, והם עצמם כך הם נוהגים, כמו שאמר (ויקרא יז ז): ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים, ועושי העגל זבחו לו. והרב מזכיר שהיו מקריבים ללבנה בכל ראשי חודשיהם, ולשמש בעלותה במזלות הידועים להם בספריהם. ויותר תתרפא המחלה באוכלנו מהם לשובע שהוא אסור להם ומגונה בעיניהם ולא יעשו כן לעולם.<br>
<br>
והנה נח בצאתו מן התיבה עם שלשת בניו אין בעולם כשדי או מצרי הקריב קורבן וייטב בעיני ה' ואמר בו (בראשית ח כא): וירח ה' את ריח הניחוח. וממנו אמר אל לבו לא אוסיף עוד לקלל את האדמה בעבור האדם (שם). והבל הביא גם הוא מבכורות צאנו ומחלביהן, וישע ה' אל הבל ואל מנחתו (שם ד ד), ולא היה עדיין בעולם שמץ ע'ז כלל. ובלעם אמר את שבעת המזבחות ערכתי ואעל פר ואיל במזבח (במדבר כג ד), ואין דעתו עתה לשלול ממנו אמונות רעות, ולא נצטווה בכך, אבל עשה כן לקרבה אל האלוהים כדי שיחול עליו הדבור. ולשון הקורבנות את קרבני לחמי לאשי ריח ניחוחי (שם כח ב), וחלילה שלא יהא בהם שום תועלת ורצון רק שוללות ע'ז מדעת השוטים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויותר ראוי לשמוע הטעם</span></b> שאומרים בהם, כי בעבור שמעשי בני אדם נגמרים במחשבה ובדבור ובמעשה, ציווה השם כי כאשר יחטא יביא קורבן, יסמוך ידיו עליו כנגד המעשה, ויתוודה בפיו כנגד הדבור, וישרוף באש הקרב והכליות שהם כלי המחשבה והתאווה, והכרעים כנגד ידיו ורגליו של אדם העושים כל מלאכתו, ויזרוק הדם על המזבח כנגד דמו בנפשו, כדי שיחשוב אדם בעשותו כל אלה כי חטא לאלוהיו בגופו ובנפשו, וראוי לו שישפך דמו ויישרף גופו לולא חסד הבורא שלקח ממנו תמורה וכפר הקורבן הזה שיהא דמו תחת דמו, נפש תחת נפש, וראשי אברי הקורבן כנגד ראשי אבריו, והמנות להחיות בהן מורי התורה שיתפללו עליו. וקורבן התמיד, בעבור שלא ינצלו הרבים מחטוא תמיד. ואלה דברים מתקבלים מושכים את הלב כדברי אגדה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת יש בקורבנות סוד נעלם,</span></b> תכנס בו ממה שאמרו רבותינו <b>בספרי (פנחס קמג): ובסוף מנחות (קי א), <br>
</b><blockquote>אמר שמעון בן עזאי: בא וראה מה כתיב בפ' הקורבנות, שלא נאמר בהם לא אל, ולא אלוהיך, ולא אלוהים, ולא שדי, ולא צבאות, אלא יו'ד ה'א שם המיוחד, שלא ליתן פתחון פה לבעל הדין לחלוק. <br>
ושמא תאמר לאכילה הוא צריך? <br>
תלמוד לומר: אם ארעב לא אומר לך כי לי תבל ומלואה (תהילים נ יב). <br>
לא אמרתי לכם זבחו, אלא כדי שיאמר ויעשה רצוני.<br>
</blockquote><br>
<b>ובתחילת ת'כ (פרשה ב ה): <br>
</b><blockquote>רבי יוסי אומר: כל מקום שנאמר קורבן אמור ביו'ד ה'א, שלא ליתן פתחון פה לאפיקורסים לרדות. <br>
</blockquote>אלו דבריהם ז'ל. <br>
<b><span id='katom'>ואמת </span></b>כי בפרשת הקורבנות לא נאמר לא אל ולא אלוהים, אבל מצאנו והעלית עליו עולות לה' אלוהיך (דברים כז ו), וכתיב לחם אלוהיהם הם מקריבים (להלן כא ו), וקידשתו כי את לחם אלוהיך הוא מקריב. וכתוב במזמור הנזכר, זבח לאלוהים תודה (תהילים נ יד). ועוד כתוב (דהי'ב כט ו - ז): כי מעלו אבותינו ועשו הרע בעיני ה' אלוהינו גם סגרו דלתות האולם ויכבו את הנרות וקטורת לא הקטירו ועולה לא העלו בקדש לאלוהי ישראל.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין כלו מבואר בתורה,</span></b> שנאמר (במדבר כח ב): את קרבני לחמי לאשי, ואמר (להלן ג יא): לחם אשה, שהם לחם לאשה, וממנו לאשים, ואשה לשון אש. <br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>אשה שם התואר וטעמו קורבן אש והוא תואר למלת הכל. <br>
</blockquote>ובמנחה שאמר (להלן ב ב): והקטיר הכהן את אזכרתה אשה ריח ניחוח לה', יהיה תואר לקומץ. <br>
<b><span id='katom'>ואינו כן,</span></b> אבל אשה שם, כמו אש, <b>'ועולה אשה'</b> כמו עולת אש ריח ניחוח לה', וכן כלם, כי טעמם כמו <b>'לחם אשה'</b> (להלן ג יא טז). אבל לא אמר אש ואמר אשה כמשמעו, כאשר הראה אותך בהר במתן תורה והוא הקורבן במידת הדין, והזביחה לשם ה' לבדו, שלא יתכוון לדבר אחר בעולם רק לשם ה' לבדו, וזה טעם עולה הוא, אשה הוא. ולכך אמר הכתוב (להלן כא ו): כי את אשי ה' לחם אלוהיהם הם מקריבים והיו קדש, כי לאישי ה' קורבן אלוהיהם. <br>
ולכך אמרו שלא הזכיר בצואות של קורבנות לא אל ולא אלוהים אלא אשה ריח ניחוח לה', כי הכוונה לה' לבדו תהיה, לא יכוון המקריב ולא יעלה במחשבתו רק לשם המיוחד. והוא מאמר החכמים (סנהדרין ס ב): ריקן כל העבודות כלן לשם המיוחד.<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (סוף פרק ו): <br>
</b><blockquote>לה', לשם מי שעשה את העולם. <br>
</blockquote>והוא מה שאמר המזמור זבח לאלוהים תודה ושלם לעליון נדריך (תהילים נ יד), כי ה' עליון נורא מלך גדול על כל הארץ (שם מז ג). ואין נודרין אלא לשמו המיוחד, והוא מה שאמר אלוהים אלוהיך אנכי לא על זבחיך אוכיחך (תהילים נ ז ח), כאשר אמר אנכי ה' אלוהיך (שמות כ ב). <br>
וזה טעם המזמור כולו, שאמר אל אלוהים ה' דבר ויקרא ארץ וגו' (תהילים נ א), שהזכיר שם מלא על עולם מלא, והזכיר בהם הקורבנות, והוא שנאמר (ישעיה ס ז): יעלו על רצון מזבחי ובית תפארתי אפאר, לאמר שיהיו הקורבנות על הרצון שהוא מזבחו ובית תפארתו יפאר בעלותם לריח ניחוח.<br>
<br>
והנה ניחוח מן נחה רוח אליהו על אלישע (מ'ב ב טו), ותנח עליהם הרוח (במדבר יא כו), וכל קורבן לשון קריבה ואחדות. ולכך אמר ועולה לא העלו בקדש לאלוהי ישראל, כי העולה בקדש תהיה לאלוהי ישראל. והמלאך למד למנוח עניין הקורבנות אמר אם תעצרני לא אוכל בלחמך (שופטים יג טז), שאם יעשה לו לחם לא יקבל ממנו כי הוא פגול וזבח תועבה לשם, אבל אם תעשה עולה לה' לבדו תעלנה, ותהיה לרצון על אשה ה', ואז עלה בלהב המזבח. והנה העניין מפורש ומבואר, וה' הטוב יכפר בעד.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(י - יב): ואם מן הצאן קרבנו - <br>
</span></b>הפרשה זו בעולת הצאן, ודינה כדין עולת הבקר בכל מעשיה, ולכך קצר בכאן ולא הזכיר וסמך ונרצה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף לומר על ירך המזבח צפונה לפני ה' - <br>
</span></b>לבאר כי לפני ה' שכתוב בבן הבקר הוא ירך המזבח בצפון. ופירוש ירך המזבח, צדו. והוא בצפון, לימד כי כבש המזבח בדרום, ושם פני המזבח שנאמר בהן לפני ה' אל פני המזבח (להלן ו ז). וטעם השחיטה שהיא בצפון כבר פרשתי. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר סתם על המזבח סביב - <br>
</span></b>כי הוא המזבח הנזכר אשר פתח מועד, ולא הזכיר והפשיט, שכבר הוזכר.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר וערך הכהן אותם - <br>
</span></b>ללמד כי די בכהן אחד כמו שפירשתי (לעיל פסוק ו), כי הפרשיות למדות זו מזו, מה שיחסר באחת יבאר באחרת.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מן התורים או מן בני היונה
id: 0301
nru: יד
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>בחר הכתוב בשני המינים האלה בשביל שהן מצוין וקרובים להיתפש יותר, כאשר הזכירו רבותינו (ויקרא רבה כז ו): שה כשבים ושה עזים, שיקריב מן הגדלים על אבוסו ולא יצטרך לשאת כליו תליו וקשתו לצוד ציד להביא. אבל רצה בתורים הגדולים, בעבור פרישותן והדבקם בידוע מהם, שכיון שאבד בן זוגו לא ידבק באחר לעולם, וכן ישראל דבוקים בה' אלוהיהם ולא ידבקו באל אחר לעולם. אבל היונים קנאים מאד, ובקנאתם יתפרדו ויחליפו, על כן לא בחר בהם אלא הקטנים קודם שיזדווגו, כי היונה בקטנותה אז תוספת אהבה בקן גידוליה יותר משאר העופות.<br>
<br>
והזכירו רבותינו כי כל העופות אם יגע אדם בקן שלהם לקחת משם אפרוחים או ביצים יעזבוהו ולא יקננו בו לעולם, והיונה לא תעזבנו בשום עניין. וכן ישראל לא יחליפו בוראם ותורתו לעולם, אלא או יהודי או צלוב (שמות רבה מב ט). ולא בחר בתרנגולים לזימת זנותם.<br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג מו): <br>
</b><blockquote>כי הטעם בהקרבת גדולי התורים ואפרוחי היונים כי הוא הטוב שבהם, מפני שהגדול ביונים אין ערבות בו. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין זה אמת,</span></b> כי קטני היונים כמעט שאין ראוין לאכילה מפני רוטבא עודפנית שבהם. אבל אם נחוש לטבעם באכילה, יתכן שנבחרו לסגולתם, כי התורים סגולתם חידוד השכל, ואפרוחי היונים סגולתם לתועלת גדולה במבוטלי האיברים כפלגס וכיוצא בו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקריבו הכהן אל המזבח
id: 0301
nru: טו
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>ההקרבה הזו היא העלאה, שיעלה העוף אל המזבח ושם ימלוק אותו, שהמליקה אינה אלא בראשו של מזבח. ומפני זה דרשו (זבחים סה א): <b>'הכהן'</b>, וכי עולה על הלב שהזר קרב לגבי מזבח, אם כן למה נאמר <b>'הכהן ומלק'</b>, מלמד שלא תהא המליקה אלא בעצמו של כהן.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ומלק והקטיר ונמצה - <br>
</span></b><b><span id='katom'>אפשר לומר כן,</span></b> מאחר שהוא מקטיר הוא מוצה, אלא מה הקטרה הראש בעצמו והגוף בעצמו, אף מליקה הראש בעצמו והגוף בעצמו. <br>
<br>
<blockquote>ופשוטו של מקרא מסורס הוא, ומלק והקטיר, וקודם הקטרה ונמצה דמו כבר. <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא יתכן לומר</span></b> שימלוק את הראש ויקטירנו ואחרי כן ונמצה דם הגוף על קיר המזבח והקטיר אותו, לפי שאין אברים קרבין לעולם בשום קורבן אלא לאחר הרצאת דמים, כי הדם הוא בנפש יכפר בכל הקורבנות. ולפיכך דרשו כן שלא בא הכתוב אלא להקיש מליקה להקטרה, שיהא בשניהם הראש בעצמו והגוף בעצמו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל פשוטו של מקרא,</span></b> ומלק את ראשו להקטיר המזבח, ילמד על המליקה שתהיה להקטיר הראש כאשר יקטיר הגוף, כמו שאמר (פסוק יז): והקטיר אותו הכהן, כי דרך הכתוב בכל הקורבנות לומר כן, כמו שפירשתי (לעיל פסוק ו): בנתחי העולה. אבל אמר בכאן והקטיר אותו הכהן, ולא אמר והקטיר את הכל, כי שתי הקטרות הן, יקטיר הראש, ויסיר המוראה ושסע אותו, ויקטיר הגוף, כמו ששנינו בזבחים (שם).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והסיר את מוראתו בנוצתה
id: 0301
nru: טז
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 01
htm:
</b>מקום הרעי זה הזפק. בנוצתה, עם בני מעיה, ונוצה לשון דבר מאוס, וכן כי נצו גם נעו (איכה ד טו). <br>
<br>
<b>וזהו שתרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>באוכליה. <br>
<b></b></blockquote><b>וזהו מדרשו של אבא יוסי בן חנן (תורת כוהנים פרשה ז ט) שאמר: <br>
</b><blockquote>נוטל את הקורקבן עמה. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבותינו אמרו (זבחים סה ב): <br>
</b><blockquote>קודר את הזפק בסכין כעין ארובה ונוטלו עם הנוצה. לשון רש'י. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> שאין נוצה בשום מקום אלא נוצה ממש, וכן כי נצו גם נעו, יאמר שהעלו נוצה לעופף ממקומם אל הגולה וגם ינועו שם שלא מצאו מנוח. וכמוהו כי נצא תצא (ירמיה מח ט).<br>
<br>
<b> והמתרגם הירושלמי אמר בו: <br>
</b><blockquote>ארי יתקוטטו אף יטלטלו. <br>
</blockquote>עשאו מן כי ינצו אנשים (דברים כה יא), יאמר כי הם נצים בכל העמים ונודדים מהם ולא יוסיפו לגור בתוכם, <b><span id='katom'>ויפה פירש</span></b>. <br>
אבל לשון נוצה לא ימצא כדברי הרב.<br>
<br>
ומדרשו של אבא יוסי שהצריך ליטול אף הקורקבן עמה, מפני שהזפק והושט עם הקורקבן כלי המאכל הכל בכלל מראתו, כי בקורקבן יעשה הרעי. ולא חלק אבא יוסי כלל על מה שאמר תנא קמא יטלנו עם הנוצה, שהרי שנינו <b>במשנה במסכת זבחים פרק שישי (זבחים סד ב):</b> <br>
<blockquote>בא לו לגוף והסיר את המוראה ואת הנוצה ואת בני מעיים היוצאים עמה והשליכם לבית הדשן.<br>
</blockquote>ומשנה זו משנת אבא יוסי היא, וקתני נוצה.<br>
<br>
<b>ודעת אונקלוס כדעת חכמים</b> שאינו מסיר רק הזפק בנוצתו עם האוכל הכנוס בו שהוא המוראה. ולפי שהכהן תופס בזפק ומסיר בו את המוראה אמר: <br>
<blockquote>ית זפקיה באוכליה, <br>
</blockquote>כאלו הוא אוכליה בזפקיה, כי אוכליה תרגום מוראתו, וזפקיה תרגום נוצתה, שהכתוב אמר שיסיר המוראה שהוא האוכל בנוצתה שעליה, שנוטל הזפק בעורו ובנוצה שעליו. <br>
<br>
וכך אמר אונקלוס (שמות כג כא): ארי בשמי מימריה, וכפי העברי יאמר ארי שמי במימריה, אבל הפך תרגומו לצורך דבר שידע בו. ותרגם ואת שתי קצות שתי העבותות (שם כח כה): כן בהפוך, וית תרתין גדילן דעל תרין סטרוהי, וכן רבים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0302
htm:
<div id='title1'>רמבן, ויקרא               פרק ב</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): ויצק ונתן והביאה - <br>
</span></b><blockquote>מלמד שיציקה ובלילה כשרה בזר. הכוהנים וקמץ - מקמיצה ואילך מצוות כהונה. <br>
<b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
וצריך שנבאר שאין מצוות כהונה מתחלת בקמיצה, שהרי הגשה קודמת לקמיצה והיא פסולה בזר, כמו שאמר (להלן פסוק ח): והקריבה אל הכהן והגישה אל המזבח, ואח'כ והרים הכהן את אזכרתה (פסוק ט): שהוא הקומץ, הרי שהכהן הוא מגישה אל המזבח לקרן מערבית דרומית ואח'כ קומץ. <br>
<b>וכך שנינו (קידושין לו א): <br>
</b><blockquote>הסמיכות והתנופות וההגשות והקמיצות נוהגות באנשים ואין נוהגות בנשים. <br>
ואמרו הגשות, דכתיב: זאת תורת המנחה הקרב אותה בני אהרן (להלן ו ז), ולא בנות אהרן, א'כ ההגשה בבני אהרן היא.<br>
</blockquote><br>
אבל מה שאמרו (מנחות ט א): מקמיצה ואילך מצוות כהונה, כוונתם כי מקמיצה זו הכתובה בפסוק הזה ואילך מצוות כהונה, לא בדברים שהקדים הכתוב בכאן לקמיצה, שהרי בפרשה זו הזכיר יציקה ונתינת לבונה והבאה אל הכהן וקמיצה, ולא הוזכרה כאן הגשה אל המזבח. נמצא שכל האמורין כאן קודם קמיצה כשרין בזר, שהם יציקה ובלילה והבאה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל המנחה אשר תקריבו לה' לא תעשה חמץ
id: 0302
nru: יא
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 02
htm:
</b>אסר להביא המנחה חמץ, ואחר כך אמר לא תקטירו ממנו, לאסור שלא יחמיץ הקומץ ויקטירנו. ויכנס בכלל <b>'לא תקטירו ממנו אשה'</b>, כל הקטרה, לשון קטורת הסמים, שהפטמין אומרים יפה היה הדבש לקטורת אלא שאסרתו התורה (תורת כוהנים פרשה יב ד).<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר </span></b>'<b>ממנו</b>'<b> - <br>
</b>לאסור מקצתו, כלומר חצי קומץ. וכן על עירובו לוקה מריבוי הכתוב שאמר כי כל שאור וכל דבש, כמו שמפורש במנחות (נח א): ובפסחים (מג ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם הכתוב שיזכיר מנחה היא (פסוק ו טו) - <br>
</span></b>ויכתוב הוא, וכן בכל מקום, מפרשת הנה אנכי שולח מלאך (שמות כג כ), וכן האשה ההוא (במדבר ה לא, דברים יז ה), בעבור שהנקבה בכלל הזכר בכוח.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם השאור והדבש -<br>
</span><span id='katom'>יתכן</span> שהוא כדברי הרב במורה הנבוכים (ג מו) אמר: <br>
</b><blockquote>שמצא בספריהם שהמנהג היה לעובדי ע'ז להקריב כל מנחתם חמץ, ולערב הדבש בכל קורבניהם, ולכן אסרם לגבוה. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וכזה אמרו רבותינו (ספרי שופטים קמו): <br>
</b><blockquote>במצבה שהיתה נבחרת בימי האבות ואחר כך שנאה השם מפני שעשאוה חוק לע'ז, כמו שאמר אשר שנא ה' אלוהיך (דברים טז כב).<br>
</blockquote>ובטעם המלח אמר גם כן, בעבור שהם ימאסו אותו ולא יקריבוהו כלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> מפני שאינו דרך כבוד להיות לחם השם תפל מבלי מלח, כטעם הקריבהו נא לפחתך (מלאכי א ח), ולפיכך מעטו העצים והדם שאין טעונים מלח (מנחות כ א). <br>
<b><span id='katom'>או שיש בכל אלה סוד נעלם ממנו.<br>
</span></b><br>
ואמר הכתוב בשאור ודבש לשון רבים, כי עם אהרן ובניו ידבר. <br>
<b><span id='pink'>וחזר ואמר וכל קורבן מנחתך במלח תמלח - <br>
</span></b>כי יחזור אל מביא המנחה שאמר בו בתחילת הפרשה <b>'ואם מנחת מרחשת קרבנך'</b>. והטעם, כי המליחה כשרה בזר כמו יציקה ובלילה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם על כל קרבנך - <br>
</span></b>על כל קורבנותיך, שכל הקורבנות טעונין מלח כמו המנחה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא תשבית מלח ברית אלוהיך
id: 0302
nru: יג
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 02
htm:
</b><blockquote>שהברית כרותה למלח מששת ימי בראשית, שהובטחו המים התחתונים ליקרב במזבח במלח ונסוך המים בחג. <b>לשון רש'י. ומדרש חכמים הוא</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר: <br>
<span id='katom'>על דרך הפשט,</span></b><blockquote> הכנסתיך בברית והשבעתיך שלא תקריב תפל ולא יאכל כי הוא דרך בזיון.<br>
</blockquote><br>
ובעבור שהוא ברית בקורבנות, יעשה הכתוב זאת הברית אב לכל הבריתות, ויאמר במתנות כהונה (במדבר יח יט): ובמלכות דוד (דהי'ב יג ה): ברית מלח, כי הוא קיים כברית המלח בקורבנות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל ר' אברהם פירש</span></b> שם ברית כרותה, מגזרת ארץ מלחה (ירמיה יז ו), ומקום המלח נכרת. <b><span id='katom'>ואין טעם לדבריו.</span></b> ומפני שאמר בכאן ברית אלוהיך, ולא אמר ברית ה' כלשון הפרשה וכדרך כל הקורבנות, או שיאמר ברית ה' אלוהיך, אני סובר בו עניין, שהמלח מים, ובכוח השמש הבא בהם יעשה מלח, והמים בתולדותם ירוו הארץ ויולידו ויצמיחו, ואחרי היותם מלח יכריתו כל מקום וישרפו, לא תזרע ולא תצמיח. והנה הברית כלולה מכל המידות, והמים והאש באים בה, ועדיה תאתה ובאה הממשלה הראשונה ממלכת השם, כמלח שיתן טעם בכל המאכלים ותקיים ותכרית במליחותה, והנה המלח כברית, ולכן אמר הכתוב (דהי'ב יג ה): הלא לכם לדעת כי ה' אלוהי ישראל נתן ממלכה לדוד על ישראל לעולם לו ולבניו ברית מלח עולם, כי הוא גם כן מדתו של דוד.<br>
<br>
ולכן אמר בקורבנות (במדבר שם): ברית מלח עולם היא, כי הברית מלח העולם, בו יתקיים וייכרת. וכבר הוריתיך (שמות לא יג): להתבונן מדברינו במקומות אחרים פירוש שלוש תיבות הללו ברית עולם היא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם זבח שלמים קרבנו וגו'. אם זכר אם נקבה
id: 0303
nru: א
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 03
htm:
</b>הטעם בעולה שיהיה זכר, ובשלמים שיהיו אם זכר אם נקבה, ובחטאת שתהיה נקבה, דבר ברור הוא כי העולה כשמה, והשלמים מלשון וכל חפצי ישלים (ישעיה מד כח), אבנים שלימות (דברים כז ו). והחטאת לכפר פניו במנחה ההולכת לפניו. וכבר כתבתי זה (בראשית מו א).<br>
<br>
והאשם זכר, בעבור כי החטאת בחייבי כריתות, שתשוב הנפש אל האלוהים אשר נתנה, והאשם לא יבא על חיוב כרת, וכאלו הוא לריח ניחוח כעולה. ושעיר הנשיא, בעבור כי הוא המולך אשר לו המשפט והלוחם מלחמות השם ועל חרבו יחיה, כדרך שעירי עבודה זרה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקטירו אותו בני אהרן
id: 0303
nru: ה
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 03
htm:
</b>עד והקריב מזבח השלמים אשה לה', והוא שווה עם מה שאמר למטה (פסוק טז): והקטירם, כי שם ירמוז לכל האמורין. <br>
<br>
<b>ומדרשו (תו'כ פרשה יד י): <br>
</b><blockquote>והקטירו אותו, והקטירו, והקטירם, מה ת'ל: והקטירו אותו? <br>
הכשר ולא הפסול. <br>
והקטירו, שלא יערב חלבים בחלבים. <br>
והקטירם, כולם כאחת.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : חלבו האליה תמימה
id: 0303
nru: ט
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 03
htm:
</b>שם חלב בלשון הקדש השומן הנפרד שאינו עם הבשר כדבר אחד, כי השומן המתערב בבשר, שאינו נפרד ממנו, יקרא שומן, כעניין שאמר הכתוב, וישמן ישורון (דברים לב טו), ויאכלו וישבעו וישמינו (נחמיה ט כה), השמן לב העם הזה (ישעיה ו י), ובשרי כחש משמן (תהילים קט כג), והיה דשן ושמן (ישעיה ל כג), כמו חלב ודשן תשבע נפשי (תהילים סג ו), וכן בכל מקום. והחלב הוא הנפרד אשר עליו קרום ונקלף. לא יתערב הלשון בהן בשום מקום, כאמרנו בשר שמן, לא בשר חלב, וכן בשאר לשונות הגויים שמותיהן חלוקין.<br>
<br>
ויאמר דרך השאלה בכתוב (במדבר יח ל): בהרימכם את חלבו ממנו, כי הטוב אשר יורם מן התבואה יכנה אותו בחלב, כאשר החלב מורם בקורבנות. חלב כליות חיטה (דברים לב יד), ידמה החטה לכליות ואת החלב אשר בם, כאשר יאמר (שם): ודם ענב תשתה חמר, ואין היין דם. ואכלו את חלב הארץ (בראשית מה יח), שיאכלו כל חלב שור וכשב ועז וכל החיה דרך משל זה.<br>
<br>
והנה אין באליה חלב כלל, אבל יש בה שומן שאינו נפרד כמו שיש בכל נתח טוב ירך וכתף. וכן ידעו הרופאים בטבעיהם שאין החלב נעשה לעולם סמוך לעור ולא באבר שינוע תמיד, ואמרו כי טבע השומן שאינו נפרד מן הבשר, בצלעות ובצדדין ובאליה, הוא חם ולח, והנפרד מן הבשר, כמו אשר על הכליות, קר ולח, וגס ועבה, וקשה להתבשל באצטומכה, וממהר לכלות, ויוליד לחה לבנה וסותם.<br>
<br>
<span id='red'>ואם כן הכתוב שאמר (להלן פסוק יז): כל חלב וכל דם לא תאכלו, אין שומן שעל גבי האליה בכלל, כי איננו חלב בשמו ובטבעו. ואם היה כל שומן חלב, אם כן ייאסר כל שומן שבבהמה בכתפות ובצדדין, כי הכתוב לא אמר כל חלב אשר יקריבו לה' לא תאכלו, אבל אמר כי כל בהמה אשר תקרב על המזבח יאסר כל חלב שבה?<br>
 <br>
ולא יתכן שנאמר שאסר מה שנקריב מן הבהמה, שאם כן יהיו הכליות והיותרת על הכבד אסורים? <br>
<br>
</span>אבל כל הנקרא חלב נאסר אע'פ שאינו קרב למזבח, כגון החלב אשר על הטחול, ושאינו נקרא חלב מותר אעפ'י שהוא קרב, כגון הכליות והיותרת מן הכבד וכן האליה. וכן אמר הכתוב במילואים בצווי ולקחת מן האיל החלב והאליה (שמות כט כב), ובמעשה ויקח את החלב ואת האליה (להלן ח כה), כי אין האליה חלב.<br>
<br>
והכתוב הזה שאמר חלבו האליה תמימה, פירושו שיקריב ממנו חלבו באליה תמימה, כי כאשר יסיר האליה תמימה עד העצה יוסר עמה חלב רב אשר הוא מחובר בה בצד הפנימי. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בת'כ (ויקרא יט ב): <br>
</b><blockquote>להביא את החלב הסמוך לאליה, זה החלב שבין הפקוקלות.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי עוד</span></b>, שיעור הכתוב הזה כמו הכתוב האחר (להלן ז ג): ואת כל חלבו יקריב ממנו את האליה, אף כאן יאמר והקריב מזבח השלמים אשה לה' כל חלבו. בשני הפסוקים יכלול תחלה שיקריב כל חלבו, ואחרי כן פרט והזכיר כל מה שיקריב ממנו, ואין כל הנפרטים חלב, כי שתי הכליות והיותרת על הכבד אינן בכלל חלב כלל. <br>
וכך אמר בפרשת ביום השמיני (להלן ט י): ואת החלב ואת הכליות ואת היותרת מן הכבד, הזכיר החלב לבדו ושאר הקרבים לבדו, כאשר אמר (שמות כט כב): מן האיל החלב והאליה, אם כן אף האליה אינה קריבה בכלל חלבו, אבל אמר שיקריב מזבח השלמים כל חלבו, ואחר כך פירש כל הקרבים, אשר הם חלב ואשר אינם חלב.<br>
<br>
והכתוב שאמר בחטאת (להלן ד לא): ואת כל חלבה יסיר כאשר הוסר חלב מעל זבח השלמים, אין ענינו בחלב לבדו, שאם כן לא יהיו הכליות והיותרת על הכבד קרבים בחטאת, אבל ענינו שיסיר החלב עם כל המוסרים עמו בזבח השלמים. וכן ואת כל חלבה יסיר כאשר יוסר חלב הכשב מזבח השלמים (שם לה), שיסירנו כהסרתו בזבח השלמים עם כל המוסרים שם, לרבות האליה בחלבה. וכן וישימו את החלבים על החזות ויקטר את החלבים המזבחה (להלן ט כ), עם כל המוסרים עימהם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והוצרכתי להאריך בזה,</span></b> לסתום פיהם של צדוקים ימחה שמם, כי בדברי תורה נאמר ענה כסיל כאיוולתו (משלי כו ה), ואמרו (אבות ב יד): הוי שקוד ללמוד תורה כדי שתשיב לאפיקורוס.<br>
<br>
<b>והגאון רב סעדיה: <br>
</b><blockquote>בדה להם שאמר: כי חלבו האליה יחסר וי'ו והאליה. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א השיב (להלן ז כ): <br>
</b><blockquote>שהיה ראוי להיות חלבו אליתו, או החלב האליה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינה תשובה</span></b>, כי מצינו וכל ישראל וזקניו ושוטרים ושופטיו (יהושע ח לג). ועוד אזכיר (להלן ז כה)<b><span id='katom'>: טעות גדול שטעה ר'א</span></b> בטענותיו עימהם, הרע לומר מהם.<br>
 <br>
<b><span id='katom'>אבל פירוש הגאון איננו נכון,</span></b> וכל שכן שאיננו מוכרח להתיר בו.<br>
<br>
<b>והמדרש שעשו רבותינו (חולין קיז א): <br>
</b><blockquote>כל חלב שור וכשב ועז שלא אסר אלא חלב השוה בכולם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>מדרש הגון הוא,</span></b> אבל שלא ליתן פתחון פה לבעל הדין לחלוק הוצרכנו לראיות וטענות שכתבנו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נפש כי תחטא בשגגה
id: 0304
nru: ב
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 04
htm:
</b>בעבור היות המחשבה בנפש, והיא השוגגת, הזכיר כאן נפש.<br>
<br>
וטעם הקורבנות על הנפש השוגגת, מפני שכל העונות יולידו גנאי בנפש והם מום בה, ולא תזכה להקביל פני יוצרה רק בהיותה טהורה מכל חטא, ולולי זה היו טיפשי העמים זוכים לבא לפניו, ולכן הנפש השוגגת תקריב קורבן שתזכה לקרבה אל האלוהים אשר נתנה. ובעבור זה גם כן הזכיר נפש. <br>
<b>ורבותינו דרשו (תורת כוהנים חובה פרשה א א): <br>
</b><blockquote>נפש, לרבות הגרים והעבדים.<br>
</blockquote><br>
ולא הזכיר בחטאת כוהן המשיח <b>'וכפר עליו ונסלח לו'</b> כאשר הזכיר בשאר החוטאים בקהל ובנשיא ובהדיוט, אולי לרוב מעלתו לא יתכפר ונסלח לו לגמרי עד שיתפלל ויתחנן לאלוהיו כי מלאך ה' צבאות הוא, וצריך להיותו נקי וטהר ידים.<br>
<br>
ולא הזכיר כאן בפרים הנשרפים בהקטרת האמורים <b>'ריח ניחוח'</b> ולא <b>'אשה לה''</b>, והטעם בעבור היות מהם חלק בחוץ איננו לאשה לה'. ובשעיר הנשיא הזכיר כפרה, ולא הזכיר <b>'אשה ריח ניחוח לה''</b> (במדבר כח ח), בעבור היות הקורבן שעיר. ובחטאת היחיד הזכיר <b>'לריח ניחוח לה''</b> ולא הזכיר <b>'אשה'</b>, כי בידוע שהוא אשה, כי הכוונה כולה באשה לה'. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין.<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונודעה החטאת אשר חטאו עליה
id: 0304
nru: יד
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 04
htm:
</b>בידוע שלא יקריבו חטאת עד שידעו שחטאו, אבל דרך הלשון שיאמר, וכאשר יודע להם שחטאו יביאו קורבנם. ולא הזכיר כן במשיח, כי אין צורך. ויתכן שיצווה שלא יתחייבו בחטאת הזו אלא בידיעה, לא על הספק כאשם תלוי.<br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו (תורת כוהנים חובה פרשה ד יב): <br>
</b><blockquote>שאם ידעו שהורו, ולא ידעו מה הורו, יכול יהו חייבים? <br>
ת'ל ונודעה החטאת, ולא שיודעו החוטאים. <br>
ולא הזכיר כן במשיח, בעבור שאמר (פסוק ג): לאשמת העם, הרי משיח כצבור.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(כב - כג): אשר נשיא יחטא - <br>
</span></b><blockquote>לשון אשרי, אשרי הדור שהנשיא מביא כפרה על שגגתו. <b>תורת כוהנים (חובה פרשה ה</b> <b>א)</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>או הודע אליו - <br>
</span></b><blockquote>אם הודע, הרבה או יש שמשמש בלשון אם, ואם במקום או, וכן או נודע כי שור נגח הוא (שמות כא לו). לשון רש'י.<br>
</blockquote><br>
<b>ור'א כתב: <br>
</b><blockquote>אשר נשיא יחטא, הפך, אשר יחטא נשיא, והוא דבק למעלה ואם כל עדת ישראל ישגו, כאלו אמר ואם אשר יחטא הוא הנשיא. או הודע אליו חטאתו, הכתוב אחז דרך קצרה, והטעם שיודע לנשיא מעצמו שחטא, או הודע אליו, הודיעו איש אחר שראהו. ויהיה דקדוק הודע, פעל עבר, כמו והצר לך (דברים כח נב), ויחסר המודיע, כמו אשר ילדה אותה ללוי (במדבר כו נט).<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין צריך לכל זה,</span></b> כי שימושי <b>'אשר'</b> רבים, יש מהם יורו על הזמן, כגון כאשר בא יוסף אל אחיו (בראשית לז כג), כאשר כלו לאכול את השבר (שם מג ב), ודומיהם. אף כאן, כאשר נשיא יחטא, ויחסר כ'ף העת. וכן את הברכה אשר תשמעו אל מצוות ה' אלוהיכם (דברים יא כז), כאשר תשמעו. אשר ראיתם את מצרים היום לא תוסיפו לראותם עוד (שמות יד יג), כאשר ראיתם. שבעת ימים תאכל מצוות אשר ציוויתיך (שם לד יח), כאשר ציוויתיך.<br>
<br>
ופעמים תחסר המלה הזו בי'ת, ויסירה מגבירה אשר עשתה מפלצת לאשרה (מ'א טו יג), באשר עשתה מפלצת לאשרה, כטעם בעבור, כמו באשר את אשתו (בראשית לט ט).<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם או הודע אליו - <br>
</span></b>על האשם, יאמר, כשיעשה אחת מכל מצוות ה' אשר לא תעשנה ואשם להיות עליו עונש, או יודע אליו ויתכפר לו בקורבן. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> או יהיה אשם או יביא קורבן ויתכפר לו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ה' אלוהיו - <br>
</span></b>לומר כי אע'פ שהוא המלך האדון שאין עליו מורא בשר ודם, יש לו לירא מה' אלוהיו כי הוא אדוני האדונים, וכן למען ילמד ליראה את ה' אלוהיו (דברים יז יט), כלומר שישים אל לבו כי יש עליו עליון שהוא אלוהיו אשר בידו נפשו וממלכתו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והוא עד או ראה או ידע
id: 0305
nru: א
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 05
htm:
</b>אינם שלושה עניינים, כי אין עד בלא ראיה ובלא ידיעה, אבל יאמר, אם שמע קול אלה שנשאו עליו להאלותו בדבר שהוא עד בין בראיה בין בידיעה, אם לא יגיד יש עליו עוון.<br>
והנה לא יתחייב בקורבן הזה אלא אם כן יודע עדות שיזכה ממנו המשביע בדינו.<br>
 <br>
<b>ולכך פירשו רבותינו (שבועות לג ב): <br>
</b><blockquote>כי יש עדות שתועיל בראיה בלא ידיעה, ויש שתועיל בידיעה בלא ראיה. <br>
<span id='red'></span></blockquote>כיצד? <br>
מנה מניתי לך בפני פלוני ופלוני, וטוען לא היו דברים מעולם יבואו ויעידו, זו היא ראיה בלא ידיעה. מנה הודית לי בפני פלוני ופלוני, יבואו ויעידו, זו היא ידיעה בלא ראיה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> אין צריך לראיה בלא ידיעה, אבל <b>'או ראה'</b> שהוא ראה ההלוואה או המיקח לגמרי, <b>'או ידע'</b> ששמע אותם מודים במעשה ההוא בפני עדים ולא ראה המעשה.<br>
<br>
ולא אמר כאן <b>'ונעלם ממנו'</b>, כי הוא חייב במזיד, או בשגגת השבועה עם זדון העדות. אבל אם היה שכח בעדות בשעת שבועה אין עליו כלום.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונעלם ממנו והוא טמא
id: 0305
nru: ב
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 05
htm:
</b>שנעלמה ממנו הטומאה.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>ואשם - <br>
</span></b><blockquote>באכילת קדשים או ביאת מקדש. לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין הכוונה</span></b> שיהיו אכילת קדשים וביאת מקדש נלמדים מן ואשם, כי בכל הקורבנות למעלה נאמר כן. <br>
<b><span id='katom'>אבל הפרשה הזו תקצר בדבר המובן,</span></b> כי מפני שאין בנגיעת נבלה ושרץ שום חטא, ולא הוזהרו ממנה אפילו הכוהנים, אי אפשר שיחייב הכתוב בנגיעתם קורבן. אבל אמר, כי כאשר יטמא האדם ונעלם ממנו הטומאה, או כאשר ישבע ונעלם ממנו השבועה, ויחטא בהעלמה של אחת מאלה, יתחייב להביא קורבן. <br>
<b><span id='katom'>ובידוע</span></b> שאין בהעלמת הטומאה חטא זולתי שיאכל קדשים או יבא למקדש, ואין בהעלמת השבועה חטא זולתי שיעבור עליה. <br>
<b><span id='katom'>וזה ישוב פשוטן של מקראות בפרשה זו,</span></b> ולרבותינו בה עוד מדרשים לחזק העניין הזה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ה - ו): והתודה אשר חטא עליה והביא את אשמו - <br>
</span></b>אין הסדר כן, אבל הוא מביא החטאת וסומך עליה ומתודה, כעניין שנאמר להלן (טז כא): וסמך אהרן את שתי ידיו על ראש השעיר החי והתודה עליו את כל עונות בני ישראל. אבל לא אמר כאן <b>'וסמך ידו'</b>, בעבור שפירש בכל החטאות למעלה שהם טעונים סמיכה, וכן בקורבנות הנדבה. ולא פירש הוידוי למעלה בשאר החטאות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט יראה,</span></b> שאמר בכאן <b>'והתודה'</b> בעבור כי שבועת העדות יביאו קורבן על זדונה, וכן בשבועת הפיקדון הזכיר (במדבר ה ז): והתוודו את חטאתם אשר עשו, אבל בחטאת השגגה לא יזכיר וידוי.<br>
<br>
<b>אבל על דעת רבותינו (ספרי זוטא נשא ה ה): <br>
</b><blockquote>והתודה אשר חטא עליה, על כל הנזכרים בפרשה, אף טומאת מקדש וקודשיו ושבועת ביטוי שהן בשוגג, ושאר כל חטאות למדנו מכאן. <br>
</blockquote>אבל הזכיר הוידוי בכאן, מפני ששבועת העדות ושבועת ביטוי אין בזדונן כרת והצריכן וידוי, וכל שכן למעלה בחטאות קבועות שיתוודה על חייבי כריתות.<br>
<br>
ורבותינו אמרו, כי <b>'והתודה אשר חטא עליה'</b> כלל לכל חטאות שטעונין וידוי, והכתוב בפרשת נשא ואשמה הנפש ההיא והתוודו את חטאתם אשר עשו, להביא כל האשמות.<br>
 <br>
<b>כך מפורש בספרי (נשא ב) ושם דרשו:<br>
</b><blockquote>ואשמה הנפש ההיא והתוודו, בנין אב לכל המתים שיטענו וידוי.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם לא תגיע ידו די שה
id: 0305
nru: ז
pch: ויקרא
lvr: C0301
prk: 05
htm:
</b>הקל הכתוב על החוטא באלו להביא קורבן עולה ויורד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שהטעם</span></b> בשבועות מפני שאינן חייבי כריתות, ובטומאת מקדש וקודשיו מפני שהוא טועה בדבר מצווה, כי הכהן האוכל קדשים והבא למקדש להשתחוות או להקריב קורבן עוסק הוא במצווה ודעתו לשמים, ולפיכך אע'פ שחטא בהעלמת הטומאה ריבה לו הכתוב כפרות.<br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי טעם אחד לעולה - שיקרב על המזבח כנגד האמורין בחטאת הבהמה.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש.<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
id: 0306
htm:
<div id='title1'>רמבן, ויקרא               פרק ו</div><br>

	<br>
 (ב): אמר הכתוב בפרשת ויקרא (לעיל א ב): דבר אל בני ישראל, כי שם יצווה בהבאת הקורבנות, וישראל מביאים אותם, וכאן אמר: <br>
<b><span id='pink'>'צו את אהרן'</span></b> -<br>
<b></b>כי ידבר במעשה הקורבנות, והכוהנים יעשו אותם.<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>אין צו אלא זירוז מיד ולדורות. <br>
</blockquote><br>
<blockquote>אמר רבי שמעון ביותר היה צריך הכתוב לזרז במקום שיש בו חסרון כיס. <b>ומדרשו של רבי שמעון (תורת כוהנים ריש הפרשה): <br>
</b></blockquote>אינו על זו הצואה, כי כאן אין בו חסרון כיס לבני אהרן המצווים בה, אבל יש להם רווח ושכר בכל הקורבנות, גם בעולה. אבל אמר תנא קמא אין צו אלא זירוז מיד ולדורות, לומר שהפרשיות שירצה הכתוב לזרז בהם ולומר שיעשה מיד וינהג הדבר לדורות יאמר בהן צו, ובשאר הפרשיות יאמר דבר אל בני ישראל או אמור להם, ובא רבי שמעון לחלוק ולומר שפעמים יבא הלשון הזה בדבר שאינו מיד ולדורות בעבור שיש בו חסרון כיס, כגון הצואה האמורה בשמן המאור (להלן כד ב), וכגון שאמר הכתוב (במדבר לה ב): צו את בני ישראל ונתנו ללווים ערים לשבת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שנאמר</span></b> שיש בצו זה חסרון כיס לכוהנים בעבור <b>'זה קורבן אהרן ובניו'</b> (פסוק יג): הנמשך בצואה זו. אבל בתחילת ספרי (נשא א): בעניין מחלוקת היא שנויה שם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>זאת תורת העולה - <br>
</span></b><blockquote>הרי העניין הזה בא ללמד על הקטר חלבים ואברים שהוא כשר כל הלילה, וללמד על הפסולים איזה מהם אם עלה ירד ואיזה מהם אם עלה לא ירד. שכל <b>'תורת'</b> לרבות הוא, תורה אחת לכל העולים, ואפילו פסולים, שאם עלו לא ירדו, <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
ואין התורה הזו לכל העולים, אלא לכל העולות, שהנסכים אם עלו ירדו. ואפילו נסכים כשרים והזבח פסול, או הזבח כשר ונסכים פסולים, וכל שכן שניהם פסולים, בכולן הזבח לא ירד ונסכים ירדו, שזהו ריבויו של מקרא, תורת העולה, תורה אחת לכל העולות, ולא לנסכים ולא לדם, כדברי ר' יהושע (זבחים פג א).<br>
<br>
והנה הכתוב הזה מלמד שלא נקריב העולה בלילה, אבל אם נשחטה וזרק דמה ביום נקטיר אבריה כל הלילה, וכן חלבי השלמים. ופירוש <b>'היא העולה'</b>, כמו תהיה העולה על מוקדה על המזבח כל הלילה, ואמר <b>'היא'</b>, למיעוט שדרשו בו.<br>
<br>
וכפי המדרש, אין הכתוב מלמד שנעלה האברים מן הארץ למזבח בלילה, שכבר למדו זה מפסוק אחר (שמות כג יח): לא ילין חלב חגי עד בקר, כי משם ילמדו (מכילתא משפטים כ יח): שיהיו פסולין בלינה על גבי הרצפה, ומעלן כל הלילה, וכאן ידבר באברים שהן כבר על גבי המזבח ביום, שמהפכין בהן כל הלילה עד הבקר, ולכך אמר <b>'העולה'</b>, שכבר עולה על גבי המזבח. ולמד עוד שאפילו פסולין לא ירדו, ובלבד שיהו פסולן בקדש, ושהנסכים ירדו וכן הדם, כמו שכתבתי.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואש המזבח תוקד בו - <br>
</span></b>יאמר שתוקד במזבח כל הלילה, כי מצווה שישימו ביום עצים הרבה כדי שלא יתאכלו לגמרי ויכבה האש ממנו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> מה שאמר (פסוק ו): אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה, מצווה לכוהנים בקיום האש, כמו שאמר (פסוק ה): ובער עליה הכהן עצים, וציוה שיזהרו בזה ויערכו אש ועצים הרבה שתוקד האש תמיד כל היום וכל הלילה, והזהיר בלאו שלא תכבה לעולם. והנה אם נתעצלו הכוהנים וכבתה האש עברו בלאו, ומפני זה אמרו רבותינו (יומא מה ב): שהייתה מערכה שניה לקיום האש.<br>
<br>
ומה שאמר והאש על המזבח תוקד בו לא תכבה, מקרא יתר.<br>
<br>
<b>ונדרש לרבותינו (תורת כוהנים פרק ב ז): <br>
</b><blockquote>בכל אדם, מלמד שכל המכבה עובר בלא תעשה, ואפילו כבה מן המערכה גחלת אחת לוקה, בין שכבה אותה בראשו של מזבח בין שהורידה וכבה אותה למטה. <br>
</blockquote>וכמדומה לי שאינו עובר אלא בלאו אחד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולבש הכהן מדו בד
id: 0306
nru: ג
pch: צו
lvr: C0306
prk: 06
htm:
</b><blockquote>היא הכתונת, ומה תלמוד לומר מדו, שתהא כמידתו. <b>'על בשרו'</b>, שלא יהא דבר חוצץ בינתיים.<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
והנה תרומת הדשן צריכה בגדי כהונה, ואין עבודה בשני הבגדים מהם. אבל הזכיר אלה השנים לדבר שנתחדש בהם כאן. לומר שתהא הכתונת כמידתו, והעניין לומר שאם היו מסולקין [או] קצרים ואינן מגיעין עד רגליו, ועבד בהן עבודתו פסולה. ולמד שלא יהא בינו ולא בין המכנסים לבשרו כלום. והוא הדין שצריכה כל בגדי כהונה, כי כיון שהזכיר הכתוב שהיא צריכה בגדים למדנו שהיא צריכה ארבעה להדיוט ושמנה לכהן גדול.<br>
<br>
<b>וכן מפורש במסכת יומא בפרק שני (כג ב): ובתורת כוהנים (צו ב א): <br>
</b><blockquote>מה תלמוד לומר ילבש, להביא את המצנפת ואת האבנט. <br>
</blockquote><br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>מדו לבושין. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה</span></b> כי אצלו מדו שם יכלול כל בגדיו, כאלו אמר ולבש הכהן בגדי בד, וכן מדיו קרועים (שמואל א ד יב), שיורד על פי מידותיו (תהילים קלג ב), על פי מלבושיו, חגור מדו לבושו (שמואל ב כ ח). ויהיה זה כדעת האומר אבנטו של כוהן הדיוט לא זהו אבנטו של כוהן גדול (יומא יב ב).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופשט את בגדיו
id: 0306
nru: ד
pch: צו
lvr: C0306
prk: 06
htm:
</b><blockquote>אין זה חובה אלא דרך ארץ, שלא ילכלך בגדים שהוא משמש בהם בהוצאת הדשן, בגדים שבשל בהן קדרה לרבו אל ימזוג בהן כוס לרבו, לכך אמר ולבש בגדים אחרים, פחותים מהם.<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
והכוונה לרבותינו בזה, לומר שהוצאת הדשן צריכה בגדי כהונה, ואין <b>'בגדים אחרים'</b> בגדי חול.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לא ידעתי מנין אמר הרב שאינה חובה,</span></b> כי נראה שמצווה היא על הכהן שהבגדים שיעשה בהם הקורבנות גם הרמת הדשן יהיו בגדים נקיים, לא ישמש באותן אשר הוציא הדשן, והמצווה מדרך מוסר העבד לרבו, ולכך יהיו לכוהנים הבגדים החמודות לעבודות והפחותים להוצאת הדשן. וכל זה לפי הסברא הזו שכתבה הרב.<br>
<br>
<b>אבל יש מרבותינו שם במסכת יומא (כג ב) אומר: <br>
</b><blockquote>שאין הוצאת הדשן צריכה בגדי כהונה, ויאמר ולבש בגדים אחרים, בגדי חול. <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ופשוטו של מקרא בכך הוא,</span></b> שיצווה עליו שלא ילכלך בגדי הבד בגדי הקדש בהוצאת הדשן אבל ילבש בגדי חול.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ז - יא): וזאת תורת המנחה - <br>
</span></b>הוסיפה הפרשה הזו כפי פשוטה ארבע מצוות במנחה, שתהא נאכלת מצות, ושתהא נאכלת בחצר אהל מועד, ושיאכל אותה כל זכר בבני אהרן, ושיקדש כל אשר יגע בהן. וכפי מדרשו דברים הרבה מחודשים בה. שאפילו מנחת כוהנים [שאינה] נקמצת ]טעונה שמן ולבונה[. ושיגיש אותה לפני ה' שהוא קרן מערבית, ואל פני המזבח שהוא קרן דרומית, ונמצא שטעונה הגשה לקרן מערבית דרומית (זבחים סג ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>והרים ממנו - <br>
</span></b>מן המחובר, שלא יביא עשרון אחד בשני כלים (מנחות כד א). ושלא יעשה מידה לקומץ (שם יט ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר לא תאפה חמץ - <br>
</span></b>להקיש כל המלאכות לאפיה, שאף לישתה ועריכתה וכל מעשה ומעשה שבה עובר בלאו, ולוקה עליו בפני עצמו (מנחות נה ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>חלקם נתתי אותה מאשי - <br>
</span></b>שאף לחלק אינם רשאין אלא לאחר מתנות האישים. ומכאן למדנו לכל הקדשים, דכתיב קדש קדשים היא (תורת כוהנים פרק ג ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>לא תאפה חמץ חלקם - <br>
</span></b>שאף השירים אסורים בחימוץ (מנחות נה א).<br>
<br>
<b><span id='pink'>כחטאת וכאשם - <br>
</span></b>לימד מה חטאת מן חולין ביום וביד ימנית אף זו מן החולין ביום וביד הימנית (תורת כוהנים פ'ג ג).<br>
<br>
<b><span id='pink'>וכל זכר בבני אהרן - <br>
</span></b>שאפילו בעלי מומין במחלוקת (זבחים צח ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף בכוהנים וכל מנחת כוהן כליל תהיה לא תאכל - (פסוק טז). <br>
</span>אמר הרב במורה הנבוכים (ג מו):<br>
</b><blockquote>כי טעם, בעבור שכל כוהן מקריב קרבנו הוא בעצמו, ואם יקריב מנחה ויאכלנה הוא בעצמו כאילו לא הקריב דבר, כי מנחת יחיד לא יקריב ממנה כי אם הלבונה והקומץ, ולא די מיעוט זה הקורבן אלא שיאכלנה, וידמה שלא הקריב קורבן כלל, ולכן ישרפו את כלה.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : זאת תורת החטאת
id: 0306
nru: יח
pch: צו
lvr: C0306
prk: 06
htm:
</b>היה הציווי בסדר ויקרא, עולה ומנחה וזבח השלמים והחטאת והאשם, כי בתחילה דיבר בקורבנות הנדבה, ואחרי כן בקורבנות החובה על חטא. אבל בכאן היה הביאור לעולה ולמנחה ואח'כ בחטאת ואשם, כי רצה לבאר דיני קדשי קדשים, כי המשפט אחד להם, כמו שאמר במנחה (פסוק י): קדש קדשים היא כחטאת וכאשם, ואחרי כן יבאר דין קדשים קלים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה יחדש בפרשה זו דברים רבים.<br>
</span><span id='pink'>'זאת תורת החטאת'</span></b> - <br>
<b></b>תורה אחת לכל החטאות, שאף חטאות הפנימיות דמן טעון כיבוס, יכול אף חטאת העוף, תלמוד לומר זאת.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר במקום אשר תשחט העולה תשחט החטאת לפני ה' - <br>
</span></b>שכל החטאות לא תהא שחיטתן אלא בצפון. לפי שלא נאמר כן בפרשת ויקרא אלא בחטאת נשיא ויחיד, וכאן נתרבו כולן חטאות הצבור וחטאות הפנימיות. <br>
<br>
<b>עוד דרשו (תורת כוהנים פרשה ג ב): <br>
</b><blockquote><b>'קדש קדשים'</b>, לרבות שלמי הצבור שלא תהא שחיטתן אלא בצפון, לפי שבכל קדשי הקדשים הטעין צפון. <b>'הוא'</b>, פרט לתודה ואיל נזיר.<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> נתן עתה בשר החטאות לבני אהרן, וציוה שיאכלוה בחצר אהל מועד, הזכרים מהן, ולא בנות אהרן. וחידש דינין הרבה בנבלעים מן החטאת.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כ - כא): תכבס במקום קדוש - <br>
</span></b>החמיר הכתוב בדם הנבלע בבגד לעשותו כאשר היה קודם הזיה שלא יצא חוץ לקלעים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר וכלי חרש אשר תבושל בו ישבר - <br>
</span></b>ואף הוא במקום קדוש הוא נשבר, והחרסים נבלעין במקומם, ואין עושין בו מריקה ושטיפה כלל. וכן המריקה והשטיפה בכלי נחושת במקום קדוש הוא, כי כל הכתובים נמשכים אל מקום קדוש שהזכיר.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והכהן המקריב את עולת איש
id: 0307
nru: ח
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b>הדין הזה נוהג בכל הקדשים, ואמר הכתוב עולה, והוא הדין לחטאת ואשם הנזכרים למעלה. ואין זבחי השלמים כן, ולכך הזכיר הכתוב משפט הכוהנים באמצע הקורבנות קודם שידבר בשלמים.<br>
<br>
<b>ומדרשו בתורת כוהנים (פרק ט ב): <br>
</b><blockquote>אין לי אלא עולה, עורות קדשי קדשים מנין? <br>
תלמוד לומר: אשר הקריב. <br>
או יכול שאני מרבה עורות קדשים קלים? <br>
תלמוד לומר: עולה. <br>
מה עולה מיוחדת קדשי קדשים, יצאו קדשים קלים.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> לא הוצרך לומר כן בחטאת ואשם שהם מתנות הכהונה והכוהנים זוכים בבשר וזוכים בעור, אבל בעולה הוצרך לומר שיזכו בעור. <br>
<br>
<blockquote>וזהו מדרשו של רבי שאמר: כל עצמנו לא הוצרכנו אלא לעור העולה שבכל מקום העור מהלך אחר הבשר, <b>בתורת כוהנים (פרק ט ד): ובזבחים (קג ב)</b>.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל מנחה אשר תאפה בתנור
id: 0307
nru: ט
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b><b><span id='katom'>דרך הפשט ידוע בזה,</span></b> שיצווה בנודר אחת משלש מנחות, מאפה תנור והמרחשת והמחבת, שיהיה לכהן המקריב אותם לבדו. ויאמר בכל שאר המנחות, כגון הנודר מנחה סתם שהוא מביא סולת, ובמנחת הבכורים, שהן בלולות, ובמנחת חוטא וסוטה שהן חריבות, שיהו מתחלקות לכל בני אהרן, כלומר לכל בית אב שלהם. ופירוש וכל מנחה בלולה בשמן וחרבה, מנחה שאין בה אלא סולת, בלולה או חרבה, לא מאלה הנזכרות. ויהיה טעם ההפרש ביניהן, מפני שטרח הכהן באפייתן וראוי להרבות שכרו.<br>
<br>
<b>אבל רבותינו (מנחות עג א): <br>
</b><blockquote>לא רצו בכך, מפני שאמר וכל מנחה בלולה בשמן וחרבה, שכל המנחות שבעולם יכלול זה, שהם כולם בלולות או חרבות. ולכך ראו שפירוש לכהן המקריב אותה, לכוהנים הטהורים הנמצאים שם.<br>
</blockquote><br>
וכן מה שאמר, והכהן המקריב את עולת איש, והכהן אשר יכפר בו לו יהיה, כולם לא באו אלא לומר שלא יהיו לבעלים, אבל יהיו בשכר ההקרבה לכוהנים הטהורים הנמצאים שם, שכלם הם מקריבים ביד או בצווי, כי היחיד מהם או השנים ושלשה המקריבים ברשות כולם הם עושים ובשליחותם, וכולם עומדים על הקורבן, כחלק היורד במלחמה וכחלק היושב על הכלים יחדיו יחלוקו.<br>
<br>
ואחר שאמר שיהיו לכוהנים בשכר עבודתם, חזר וביאר וכל מנחה בלולה בשמן וחרבה, שהוא כלל המנחות, לכל בני אהרן המקריבים הנזכרים תהיה איש כאחיו, כלומר לבית אב הטהורים מהם, שכולם הם המקריבים הנזכרים. והזכיר הכתוב למנחות בשמותם, מאפה תנור ומרחשת ומחבת, ואחר כך חזר וכלל לומר איש כאחיו, שלא יהא לזה אלא ממה שיש לזה, ואפילו מנחת הסולת בה יחלוקו.<br>
<br>
ואמר הכתוב כי הדין הזה במנחות, וכל שכן בשאר הקורבנות שדמיהן מרובין. <br>
<b><span id='katom'>והקבלה תכריע, ותקנת הכוהנים היא ושלום הבית. <br>
</span></b><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה שיעור הכתוב</span></b> כפי הדעת הזו וכל מנחה אשר תאפה בתנור וכל נעשה במרחשת ועל מחבת לכהן המקריב אותה לו תהיה, וכל מנחה בלולה בשמן וחרבה כן, ולכל בני אהרן תהיה איש כאחיו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יב - יג): והקריב על זבח התודה - <br>
</span></b>פירשו בו עם זבח התודה, וכן על חלות לחם חמץ, עימהן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון </span></b>שהוא <b>'על'</b> כמשמעו, שיוסיף על הזבח לחם. וכן על חלות לחם חמץ יקריב קרבנו, שיביא חלות לחם חמץ ועליהם יוסיף להביא קרבנו שהוא לחם המצה הנזכר, והכל יביא על הזבח. ועשה עיקר לחם החמץ, ושאר הלחם עליו, בעבור שהוא מרובה כנגד כל שאר המינין. ושנה הכתוב לומר על זבח תודת שלמיו, למה שדרשו בו (מנחות עח ב): שאין הלחם קדוש קדושת הגוף עד שישחט הזבח, ושישחט עליו, כלומר על מנת שיקדש הלחם עמה.<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>והקריב על זבח התודה, ארבעת מיני לחם, חלות ורקיקים ורבוכה שלשת מיני מצה, וכתיב על חלות לחם חמץ. וכל מין ומין עשר חלות. כך מפורש במנחות (עז א). ושיעורן חמש סאין ירושלמיות שהן שש מדבריות, עשרים עשרון.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא הזכיר הרב</span></b> בעשרים עשרונות הללו שמהן עשרה לחמץ עשרון לחלה, ועשרה למצה שלוש חלות לעשרון, דרשו כן (שם עז ב): מן הכתוב הזה, על חלות לחם חמץ, כנגד חמץ הבא מצה. נמצאו עשרים עשרון, עשרה לחמץ ועשרה למצה, עשרה לחמץ עשרון לחלה, עשרה למצה שלוש חלות לעשרון. נמצאו ארבעים חלות.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקריב ממנו אחד מכל קורבן
id: 0307
nru: יד
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b>חלה אחת שלמה, נמצא נוטל תרומה ארבע חלות. <br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b><span id='red'> כשהוציא הכתוב מלאו השאור קורבן ראשית תקריבו (לעיל ב יב), למה לא אמר גם כן וקורבן תודה? <br>
</span>וזו אינה שאלה, כי הכתוב אמר ואל המזבח לא יעלו לריח ניחוח, ולחם התודה אין ממנו למזבח כלום שאינו אלא טעון תנופה. ואע'פ שאמרו (מנחות נז א): בלחם הפנים שעובר עליו בחמוצו, מפני שהלבונה שעליו שהיא ללחם לאזכרה אשה לה'. אבל לחם התודה אין ממנו למזבח כלום.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי לא הוצרך הכתוב לשיור ההוא</span></b> אלא בעבור הדבש, שלא נתפרש בבכורים שיבואו מן הדבש, וכלל השאור עמו ואמר בשניהם קורבן ראשית תקריבו אותם, אבל בשאור המפורש במקומו אין צורך לפרוט אותו, כי לא יתנה הכתוב במחלליה מות יומת (שמות לא יד): חוץ מעבודת הקורבנות, ובערות אשת אחיך (להלן יח טז): חוץ מן היבמה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובשר זבח תודת שלמיו
id: 0307
nru: טו
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b><blockquote>יש כאן ריבוין הרבה, לרבות חטאת ואשם ואיל נזיר וחגיגת ארבעה עשר שיהיו נאכלין ליום ולילה. <b>לשון רש'י.<br>
 <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואין זה נכון,</span></b> שחגיגת ארבעה עשר נאכלת לשני ימים ולילה אחד כשאר שלמים, וכן שנינו במסכת פסחים (עא ב): אשר תזבח בערב ביום הראשון (דברים טז ד), בחגיגת ארבעה עשר הכתוב מדבר שנאכלת לשני ימים ולילה אחד, שכשהוא אומר ביום הראשון לבקר, הרי בקר שני אמור. ורש'י עצמו כתב זה בסדר ראה אנכי (שם).<br>
<br>
<b>אבל בכאן סבר הרב כדברי בן תימא (פסחים ע א): דאמר: <br>
</b><blockquote>חגיגת ארבעה עשר שהיא באה עם הפסח הרי היא כפסח ונאכלת ליום ולילה, ואינה נאכלת אלא צלי עד חצות, ואינה נאכלת אלא בלילה. <br>
</blockquote>אבל לדברי בן תימא אינה באה בריבוין הללו, אלא שהיא כפסח לכל דבר, ואינה באה אלא מן הצאן וזכר ובן שנה, מדכתיב (שמות לד כה): ולא ילין לבקר זבח חג הפסח וכו' כדאיתא התם.<br>
<br>
<b>אבל כתב הרב זה מברייתא השנויה בתורת כוהנים (פרק יב א): <br>
</b><blockquote>דקתני: <b>ובשר זבח תודת שלמיו ביום קרבנו יאכל.</b> <br>
הרי זה בא ללמד על הנאכלין ליום אחד שיהיו נאכלין ליום אחד, <br>
אין לי אלא תודה, ומניין לרבות הלחם? <br>
תלמוד לומר: קרבנו. <br>
ומניין לרבות את הולדות ואת התמורות? <br>
תלמוד לומר: ובשר. <br>
ומניין לרבות חטאות ואשמות? <br>
תלמוד לומר: זבח. <br>
ומניין לרבות שלמי נזיר ושלמים הבאים מחמת הפסח? <br>
תלמוד לומר: שלמיו.<br>
</blockquote>זו היא הברייתא הזו. <br>
<br>
<b>ופירש הרב: <br>
</b><blockquote>בשלמים הבאים מחמת הפסח שהיא חגיגת ארבעה עשר שהיא באה עם הפסח.<br>
</blockquote><br>
<b>וכן מצאתי במסכת פסחים בפרק מי שהיה (צו ב): שפירש בשני לשונות: <br>
</b><blockquote>בשלמים הבאים מחמת הפסח, וכתב לשון אחר חגיגת ארבעה עשר, וזו שמעתי. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וסמך הרב בכאן על שמועתו. ואין הדבר כן,</span></b> אלא שלמים הבאים מחמת הפסח היינו מותר הפסח, כגון תמורתו ופסח שנתכפרו בעליו באחר, דכיוון שמתחילתו אינו נאכל אלא ליום ולילה אף סופו כן, אבל חגיגת ארבעה עשר נאכלת היא לשני ימים כדברי חכמים.<br>
<br>
<b>וכן שנינו בתורת כוהנים באותה ברייתא גופה, דקתני סופה (הל' ו): <br>
</b><blockquote><b>וממחרת,</b> הרי זה בא ללמד על הנאכלים לשני ימים, שיהיו נאכלים לשני ימים, <br>
אין לי אלא שלמים, מניין לרבות את החגיגה שבאה בזמנה? וכו.<br>
ארבה את החגיגה שבאה בזמנה.<br>
מניין לחגיגה הבאה עם הפסח? וכו'.<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וממחרת והנותר ממנו יאכל
id: 0307
nru: טז
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b><blockquote>וא'ו יתרה היא זו, ויש כמוהו הרבה במקרא, כגון ואלה בני צבעון ואיה וענה (בראשית לו כד), וכן תת וקדש וצבא מרמס (דניאל ח יג).<b> לשון רש'י. וכן פירש ר'א.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי עניין הכתוב הזה,</span></b> בעבור שאמר ביום הקריבו את זבחו יאכל וממחרת, והיה במשמע שתהא מצווה שיאכל בשני ימים, יאכל מקצתו ביום הראשון ויניח מקצתו למחר, ולפיכך חזר לבאר והנותר ממנו בראשון יאכל (וממחרת): [ממחרת], לא שישאיר ממנו בכוונה, ולא שיהא רשאי להניח כלו ליום המחרת, אבל מצווה שיאכל ממנו בראשון, והנותר במקרה יאכל במחרת הנזכר.<br>
<br>
<b>והעניין הזה מדברי רבותינו למדנוהו, אמרו בתורת כוהנים (פרק יב יא יב): <br>
</b><blockquote><b>ביום הקריבו יאכל, </b>מצווה להאכל ממנו יום ראשון, <br>
יכול כולו? <br>
תלמוד לומר: וממחרת. <br>
יכול מצווה לאכלו בשני ימים? <br>
תלמוד לומר: והנותר, אם הותיר הותיר. <br>
אי והנותר יכול אם הותיר כולו לשני ימים יהא פסול? <br>
תלמוד לומר: יאכל אפילו כולו. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b></b>ואם תעשה הוא'ו יתרה, גם כן יתפרש וממחרת הנותר ממנו יאכל, לא שיותיר לדעת. ולא ידעתי למה הייתה הוא'ו בתת וקדש וצבא מרמס יתרה אצל רש'י, כי עניין הכתוב, שישאל עד מתי תת הפשע שומם, ועד מתי קדש וצבא מרמס.<br>
<br>
<b>(יז): והנותר מבשר הזבח ביום השלישי - <br>
</b>אין עניין הכתוב שיהיה הנותר ליום השלישי נשרף, ויאכל בלילה, שכבר למדו רבותינו (זבחים נו ב): מן הכתוב בפרשת קדושים תהיו (להלן יט ו): <br>
<blockquote>והנותר עד יום השלישי באש ישרף, שכל מה שישאר משני ימים כלל טעון שרפה.<br>
</blockquote><br>
אבל <b>'ביום השלישי'</b> אינו דבק עם <b>'והנותר'</b>, אבל הוא דבוק עם <b>'באש תשרף'</b>, יאמר כי הנותר מבשר הזבח, שלא נאכל ביום הקריבו וממחרת, ישרף באש ביום השלישי בבקר. זהו שאמרו (זבחים נה א): נאכלים לשני ימים ולילה אחד, כי בלילה השני אינו נאכל ולא נשרף, כי הצריך הכתוב לשרפת פסולי המוקדשים הללו שתהיה ביום, כמו שהקרבת הכשרים ביום.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : או בבהמה טמאה
id: 0307
nru: כא
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b>אחז הכתוב דרך קצרה, והזכיר קצת הטמאים והוא הדין לכולן, כי אף בנבלת בהמה טהורה אם נגע בה ואכל קדשים חייב הכרת הזה. ועניין הכריתות אבאר אותו בפרשת עריות (להלן יח כט): בע'ה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי כל אוכל חלב מן הבהמה אשר יקריב ממנה
id: 0307
nru: כה
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b><b><span id='katom'>לא יתכן</span></b> שיהיה פירושו מן הבהמה שהיא עצמה קורבן, ולהוציא את החולין, כי הכתוב כבר אסר בסדר ויקרא (לעיל ג יז): סתם כל חלב ואין שם תנאי ושיור, וגם כאן אסר תחלה כל חלב שור וכשב ועז, ואסר חלב הנבלה והטרפה באסור החלב, ואינן קורבנות לשם.<br>
<br>
ועוד שאמר שם חקת עולם לדורותיכם בכל מושבותיכם, ולא ימצא בכל ענייני הקורבנות <b>'בכל מושבותיכם'</b>. ובמתנות כהונה אמר (במדבר יח ח): <b>'לחק עולם'</b> פעמים רבות, ולא הזכיר <b>'בכל מושבותיכם'</b>, מפני שאין הקורבנות חקת עולם בכל מושבותינו, רק במשכן ובמקום אשר יבחר ה'.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואל יעור עיניך </span></b>המשתבש בפסוק ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה עד הביאכם את קורבן אלוהיכם חקת עולם לדורותיכם בכל מושבותיכם (להלן כג יד), כי החדש אסור מן התורה בכל מקום (ערלה פ'ג מ'ט), כי אמר הכתוב שלא נאכל לחם וקלי וכרמל לעולם בכל מושבותינו עד עצם היום שנביא הקורבן בבית הבחירה, ואם אין קורבן לא יאסר מכאן ואילך, כי לא אמר <b>'לא תאכלו עד הביאכם את קורבן אלוהיכם'</b>, אבל האיסור הוא עד עצם היום הזה בלבד. אבל פירושו עד עצם היום הזה שתביאו הקורבן כשתוכלו להביא אותו, והוא טעם, כדי שיהיה הקורבן מנחה חדשה. ויתכן שיהיה <b>'היום'</b> נמשך, עד עצם היום הזה עד יום הביאכם את קורבן אלוהיכם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והראיה הגמורה</span></b> שפירוש <b>'מן הבהמה אשר יקריב ממנה'</b>, מן המין הקרב, כי כן נאמר בערכין (להלן כז ט): ואם בהמה אשר יקריבו ממנה קורבן לה' כל אשר יתן ממנו לה' יהיה קדש, ופירושו בהמה שמקריבין ממינה קורבן לה'. וכך ואם כל בהמה טמאה אשר לא יקריבו ממנה קורבן לה' (שם פסוק יא), יאמר בפירוש מן הבהמה הטמאה שאין מקריבין ממינה. ואין הפרש ושום חילוק בין שמזכיר בלשון רבים <b>'אשר יקריבו'</b> <b>'ואשר לא יקריבו'</b>, ובין שיאמר בלשון יחיד <b>'אשר יקריב'</b>, כי פירושו אשר יקריב אדם ממנה. וכן אמר (להלן יא לט): וכי ימות מן הבהמה אשר היא לכם לאכלה, המין הנאכל, לא שהיא עצמה תאכל.<br>
<br>
ולפי שאסר כל חלב מן הבהמה אשר יביא הקורבן ממינה, לא מן המין שלא יתקרב, ושמא יעלה על הדעת לומר כי הנבלה והטרפה יחשבו כמין שלא יתקרב ממנו, הוצרך להזכיר שיהא אסור, וזהו שנאמר ואכול לא תאכלוהו, שיהיו בכרת כשאר כל חלב, כי כל המין הקרב יאסור ואפילו הנבלות והטרפות ממנו.<br>
<br>
ואמר יעשה לכל מלאכה, לומר שאין בו טומאת נבלות, כי יאמר בנבלות ובנבלתם לא תגעו (שם פסוק ח), ובחלב שלהן יאמר שיגעו בו ויעשו ממנו כל מלאכה. ואם היה אסור החלב בקורבנות בלבד, למה הוצרך לומר בו <b>'כל חלב לא תאכלו'</b> שם בפרשת ויקרא, וכבר ציווה שיעלה על המזבח לריח ניחוח, ואיך נאכל אשה ה', ולמה לא הזהיר גם ביותרת הכבד ובשתי הכליות מן הקורבנות. ועוד, למה הוצרך להזכיר שור וכשב ועז, כי בידוע שלא יביא קורבן אלא מהן. וממה שאמר הכתוב בפסולי המוקדשין (דברים טו כג): רק את דמו לא תאכל, ולא הזכיר החלב, יגיעני המקום למקומו ואפרשנו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את החלב על החזה
id: 0307
nru: ל
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b><b><span id='katom'>הנראה מן הכתוב הזה על דרך פשט,</span></b> שהחזה הוא מונף עם החלבים ולא השוק, והכתוב שאמר (להלן ט כא): ואת החזות ואת שוק הימין הניף אהרן תנופה, כי אחרי כן יחזור ויניפם בפני עצמם.<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (מנחות סב א): <br>
</b><blockquote>שהיה נותן החלבים על יד הבעלים וחזה ושוק למעלה מהן. <br>
</blockquote>ולדעתם, הזכיר תנופה בחזה לבדו, לדרוש מה שאמרו (תורת כוהנים פרק טז ב): נטמאו ונשתייר אחד מהם מנין שהוא טעון תנופה, תלמוד לומר חזה להניף אותו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לתת להם ביום משחו אותם
id: 0307
nru: לו
pch: צו
lvr: C0306
prk: 07
htm:
</b>שיעורו, אשר ציווה ה' ביום משחו אותם לתת להם מאת בני ישראל חוקת עולם. ופירוש <b>'ביום משחו'</b>, בעת המשיחה, וכן ביום הקריב אותם לכהן (פסוק לה), בעת ההיא כאשר הבדילם.<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b>כי ביום משחו, מיום משחו, וכן הנותר בבשר ובלחם (להלן ח לב).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קח את אהרן
id: 0308
nru: ב
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b><blockquote>פרשה זו נאמרה שבעת ימים קודם הקמת המשכן, שאין מוקדם ומאוחר בתורה, <b>לשון רש'י.<br>
<span id='red'></span></b></blockquote>ולמה נהפוך דברי אלוהים חיים? <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי ציווה בפרשת ביום החדש הראשון (שמות מ): בכל הקמת המשכן ובלבישת אהרן ובניו ובמשיחת כולם, וספר שם מעשה משה בעניין ההקמה, ולא הזכיר באהרן ובניו דבר עד המקום הזה. <br>
<span id='red'>ואיך הפריש עניין אחד בשתי פרשיות, ואיחר המוקדם?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל הנכון שנאמר,</span></b> כי נצטווה בהקמת המשכן בכ'ג באדר, והקים אותו, וכאשר עמד המשכן על מעמדו מיד קרא לו הש'י שהוא יושב הכרובים, וציוה אותו על מעשה הקורבנות כל הפרשיות האלה שמתחילת ויקרא עד כאן, כי רצה ללמדו מעשה כל הקורבנות ומשפטיהם קודם שיקריב מהם כלל, כי יש בקורבנות המילואים חטאת ועולה ושלמים ולא יודעו כל דיניהם רק מן הפרשיות האלה שהקדים לו.<br>
<br>
ואחר כן אמר לו קח את אהרן ואת בניו אתו, לזרז אותו בשעת מעשה במה שאמר לו מתחלה (שמות כט א): וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אותם לכהן לי וגו', והוסיף לו בכאן, ואת כל העדה הקהל אל פתח אהל מועד, שיעשה במעמד כלם, שידעו שהש'י בחר באהרן ובזרעו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הישר,</span></b> נצטווה משה במלאכת המשכן קודם למעשה העגל, וכשנתרצה לו הקב'ה והבטיחו שישרה שכינתו בתוכם ידע מעצמו שמצוות המשכן במקומה עומדת, וציוה לישראל עליה כמו שפירשתי בפרשת ויקהל (שם לה א). ואחרי שהשלימו המלאכה נאמר לו פרשת ביום החדש הראשון באחד לחדש תקים את משכן אהל מועד (שם מ ב), ושם נאמר לו והקרבת את אהרן ואת בניו וגו' (שם פסוק יב), והנה ידע שגם אהרן ובניו במעלתם ובחיבתם לפני המקום, ועכשיו חזר וזרזו ביום ראשון של מילואים ובשעת מעשה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה כל הפרשיות כסדרן,</span></b> אלא שהקדים ויכס הענן את אהל מועד (שם פסוק לד), שהוא ביום שמיני למילואים כדעת רבותינו, לסדר כל עניין הקמת המשכן, כי כן דרך הכתובים בכל מקום להשלים עניין אשר התחיל בו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירחץ אותם במים
id: 0308
nru: ו
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b><b><span id='katom'>הקרוב אלי</span></b> שספר הכתוב כי לכולם רחץ, אבל לא הייתה רחיצתם כאחת, אבל רחץ אהרן והלבישו בגדיו ומשחו, ואחרי כן רחץ בניו וילבישם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויתן עליו את הכתנת ויחגור אותו באבנט
id: 0308
nru: ז
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>זה היה הסדר שעשה בו משה. אבל בצואה אמר (שמות כט ה): והלבשת את אהרן את הכתנת ואת מעיל האפוד, כי רצה לכלול את האבנט בכולם בצוואה אחת ואמר (שם פסוק ט): וחגרת אותם אבנט אהרן ובניו. והנה הלבישו הכתונת עם האבנט, ואחר כן המעיל והאפוד כסדר האמור שם.<br>
<br>
והקדים בכאן <b>'ויחגור אותו בחשב האפוד'</b> קודם שישים עליו החושן, כי משה ידע בדרך הלבישה כי לעולם תכף ללבישת הבגד יחגור אותו בחגורה העשויה לו, באבנט תכף לכתונת, ובחשב תכף לאפוד, ואין ראוי שתהיה לבישת האפוד בהפסקות. אבל שם נאמר ואת האפוד ואת החושן ואפדת לו בחשב האפוד, לפי שקצר שם בעניין החושן, ולא אמר שיתן אותו באפוד ולא שישים שם האורים והתומים, שכבר ציווה כל זה במעשה האפוד והחושן (שם כח).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח משה את שמן המשחה וימשח את המשכן. ויצוק משמן המשחה על ראש אהרן
id: 0308
nru: י
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>גם זה עשה משה בסדר נכון, כי כן נצטווה במעשה השמן (שמות ל כו ל): ומשחת בו את אהל וגו' ואת אהרן ואת בניו תמשח. על כן לא רצה למשוח המשכן עד שהלביש אהרן, ומשח אותם כאחד כדי שיהיה המקריב כמזומן לבא אל המקדש לעבוד, והיה די באהרן שהוא קדוש ה'. אף על פי שכתוב במצוות הקמת המשכן (שם מ ט): ומשחת את המשכן ואת כל אשר בו, ואח'כ והקרבת את אהרן ואת בניו וגו' ורחצת אותם והלבשת את אהרן (שם פסוקים יב יג), כי שם הסדיר כל הנעשה לאהרן ולבניו כאחת.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויז ממנו על המזבח
id: 0308
nru: יא
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
כתב רש'י: <br>
<span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> היכן נצטווה בהזאות הללו. <br>
<b><span id='katom'>ואפשר כי</span></b> מה שאמר במזבח (שם פסוק י): וקדשת את המזבח והיה המזבח קדש קדשים, שיוסיף עליו הקדוש הזה בהזאות, ואינו במשיחה בלבד, כי <b>'והיה המזבח קדש קדשים'</b>, שיוסיף אליו קדוש יותר משאר הנמשחים במשכן וכל כליו, ועשה לו קידוש כקידוש אשר נצטווה לעשות במקריבים שאמר (שם כט כא): והזית על אהרן ועל בגדיו, כי אין המזבח שהוא כלי לקורבנות פחות מכלי המקריבים, וקל וחומר הדבר.<br>
<br>
וכן נאמר ביום הכיפורים (להלן טז יט): והזה עליו מן הדם באצבעו שבע פעמים וטהרו וקדשו מטומאות בני ישראל, שכל קדוש המזבח בהזאות, וכל שכן בתחילה שצריך קדוש מטומאה וזרות.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : [וימשח אותו לקדשו]
id: 0308
nru: יב
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>ולא הזכיר בכאן משיחת בניו, כי בידוע שעשה להם כאשר עשה לאביהם, כאשר נצטווה (שמות מ טו): ומשחת אותם כאשר משחת את אביהם, וכלל זה במה שאמר בבנים (להלן פסוק יג): כאשר ציווה ה' את משה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני,</span></b> כי לא הייתה משיחת הבנים ביציקת שמן על ראשם, כי לא נאמר זה אלא באהרן, ויצקת על ראשו ומשחת אותו (שמות כט ז), ולא הזכיר שם משיחת הבנים כלל, שלא הייתה ביציקה כמוהו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שלא הייתה בבנים משיחה זולתי ההזאות שהזה משמן המשחה על בניו ועל בגדיהם. <br>
<b><span id='katom'>וכן תראה</span></b> בפרשת וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אותם (שם פסוק א), שציוה למשוח האב, ולקחת את שמן המשחה ויצקת על ראשו, ולא ציווה למשוח הבנים כלל, לא ביציקה ולא במשיחה. אבל בפרשת הקמת המשכן (שם מ טו): אומר ומשחת אותם כאשר משחת את אביהם, שלא הזכיר שם הזאות כלל. וכן בפרשת השמן (שם ל ל). ולא הוזכרו משיחה והזאות בבנים במקום אחד, לכך אני אומר שלא עשה בהם אלא אחת מהן, והן ההזאות.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחטא את המזבח
id: 0308
nru: טו
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b><blockquote>חטאו וטהרו מזרות ליכנס בקדושה. <b>'ויקדשהו'</b>, בעבודה זו. <b>'לכפר עליו'</b> מעתה כל הכפרות, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואם כן, הכתוב יספר כי בזה נתקדש וראוי לכפר עליו מכאן ואילך. וזה כעניין שנאמר ביחזקאל (מג כו כז): שבעת ימים יכפרו את המזבח וטהרו אתו ומלאו את ידיו, ויכלו את הימים והיה ביום השמיני והלאה יעשו הכוהנים על המזבח את עולותיכם ואת שלמיכם ורציתי אתכם נאם ה'. וילמד בכאן כי בדם נעשה זה, ואין הקטרת האמורים מעכבת בחנוך המזבח, שכן לדורות אינה מעכבת בכפרה.<br>
<br>
<b>אבל בתוספתא של פרשת מילואים (תורת כוהנים צו מילואים טו) ראיתי: <br>
</b><blockquote>כפרה זו איני יודע מה היא, מנין אתה אומר שלא הייתה כפרה זו? <br>
אלא שאמר משה בשעה שיצא הכרוז להתנדב במקדש דחקו ישראל איש ואשה והביאו שלא בטובתן, תהא כפרה זו שלא יתנדבו דבר גזול למקדש. <br>
</blockquote>וכן הוא אומר (ישעיה סא ח): כי אני ה' אוהב משפט שונא גזל בעולה. וכבר הזכיר רש'י גם זה בפרשת ואתה תצוה (שמות כט לו).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת הפר ואת עורו ואת בשרו ואת פרשו
id: 0308
nru: יז
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>יכלול בפר, הקרב שאינו בכלל בשרו עצמות וגידים וקרנים וטלפים, שהם מלבד עורו ובשרו ופרשו. או יהיה הוא'ו מן המשמשין ביתר, והוא כמו ושרף את הפרה לעיניו את עורה ואת בשרה ואת דמה על פרשה ישרוף (במדבר יט ה).<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כ - כא): ואת האיל נתח לנתחיו - <br>
</span></b>אין נתוח אלא לאחר הפשט, אבל קצר בהפשטה בכאן, שכבר ציווה בזה בפרשת העולה (לעיל א ו).<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ויקטר משה את הראש ואת הנתחים - <br>
</span></b>בזמן ההקטרה, והוא אחר <b>'ואת הקרב ואת הכרעים רחץ במים'</b>. וזהו שאמר <b>'ויקטר משה את כל האיל'</b>, כי הכל הקטיר כאחת אחר הרחיצה, אלא שהפרידם ללמד שאין הנתחים טעונין רחיצה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקרב את האיל השני איל המילואים
id: 0308
nru: כב
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>כבר פירשתי (שמות כח מא): כי עניין המילואים שתהיה להם יד שלמה לעבוד את עבודת ה', ויאמר כן במזבח עצמו והעובדים.<br>
<br>
והנה כל הקורבנות האלו באים למלא את ידם, כדכתיב (שם כט א): וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אותם לכהן לי לקח פר אחד בן בקר ואילים שנים תמימים, אבל נקרא האיל השני איל המילואים, בעבור שהוא סוף הקורבנות הללו ובו תמלא ידם וכהנו לפניו ית', לפרש כי כולם מעכבין בעניין.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי החטאת לכפר על המזבח ולקדשו, כי כן כתיב (לעיל פסוק טו), והעולה להרצאה על הכוהנים ככפרת כל עולת נדבה, והשלמים תודה לשם שנתן להם בביתו ובחומותיו יד ושם. והנה השלמים לבדם באים על מלוי הידים, ולכך יקראו מילואים. ויאמר <b>'מילואים'</b> ולא מלוי, בעבור כי החלבים והשוק גם תרומת הלחם הכל קרב.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח משה משמן המשחה ומן הדם אשר על המזבח
id: 0308
nru: ל
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי</span></b> אם מערבן להזאות הללו, כמו ולקח מדם הפר ומדם השעיר ונתן על קרנות המזבח (להלן טז יח). <br>
<b><span id='katom'>וכן לא נתברר לי מה טעם </span></b>איחר הזאות הללו לאחר הקטרה של מילואים, כי בצואה (שמות כט כא): הקדים ההזאות ואח'כ אמר ולקחת מן האיל החלב והאליה (שם פסוק כב).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי בעבור</span></b> שאמר שם (פסוק כא): וקדש הוא ובגדיו ובניו ובגדי בניו אתו, למד משה כי הוא הדבר המאוחר הנעשה בהם, שבו יהיו קדושים לגמרי, כי לא הזכיר שם במשיחה קדוש ולא במתן בהונות. וכאן אמר וימשח אותו לקדשו (פסוק יב), לא שיקדש לגמרי, עד שעשה ההזאות. ואמר בהן ויקדש את אהרן ואת בניו, והנה השלים קדושת האב והבנים כאחת בהזאות הללו. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בת'כ (צו מילואים לד): <br>
</b><blockquote>ויקדש את אהרן, הא למדת שלא שלם קדוש אהרן והבנים אלא בהזאת דם.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנותר בבשר ובלחם
id: 0308
nru: לב
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>הבי'ת בשתי המלות תשמש כמו מ'ם, והנותר מן הבשר ומן הלחם, וכן ביום השמיני והלאה (יחזקאל מג כז), בשנה ההיא שמונה עשרה שנה (שופטים י ח).<br>
<br>
ולא פירש הכתוב <b>'והנותר עד הבקר'</b>, כי כבר למדו משפט הקורבנות וידעו ששלמים הללו נדונין כחמורין שבהן שנאכלין ליום ולילה. או שקצר הכתוב כאן, בעבור שהוא מפורש בצואה (שמות כט לד): ואם יותר מבשר המילואים ומן הלחם עד הבקר.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופתח אהל מועד תשבו יומם ולילה שבעת ימים ושמרתם את משמרת ה' ולא תמותו
id: 0308
nru: לה
pch: צו
lvr: C0306
prk: 08
htm:
</b>על דעת הברייתא של תורת כוהנים (שמיני מילואים מב): עניין הפסוק הזה שלא יצאו מפתח אהל מועד יומם ולילה בשעת עבודה, כלומר עד שישלימו כל העבודה המוטלת עליהם באותו העת.<br>
<br>
והיא מצווה נוהגת לדורות שלא יניח כוהן עבודה ויצא. וחייבין עליה מיתה. והוא שאמר בכהן גדול (להלן כא יב): ומן המקדש לא יצא ולא יחלל, אמרו אימתי אינו יוצא ואינו מחלל, הוי אומר בשעת עבודה. ודרשו פן תמותו (להלן י ז), ממשמע לאו אתה שומע הן, אין לי אלא אהרן ובניו שנמשחו בשמן המשחה שאם יצאו בשעת עבודה חייבין מיתה, מנין לכל הכוהנים שבכל הדורות, תלמוד לומר כי שמן משחת ה' עליכם (שם). פירוש שלא אמר כי בשמן משחת ה' אתם משוחים, ואמר עליכם, כמו והיתה להיות להם משחתם לכהונת עולם לדורותם (שמות מ טו).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר אל אהרן קח לך עגל בן בקר
id: 0309
nru: ב
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 09
htm:
</b>נצטווה משה רבנו בקורבנות הללו, כמו שאמר בסוף, זה הדבר אשר ציווה ה' תעשו, ואם לא נזכר זה. וכן ויאמר משה זה הדבר אשר ציווה ה' מלא העומר ממנו למשמרת (שמות טז לב). וכן אנכי האל בית אל (בראשית לא יג). ספר יעקב זה ואם לא נזכרה האמירה לו. וכבר הראיתיך בפרשיות של מצוות הפסח כאלה רבות.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ואל בני ישראל תדבר לאמר
id: 0309
nru: ג
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 09
htm:
</b>שיאמר להם אהרן כן, כי רצה שיהיה אהרן המצווה בשם ה' והוא המקריב הקורבנות, לגדלו בעיני העם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> שטעמו ואל בני ישראל תדבר אתה והזקנים הנזכרים, כי לכך קראם שידברו לישראל, כדרך ויקרא משה לכל זקני ישראל ויאמר אליהם משכו (שמות יב כא). או אמר לכל אחד מן הזקנים, ואל בני ישראל תדבר, ושיעור הפרשה, ויאמר אל אהרן קח לך, ואל הזקנים אמר ואל בני ישראל תדבר לאמר. כי המדבר לרבים יאמר סתם לכל אחד מצותו, כדרך ואצו אתכם בעת ההיא לאמר וגו' חלוצים תעברו (דברים ג יח), וכן רבים במשנה תורה.<br>
<br>
<b>ור'א אמר (בפסוק ו): <br>
</b><blockquote>כי טעם ויאמר משה זה הדבר אשר ציווה ה' תעשו, שכבר אמר להם משה זה הדבר. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן, יתכן </span></b>שיהיה שיעור הפסוקים האלה כך, קרא משה לאהרן ולבניו ולזקני ישראל, ויאמר משה זה הדבר אשר ציווה ה' אותי תעשו וירא אליכם כבוד ה', ויאמר אל אהרן קח לך עגל וגו', ואל בני ישראל תדבר לאמר קחו לכם שעיר עזים. והנה קצר בתחילה ופירש בסוף.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> אבל אחר שהזכיר להם הקורבנות, וייקחו את אשר ציווה משה, חזר ואמר להם זה הדבר אשר ציווה ה' תעשו, שיקריבו הקורבנות על הסדר שיצום, ואחר כך יראה להם הכבוד. ובעבור שאמר כי היום ה' נראה אליכם, חזר ואמר שיראה להם בכבודו.<br>
<br>
והנה הקורבנות האלו לא הוזכרו בפרשת וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אותם לכהן לי (שמות כט א), כי שם לא ציווה רק על המילואים, ובשבעת הימים וקורבנותיהם מלאו ימי מילואיהם, כי עתה ביום השמיני הם עצמם יקריבו הקורבנות. והנה הקורבנות הללו כחנוכה להם, כעניין מנחת חביתים לדורות ביום המשח אותו (לעיל ו יג יד).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי לכפר על מעשה העגל הוסיף להם עתה הקורבנות הללו, כי כאשר ציווה וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אותם, עדיין לא נעשה העגל, כאשר פירשתי (שם ח ב), לכך לא הזכירם שם. ולא כדברי רש'י שאמר שם (שמות כט א): כי הפר לכפר על מעשה העגל, אבל היו הפרים ההם לחטא על המזבח ועל אהרן ועל בניו ולקדש אותם, והעגל הזה ביום השמיני לכפר על מעשה העגל.<br>
<br>
והנה קורבן אהרן כקרבנו ביום הכיפורים בשווה, וחטאת העם כחטאתם ביום הכיפורים, שעיר עזים אחד לחטאת. <br>
<b>וכך אמר בתוספתא של פרשת מילואים בת'כ (שמיני מילואים ד): <br>
</b><blockquote>שהעגל הזה לכפר על מעשה העגל. <br>
<b></b></blockquote><b>ודרשו: <br>
</b><blockquote>וכי מה ראו ישראל להביא יותר מאהרן?! <br>
אלא אמר להם: יש בידכם בתחילה ויש בידכם בסוף. <br>
יש בידכם בתחילה, שנאמר (בראשית לז לא): וישחטו שעיר עזים. <br>
ויש בידכם בסוף, שנאמר (שמות לב ח): עשו להם עגל מסכה, <br>
יבא שעיר ויכפר על מעשה שעיר, יבא עגל ויכפר על מעשה עגל.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ונראה </span></b>כי בעבור היות טעם החטאת של אהרן כטעמו ביום הכיפורים, שרף אותו כאשר יישרף של יום הכיפורים, אף על פי שהיה זה חטאת חיצונה, כי לא פירש משה שיעשה כן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> נצטווה בכך, והכתוב לא חשש להאריך, כי לא יעשה רק מה שיאמר משה, ולא יאמר משה רק מה שציוה ה'.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ז - ח): וטעם קרב אל המזבח, ויקרב אהרן אל המזבח וישחט - <br>
</span></b><b><span id='katom'>על דעתי בדרך הפשט,</span></b> יאמר קרב אל צפון המזבח ועשה שם החטאת והעולה, כי הם שחיטתן בצפון, ואמר משה כן בדרך קצרה שכבר ידע אהרן זה.<br>
<br>
<b>אבל בת'כ (שמיני מילואים ח) נתעוררו רבותינו בזה, ומשלו משל: <br>
</b><blockquote>למה הדבר דומה? <br>
למלך בשר ודם שנשא אשה והיתה מתביישת מלפניו, <br>
נכנסה אצלה אחותה, אמרה לה, אחותי למה נכנסת לדבר זה, <br>
לא שתשמשי את המלך, הגיסי דעתך ובואי שמשי את המלך. <br>
</blockquote>כך אמר לו משה לאהרן, אהרן אחי למה נבחרת להיות כוהן גדול לא שתשרת לפני המקום, הגס דעתך ובוא ועבוד עבודתך. <br>
<br>
ויש אומרים, היה אהרן רואה את המזבח כתבנית שור והיה מתיירא ממנו, נכנס משה אצלו אמר לו אהרן אחי לא תירא ממה שאתה מתיירא, הגס דעתך ובא קרב אליו, לכך אמר קרב אל המזבח. ויקרב אל המזבח, בזריזות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם דבר זה, </span></b>כי בעבור שהיה אהרן קדוש ה' ואין בנפשו חטא זולתי מעשה העגל, היה החטא ההוא קבוע לו במחשבתו, כעניין שנאמר (תהילים נא ה): וחטאתי נגדי תמיד, והיה נדמה לו כאילו צורת העגל שם מעכב בכפרותיו, ולכך אמר לו הגס דעתך, שלא יהיה שפל רוח כל כך שכבר רצה אלוהים את מעשיו. <br>
<br>
ואחרים מפרשים שהיה השטן מראה לו כן, כמו שאמרו שם, אהרן אחי אף על פי שנתרצה המקום לכפר עונותיך צריך אתה ליתן לתוך פיו של שטן שמא ישטינך בביאתך למקדש וכו' בתורת כוהנים (שמיני מילואים ג).<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וכפר בעדך ובעד העם - <br>
</span></b>יאמר קרב אל המזבח לעשות כל הקורבנות, ועשה תחילה את חטאתך ואת עולתך, וכפר בעדך תחילה בקורבנותיך, ובעד העם אחרי כן, שתעשה קורבן העם וכפר בעדם בקרבנם, לימד אותו שיבא זכאי ויכפר על החייב.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מלבד עולת הבקר
id: 0309
nru: יז
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 09
htm:
</b>הוצרך הכתוב להזכיר זה בכאן, ללמד שאין עולת העם פוטרת עולת התמיד ולא קודמת לה. ולא הוצרך להזכיר כן בימי המילואים, לפי שהם קורבנות יחיד למלא יד הכוהנים, ובידוע שלא פטרו את התמיד ולא קדמו אליו.<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (שמיני מילואים יב) שנו: <br>
</b><blockquote>ויקטר על המזבח מלבד עולת הבוקר, מה בא זה ללמדנו, אם ללמד שאם לא מצא מנחה יביא בהמה, והלא כבר נאמר ויקרב את העולה ויעשה כמשפט, אם כן למה נאמר ויקטר על המזבח מלבד עולת הבוקר, מלמד ששתי מנחות היו שם אחת על העולה ואחת בפני עצמה.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ופירושו</span></b> שאילו אמר ויקרב את העולה ויעשה כמשפט מלבד עולת הבוקר, היה ללמד שהתמיד קודם, כמו שאומר בפרשת המוספין, על עולת התמיד יעשה ונסכו (במדבר כח טו), מלבד עולת התמיד (שם פסוק לא), אבל כשהזכיר המנחה, ויקרב את המנחה וימלא כפו ממנה ויקטר על המזבח מלבד עולת הבוקר, נראה שעל המנחה הוא אומר. ולפיכך דקדקו, שאם בא לומר שהקריב זו המנחה לבדה ולא הקריב מנחת נסכים לתמיד ולא לעולת העם, שלא מצא אלא לנדבה זו, והלא כבר נאמר ויקרב את העולה ויעשה כמשפט, שקרבה כמשפטה במנחת נסכים, אם כן למה נאמר ויקרב ויקטר על המזבח מלבד עולת הבוקר, לומר שהקריב המנחה הזו מלבד עולת הבוקר ומנחתה, שאין המנחה הזו מנחת נסכים אלא מנחת נדבה של ישראל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והמכסה
id: 0309
nru: יט
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 09
htm:
</b><blockquote>חלב המכסה את הקרב. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני, </span></b>כי למה יזכיר החלב הזה ולא יזכיר החלבים האחרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על דעתי,</span></b> <b>'המכסה'</b> שם לכולם, כי כל חלב שיקרב לגבי המזבח הוא מכסה, כי האחד חלב המכסה את הקרב, והשני כל החלב אשר על הקרב, וגם הוא מכסה, והחלב אשר על הכליות יכסה עליהן, וכן אשר על הכסילים, וכמו שאמרו (חולין צג א): חלב שהבשר חופה אותו מותר, שעל הכסילים אמר רחמנא ולא שבתוך הכסילים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הכתוב הזה נמשך למעלה,</span></b> וימציאו בני אהרן אליו את הדם של שור ואיל הנזכרים, ואת החלבים מן השור, אבל מן האיל המציאו אליו האליה והחלב, ומשניהם הכליות ויותרת הכבד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר וישימו את החלבים על החזות
id: 0309
nru: כ
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 09
htm:
</b>כי האליה והכליות ויותרת הכבד יתנו למטה והחלבים עליהן והכל על החזות, והנה החלבים לבדם יראו למעלה, והוא דרך כבוד בהקטרה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויקטר החלבים המזבחה - <br>
</span></b>עם שאר הנזכרים, אבל בעבור היות ההקטרה גדולה בחלבים יזכירם, וכן ותאכל על המזבח את העולה ואת החלבים (פסוק כד).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותצא אש מלפני ה'
id: 0310
nru: ב
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 10
htm:
</b>טעם מלפני ה' כמו מאת פני ה'. והמשכיל יתבונן, שכבר פירשתי זה (שמות ל א): זה החטא בנדב ואביהוא, תדענו ממה שאמר ויקריבו לפני ה' אש זרה, ולא אמר ויקריבו לפני ה' קטרת אשר לא ציווה אותם, והנה הם שמו קטרת על האש, כעניין שאמר הכתוב (דברים לג י): ישימו קטורה באפך, ולא שמו לבם רק לזאת, והנה לא היה אשה ריח ניחוח.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם </span>'וישימו עליה קטרת'</b>, שלא אמר <b>'וישימו עליהן'</b> כאשר נאמר בעדת קרח (במדבר טז ז): ותנו בהן אש ושימו עליהן קטרת, ושם עוד ונתתם עליהם קטרת (שם פסוק יז). אבל אמר בכאן <b>'עליה'</b> לרמוז כי על האש בלבד שמו קטרת, ותצא אש מלפני ה' ותאכל אותם. ויתכן שירמוז לזה מה שאמר (שמות ל ט): לא תעלו עליו קטרת זרה, שלא יעשוה זרה, והוא מה שנאמר (להלן טז א): בקרבתם לפני ה' וימותו, כי בהקריבם לפניו מתו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הוא אשר דבר ה' לאמר
id: 0310
nru: ג
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 10
htm:
</b><span id='red'>היכן דיבר? <br>
</span><blockquote>ונקדש בכבודי (שמות כט מג), אל תקרי בכבודי אלא במכובדי, אמר לו משה לאהרן, אהרן אחי יודע הייתי שיתקדש הבית במיודעיו של הקב'ה, והייתי סבור או בי או בך, עכשיו אני רואה שהם גדולים ממני וממך. <b>לשון רש'י ממדרש רבותינו (ויק'ר יב ב). </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן יהיה טעם</span></b> ונקדש בכבודי, שיהיה קדוש בעיני כל העם ובמכובדי, וידעו כי אני שוכן בו.<br>
<br>
<b>ורבי אברהם גם כן אמר: <br>
</b><blockquote>הוא אשר דבר ה' לאמר, כבר אמר לי השם שיראה קדושתו בקרובים אליו, כטעם רק אתכם ידעתי מכל משפחות האדמה (עמוס ג ב). וכאשר אראה בם קדושתי זו אז אהיה נכבד על פני כל העם וייראו ממני. <br>
</blockquote>ואם כן, הוא דבור לא נכתב, כי השם הודיעו דרכיו שכך המידה הזאת לפניו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולדעתי בדרך הפשט אין צורך לכל זה,</span></b> כי דבר השם, גזרותיו ומחשבותיו ועניין דרכיו, והדבור יאמר בכל אלה, דברתי אני עם לבי (קהלת א טז), חשבתי מחשבה זו. וזה הדבר אשר מל יהושע (יהושע ה ד), זה העניין, על דבר הכסף (בראשית מג יח). וכן ותהי אשה לבן אדוניך כאשר דבר ה' (שם כד נא), גזר, וכמוהו באבירם בכורו יסדה ובשגוב צעירו הציב דלתיה כדבר ה' אשר דבר ביד יהושע בן נון (מ'א טז לד).<br>
<br>
והנה אמר משה, המקרה הזה הוא אשר גזר השם לאמר אל לבו, בקרובי אקדש, שלא יהרסו אל קדושתי, ועל פני כל העם אכבד, שיהיו נוהגים כבוד במשכני.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וידום אהרן - <br>
</span></b>שהיה בוכה בקול, ואז שתק. או כטעם ואל תדום בת עינך (איכה ב יח).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קרבו שאו את אחיכם
id: 0310
nru: ד
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 10
htm:
מצאתי בתורת כוהנים בפרשת מילואים (ריש שמיני לה): <br>
</b><blockquote>רבי אליעזר אומר: לא מתו בני אהרן אלא בחוץ, מקום שהלוים מותרין שם ליכנס, שנאמר: ויקרבו וישאום בכתנותם. <br>
אם כן למה נאמר וימותו לפני ה'? <br>
נגפם המלאך והוציאם לחוץ. <br>
רבי עקיבא אומר: לא מתו אלא בפנים, שנאמר וימותו לפני ה'.<br>
אם כן למה נאמר ויקרבו וישאום בכתנותם? <br>
שהטילו בהם חכות של ברזל וגררום והוציאום לחוץ. <br>
</blockquote>ע'כ בברייתא.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> שאע'פ שגם הכוהנים אסורין לבא בהיכל אלא בשעת עבודה, אינו אלא בביאה ריקנית, אבל להוציא משם טומאה או לבדק הבית יכנס.<br>
 <br>
<b>שכך שנינו בתורת כוהנים (אמור פרק ג יא): <br>
</b><blockquote>יכול לא יכנס לעשות רקועות? <br>
תלמוד לומר: אך (להלן כא כג), כך היא מצותן, הכוהנים נכנסין שם, אם אין שם כוהנים נכנסין שם לוים, אם אין טהורים נכנסים שם טמאים, אם אין תמימים נכנסין שם בעלי מומין. <br>
</blockquote>ועכשיו היום הזה אין שם כוהנים, שהרי נצטוו שלא יטמאו להם, אבל כיון שהיה אפשר בחכות ובגרירה לא היו רשאין ליכנס שם. ועל דעת רבי אליעזר, מפני שאמר הכתוב ויקרבו סבר שהיו בחוץ, ולכן לא אמר ויגררום בכתנותם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בכתנותם - <br>
</span></b>כי היו לובשים בגדי כהונה, והנה ציווה משה להוציא אותם אל מחוץ למחנה, ושם יפשיטום בגדי הכהונה וילבישום תכריכי המתים, ויקברו אותם כמנהגם כשאר המתים במדבר. והנה אחר כן טהרו הבגדים הקדושים והיו לשאר הכוהנים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ו - ז): אל תפרעו - <br>
</span></b><blockquote>אל תגדלו שער, מכאן שאבל אסור בתספורת, אבל אתם אל תערבבו שמחתו של מקום. <b>'ולא תמותו'</b> הא אם תעשו תמותו, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
וזה שאמר <b>'מכאן שאבל אסור בתספורת'</b>, אסמכתא בעלמא היא. ועוד, כי לפי זה לא ידרש הא אם תעשו תמותו. אבל יהיה רשות בבני אהרן, שיאמר, אינכם חייבין לפרוע ראשיכם ולקרוע בגדיכם כשאר האבלים, <b>'ולא תמותו'</b> שלא תהיו חייבין מיתה בכך, כי שאר האבלים חייבים אם לא עשו כן.<br>
<br>
<b>וכך אמרו בגמרא במשקין (מו'ק כד א): <br>
</b><blockquote>אבל שלא פרע ושלא פרם חייב מיתה, שנאמר ראשיכם אל תפרעו ובגדיכם לא תפרומו ולא תמותו, הא אחר שלא פרע ושלא פרם חייב מיתה. <br>
</blockquote>וכל זה כדרך האסמכתות בתלמוד. ואין פריעה ופרימה באבלות אלא מדברי סופרים. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שיהיה יום ראשון הלכה למשה מסיני נלמד מן האנינות כפי דעת הגאונים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל עיקר הכתוב הזה</span></b> אזהרה בבני אהרן, ושמע פירושו. <br>
<b>כבר אמרו רבותינו (הוריות יב ב): <br>
</b><blockquote>שכהן גדול מקריב אונן ואינו אוכל, ואם מת לו מת אסור לפרוע ולפרום עליו ולהטמא לו, שנאמר (להלן כא י יא): את ראשו לא יפרע ובגדיו לא יפרום ועל כל נפשות מת לא יבא. ובעבור שהוא רשאי להיות מקריב כשהוא אונן, אמר בו הכתוב ומן המקדש לא יצא ולא יחלל את מקדש אלוהיו, והטעם שיזהיר אותו שלא יצא מן המקדש ויניח העבודה כי זה חלול המקדש הוא.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנה זו האזהרה </span></b>שלא יצא מן המקדש בשעת העבודה נוהגת בכל הכוהנים, אבל לימד בכהן גדול שמקריב אונן, וכיון שכן הוא, אם הניח העבודה ויצא באנינות יתחייב ככל כוהן שמניח עבודה ויוצא לרצונו.<br>
<br>
והנה משה הזהיר כאן לאהרן שלא יפרע ושלא יפרום, כי היא מצווה נוהגת בו לדורות שהוא הכהן הגדול. אבל בניו שהיו משאר הכוהנים, לא היו רשאין להקריב ביום הזה כי היו אוננין, ואונן שעבד חלל, והיו חייבים להיטמא לאחיהם, וכן היו רשאין או חייבין לפרוע ולפרום, ומשה הזהירם מכל זה הוראת שעה, ולכן ציווה אל מישאל ואלצפן שיטמאו למתים הם ולא הכוהנים, וציוה להם שלא יפרעו ושלא יפרומו כאביהם ולא יבכו כלל. וזה טעם ואחיכם כל בית ישראל יבכו את השרפה, ולא אתם, והנה הכל שלא לערבב שמחתו של מקום, והחמיר בזה להיות להם חיוב מיתה אם יערבבו השמחה כלל.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שנצטווה משה בכך מפי הגבורה, ואע'פ שלא נכתב. או שלמד זה ממה שנצטווה (לעיל ח לה): ושמרתם את משמרת ה' ולא תמותו, כי <b>'משמרת ה''</b> יוסיף גם היום השמיני, והנה גלוי וידוע היה לפני מי שאמר והיה העולם כי עתידין בני אהרן להיות אוננין, ואע'פ כן ציווה שלא יניחו המקדש, א'כ לא יטמאו ולא יתאבלו כלל.<br>
<br>
והנה בני אהרן הכוהנים המשוחים, אע'פ שהם כוהנים הדיוטים עשה דינם בימי המילואים כדין משוח מלחמה לדורות שהוא אינו פורע ואינם פורם ולא מיטמא לקרובים ככהן גדול, אבל אינו מקריב אונן, וגם הם לא הקריבו באותו היום, כמו שדרשו (זבחים קא א): הן היום הקריבו את חטאתם, וכי הם הקריבו שהם הדיוטות אני הקרבתי שאני כוהן גדול. והנה בכל המקרה הזה לא נתבטל דבר במילואים, שכבר קרבו הקורבנות, ולערב אכלום כולם הראוי לאכילה. ואפשר שיהיה זה כל ימיהם באלעזר ואיתמר שיהיה דינם כמשוח מלחמה, בעבור שנמשחו בשמן המשחה, ויהיה זה טעם כי שמן משחת ה' עליכם.<br>
<br>
<b>וכבר הזכרתי (לעיל ח לה): הברייתא של תורת כוהנים (ריש פרשת שמיני מב): שאמרה:<br>
</b><blockquote><b>'ומפתח אהל מועד לא תצאו'</b>, יכול בשעת העבודה ושלא בשעת העבודה? <br>
תלמוד לומר: ומן המקדש לא יצא ולא יחלל (להלן כא יב), <br>
אימתי לא יצא ואינו מחלל? <br>
הוי אומר בשעת העבודה. <br>
<b>'פן תמותו'</b>, ממשמע לאו אתה שומע הן. <br>
<b>'כי שמן משחת ה' עליכם'</b>, מה תלמוד לומר? <br>
שיכול אין לי אלא אהרן ובניו שנמשחו בשמן המשחה, שאם יצאו בשעת העבודה חייבין מיתה, מנין לכל הכוהנים שבכל הדורות? <br>
תלמוד לומר כי שמן משחת ה' עליכם. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b>וכן ראיתי עוד בתוספתא של סנהדרין (פ'ד ה'א), <br>
</b><blockquote>אמרו לו לר' יהודה אין מן המקדש לא יצא אלא בשעת עבודה בלבד.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנה לפי זה,</span></b> האזהרה הזו והעונש היו באהרן ובניו שאם יצאו מפתח אוהל מועד בשעת עבודה יהו חייבין, ואהרן היה מקריב ביום הזה, והזהירו שלא יניח העבודה ויצא, אבל בניו ביום הזה אוננין היו ואינם עובדין, ואיך יהיו בכלל זה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי נאמר,</span></b> שמשה אמר לכולם ומפתח אהל מועד לא תצאו בשעת עבודה פן תמותו, והם היודעים כי אהרן מקריב אונן והוא באזהרתו מעתה, ובניו בכלל האזהרה והעונש כשיהיו ראויים לעבודה מיום זה ואילך. ומפני זה אמר בכאן סתם ומפתח אהל מועד לא תצאו, ולא פירש עד מתי, אם עד הערב או למחרתו, כי הכוונה שלא יניחו העבודה, והיא מצווה נוהגת לדורות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה לבנים הוראת שעה שלא יצאו משם ביום הזה כאביהם לכבוד השמחה, אבל הכוהנים שבכל הדורות מוזהרים שלא יניחו עבודה מן הכתוב שאמר ומן המקדש לא יצא ולא יחלל, כי כל כוהן שיצא ויניח עבודתו מחלל. ולא הוצרכו ללמוד מכאן אלא העונש, שנתרבה כל מניח עבודה ויוצא למיתה מכי שמן משחת ה' עליכם, שהמשיחה לדורות היא עליהם, כמו שנאמר (שמות מ טו): והייתה להיות להם משחתם לכהונת עולם לדורותם. <br>
<br>
<b>וכך שנו שם בברייתא של תורת כוהנים (ריש הפרשה כח):<br>
</b><blockquote> מכאן אמרו הרוגי בית דין אין מתעסקין עמהן לכל דבר, שמא תאמרו הרי אנו הולכים לבתינו ומתאבלין אוננין ובוכין, והלא כבר פקדנו המקום שלא תצאו מן המקדש.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>נראה מכאן</span></b> שהייתה הוראת שעה שיהיו המתים בבית דין של מעלה כנהרגין בבית דין על העבירות שבאין ושואלין בשלום הדיינין ובשלום העדים (סנהדרין מו א), אף כאן יעמדו לפני השם ביום חתונתו וביום שמחת לבו, ביום חתונתו זה סיני, וביום שמחת לבו זה שמחת אהל מועד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יין ושכר אל תשת
id: 0310
nru: ט
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 10
htm:
</b><blockquote>יין דרך שכרותו, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ופירושו, </span></b>שאם הפסיק בו, או שנתן לתוכו מעט מים פטור. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ודעתו של הרב </span></b>שלא הוזהרו אלא על היין, לא על שאר המשכרים, ונלמוד שכר מן הנזיר. <br>
<b><span id='katom'>וכן הדבר לפי דעתי. <br>
</span></b><br>
<b>אבל על דעת הרב ר' משה (הל' ביאת המקדש פ'א ה'ב): <br>
</b><blockquote>על שאר המשכרים באזהרה, ושכר כפשוטו.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והטעם בצואה הזאת עתה,</span></b> שלא יתעה הכהן בשכרות היין ויבא לידי מחשבה שאינה כהוגן וימות בה, כאשר עשו בניו. ויתכן כי מה שדרשו (ויק'ר יב א): שהיו נדב ואביהוא שתויי יין, לומר כי מפני יינם טעו באש זרה, לא שיהיה העונש מפני היין, כי עדיין לא הוזהרו ממנו, אבל עונשם שטעו באש ה', כאשר רמזתי (לעיל פסוק ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>בבאכם אל אהל מועד - <br>
</span></b><blockquote>אין לי אלא בבואם להיכל, בגשתם למזבח מנין? <br>
נאמר כאן ביאת אהל, ונאמר בקידוש ידים ורגלים ביאת אהל, <br>
מה להלן עשה גישת מזבח כביאת אהל, אף כאן עשה גישת מזבח כביאת אהל. <b>לשון רש'י ותורת כוהנים (פרשה א ד).<br>
</b></blockquote><b><br>
<span id='katom'>והנראה לפי ההקש הזה,</span></b> שאין הכהן חייב מיתה בגישת המזבח ולא בביאת האהל אלא אם כן עבד שם עבודה, כדרך קידוש ידים שאין האזהרה שם אלא שלא יעבוד, כדרך שנאמר (שמות ל כ): או בגשתם אל המזבח לשרת להקטיר אשה לה'.<br>
<br>
<b>ובלשון הזה שנוי שם בספרא: <br>
</b><blockquote>רבי אומר: נאמר כאן בבאכם אל אהל מועד, ונאמר להלן (שם): בבואם אל אהל מועד, מה להלן עשה את היציאה כביאה, ואת המזבח כאהל מועד, ואינו חייב אלא בשעת העבודה, אף כאן עשה את היציאה כביאה, ואת המזבח כאהל מועד, ואינו חייב אלא בשעת העבודה, כלומר שאין החיוב אלא שלא יעבוד בין שנכנס שכור או ששתה שם ועבד. <br>
</blockquote><br>
<b>ושם (א ח): אמרו: <br>
</b><blockquote><b>'חקת עולם'</b>, לרבות היציקות והבלילות והתנופות וההגשות הקמיצות וההקטרות המליקות וההזיות, כי מפני שאמר הכתוב להקטיר אשה לה', הוצרכו אלו לרבותם. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b><span id='katom'>ונראה עוד, </span></b>שאין החיוב הזה במקריב בבמה, ולכך אמרו שם, <br>
<blockquote>אין לי אלא אהל מועד, מנין לרבות שילה ובית עולמים? <br>
תלמוד לומר: חוקת עולם, כי האזהרה לכוהנים בעבודתם, ואין כוהן בבמה.<br>
</blockquote><br>
והנה פירוש <b>'בבאכם'</b>, כאשר תעבדו עבודה. ואמר בלשון הזה, כי כל העבודות שם היו, או בתוך האהל או במזבח העולה אשר פתח אהל מועד. והכלל, כי האזהרה והעונש באלו אינם אלא שלא יעבוד שתוי יין או שאינו רחוץ ידים ורגלים, וכן מחוסר בגדים, אבל על הכניסה אין בה בתורה שום מניעה מאלו.<br>
<br>
<b>ומה ששנינו (כלים פ'א מ'ט): <br>
</b><blockquote>רבי יוסי אומר: בחמשה דברים בין האולם ולמזבח שווה להיכל, שאין בעלי מומין ופרועי ראש ושלא רחוץ ידים ורגלים נכנסין לשם, וכולה מתניתין, מעלות דרבנן הם. <br>
</blockquote><br>
<b>ועל דעת הרב ר' משה (הל' ביאת המקדש פ'א הט'ו הט'ז): <br>
</b><blockquote>יש בכניסה בלא עבודה לאו שאין בו מיתה.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : שוק התרומה וחזה התנופה
id: 0310
nru: טו
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 10
htm:
</b><blockquote>לשון אשר הונף ואשר הורם (שמות כט כז). תנופה מוליך ומביא, תרומה מעלה ומוריד. ולמה חלקן הכתוב, תרומה בשוק ותנופה בחזה, לא ידענו, ששניהם בהרמה והנפה. <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי בטעם זה,</span></b> כי במילואים היה השוק תרומה לה' והוקטר עם הלחם ועם החלבים, והמורם מן השלמים יקרא תרומה, כמו שנאמר (לעיל ז יד): והקריב ממנו אחד מכל קורבן תרומה לה', וכל שכן אלו שהעלו אותם לגבוה שהם כולם תרומה לה'. ולא יקרא בשם תנופה, כי תנופתו הייתה עם החלבים והלחם כדי להקטירם לה', אבל החזה הונף בפני עצמו, ולא היה חלוק משאר הבשר אלא בתנופה, ובתנופה זו בלבד נתקדש וזכה בו משה להיות לו למנה.<br>
<br>
ומפני שזכות אהרן ובניו בחזה ושוק לדורות היה מיום המילואים, וזכו בשוק בתרומתו לה' ובחזה בתנופתו, ושאר הבשר לבעלים, יקרא לעולם השוק תרומה והחזה תנופה כאשר היה בהם ביום הזכות.<br>
<br>
<b><span id='pink'>על אשי החלבים - <br>
</span></b><blockquote>כמו על חלבי האשים, מכאן שהחלבים למטה בשעת תנופה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך, </span></b>כי אשי תואר לחלבים, כמו שאמר (דברים יח א): אשי ה' ונחלתו יאכלון.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ופירוש הכתוב הזה,</span></b> שהוא טעם למה שאמר (פסוק יד): כי חקך וחק בניך נתנו מזבחי שלמי בני ישראל, ואמר שוק התרומה וחזה התנופה על אשי החלבים יביאו אותם בני ישראל הנזכרים, להניף תנופה לפני ה', שיהיו קדושים לפניו, ויהיו לך ולבניך לחק עולם, כי הצואה בתנופה אין זה מקומה, אבל לפי דרכנו למדנו בה שהחלבים למטה בשעת תנופה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שעיר החטאת
id: 0310
nru: טז
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 10
htm:
</b><blockquote>שעיר מוספי ראש חודש. ושלשה שעירים קרבו בו ביום, קחו שעיר עזים לחטאת, ושעיר נחשון, ושעיר ראש חודש, ומכולם לא נשרף אלא זה. ונחלקו בדבר חכמי ישראל, יש אומרים מפני טומאה שנגעה בו נשרף, ויש אומרים מפני אנינות נשרף,<b> לשון רש'י</b>.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעת האומר</span></b> מפני טומאה נשרף כתב הרב בפסוק ואכלתי חטאת היום (להלן פסוק יט): היום אסור אבל אנינות לילה מותר, שאין אונן אלא יום קבורה, כי לפי זה אם מפני אנינות, היה להם לאכלו בערב, אלא קסבר אנינות לילה דאורייתא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל משה ואל אהרן וגו' דברו אל בני ישראל
id: 0311
nru: א
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b>המצוות בפרשיות האלה נוהגות בישראל ובכוהנים, אבל עניינם מרובה בכוהנים, כי הם צריכים להשתמר תמיד מנגיעת הטומאה, בעבור שיצטרכו לבא במקדש ולאכול הקדשים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי אם שגגו ישראל בהם חייבין להביא עליהם קורבן שיקריבוהו הכוהנים. ועוד, שציוה אותם ולהבדיל בין הקודש ובין החול ובין הטמא ובין הטהור (לעיל י י).<br>
<br>
והנה הם צריכים להורות לישראל הטמא והטהור שיזהרו בהם, על כן היה הדבור הזה אל משה ואל אהרן שניהם, או למשה שיאמר לאהרן, וצוה לשניהם דברו אל בני ישראל, ולכך נאמרו בספר תורת כוהנים, ויזהיר בפרשה באכילה ובטומאה שלא יטמאו המשכן וקדשיו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכל הבהמה אשר על הארץ
id: 0311
nru: ב
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'>פשוטו</span></b> מכל הבהמה אשר על פני כל הארץ, כטעם מכל אשר בעולם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ומדרשו</span></b> (תו'כ פרשה ב ו): מפני שיש חיות בים ואין תורתן בסימנין הללו אלא כדגים, לפיכך אמר אשר על הארץ, להוציא מה שבים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל מפרסת פרסה ושוסעת שסע פרסות מעלת גרה
id: 0311
nru: ג
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'>טעם הכתוב הזה</span></b> שכל בהמה שיהיו בה שני הסימנין הללו תאכלו, אבל לא תאכלו באחד מהם. והיה ראוי שיאמר כן בדרך כלל, אלא שפרט הגמל והשפן והארנבת בגרה והחזיר בפרסה, מפני שאין אחרים בעולם בסימן האחד לבדו.<br>
וחזר ואמר (פסוק ח): מבשרם לא תאכלו, ללאו. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>אין לי אלא אלו, שאר בהמה טמאה שאין לה שום סימן טהרה מנין? <br>
אמרת קל וחומר, מה אלו שיש בהם קצת סימני טהרה אסורות וכו'.<br>
</blockquote><br>
<b>ולשון ספרא (פרק ג ב): <br>
</b><blockquote>מה אלו שיש בהם סימני טהרה הרי הם בלא תעשה על אכילתם, שאר בהמה טמאה שאין בה סימן טהרה אינו דין שתהא בלא תעשה על אכילתה?! <br>
נמצאו הגמל והשפן והארנבת והחזיר מן הכתוב, ושאר בהמה טמאה מקל וחומר, נמצאת מצוות עשה שלהן מן הכתוב, מצוות לא תעשה מקל וחומר. <br>
</blockquote>עד כאן הברייתא.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי דעתי</span></b> אינה עולה כהוגן לפי סוגיות התלמוד, שאם כן לא יהא לוקה על שאר בהמה טמאה, שאינה באה אלא מדין קל וחומר, שאין מזהירין מן הדין. וכך אמרו באחותו שאסר הכתוב אחותו בת אביו או בת אמו (להלן כ יז), והוצרך לרבות בכתוב אחותו שהיא בת אביו ובת אמו אע'פ שבאה בקל וחומר ויש בה שם שתיהן, לומר שאין מזהירין מן הדין, כדאיתא ביבמות בפרק כיצד (כב ב). אבל הברייתא הזו, או שהיא שנויה כדברי האומר עונשין מן הדין במסכת סנהדרין (נד א), או שאינה מתרצתא.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> במלקות שאר בהמה טמאה, מפני שאמר הכתוב באיסור השפן מפני שאין מפריס פרסה, ובחזיר מפני שאינו מעלה גרה, אם כן כל שאינו מעלה גרה ומפריס פרסה הוא בשם האיסור הזה, אין צורך לקל וחומר כלל.<br>
<br>
<b><span id='pink'>אותה תאכלו - <br>
</span></b><blockquote>ולא בהמה טמאה, והלא באזהרה היא, אלא לעבור עליה בעשה ולא תעשה.<b> לשון רש'י, וכך היא בתורת כוהנים (פרק ג א).<br>
</b></blockquote><br>
<b>והרב רבי משה אמר (הל' מאכלות אסורות פ'ב ה'ג): <br>
</b><blockquote>שהוא למעט בשר האדם, אותה תאכלו ולא אדם, ובשרו וחלבו בעשה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא מצינו</span></b> שידרש כן לרבותינו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ושמא חשב זה</span></b> ממה ששנינו שם בת'כ (פרק ד ד): <br>
<blockquote>יכול אף בשר מהלכי שתים וחלב מהלכי שתים יהיו בלא תעשה על אכילתן?<br>
תלמוד לומר: זה לא תאכלו, זה בלא תעשה על אכילתו, ואין בשר מהלכי שתים וחלב מהלכי שתים בלא תעשה על אכילתן. <br>
</blockquote>וידון הרב מזה שאינו בלא תעשה, אבל הוא בעשה, ודרשו מן הכתוב אותה תאכלו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואין הדבר כן,</span></b> שבפירוש <b>אמרו חכמים (כריתות כא ב):</b> <br>
<blockquote>בדם מהלכי שתים וחלב מהלכי שתים שאפילו מצוות פרוש מדבריהם אין בו, ואם היה בשרו אסור, כל היוצא מן הטמא טמא. <br>
</blockquote><br>
ודם השרץ ודם האדם מעטו אותן חכמים מאסור דם, <br>
<b>ואמרו (מכשירין פ'ו מ'ה): <br>
</b><blockquote>דם השרץ כבשרו, ולוקה עליו משום שרץ שאין בו משום דם, ועשאוהו כבשר. <br>
</blockquote>אבל מה שאמרו שאינן בלא תעשה על אכילתן, לומר שלא נמנעו ממנו והן מותרין. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי דעתי יהיה זה</span></b> בבשר מן החי, אבל המת למדו בו (ע'ז כט ב): מגזירה שוה מעגלה ערופה שאסור בהנאה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת הארנבת
id: 0311
nru: ו
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b>מין הוא שיקראו כן בלשון הקודש הזכר והנקבה ממנו, וכן היענה, ובעופות היונה, אין שם הזכר חלוק מן הנקבה. ויש רבים ששמותם בלשון זכר ואין לנקבותיהם שם אחר, גמל, שפן, חזיר, דוב אורב (איכה ג י), פרה ודוב תרעינה (ישעיה יא ז), וכן תור בעופות. ולכך אמר הכתוב (לעיל ה ז): שתי תורים או שני בני יונה, יזכיר בתורים שהן בלשון זכר שתי, וביונה שני, להודיע שאין קפידא בהם.<br>
<br>
ואל תשיב עלי מלשון רבותינו שיאמרו (בכורות כח ב): פרה וחזירה, ויאמרו (שם ו ב): גמל הבא מן הגמלה, כי ישאילו בהם לשון לבאר כוונתם. וטעם האסור באלו, שאינן בעלי שני הסימנים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובנבלתם לא תגעו
id: 0311
nru: ח
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b>אינה אזהרה לאסור לנו הנגיעה, אבל יאמר ובנבלתם לא תגעו כי טמאים הם לכם, כלומר לא תגעו בהם בלתי אם תטמאו. והעניין, לומר שיחשוב כל נוגע בהם שהוא טמא, ויזהר מן המקדש ומן הקדשים.<br>
<br>
<span id='katom'>ושמא המדרש</span><b> שאמרו רבותינו (תורת כוהנים פרק ד ט): <br>
</b><blockquote>ובנבלתם לא תגעו, ברגל.<br>
</blockquote>כלומר שלא תגעו בו בשעה שאתם חפצים להיות טהורים, כי טמאים הם ולא תעלו בהם לרגל, אבל אין הנגיעה נמנעת בלאו, שאין הנוגע בנבלה ברגל מן הלוקין את הארבעים. <br>
<br>
<b>ומה שאמרו (ר'ה טז ב): <br>
</b><blockquote>חייב אדם לטהר עצמו ברגל, מצווה מדברי סופרים, ואין בזה מן התורה עשה או לא תעשה, זולתי מצוות העלייה. או שיהא ובנבלתם לא תגעו ברגל אסמכתא, כשאר אסמכתות הרבה ששנויות שם בת'כ.<br>
</blockquote><br>
<b>ועוד שנוי שם (פרק ד י): <br>
</b><blockquote>אחרים אומרים יכול אם נגע אדם בנבלה ילקה ארבעים, תלמוד לומר ולאלה תטמאו (פסוק כד), יכול אם ראה אדם את הנבלה ילך ויטמא, תלמוד לומר ובנבלתם לא תגעו, הא כיצד, הוי אומר רשות. <br>
</blockquote>וזה עיקר הדין מן התורה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : סנפיר וקשקשת
id: 0311
nru: ט
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><blockquote>סנפירים אלו השט בהם. קשקשת, אלו הקבועים בו. <b>לשון רש'י. וכן הוא בגמרא במסכת חולין (נט א). <br>
<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>אבל לא תבין מלשונם</span></b> שהן קבועים בגופן ממש ודבוקים בעור הדג, אבל קראום <b>'קבועים'</b> שאינן נדין ממנו ולא מזדעזעין בו כסנפיר. והם הקליפין העגולים שגלדן דומה לצפורן, שהם נפשטין מעור הדג ביד או בסכין, אבל כל שהוא קבוע ודבוק בעור הדג ואינו נפרד מן העור כלל אינו קשקשת, ובעליו אסור הוא. ולכך אמרו בגמרא (שם סו ב): קשקשת לבושא הוא, ולשון תוספתא (חולין פ'ג ה'ט): אלו הן הקשקשים שמלובש בהן, וסנפירים ששט בהן.<br>
<br>
<b>וזהו תרגומו של אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>קלפין, <br>
</blockquote>שהן קליפין שעל העור, נפשטין ונקלפין ממנו כקליפי האילנות והפירות, מן עניין הכתוב שאמר (ש'א יז ה): ושריון קשקשים הוא לבוש, שהשריונות כולן עשויים מן הטבעות, ויש שעושים בהם קליפות לסתום פיות הטבעות שלא יכנס בהן חץ דק, והקליפין ההם נקראו קשקשים. ולכך הזכירו חכמים בגמרא בפרק חלק (סנהדרין צה ב): לבושי שריון קליפה.<br>
<br>
<b>ויונתן בן עוזיאל תרגם: <br>
</b><blockquote>ושריון גלבין, <br>
</blockquote>מלשון תער הגלבים (יחזקאל ה א), הם הרצעניין, יתכוון לומר כי היה כסוי פי טבעת השריון ההוא כקליפי עור הדג שמבשלין העור החזק ומכסים השריונות בהן, כי כן עושים גם היום, <b><span id='katom'>והבן זה.</span></b><br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הסנפיר והקשקשת,</span></b> כי בעליהן שוכנים לעולם בעליון המים ובצלוליהן ויקבלו גידול באויר הנכנס שם, ולכן יש בהם קצת חום דוחה מהם שפעת הליחות כאשר יעשה הצמר והשער וגם הצפרנים באדם ובבהמה, ושאין לו סנפיר וקשקשת ישכון לעולם בתחתיות המים ובעכוריהם ולרוב הלחות ואפיסת החום לא ידחה מהם דבר, ועל כן הם בעלי לחה קרה דבקה קרובה להמית, והיא ממיתה בקצת המימות כאגמים המעופשים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכל שרץ המים
id: 0311
nru: י
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי <b>'שרץ'</b> הקטנים שיבראו מן המים, <b>'ונפש החיה'</b> מזכר ונקבה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> כי שרץ המים כלל לדגים השטים במים, כי כל לשון שריצה תנועה, ומכל נפש החיה הם חיות שבים, שיש בהם רגלים והולכות עליהם כחיות השדה. והנה לכולם דין אחד. <br>
<br>
<b>ומדרש ת'כ (פרשה ג ז):<br>
</b><blockquote>חיה, זו חית הים, נפש, להביא בן הסירני. <br>
יכול יהא מטמא באהל כדברי בן חכינאי? <br>
תלמוד לומר: שקץ.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת נבלתם תשקצו
id: 0311
nru: יא
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><blockquote>לרבות יבחושין שסיננן, יבחושין, שקורין מושלונ'ש בלע'ז. <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה בו</span></b> שהמין ההוא פורש מן היין תמיד ופורח באויר ונח על הארץ, ואפילו משעת פריחתו נאסר, כדאמרינן בפרק אלו טרפות (חולין סז ב): בעי רב יוסף פרשה לאויר העולם מהו, וכל שכן שהוא נח על הכלים ועל הארץ למרחוק בכל בית האוצר כל היום תדיר, וקרינא ביה שרץ השורץ על הארץ (להלן פסוק מב).<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל </span></b>המין ההוא יתוש שמו, ונעשה ביין, כדאמרינן באגדה של טיטוס הרשע (ויק'ר כב ג). והיבחושים שהוזכרו כאן, מין שטמון במים ובוחשין אותו בכף ומוציאין אותו, מלשון (אין): בוחשין את השתית בשבת (שבת קנו א).<br>
<br>
ובגמרא דזבחים פרק שני (כב א): אמר, כל המשלים למי מקווה משלים למי כיור, לרביעית אין משלים. ושאלו, אי למעוטי יבחושים אדומים, אפילו בעיניהו נמי, דתניא רשב'ג אומר כל שתחילתו מן המים מטבילים בו, שהוא מין שתחילתו מן המים, וכן נמי נמצאים בשמרי יין תדיר תולעים לבנים קטנים שהם נבראים מגסות היין ומסננין אותן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וראיתי בפירושיו שם</span></b> שכתב, יבחושים אדומים כמין יתושים בלא כנפים, כדרך שגדלים בשולי חביות יין שלנו מבחוץ יבחושים דקים, אף כן נבראו מן המים. ואולי בכך נתכוון בכאן, למין שאין לו כנפים ואינו נפרש מן המים אלא ע'י סינון, וגם הם באותו שם הלעז הם נקראים אצל הרב. אבל בפירוש מסכת חולין (סז א): כתב, יבחושים, כמו יתושים דקים הנמצאים במרתפות של יין. והכלל, שהוא מין שאינו שורץ על הארץ כלל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת אלה תשקצו מן העוף
id: 0311
nru: יג
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b>לא נאסרו מכל העופות אלא אלו הנזכרים בפרשה זו בלבד, עם מיניהם כבאותן שנאמר בהם למינו ולמינה, כי הכתוב לא הזכיר סימן בעוף טמא לאיסור או בטהור להיתר, אבל אמר ואת אלה תשקצו מן העוף, לא אחרים מלבד אלה. וכן בשרצים המטמאים שהזכירם בפרט, אינן בדין הזה בלתי אלה הנקובים בפרשה בשמות.<br>
<br>
ורבותינו למדו סימנים בעופות (חולין נט א), והן להכיר בהן שאין בעל אותן הסימנין מן המינין האלה האסורים. והסימן הגדול בעופות היא הדריסה, שכל עוף הדורס לעולם טמא, כי התורה הרחיקתהו מפני שדמו מחומם לאכזריותו ושחור וגס, ומוליד המרירה השרופה השחרחורת, ונותן אכזריות בלב. ואין בכל העולם עוף שידרוס מלבד הנזכרים בפרשה, והנה כל עוף שידרוס נדע שהוא מאלו הנזכרים. ואם בידוע שאינו דורס וודאי מותר, שאין בכל האסורים עוף שאינו דורס זולתי אחד והוא פרס או עזניה, ולא חשו לו חכמים מפני שאינו מצוי בישוב (חולין סב א): אלא במדברות הוא שוכן תמיד. ואולי מפני שהוא שוכן בחרבות דמו נשרף ורע כדורסין ואסרתו תורה עימהם.<br>
<br>
ועוד מנו חכמים בסימנין, שאם נמצא עוף שיש לו אצבע יתרה וזפק וקורקבן נקלף בידוע שטהור הוא, כי ידוע להם שאינו דורס. אבל כשיש בו שני סימנין מן השלשה הנזכרים נאסור אותו, כי העורב יש בו אצבע יתרה וקורקבן נקלף ואנו חוששין לו ולמיניו שהם כולם בעלי שני סימנין. ואין צריך לומר שאם לא היה לו אלא סימן אחד מן השלשה האלו הנזכרים שנאסור אותו, כי שאר העופות האסורין כולן כך הם בסימן אחד, בלתי הנשר שאין בו אחד מכל אלו השלשה.<br>
<br>
ועניין הדריסה הוא הצד ציד, שירדוף העופות ויתפשם חיים וידרסם בידיו ויאכל אותם כאשר יעשה הנץ הגס הנקרא אסטו'ר, והנץ הדק הנקרא אשפרוי'ר בלע'ז, ובערבי בוץ. וזה משפט העופות באסורם והתירם על הדרך הנכון והמתחוור בגמרא, ואשר חקרנוהו ומצאנוהו כן בבדיקת העופות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה טעם האיסור</span></b> בעופות, מפני אכזריות תולדותם, והבהמות יתכן שיהיו כן, מפני שאין בבעלי הגרה והפרסה השסועה דורס, והשאר כולם יטרופו.<br>
<br>
והנה נמצא בתולדתם שנוי מה שהזכירו חכמים (ע'ז לה ב), שכל חלב הטהורים עומד וחלב הטמאים כולם איננו נקפא ולא יתגבן לעולם, והנה הם משונים, ויתכן מזה שיזיקו באיברי הזרע, ויהיה הזרע המתאסף מן הלחה שבהם קרה ולחה ולא תוליד כלל, או לא תוליד בטוב ונכון, מלבד שיש במותרים טובה ידועה בדרך הרפואות. וראיתי בקצת ספרי הנסיונות, שחלב החזיר אם ינק היונק ממנו יהיה אותו הנער מצורע, וזה לאות שיש בכולם סגולות רעות מאד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שרץ העוף
id: 0311
nru: כ
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><blockquote>הן הדקין הנמוכים ורוחשין על הארץ, כגון זבובין וצרעין ויתושין וחגבים. <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון אצלי,</span></b> כי לא יקרא העוף שרץ בעבור קטנו, ולא יהיה שמו עוף סתם בעבור גודל גופו. והעטלף קטן הרגלים, ורבים ממיני הארבה אשר רגליו גדולים ממנו, ולמה לא יקרא שרץ העוף כהם.<br>
<br>
אבל שרץ העוף פירושו בצדו <b>'ההולך על ארבע'</b>, כי כל עוף שילך על שני רגלים צוארו זקוף וראשו למעלה וסומך על כנפיו ומעופף תמיד, ולכן יקרא עוף כנף ועוף סתם. אבל בעלי ארבעה רגלים הולכים נמוכים, וצוארם וראשם למטה כשרצים, ולכך יקראו שרץ העוף, כאשר פירשתי בסדר בראשית (א כ). וכן חזר כאן ופירש, וכל שרץ העוף אשר לו ארבע רגלים שקץ הוא לכם, ופירושו, כאומר כל שרץ העוף אשר לו ארבע רגלים בלבד ואין לו כרעים הנזכרים שקץ הוא לכם.<br>
<br>
<b>ומדרשו בתורת כוהנים (פרק ה י): <br>
</b><blockquote>רבי אומר: וכל שרץ העוף אשר לו ארבע רגלים, הא אם יש לו חמש טהור. <br>
</blockquote>והנה אין בפרשה הזו בשרץ העוף אלא מצוות עשה. אבל במשנה התורה (דברים יד יט): נאמרה בו אזהרה, וכל שרץ העוף טמא הוא לכם לא יאכלו, משם לוקים עליו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולאלה תטמאו
id: 0311
nru: כד
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><blockquote>לאלה העתידין להאמר למטה בעניין תטמאו, כאן למדך שנבלת בהמה טמאה מטמאה, ובעניין שבסוף הפרשה (פסוק לט): פירש על בהמה טהורה. לשון רש'י.<br>
</blockquote> וא'כ למה חלקן הכתוב ולמה פרט בהם, היה ראוי שיאמר, כל הנוגע בנבלת בהמה יטמא עד הערב וכל הנושא מנבלתה יכבס בגדיו ויטמא עד הערב.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי כאן הזכיר <b>'בנבלתם'</b> סתם ולא הזכיר בהם מיתה, ללמד שאין בהם שחיטה, וכל הנוגע בהן בזמן שאינם חיים יטמא, אבל שם אמר <b>'וכי ימות מן הבהמה'</b>, לומר שאם נשחט אינה מטמאה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועניין הפרשה,</span></b> הזכיר <b>'ולאלה תטמאו'</b>, לומר שאין בנזכרים בדגים ובעופות ובחגבים הטומאה הזו, רק לאלה אשר יזכיר, והם הבהמה אשר איננה שוסעת שסע ומעלת גרה, ואמר טמאים הם לכם כל הנוגע בהם יטמא, בטומאה הנזכרת, וחזר ואמר שכל הולך על כפיו בחיה גם כן יטמא הנוגע עד הערב, והנושא יוסיף לכבס בגדיו. וכן <b>'וזה לכם הטמא בשרץ'</b> (פסוק כט), על העתיד להזכיר. ונשתבש רבי אברהם בכאן.<br>
<br>
והנה למעלה בעניין אסור המאכל הזכיר הבהמה שאינה שוסעת שסע ומעלת גרה ולא הזכיר הולך על כפיו בחיה, אולי בעבור שאין דרך לאכלם לא פרט בהם, והניחם בתוך הכלל שאמר שנאכל הבהמה המפרסת פרסה ושוסעת שסע ומעלת גרה ולא אחרת. וחיה בכלל בהמה, כמו שנאמר זאת הבהמה אשר תאכלו איל וצבי ויחמור (דברים יד ד ה).<br>
<br>
ולרבותינו בתורת כוהנים בפרשה כולה מדרשים, לכל הבהמה טמאים הם לכם, באבר מן החי (פרשה ד ב), וכל הולך על כפיו, באבר מן המת (פרק ו ו). כי יאריך הכתוב ויזכיר בהם טומאות רבות לרמוז שיטמאו כולם ומקצתם, במיתת כל הגוף ובמיתת האבר ממנו כשיתלש מן הגוף החי.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם יטמא עד הערב - <br>
</span></b>בכל הפרשה, כי בערב יטהר אם רחץ בשרו במים. אבל קצר ברחיצה, בעבור שהזכיר כבוס בגדי הנושא שהוא הטבילה, וכל שכן שירחץ גופו. וכשהשלים להזכיר כל הטומאות בנבלות ובשרצים הזכיר הטבילה בכלים, במים יובא וטמא עד הערב וטהר, והוא הדין לאדם כי ממנו נלמוד. ובפרשה אחרת (להלן יז טו): פירש, וכל נפש אשר תאכל נבלה וטרפה באזרח ובגר וכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב.<br>
<br>
והזכיר גם העונש, ואם לא יכבס ובשרו לא ירחץ ונשא עונו (שם פסוק טז), והוא כלל לכל טומאת הנבלות, וממנו נלמוד לשרצים, וכבר הוזכרה כאן הרחיצה בשרצים כמו שכתבתי. והחמיר הכתוב במשא יותר מן המגע בכבוס הבגדים, מפני שדרך הנוגעים ליגע בידו בנחת, אבל הנושא אותם, דרך משא שיכבד עליו ובגדיו יסייעו אותו ברוב פעמים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל אשר ייפול עליו מהם במותם יטמא מכל כלי עץ
id: 0311
nru: לב
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'> הקרוב אלי בזה,</span></b> כי <b>'מהם במותם'</b> ירמוז לכל הנזכרים למעלה בבהמה טמאה ושרץ וחיה, כי למה יזכיר טומאת הכלים והבגדים בשרצים בייחוד, והיא נוהגת גם בנבלות, וכן כל המשפטים אשר יזכיר בהכשר האוכלין כולן שוין בכל הטומאות, ובכללן דבר הכתוב.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואל יקשה עליך</span></b> היות <b>'בהם במותם'</b> שבכתוב הראשון בשרצים <b>'ומהם במותם'</b> בכתוב השני בכולן, כי כן במקומות רבים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לומר, </span></b>שהמתין הכתוב עד שהזכיר כל הטמאים בבהמה ובחיה ובשרצים, ואח'כ בסוף הזכיר הטומאה בכלים באחד אשר ישלים בו ללמוד ממנו לכל האחרים, כי דעת רבותינו (חגיגה יא א): שיהיה <b>'מהם במותם'</b> בשרצים, וממנו ילמדו על השרץ שהוא מטמא בכעדשה. וכן נהג הכתוב בטבילה, שהזכיר בסוף כל הטומאות טומאת הכלים וטבילתן, וממנו נלמוד לאדם וכלים בכל שאר הטומאות הנזכרות.<br>
<br>
<b><span id='pink'>במים יובא - <br>
</span></b><blockquote>ואף לאחר טבילתו טמא הוא לתרומה עד הערב השמש, ואחר כך הוא נטהר בהערב שמשו. <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b>ומדרשו בתורת כוהנים (פרק ח ט): <br>
</b><blockquote>טמא עד הערב, יכול לכל? <br>
תלמוד לומר: וטהר. <br>
אי וטהר יכול לכל דבר? <br>
תלמוד לומר: וטמא עד הערב. <br>
הא כיצד? <br>
טהור לחולין מבעוד יום, ולתרומה משתחשך. <br>
</blockquote><br>
ושיעור הכתוב לפי המדרש, במים יובא וטהר וטמא עד הערב. ועל דרך הפשט, במים יובא וטמא עד הערב וטהר בערב.<br>
<br>
והנה הזכיר הכתוב בכל הפרשיות <b>'עד הערב'</b>, כי יתפוס הטהרה לתרומת הקדשים, כמו שאמר (להלן כב ו ז): וטמא עד הערב ולא יאכל מן הקדשים כי אם רחץ בשרו במים, ובא השמש וטהר ואחר יאכל מן הקדשים כי לחמו הוא. אבל הטהרה לחולין או למעשר היא בטבילה בלבד, ולא יזכירנה בכאן, כי איננו מצווה להיטהר לחולין, ואם רצה אוכלן בטומאה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מכל האוכל אשר יאכל
id: 0311
nru: לד
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>הכתוב הזה כפי מדרשו ילמד בו דברים הרבה, למדנו שאין אוכל מוכשר ומתוקן וכו',<br>
ועוד למדו רבותינו מכאן שאין ולד הטומאה מטמא כלים, שכך שנינו וכו'. <br>
ולמדנו עוד על ביאת מים שאינה מכשרת וכו'. <br>
ובכללם אמר, ולמדנו עוד שאין אוכל מטמא אחרים אלא אם כן יש בו כביצה, שנאמר <b>'יאכל'</b>, אוכל הנאכל בבת אחת, ושיערו חכמים אין בית הבליעה מחזיק יותר מביצת תרנגולת. זה לשון הרב.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויש בו קצור,</span></b> כי הכתוב הזה בטומאת האוכלין עצמה הוא, ואינו מדבר בטומאתן לאחרים. אבל הוציא הרב זה ממה שאמרו בתורת כוהנים (פרק ט א): אוכל יטמא, מלמד שמטמא בכל שהוא, יכול יטמא לאחרים בכל שהוא, תלמוד לומר אשר יאכל, הא אינו מטמא אלא בכביצה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכבר חלקו על הרב,</span></b> והביאו ראיות שאין האוכלין מקבלין טומאה מן התורה כלל אלא בכביצה, והמדרש בתורת כוהנים אסמכתא מדבריהם, שהם הוסיפו שיקבלו טומאה בכל שהוא. ועיקר הכתוב ידרש במה שאמר שם, האוכל, להוציא אוכלי בהמה, מכל האוכל, להביא אוכלי בהמה שחשב עליהם למאכל אדם, אשר יאכל, פרט לאוכל סרוח.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תנור וכירים יתץ
id: 0311
nru: לה
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b>בא הכתוב ללמד, שיהיה דין התנור והכיריים, שהן עשויין מן הטיט, ומסיקין האור בתוכן ואופין הפת בהן, בחבורן לקרקע, כדין כלי חרש, שהן הקדרות והקיתוניות האפויין בכבשן והן מטלטלין, שאף הם יקבלו טומאה, ואין להם טהרה במקווה.<br>
<br>
ואמר <b>'יותץ'</b> ולא אמר ישבר, ללמד שאין צריך לשברן עד שלא ימצא במכתתו חרס לחתות אש מיקוד, אלא יהרסם ולא יבנם לעשות מלאכתם. וללמד עוד שהם מקבלין טומאה אף על פי שמחוברין בארץ. ויתוץ אשר בנה, כי עניין נתיצה הריסת בנין, כמו ותתצו הבתים (ישעיה כב י), ונתץ את הבית (להלן יד מה).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אך מעין ובור מקווה מים יהיה טהור
id: 0311
nru: לו
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b>יאמר שאין המים במקוה מקבלין טומאה בחבורם לקרקע אם ייפול בהן הטומאה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ונוגע בנבלתם יטמא - <br>
</span></b>שיעורו ומים אשר נוגע בנבלתם יטמא, כי המים התלושים אשר יגעו בהם בנבלתם יטמאו, כי במקווה לא יגעו המים בנבלתם אבל נבלתם ייפול אל תוכו. והזכיר המים בלשון יחיד, כדרך מי נדה לא זורק עליו (במדבר יט יג).<br>
<br>
<b><span id='katom'>או שיאמר הכתוב,</span></b> וכל נוגע בנבלתם יטמא, והכוונה לרבות המים והמשקים הנזכרים ועל הכלל, כי בא זה ללמד על המים שהם מקבלין טומאה בתלוש ולא במחובר, שלא הוזכר זה עד עתה.<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (פרשה ט ו): <br>
</b><blockquote>רבי יוסי הגלילי אומר: ונוגע בנבלתם יטמא, במגע הן מטמאין ולא במשא. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה יתכן</span></b>, שיחזור אל כל העניינים הנזכרים ויאמר שאין לשרצים רק טומאת מגע. ועוד לרבותינו בכתוב הזה מדרשים ביתור הלשון, וכולם הלכה למשה מסיני.<br>
<br>
והזכיר טהרת המקוה והמים המחוברים בשרצים, והוא הדין לנבלות, אך המתין עד שהשלים להזכיר כל מיני המטמאין, או בעבור שדרך השרצים למות במעין ובור. וכבר הזכרתי דעתי (לעיל פסוק לב).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זרע זרוע
id: 0311
nru: לז
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><blockquote>זרע של מיני זרעונים. זרוע שם דבר, ויתנו לנו מן הזרועים (דניאל א יב). <b>'טהור הוא'</b>, ללמדך שלא הוכשר ונתקן להיות אוכל לקבל טומאה עד שיבא עליו מים.<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
והנה למעלה הזכיר הכתוב <b>'מכל האוכל אשר יאכל אשר יבא עליו מים'</b> ללמד על ההכשר, אבל שם אמרו שאין האוכל מיטמא מאויר כלי חרס אלא בהכשר מים, וכאן הוסיף שאף מן השרצים עצמם אין מקבל טומאה אלא בהכשר, כך מפורש בתורת כוהנים (פרק יא ה).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד לומר,</span></b> כי מכל האוכל אשר יאכל הנזכר למעלה הבשר והמאכלים הנזכרים, וכאן אמר שאף הזרעים כאשר יוציאו אותם לזריעה יטמאו בהכשר מים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם ההכשר</span></b>, בעבור כי לכלוך השרץ והמטמאים ידבק במאכלים בלחות, ולא כן ביבשים, ועשתה התורה הרחקה יתירה לטמא המוכשרים במים וניגבו, שלא ניתן דברינו לשיעורין. והנה גם דין ההכשר נוהג בטומאת הנבלות, והזכירו הכתוב כאן לעניין שאמרנו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והאוכל מנבלתה
id: 0311
nru: מ
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> ידבר באוכל כדרך האוכלים, שנוגע ונושא מה שהוא אוכל ונטמא במגע ובמשא. והוצרך להזכיר זה, שלא יעלה על דעת שתהיה טומאתו יותר גדולה בעבור האכילה. והזכיר זה בבהמה טהורה, בעבור שיטעה אדם בה ויאכלנה שיחשוב שהיא שחוטה, ואין דרך לטעות כך במינים האסורים, ודרך התורה לדבר בהוה.<br>
<br>
וכפי מדרשו (נדה מב ב): שבא ליתן שיעור לנושא ולנוגע כדי אכילה, והיא כזית, ג'כ הזכיר זה בנבלת בהמה טהורה והוא הדין לטמאה הנזכרת למעלה, כי השלים כאן דין הטומאות. ועל דעת מדרש תורת כוהנים, כל טומאות נבלות נתרבו מכאן, ופרשה של מעלה באברים היא, וכבר הזכרתי מזה (לעיל פסוק כד).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל השרץ השורץ על הארץ
id: 0311
nru: מא
pch: השמיני
lvr: C0309
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'>טעם הכתוב הזה,</span></b> כי הזכיר למעלה השרצים לעניין הטומאה, ופרט הטמאים, ולא דיבר שם בעניין אסור אכילה כלל, ולכך אמר עתה וכל השרץ השורץ על הארץ שקץ הוא לא יאכל, לומר כי בעניין האכילה אין הפרש ביניהן שכולן אסורין, וחזר ופרט בהן והרבה בהן לאוין למלקיות, כמו שהזכיר רש'י (בפסוק מד).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0312
htm:
<div id='title1'>רמבן, ויקרא               פרק יב</div><br>

	<br>
<b>(ב): כתב רש'י:<br>
<span id='pink'> כי תזריע וילדה - <br>
</span></b><blockquote>לרבות ילדתו מחוי, שנמחה ונעשה כעין זרע אמו טמאה לידה.<br>
</blockquote><b><span id='katom'> ופירוש העניין,</span></b> שנוצר הולד בצורת אדם ואחר כך נימוח, שכל מי שאין בו מצורת אדם אינו ולד, וכל מי שאינו ראוי לברית נשמה אינו ולד, אבל בשעת הלידה אפילו מחוי מטמא. אם אנו מכירין צורתו, כגון שפיר מרוקם, טמאה ודאי, ואם לאו בספק. וזהו ריבוי של מקרא זה כדברי רבותינו (נדה כז ב).<br>
<br>
<b>ובמשמעותו אמרו (שם לא א): <br>
</b><blockquote>אשה כי תזריע, אשה מזרעת תחילה יולדת זכר. <br>
</blockquote>ואין כוונתם שיעשה הולד מזרע האשה, כי האשה אע'פ שיש לה ביצים כביצי זכר, או שלא יעשה בהן זרע כלל, או שאין הזרע ההוא נקפא ולא עושה דבר בעובר, אבל אמרם <b>'מזרעת'</b>, על דם הרחם שיתאסף בשעת גמר ביאה באם ומתאחז בזרע הזכר, כי לדעתם הולד נוצר מדם הנקבה ומלובן האיש, ולשניהם יקראו זרע. <br>
<br>
<b>וכך אמרו (שם): <br>
</b><blockquote>שלושה שותפין יש בו באדם, איש מזריע בו לובן שממנו גידים ועצמות ולובן שבעין, אשה מזרעת אודם שממנו עור ובשר ודם ושער ושחור שבעין. <br>
</blockquote>וגם דעת הרופאים ביצירה כך היא.<br>
<br>
<b>ועל דעת פילוסופי היונים: <br>
</b><blockquote>כל גוף העובר מדם האשה, אין בו לאיש אלא הכח הידוע בלשונם היולי שהוא נותן צורה בחומר, כי אין בין ביצת התרנגולת הבאה מן הזכר לנולדת מן המתפלשת בעפר שום הפרש, וזו תגדל אפרוח וזו לא תזרע ולא תצמיח, בהמנע ממנה החום היסודי שהוא לה היולי. <br>
</blockquote>ואם כן יהיה מלת תזריע כמו זרועיה תצמיח (ישעיה סא יא). <br>
<br>
<b>וכן אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>ארי תעדי.<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>דותה. <br>
</span></b><blockquote>לשון דבר הזב מגופה, [ד'א] לשון מדוה וחולי, שאין אשה רואה דם שלא תחלה, וראשה ואיבריה כבדין עליה.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי מאיזה מוצא</span></b> יהיה דותה לשון דבר הזב בלשון הקודש. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן שיהיה</span></b> לשון מדוה, ממה שאמרו וראשה ואבריה כבדין עליה.<br>
 <br>
<b>וכן דעת רבי אברהם שאומר: <br>
</b><blockquote>כי דותה שם, וטעמו חולי, כי הדם היוצא חולי באשה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ובאמת</span></b> שהוא ניקוי המותרות, ומפני שראשה ואבריה כבדין עליה אולי יקרא חולי.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> לשון מדוה שהוא כמו נגע וצער, כמו עלי לבי דוי (ירמיה ח יח), היה דוה לבנו (איכה ה יז), כמו נגע לבבו (מ'א ח לח). והנה הזיבה נגע באשה אע'פ שהיא בתולדתה, וכן על ערש דוי (תהילים מא ד).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תשב
id: 0312
nru: ד
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 12
htm:
</b><blockquote>אין לשון ישיבה אלא לשון עכבה, כמו ותשבו בקדש (דברים א מו), וישב באלוני ממרא (בראשית יג יח). <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואם כן יאמר</span></b>, ושלשים יום ושלשת ימים תמתין עוד עד שלא תגע בכל קדש ולא תבא למקדש אע'פ שהם ימי טוהר אצל הבעל. וזה טעם <b>'בדמי טהרה'</b>. ואמר בלשון הזה, להודיע כי אפילו לא תראה בימים האלה תמתין בהן מפני הלידה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי לשון תשב בכאן, כמו ימים רבים תשבי לי לא תזני ולא תהיי לאיש (הושע ג ג), כי האשה השוכבת עם בעלה תקרא יושבת לו. ולפי שאמר בשבעה, וטמאה שבעת ימים כימי נדת דותה תטמא, שתטמא לבעל ולקדשים כל שבעה, אמר כי אחרי השבעה תשב לבעלה שלשים ושלשה ימים בדמי טוהר, אבל לא תגע בקודש ולא תבא אל המקדש אע'פ שלא תראה, ותשב עם בעלה אע'פ שתראה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי האשה בימי ראייתה תקרא נדה בעבור שינדוה וירחיקוה כל בני אדם, והאנשים והנשים ירחקו ממנה, ויושבת בדד לא תספר עם בני אדם כלל, כי גם דיבורה טמא אצלם, והעפר אשר תדרוך טמא להם כעפר רקב עצמות המת, והזכירו זה גם רבותינו, ואף מבט שלה מוליד הזק, וכבר הזכרתי זה בסדר ויצא יעקב (בראשית לא לה). והיה משפט הנדות לשבת באהל מיוחד. והוא מאמר רחל לאביה (שם): כי לא אוכל לקום מפניך כי דרך נשים לי, כי מנהגן שלא תלך ולא תדרוך כף רגלה על הארץ. ולכך החמירה התורה במושב הנדה והמשכב יותר מן המגע.<br>
<br>
וכן אמר הכתוב במצורע (להלן יג מו): בדד ישב מחוץ למחנה מושבו, ולא אמר כאשר אמר בשאר הטמאים (דברים כג יא): ויצא אל מחוץ למחנה לא יבא אל תוך המחנה, כי הזכיר בו ישיבה שלא ילך כלל, כי ריחו והבלו מזיקים. ולכך אמר הכתוב בכאן כי גם שלשים ושלשת ימים תשב בדמי טהרה על מושבה אשר ישבה בימי נדות הלידה, והזהיר בלאו שלא תגע בקודש ולא תבוא אל המקדש.<br>
<br>
<b>ומדרשו, <br>
<span id='pink'>תשב, <br>
</span></b><blockquote>להביא המקשה בימי אחד עשר שתהא טהורה מן הזיבה. <br>
יכול תהא טהורה מן הנדה? <br>
תלמוד לומר דותה תטמא.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וטעם בדמי טהרה - <br>
</span>על דעת רש'י לומר: <br>
</b><blockquote>שאע'פ שראתה טהורה מן התורה. <br>
</blockquote><br>
<b>וכך אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי הטעם שהוא דם טוהר כנגד דם הנדה ואינו מטמא, והשם גזר על הזכר כמספר הימים שתשלם צורתו בבטן, והנקבה כפלים, וזה דבר ברור ומנוסה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> כי טעם טהרה ניקיון, כלשון זהב טהור (שמות כה לט), צרוף ומזוקק, וכן וישב מצרף ומטהר כסף וטהר את בני לוי וזקק אותם (מלאכי ג ג). והעניין, כי ציווה ביולדת זכר שתטמא שבעה כנידתה, כי המנהג שתהיה שופעת דם מן המקור, וציוה שתוחיל עוד שלשים ושלשה ימים תשב בביתה לנקות גופה, כי בכל אלה תוציא תמצית הדמים והלחות העכורות המעופשות הבאות מתמצית הדם, ואז תנקה מלידה ומבטן ומהריון ותבוא בית ה'.<br>
<br>
ורבותינו קבלו שהיא טהורה לבעלה בימים האלו, מפני שאמר בשבעה שהם כימי נדת דותה, ובאלה אמר שתטמא לקודש ולמקדש, לא לחולין ולא לבעל, וכמו שאמרו (חולין לא א): בעלה חולין הוא.<br>
<br>
וטעם הכפל בנקבה, או <b>כדברי רבי אברהם על דעת ר' ישמעאל שאמר:</b> <br>
<blockquote>שהזכר נגמר לארבעים ואחד יום והנקבה לשמונים ואחד (נדה ל א).<br>
</blockquote><br>
אבל לדעת חכמים שאמרו אחד זכר ואחד נקבה לארבעים ואחד, הטעם בעבור כי טבע הנקבה קר ולח, והלבנה ברחם האם רבה מאד וקרה, ועל כן ילדה נקבה, ועל כן צריכה ניקיון גדול מפני ריבוי הלחות והדם המעופש שבהן ומפני קרירות, כידוע כי החוליים הקרים צריכין בנקיותם אריכות זמן יותר מן החמים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל משה ואל אהרן
id: 0313
nru: א
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b>בעבור כי על פי הכהן יהיה כל ריב וכל נגע, היה הדבור גם אל אהרן. או למשה שיאמר לאהרן, על דעת רבותינו (ריש מכילתא). ולא אמר בכאן <b>'דבר אל בני ישראל'</b>, כי הכוהנים בראותם הטמאים יכריחום להסגר ולהיטהר. <br>
<b>ואמר בפרשת הטהרה</b> (להלן יד א ב): אל משה לאמר זאת תהיה תורת המצורע, כי אין צריך להזהיר ישראל בטהרה, וגם לא לכהן להקריב הקורבנות, כי ברצון יעשו כן. <br>
<b>ובפרשת הזב אמר</b> (שם טו ב): דברו אל בני ישראל ואמרתם אליהם, בעבור שהוא דבר סתר ואין מכיר בו, יזהירם שיודיע כל אחד חליו לכהן.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שאת או ספחת או בהרת
id: 0313
nru: ב
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b><blockquote>שמות נגעים הם ולבנים זה מזה. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי שאת לשון שריפה, מן והמשאת החלה (שופטים כ מ), וישאם דוד (ש'ב ה כא). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שנקרא כן </span></b>בעבור שהאש בתולדתה להינשא למעלה. <br>
<b><span id='pink'>וספחת</span></b> מגזרת ספחני נא (ש'א ב לו), ונספחו על בית יעקב (ישעיה יד א), חולי שיתחבר אל מקום אחד. <br>
<b><span id='pink'>בהרת</span></b>,<b></b> מגזרת בהיר הוא בשחקים (איוב לז כא), שיעשה כדמות אות וסימן. <br>
<b><span id='katom'>ואם כן</span></b>, תהיה שאת שם הנגע הנעשה מן המרה הירוקה הנשרפת, והבהרת מן הליחה הלבנה, והספחת הנאספת משתיהן.<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (שבועות ו ב): <br>
</b><blockquote>אין שאת אלא לשון גבוהה, וכן הוא אומר ועל כל ההרים הרמים ועל כל הגבעות הנשאות (ישעיה ב יד), ואין ספחת אלא טפלה, וכן הוא אומר ספחני נא (ש'א ב לו).<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : עמוק מעור בשרו
id: 0313
nru: ג
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b><blockquote>כל מראה לבן עמוק הוא, כמראה חמה עמוקה מן הצל. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ומפני זה כשהגיע הרב אצל הכתוב השני שאמר ואם בהרת לבנה היא ועמוק אין מראה מן העור,<b><span id='katom'> כתב הרב לא ידעתי פירושו.</span></b> פירוש, הוקשה אצלו כיון שהיא בהרת לבנה אי אפשר לו שלא יהיה מראה עמוק כמראה חמה עמוקה מן הצל.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה אנחנו יכולין לתקן הקושיא הזו,</span></b> שלא יאמרו הכתובים במראה נגע שיהיה עמוק מן העור אלא כשייהפך בו שער לבן, אבל כשאמר <b>'ושערה לא הפך לבן'</b> יאמר <b>'ועמוק אין מראה מן העור'</b>, שכן מראה החמה אם יהיה במקום ההוא דבר שחור מפוזר בו לא יהיה המראה להמסתכל בו עמוק. והנה השער בתולדתו שחור ומבטל עומק הנגע, וכשיהפוך לבן או צהוב יהיה הלובן כולו מזהיר, ויראה כעמוק לכל מביט בו מרחוק.<br>
<br>
<b><span id='katom'>עם כל זה, מה שאמר הרב כל מראה לבן עמוק הוא, אינו נכון בעיני.</span></b> שהרי אמרו (שבועות ו ב): אין שאת אלא לשון גבוהה, והשאת לבנה היא, כדכתיב (פסוק י): שאת לבנה, ואמרו (נגעים פ'א מ'א): שאת כצמר לבן שניה לה כקרום ביצה, והנה היא לבנה הרבה וראוי שתהיה עמוקה, ולמה יקראוה גבוהה, והכתוב גם כן לא אמר במראה השאת <b>'עמוק מן העור'</b>. <br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (נגעים פרשה א ד) אמרו: <br>
</b><blockquote>מה לשון <b>'שאת'</b> מוגבהת, כמראה הצל שהן גבוהין ממראה החמה. <br>
</blockquote>ואם כל מראה לובן עמוק, הנה הדבר בהפך.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי נאמר,</span></b> שלשון <b>'שאת'</b> מוגבהת, היא כנגד הבהרת, שאם תקיף את שתיהן תהיה הבהרת כמראה החמה והשאת בצדה כמראה הצל שהן כנגד העור שתיהן עמוקות. אבל הכתוב לא אמר במראה השאת <b>'עמוק מן העור'</b>.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל כך נראה לי העניין הזה.</span></b> שיש לובן נותן זוהר ולטישות בעיניים כמראה החמה, והעין איננו מקבל גוון הלובן ההוא, ולכן יראה אצלו כעומק כמראה החמה שהיא עמוקה מן הצל בעבור שהעין מקבל גוון השחרות ונקבע בו, וגוון הלובן מפזר כוח הראות ויתרחק לו, ולכן יראה כעמוק. והנה לובן הבהרת שהוא בהיר ועז כשלג, הראות נחלש ממנו כאשר ייחלש במקום החמה, ובלבד שלא יהיה בו שער שחור, כי אז יתפוס כוח הראות בשחרות, וממנו יתפשט בכל מראה הנגע ולא יברח ממנו. והשאת היא לבנה, אבל אין הלובן מזהיר ולא יחליש הראות ויתפשט ויתקרב אליו, ויראה כקרובה אצלו ומוגבהת, כעניין הראות בכוכבים שהן נראים כמו גבוהין ברקיע.<br>
<br>
והזכיר הכתוב בשחין (פסוק יט): שני מראות שאת לבנה או בהרת פתוכה באדמדמות, ואמר בה (פסוק כ): מראה שפל, לא עמוק, כי הבהרת ההיא אע'פ שהיא לבנה עזה, האדמדמות שבתוכה מגרעת ממנו העומק ויחזור לשפלות מעט.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> לא יחזור <b>'והנה מראה שפל מן העור'</b> רק לבהרת, אבל בשאת לבנה לא יאמר כן. ואמר בשתיהן (פסוק כא): ואם אין בה שער לבן ושפלה איננה מן העור והיא כהה, כי בעבור שיש בה מראה האדמדמות ושחרות השער אבד ממנה גם השפלות והיא כהה. והזכיר במכוה (פסוק כד): לבנה אדמדמת או לבנה, ואמר מראה עמוק (פסוק כה): על הלבנה, וחזר ואמר (פסוק כו): והנה אין בבהרת שער לבן ושפלה איננה מן העור, כי הזכיר עניין השפלות ללבנה אדמדמת, ללמד כי העומק והשפלות שניהם סימן טומאה, ואין בהם טהרה רק כשאין בהן שפלות כלל והיא כהה.<br>
<br>
והתורה רצתה בטהרת ישראל ובנקיות גופם, והרחיקה החולי הזה מתחילתו, כי המראות האלו אינן עדיין צרעת גמורה אבל תבאנה לידי כך. ויאמרו הרופאים בספריהם, הבהרות נירא מהן מהצרעת. ולכך יאמר הכתוב בהן בתחילתן <b>'נגע צרעת'</b>, כלומר מכה של צרעת, איננה צרעת גמורה, ובהיות סימני הטומאה גמורין לאחר ההסגר שיאמר <b>'צרעת היא'</b>, יתכן שהיא צרעת גמורה. ופעם יאמר בטומאה (פסוק כ): וטמאו הכהן נגע צרעת היא, והכוונה לומר שיטמא בו מעכשיו כי הוא נגע שיבוא וודאי לידי צרעת, וראוי להבדל מעתה מן העם. וכן וטמא הכהן אותו נגע הוא (פסוק כב), יאמר שהוא נגע גדול שלא יתרפא, אבל יגדל כל היותו ויפשה כאשר פשה עתה.<br>
<br>
<b>ומה שאמר רש'י (בפסוק ג): <br>
</b><blockquote>בשער לבן שהוא סימן טומאה וגזרת הכתוב הוא, <br>
</blockquote>דנא פשריה דמלתא וגזירת עילאה היא די מטא על גברא ההוא, כי הנגע שלא יהפוך השער ללובן איננו אלא כיעור בעור, לא ליחה שתחליא כלל.<br>
<br>
<b>(ה): והנה הנגע עמד בעיניו - <br>
</b><blockquote>במראהו ובשיעורו הראשון, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>וכמוהו ועינו כעין הבדולח (במדבר יא ז), וכן כעין הקרח הנורא (יחזקאל א כב).<br>
<br>
<b>אבל בתורת כוהנים (נגעים פרק ט יד):שנינו: <br>
</b><blockquote>אין לי אלא בעיני עצמו, בעיני תלמידו מנין? <br>
תלמוד לומר: ואם בעיניו עמד (הנגע): [הנתק] (פסוק לז). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>אם כן פירושו</span></b> ואם בעיני הכהן הנזכר עמד הנגע, כלומר שעמד על עמדו לא שינה את מקומו ולא פשה למראה עיני הכהן. ולשון מורגל בדברי חכמים כך, <b>'נראה בעיני'</b>. וכן ועתה תיקר נפשי בעיניך (מ'ב א יד), בדעתך ובמחשבתך. וירמוז הכתוב, כי לפי מראית עיניו ישפוט בפשיון, אינו צריך למדוד את הנגע.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה כהה הנגע ולא פשה הנגע
id: 0313
nru: ו
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>כהה, שהוכהה ממראיתו, הא אם עמד במראיתו ולא פשה טמא הוא. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא באמת משמעות הכתוב, אבל לפי מדרש רבותינו אינו כן.</span></b> <br>
<br>
<b>שהרי שנינו (נגעים פ'א מ'ג): <br>
</b><blockquote>להסגיר את העומד בסוף שבוע ראשון ולפטור את העומד בסוף שבוע שני. <br>
</blockquote><br>
<b>ובביאור אמרו בתורת כוהנים (נגעים פרק ג ח), <br>
</b><blockquote>שבבגדים עומדים בראשון מסגיר ובשני שורף, ובאדם עומד בראשון מסגיר ובשני פוטרו. <br>
</blockquote><br>
<b>ועוד אמרו במגילה (ח ב): <br>
</b><blockquote>יצא מצורע מוסגר שאין צרעתו תלוויה בגופו אלא בימים, ואילו היה צריך שתהיה כהה הייתה טהרתו תלוויה בגופו.<br>
</blockquote><br>
<b>ורש'י עצמו פירש שם כלשון הזה: <br>
</b><blockquote>שאין תלויה בגופו, שאם לא ימצא בשביעי סימן טומאה שער לבן או פשיון יטהרנו אע'פ שנגעו עומד בעיניו, כגון בסוף שבוע שני. <br>
</blockquote>אבל כך אמרו חכמים, שבסוף שבוע שני בין שכהה הנגע ממראה השלג לסיד ההיכל או שידמה לקרום ביצה, ואפילו העזה שהיתה כסיד וחזרה לשלג, וכל שכן עמדה במראיתה, כל שלא פשה מטהרה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם כן, פירוש הכתוב</span></b> <b>'והנה כהה הנגע'</b>, שחזר למראה נגע אחר, כגון משלג לסיד, הואיל ולא פשה מספחת היא, שלא תאמר כיון שנשתנית הנגע למראה נגע אחר תראה בתחילה, בא הכתוב ולמד שהוא טהור, והוא הדין אם העזה, שכבר למדך הכתוב שאין השנוי ממראה למראה סימן טומאה, אלא כעומד בעיניו הוא, וכל שלא פשה טהור הוא.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם תשאל,</span></b><span id='red'> ולמה לא הזכיר הכתוב העזה וכל שכן כהה? <br>
</span>בא ללמדך שאף על פי שכהה אם פשה טמא. ופירוש כהה, שהוכהה לאחד ממראות נגעים, כגון משלג ועד קרום ביצה, שעדיין נגע הוא, אבל למטה ממראות נגעים כבר נתרפא, ואין כאן נגע ואין פשיון בזה מטמאו כלל. וכעניין הזה הוא מתבאר בתורת כוהנים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה שאת לבנה בעור והיא הפכה שער לבן [ומחית בשר חי בשאת]
id: 0313
nru: י
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b>פירוש הכתוב הזה אינו שיהיה צריך לשניהם, לשער לבן ומחיה, שהרי טמא הכתוב בשער לבן לבדו בפרשה הראשונה, וכן המחיה לבדה סימן טומאה היא. אם כן פירושו, והיא הפכה שער לבן או מחית בשר חי בשאת. והזכיר שער לבן בשאת אע'פ שכבר הזכירו בבהרת, ללמד שבשתיהן הוא סימן טומאה.<br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו (תורת כוהנים נגעים פרשה ג ז): <br>
</b><blockquote>ליתן שיעור למחיה, שתהא כדי לקבל שער לבן שהוא שתי שערות.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם פרוח תפרח הצרעת בעור וכסתה הצרעת את כל עור הנגע
id: 0313
nru: יב
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b>הנה הפריחה אינה סימן טהרה עד שתפרח בכל הגוף, חוץ מן המקומות שמנו חכמים במשנה (נגעים פ'ח מ'ה): שאין מעכבין את ההופך כולו לבן, אם כן מהו <b>'את כל עור הנגע'</b>. אבל פירושו, וכסתה הצרעת את כל עור הנגע ומראשו ועד רגליו, יאמר שהפך לבן מקום הנגע וכל הגוף, הא אם הפך לבן כל הגוף ומראה הנגע חזר לבהק או נתרפא טמא הוא.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כט - ל): בראש או בזקן - <br>
</span></b><blockquote>בא הכתוב לחלק בין נגע שבמקום שער לנגע שבמקום בשר, שזה סימנו בשער לבן וזה סימנו בשער צהוב, שנהפך שער שחור שבו לצהוב. נתק הוא - כך שמו של נגע שבמקום שער, <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנראה מן הלשון הזה,</span></b> שההפרש שבין נגע הראש והזקן לנגע עור הבשר הוא זה שהזכיר (כגון): [בגון] השער הלבן והצהוב, כי הנגע בארבע מראותיו כשהוא בתוך שער הראש והזקן אם נצהב בו שער, טמא, כאשר הוא טמא בעור הבשר אם הוא לבן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכי היאך אפשר לומר כן,</span></b> והלא הוא עצמו כתב (בפסוק מג): כמראה צרעת עור בשר, שמטמא בארבע מראות, ולא כמראה נתקים של מקום שער שאין מטמאים בארבע מראות, שאת ותולדתה בהרת ותולדתה. ואם בארבע מראות אין מטמא, באיזה מראה ובאיזה עניין הוא מטמא, ולא הזכיר בו הכתוב אלא סימני החליטה שבסוף, שער צהוב ופשיון.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל חשב הרב,</span></b> שנגע הראש והזקן הודיעו הכתוב בשמו, שאמר <b>'נתק הוא'</b> והוא השם הידוע לו ובשם הזה הוא נכר. והנה הזכיר בנגעים שמותם ומראיהן, בהרת לבנה, שאת לבנה, ובראש הזכיר שמו ובשמו הוא נודע, אבל השם ההוא טמא הכתוב, וחזר ופירש סימני החליטה בסוף, זו היא סברת הרב בנתק. <br>
<b><span id='katom'><br>
וכן נראה עוד מדבריו, </span></b>כי טעם הפרשה השניה (פסוק מ): ואיש כי ימרט ראשו, לומר כי כאשר ימרט הראש, שינשר השער ויקרח, יהיה טהור מטומאת נתקים מראש, ואין מטמא באותו נגע הנקרא נתק, ויהיה נדון כדיני עור בשר שאת ותולדתה, דכיון שאין כאן שער יצא מכלל דין ראש וזקן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכל זה אינו כן</span></b>, שהראש או הזקן בעוד שער בהן אינן מטמאין במראות נגעים כלל, אבל כאשר יימרט מקום בראש וינשר השער שבו מעיקרו, שנעשה המקום חלק ופנוי מכל שער, ונולד במקום הניתוק ההוא שער צהוב ודק, הוא הנגע הטמא. ולכך נקרא נתק, בעבור שנתק משם השער, לא שהוא שם בלבד כמו שאמר הרב ז'ל, אבל כשמו כן הוא, שצריך ניתוק השער ההוא כגריס. ואחר ניתוק השער הראשון התולדי מן המקום ההוא, אם נולד שם השער הצהוב הדק הלקויי, הוא בו סימן טומאה, לא כשנולד תחילה קודם הניתוק. <br>
<br>
<b>וכן שנינו (נגעים פ'ז מ'א): <br>
</b><blockquote>נולד בראש או בזקן, חזר הראש והזקן ונקרחו טהורים. <br>
הראש והזקן עד שלא העלו שער, והעלו שער ונקרחו. <br>
רבי אליעזר בן יעקב מטמא שתחילתן וסופן טמא. <br>
וחכמים מטהרין.<br>
 <br>
</blockquote>ולעניין שער צהוב הקודם, נמי שנינו (שם פ'י מ'ד):<b> </b><br>
<blockquote>שער צהוב שקדם לנתק טהור, ורבי יהודה מטמא. רבי אליעזר בן יעקב אומר לא מטמא ולא מציל.<br>
</blockquote> וכן העניין הזה כולו עוד שנוי בספרא (פרק ח ו).<br>
<br>
וטעם הכתוב שלא הזכיר הנתוק בתחילה, מפני שהזכיר נגע בראש או בזקן במראה עמוק ושער צהוב, ולא יתכן שיהיה המראה עמוק כמראה חמה עמוקה מן הצל בעוד השער השחור התולדתי עליו, ולפיכך תפס סתם בנהוג בבני אדם, כי בבא הנגעים בראשם ינתקו מתחילה, ויולד בנתק נגע, ויצמח בו השער הצהוב הדק הקצר. ואחר כך פירש <b>'נתק הוא'</b>, לבאר בפירוש שלא יטמא עד שיהיה נתוק.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודעת רוב המפרשים,</span></b> שהנגע הזה שהוא הנתק אינו צריך שיהא בו בהרת ושאת ולא תולדותיהן ולא שום שינוי בעור הראש, אבל כיון שניתק השער כגריס בראש או בזקן ויעקר משרשו לגמרי הוא הנגע, ואם נולד בו שער צהוב דק טמא, וזהו צרעת הראש או הזקן. שהרי טמא הכתוב בתחילה מראהו עמוק בשער צהוב, וחזר והזכיר בשאיננו עמוק הסגר, וטמא אותו בפשיון, ומשמעות זה שאין מראה הנתק עמוק ולא משונה כלל. ובודאי שני הסימנים האלו שהן הפשיון והשער הצהוב שווים הם בדינם, ואם כן באו הכתובים ללמד שבין מראהו עמוק כמראה הבהרת או שאיננו עמוק ולא משונה כלל, כיון שניתק מטמא בשער צהוב או בפשיון. וברייתות הרבה שנויות בספרא בעניין הזה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל היה נראה</span></b>, שאחר שימרט המקום בראש אינו נגע עד שתולד במקום החלק בהרת ותולדתה או שאת ותולדתה, ואז תטמא הבהרת והשאת בשער צהוב, כמו שתטמא בעור הבשר בהפך לבן. כי הכתוב שהזכיר נגע בראש או בזקן ואמר <b>'והנה מראהו עמוק מן העור'</b>, ירמוז למראות הנגעים הנזכרים למעלה, והזכיר בהרת ותולדתה וכן שאת ותולדתה. ואין הפרשה הזאת אלא לטעון (טעם): [טוען] אחר שלא כעניינו, והוא, שלא יטמאו מראות נגעים בראש אלא אחרי הניתוק. ויש בו להקל ולהחמיר, להקל, שלא יטמאו בשער לבן, ולהחמיר, שיטמאו בשער צהוב.<br>
<br>
והכתוב שאמר, וכי יראה הכהן את נגע הנתק והנה אין מראהו עמוק מן העור ושער שחור אין בו והסגיר הכהן את נגע הנתק, פירושו כמו ואם בהרת לבנה היא בעור בשרו ועמוק אין מראה מן העור (פסוק ד), כי <b>'נגע הנתק'</b> ירמוז שהיו מראות נגעים בנתוק. וזה צריך עיון.<br>
 <br>
<b>בתוספתא במסכת נגעים, לפי ששנינו שם (פ'א ה'ד): <br>
</b><blockquote>והנתקים מטמאים בכל מראה, ואפילו לבנים בשחור והשחורים בלבן, ומטמאים בשער צהוב דק שמראיו כתבנית הזהב, עד כאן. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>נראה מזה </span></b>שצריך שיהיה בניתוק מראה נגע, או לבן בעור הראש השחור כעין מראות הנגעים, או אפילו נגע שחור בעור הראש הלבן כעין המורפיאה השחורה שהזכירו הרופאים, כי הכתוב לעולם מזכיר נגע הנתק שצריך שיהיה נגע בנתק אבל לא ייחד להם מראות כמו בעור הבשר.<br>
<br>
והפרשה השניה ואיש כי ימרט ראשו, לימדה כי אין דין הנתקין אלא כאשר ימרט אמצעות הראש וישאר השער מקיף את הנתק מכל צד, אבל אם ימרט אחורי הראש או פאת הפנים וינתק מכל הצד ההוא אינו נידון בסימני הראש וזקן אלא בסימני עור בשר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי בטבעי בני אדם רבים שיקרח להם מיעוט השער בצדדי הראש לאחור או לפנים, ואין הניתוק בהם חולי, אלא הרי הוא כשאר הגוף, אבל כאשר ינתק השער באמצעות מקום השער אינו אלא נגע, והוא הנגע שקורין לעוזות שלנו טיני'א ובערבי אל סעפ'ה, ומיעוט הכתוב שנמרט מפאת פניו ומאחוריו שכן דרך בני אדם להקרח.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הכתוב שאמר</span></b> (פסוק מב): וכי יהיה בקרחת או בגבחת נגע לבן אדמדם, שיטמא כשאר הגוף במראות נגעים בפתוך ובחלק. ואמר כמראה צרעת עור בשר (פסוק מג), שיהיה מוחלט במחיה או בפשיון שהוא מראה הצרעת החלוטה בעור הבשר. והזכירו רבותינו שאינו מטמא בשער לבן, כמו ששנינו (נגעים פ'ד מ'ג): שהמחיה מטמא בקרחת או בגבחת מה שאין כן בשער לבן, וידרוש כן בת'כ (נגעים פרק יא ב).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויש מן המפרשים שאומרים</span></b> כי טעם הפרשיות להבדיל בין הניתוק ובין המריטה. והעניין הוא, כי קרחת וגבחת הוא שיעקר השער בעניין שאינו עתיד לחזור, כגון שסך שער ראשו בסם משיר השער או שנעקר בטבעו בייבוש הליחה. ועניין הפרשה כפי הדעת הזו, כי מתחילה דיבר הכתוב בנתק והוא שנשר השער ונכרת, מלשון וניתוק וכרות (להלן כב כד), נתקו כפות רגלי הכוהנים (יהושע ד יח), ואחר כך אמר כי כאשר יימרט ראשו שיעקר השער במריטה שיישאר הראש חלק ומלובן כעין נחושת ממורט, וכעניין שכתוב למען יהיה לה ברק מורטה (יחזקאל כא טז), שבידוע שלא יחזור שם לעולם, אין זה נתק, אבל האיש הזה קרח הוא או גיבח כדרך בני אדם הקרחים וטהור הוא.<br>
<br>
אבל אם יהיה בקרחת או בגבחת ממראות הנגעים יהיה טמא כמראה צרעת עור בשר ובסימניהון מחיה ופשיון, אלא שמעטו חכמים ממנו במדרשם שער לבן. וטעם הדבר, לפי שכבר נמרט הראש ואין ראוי לגדל שער כלל, ואם יולד מעט שער במקרה לעולם לא יהיה שחור ולא בתכונת שער אלא לקוי ולבן. וזה דעת חכמי הצרפתים בפירוש מסכת נגעים, ועניין המשניות והברייתות השנויות שם נוטה לדבריהם. ואם כן יהיה הנתק חולי הסעפ'ה או החליים הידועים הנקראים מחלת שועל ושביל הנחש, וכולם חליים ויש להם עזר, והמריטה היא הקרחת ואין לה עזר ורפואה כלל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והתגלח ואת הנתק לא יגלח
id: 0313
nru: לג
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b><b><span id='katom'>כפי פשוטו,</span></b> יזהיר שלא יעביר תער על מקום הנתק, שאע'פ שאין בו שער, אם יעביר התער על המקום ההוא יתגרר העור והנה סיבה (להצמיח): [מלהצמיח] בו שער, שכן דרך בעלי חטטין שבראש וכל המשירין שערותיהן לגרור המקום וגם לעשות בהן באזמל חבורות חתוכות.<br>
<br>
<b>אבל בתורת כוהנים (ט ז) דרשו: <br>
</b><blockquote>ואת הנתק לא יגלח, וכי מה יש בו, כלומר והלא ניתק השער ממנו, אלא סמוך לנתק לא יגלח, הא כיצד? <br>
מגלח חוצה לו ומניח שתי שערות סמוך לנתק כדי שיהא ניכר אם פשה. <br>
</blockquote><br>
<b>וזהו שתרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>ויגלח סחרני נתקא ודעם נתקא לא יגלח, <br>
</blockquote>שיניח בכל סביביו שתי שערות להכיר בהם הפשיון. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויהיה טעם</span></b> <b>'ואת'</b>, כמו ויגש דוד את העם וישאל להם לשלום (ש'א ל כא), שבא סמוך להם ולא בא בתוכו. או טעמו כטעם <b>'עם'</b> ויחסר מלת <b>'אשר'</b>, יאמר ואשר עם הנתק לא יגלח, וכמוהו רבים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והבגד כי יהיה בו נגע צרעת
id: 0313
nru: מז
pch: תזריע
lvr: C0312
prk: 13
htm:
</b>זה איננו בטבע כלל ולא הווה בעולם, וכן נגעי הבתים, אבל בהיות ישראל שלמים לה' יהיה רוח השם עליהם תמיד להעמיד גופם ובגדיהם ובתיהם במראה טוב, וכאשר יקרה באחד מהם חטא ועוון יתהווה כיעור בבשרו או בבגדו או בביתו, להראות כי השם סר מעליו. ולכך אמר הכתוב (להלן יד לד): ונתתי נגע צרעת בבית ארץ אחוזתכם, כי היא מכת השם בבית ההוא. והנה איננו נוהג אלא בארץ שהיא נחלת ה', כמו שאמר (שם): כי תבואו אל ארץ כנען אשר אני נותן לכם לאחוזה, ואין הדבר מפני היותו חובת קרקע, אבל מפני שלא יבא העניין ההוא אלא בארץ הנבחרת אשר השם הנכבד שוכן בתוכה.<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (מצורע פרשה ה ג) דרשו עוד: <br>
</b><blockquote>שאין הבית מטמא אלא אחר כבוש וחלוק, ושיהא כל אחד ואחד מכיר את שלו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי אז נתיישבה דעתם עליהם לדעת את ה' ותשרה שכינה בתוכם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן אני חושב</span></b> בנגעי הבגדים שלא ינהגו אלא בארץ, ולא הוצרך למעט מהן חוצה לארץ כי לא יארעו שם לעולם. ומפני זה עוד אינם נוהגים אלא בבגדים לבנים לא בצבועים, כי אולי הצבע הוציא הכיעור ההוא במקום ההוא כטבעו ולא אצבע אלוהים היא, ולפיכך הצבועים בידי שמים מטמאין כדברי רבי שמעון (נגעים פי'א מ'ג).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> מפני זה יחזירו הכתוב בכל פסוק ופסוק <b>'הבגד או העור או השתי והערב'</b>, כי הדבר נס. ולרבותינו בהם מדרשים וכולם בתורת כוהנים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והובא אל הכהן
id: 0314
nru: ב
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b>יאמר שתהיה זאת תורת המצורע ביום שירצה להטהר שיובא אל הכהן, כי אין לו טהרה לעולם אלא על פיו. ואח'כ פירש כי הכהן יצא אל מקום מושבו מחוץ למחנה והוא לא יבא אליו אע'פ שנתרפא. <br>
<br>
<b>ומדרשו בתורת כוהנים (פרשה א ג):<br>
</b><blockquote>והובא אל הכהן, שלא ישהה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן יאמר</span></b> כי ביום שיטהר שיתרפא מנגעו יובא על כורחו אל הכהן, וכן וכי יטהר הזב מזובו (להלן טו יג), ואם טהרה מזובה (שם), כשיפסקו ויהיו מנוקים ממנו כאשר פירשתי (לעיל יב ד), <b><span id='katom'>והוא הנכון.</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חיות
id: 0314
nru: ד
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b><blockquote>פרט לטרפות. טהורות - פרט לעוף טמא. לפי שהנגעים באים על לשון הרע שהוא מעשה פטיט לפיכך הוצרכו בטהרתו צפרים שמפטפטין תמיד בצפצוף קול, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
ומפני שאמר <b>'טהורות, פרט לעוף טמא'</b>, נלמד שאין הצפרים מין טהור ידוע אבל הוא שם כולל כל העופות, אם כן מהו הפטפוט הזה שמצאו להם, כי עופות רבים אין בהם פוצה פה ומצפצף. ועוד כי מדרש <b>'חיות, פרט לטרפות'</b>, יבא במחלוקת, ולמאן דאמר טרפה חיה אינו כן. <br>
<b>ובתורת כוהנים (פרשה א יב): <br>
</b><blockquote>חיות, לא שחוטות, טהורות, לא טמאות, טהורות, לא טרפות.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ובעלי הפשט אומרים</span></b> כי כל עוף יקרא צפור, ממה שאמר צפור שמים ודגי הים (תהילים ח ט), כל צפור כל כנף (בראשית ז יד), בן אדם אמור לצפור כל כנף (יחזקאל לט יז), וכן ואת הצפור לא בתר (בראשית טו י): על תורים ובני יונה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> ששם צפור כלל לעופות הקטנים המשכימים בבקר לצפצף ולשורר, מלשון ארמית צפרא, וכן ישוב ויצפור (שופטים ז ג), ישכים בבקר. אמר <b>'צפור שמים'</b> עליהם, כי הם לרובם יגביהו לעוף בשמים <b>'וכל צפור כל כנף'</b>, שני מינין, כל הקטנים וכל הגדולים. כי יקרא קן צפור לפניך (דברים כב ו), הם הקטנים שהן רבים, שאפילו בקטניהם יחוס. וכן אשר שם צפרים יקננו (תהילים קד יז), כי הם השוכנים בענפי ארזי הלבנון. אמור לצפור כל כנף, שיתאספו אפילו הקטנים עליהם, כי הטורפים יבאו מעצמם. וכן התשחק בו כציפור ותקשרנו לנערותיך (איוב מ כט), כי דרך הנערים לשחק בעוף הקטן. ולשון חכמים כך הוא, כל שיש בידו מקל או צפור (עבודה זרה מ ב), האורג משער הנזיר כמלא הסיט בבגד בצפרתא (תמורה לד א), ואמרו צפורת כרמים (שבת צ ב), ואמרו בשר צפרים מחזירין החולה לחליו (ברכות נז ב).<br>
<br>
ואמר בכתוב (דברים יד יא): כל צפור טהורה תאכלו, על המינין הרבים ההם, ונתרבה של מצורע <b>'מכל'</b>, ואמר (שם פסוק יב): וזה אשר לא תאכלו מהם, כאומר ואלה אשר לא תאכלו מבשרם. ולכך דרשו <b>'טהורות, לא טמאות'</b>. ומכל מקום כולם בעלי פטפוט הם. וכן גם כן גם צפור מצאה בית ודרור קן לה (תהילים פד ד), כך נראה, שאינו שם כולל העופות כולם. וכן אשר שם צפרים יקננו חסידה ברושים ביתה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה מדברי רבותינו, </span></b>שכל עופות טהורים נקראים צפור, אבל מצוותו של מצורע בצפרי דרור. <br>
<b>דתניא בת'כ (פרק ח יד): <br>
</b><blockquote>ושלח את הציפור החיה אל מחוץ לעיר אל פני השדה (להלן פסוק נג), רבי יוסי הגלילי אומר צפור שחיה חוץ לכל עיר, ואי זו זה דרור.<br>
</blockquote> ומן המדרש הזה הזכירו הפטפוט. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שאינו אלא למצווה, ודיעבד כולם כשרין בו, ולפיכך הוצרכו בת'כ למעט טמאות. <br>
<br>
<b>וכן שנינו במשנה מסכת נגעים (פי'ד מ'א): <br>
</b><blockquote>ומביא שתי צפרים דרור. <br>
<b></b></blockquote><b>ושנו עוד שם (משנה ה): <br>
</b><blockquote>שתי צפרים מצותן שיהיו שוות במראה בקומה ובדמים ולקיחתן כאחת, אע'פ שאינן שוות כשרות, שחט אחת מהן ונמצאת שלא דרור יקח זוג לשניה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> שאף על פי שבדיעבד כלן כשרות, כשהן שני מינים פסולות.<br>
<br>
ובפרק אלו טרפות (חולין סב א) אמרו: עוף המסרט כשר לטהר בו את המצורע, וזו היא סנונית לבנה שנחלקו בה רבי אליעזר וחכמים. ומכאן שאין צפרי המצורע מין אחד בלבד, ושאין מטהרין בכל עוף טהור, אבל מצותו בכל עוף דרור, כלומר שדרה בבית כבשדה, ולפיכך אמרו בסנונית דכיון שהיא טהורה לדעת חכמים כשרה לטהר בה שהיא בכלל דרור. ומכל מקום כל הטהורין כשרים בדיעבד, שכלן בכלל שתי צפרים טהורות.<br>
<br>
<b>ושנו בספרי (ראה קג): <br>
</b><blockquote>אמר רבי יאשיה: כל מקום שנאמר צפור בטהורה הכתוב מדבר.<br>
ואמר רבי יצחק: עוף טהור נקרא עוף ונקרא צפור, וטמא לא נקרא אלא עוף. <br>
וכך הזכירו בגמרא בפרק שלוח הקן (חולין קלט ב). <br>
</blockquote>ושם העלו, כי <b>'חיות'</b> שחיין ראשי אברים שלהם, למעוטי מחוסרות אבר, וכן הטרפות פסולות בהן, ודרשו <b>'טהורות'</b> למעט אסורות, כגון צפרי עיר הנדחת ועוף שהרג את הנפש, והחליפן בע'ז. ומדרשם זה שם מן הלשון עצמו שאין צפור אלא עוף טהור, ומשמע מכאן שכל עוף טהור בכלל צפור.<br>
<br>
<b>וראיתי עוד בירושלמי במסכת נזיר (פ'א ה'א) שאמרו: <br>
</b><blockquote>וכי נזיר טמא צפרים הוא מביא, תורים ובני יונה הוא מביא, אית תניי תני כל עוף טהור קרוי צפרים, אית תניי תני כל העופות בין טמא ובין טהור קרוי צפרים. <br>
</blockquote>והנה נשאר בידינו ממנו מחלוקת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ומכל מקום יתכן</span></b> שיהיה השם בקטנים בלבד, ובגמרא כך הוא נראה, ממה שאמרו במסכת סוטה (טז ב): הבא מים שדם צפור נכר בהם וכמה הם רביעית, ושאלו, גדולה שדוחה את המים קטנה ונדחת מפני המים מהו, ופירשו, כל שיעורי חכמים כך הם, בצפור דרור שערו חכמים אין לך גדולה שדוחה את המים ואין לך קטנה שנדחית מפני המים. ואלו היה כל עוף טהור כשר בו, היה מהם מי שדמו דוחה כמה לוגין. ואולי אמרו כן בצפור דרור שהוא מצווה לכתחלה ממדרשו של ר' יוסי הגלילי. וכבר הזכירו בגמרא (שבועות כט א), ודילמא צפורא רבא חזא ואסיק שמיה גמל.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שיעלה מכל זה הוא, שנאמר שכל צפור שאינו דרור פסול אפילו בדיעבד מן המדרש הזה, שלא שנו במשנתנו מצותן שיהו דרור אע'פ שאינן דרור כשרות, כמו ששנינו בשוות. וכל הדרורים בעלי פטפוט הם. ומה שאמרו בת'כ <b>'לא טמאות'</b>, מפני שיש אף בטמאין מינין שהם דרור כגון הסנונית לרבי אליעזר. <br>
<b><span id='katom'>או יהיה פירושו, </span></b>למעט טמאות לך, שהן האסורות והטרפות כמו שהעלו בגמרא בפרק שלוח הקן (חולין קמ א), <b><span id='katom'>וזהו ההגון בעיני.</span></b><br>
<br>
<b>ובהגדה דרבה (ויקרא רבה טז ז):<br>
</b><blockquote>אמר רבי יהודה ברבי סימון: אילין צפריא קולנין, זה האומר לשון הרע. <br>
אמר הקב'ה: יבא קול ויכפר על קול. <br>
ור' יהושע בן לוי אמר: צפרים צפרי דרור שאכלה מפתו ושתת מן מימיו.<br>
והלא דברים קל וחומר וכו'.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ועץ ארז ושני תולעת ואזוב - <br>
</span>אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>הוא הגדול והקטן במיני הצמחים, והעד מדברי חכמת שלמה (מלכים א ה יג). והנה המצורע ותורת הבית המנוגע וטומאת המת קרובים, והנה הם כדמות פסח מצרים. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וטעם על פני השדה (פסוק ז) - <br>
</span></b>מקום אשר אין שם ישוב שלא תדבק הצרעת. <br>
<br>
<b>ובת'כ (פרשה ב ה) אמרו: <br>
</b><blockquote>על פני השדה, שלא יעמוד ביפו וישלחנה לים, שלא יעמוד בגיבת וישלחנה למדבר. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן יהיה הטעם</span></b> כסוד השעיר המשתלח, ושם ישתלח לעזאזל המדברה וכאן לפורחות השדה. ועוד אפרש זה (להלן טז ח): בע'ה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את כל שערו
id: 0314
nru: ט
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b><blockquote>כלל ופרט וכלל, להביא כל מקום כנוס שער הנראה, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>אבל בת'כ (פרק ב ב ג): <br>
</b><blockquote><b>וגלח את שערו,</b> יכול אף בית הסתרים? <br>
תלמוד לומר: גבות עיניו. מה גבות עיניו בנראה אף כל שערו בנראה, פרט לבית הסתרים. <br>
אי מה גבות עיניו מקום כנוס שער בנראה, אף כל מקום כנוס שער בנראה. <br>
מנין כנוס שער בשאינו נראה פזר שער בשאינו נראה? <br>
ת'ל: את כל שערו יגלח.<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b><span id='katom'>אבל הרב תפס מדרשו של רבי ישמעאל,</span></b> מאי הביא שער הרגלים, ומאי הוציא דבית השחי ודכולי גופיה. אבל בכאן הלכה מגלח כדלעת, או מפני שהלכה עוקבת את המדרש, או מפני שהלכה כדברי רבי עקיבא ורבי דכולי גופיה, ומיעט שבתוך החוטם בלבד. וכן שנינו במשנתנו (נגעים פי'ד מ'ב): והעביר תער על כל בשרו. ומפורש בפרק שני דסוטה (טז א).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יקח שני כבשים תמימים וכבשה אחת
id: 0314
nru: י
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b>לא פירש הכתוב מה יעשה בשני הכבשים וכבשה, אבל הזכיר בכבש האחד שיקריב אותו לאשם, והזכיר שיעשה החטאת ואחר ישחט העולה. וזה בעבור שכבר הזכיר בפרשת ויקרא בחטאת שתהיה נקבה, והזכיר בכל עולה שהוא זכר, לכך לא הוצרך להאריך, כי בידוע שהכבש השני יהיה העולה והכבשה היא החטאת.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יתן על ראש המטהר וכפר עליו הכהן לפני ה'
id: 0314
nru: יח
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b>במעשה דם האשם והשמן תהיה הכפרה הזאת, וכן לכפר עליו לפני ה' (להלן פסוק כט).<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (פרק ג יב): <br>
</b><blockquote>והנותר בשמן אשר על כף הכהן יתן על ראש המטהר וכפר, אם נתן כפר ואם לא נתן לא כפר, דברי רבי עקיבא. <br>
רבי יוחנן בן נורי אמר: שירי מצווה הם, בין שנתן בין שלא נתן כפר. <br>
</blockquote>וא'כ על דעת ר' יוחנן בן נורי יהיה <b>'וכפר עליו'</b>, על האשם.<br>
<br>
והנה אמר הכתוב באשם <b>'וכפר'</b>, וחזר ואמר בחטאת <b>'וכפר על המטהר מטומאתו'</b>, ואמר עוד בעולה ובמנחה <b>'וכפר עליו הכהן וטהר'</b>, <b><span id='katom'>ולא ידענו מה עניין הכפרות הללו כולן</span></b>. <br>
<b><span id='katom'>אולי </span></b>האשם יכפר על מעלו אשר מעל קודם נגעו, והחטאת על חטאו אשר חטא בימי הנגע, <br>
<b><span id='katom'>אולי </span></b>בצערו נתן תפילה לאלוהים, וזה טעם <b>'מטומאתו'</b>. והעולה והמנחה יהיו לו כופר נפש שיזכה ליטהר ולשוב אל אהלו, ולכך אמר <b>'וכפר עליו הכהן וטהר'</b>.<br>
<br>
<b>ובת'כ (שם ג יג): <br>
</b><blockquote>ועשה הכהן את החטאת וכפר, מה תלמוד לומר? <br>
לפי שנאמר והעלה הכהן את העולה ואת המנחה המזבחה, יכול יהו כולן מעכבים אותו? ת'ל: ועשה הכהן את החטאת וכפר, מלמד שכפרה תלוויה בחטאת. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן כי </span>'וכפר עליו הכהן וטהר'</b>, רמז לכל הנעשה בו, כי גם הצפרים יבואו לכפרה ולטהרה, כי כן אמר בנגע הבית (להלן פסוק נג): וכפר על הבית וטהר.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר הכתוב בנגעי הבתים ונתתי נגע צרעת
id: 0314
nru: לד
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b>לרמוז כי יד ה' תעשה זאת, לא טבע כלל, כמו שפירשתי (לעיל יג מז).<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר כי תבואו אל ארץ כנען וגו' בבית ארץ אחוזתכם - <br>
</span></b>כי עם כל ישראל ידבר. והיה ראוי, אחרי וידבר ה' אל משה ואל אהרן, שיאמר דברו אל בני ישראל, אבל יקצר הכתוב במובן, או שידבר עימהם במקום כל ישראל, וירמוז כי אין הכוונה עתה רק ללמד להם דיני הצרעת כולם ושילמדו אותם לכוהנים, ולא יזהיר משה עתה את כל ישראל, רק לבאי הארץ יזהיר (דברים כד ח): הישמר בנגע הצרעת לשמור מאד וגו', כי להם ציווה מתחלה במשפטים האלה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם ישוב הנגע ופרח בבית
id: 0314
nru: מג
pch: המצורע
lvr: C0314
prk: 14
htm:
</b>הנה הנגע הזה שבא באבנים האחרות ובעפר האחר איננו הנגע הראשון, ואינו דומה לפריחה האמורה באדם ולפשיון שהוא שב למקומו הראשון בטבעו, כי פעמים רבים תסתתר הליחה תחת העור ותשוב אל פנימית הגוף ואחרי כן תשוב ותמשך אל העור ואל חיצוניו. אבל העניין הוא כאשר כתבתי בסדר אשה כי תזריע (לעיל יג מז), שהוא נגע ומכת אלוהים שתהיה רוח ה' רעה במקום ההוא.<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (פרשה ז א) אמרו: <br>
</b><blockquote>ואם ישוב הנגע ופרח בבית, משל חזר איש פלוני למקומו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והכוונה לומר</span></b> שאין <b>'ופרח'</b> האמור כאן פשיון, כמו ואם פרוח תפרח הצרעת בעור (לעיל יג יב), אלא שהוא צומח במקום ההוא כעניין פרח מטה אהרן (במדבר יז כג), והמשל שהזכירו לרמוז העניין שאמרנו, שאין זה נגע נולד ופושה אלא צומח וחוזר וצומח כאיש שהלך לו וחזר לישב למקומו הראשון בכסא אחר אשר הוכן לו שם. וטעם הפריחה כבר פירשתיה. וכן (צרעת): פורחת היא (לעיל יג נז), בבגדים.<br>
<br>
ולא אמר הכתוב <b>'ואם ישוב הנגע ופרח באבנים ההם'</b>, אלא אפילו נולד במקום אחר מן הבית ואפילו ממראה אחר שאינו כמראה הנגע הראשון נדון אותו כחוזר ופורח ואינו נדון כנגע הנולד מתחלה, וזהו טעם <b>'בבית'</b>, כי בכל הבית יהיה דינו כן. <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>כי הרוח הרעה לא תסור מן הבית ההוא אבל תמיד תהיה בבית ההוא באחת המקומות להבעית את בעליו.<br>
 <br>
<b>וכן אמרו בת'כ (פרשה ז א ג): <br>
</b><blockquote>אין לי אלא מקומו, מנין לרבות את כל הבית? <br>
תלמוד לומר: בבית. <br>
אין לי אלא במראיו שלא במראיו מנין? <br>
ת'ל ופרח.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וענייני הכתובים האלה כפי המדרש</span></b>. ואם ישוב הנגע ביום השביעי וחזר בבית אחר חלץ את האבנים ואחרי הקצות והטוח, או בא הכהן ביאה שנית וראה והנה עתה פשה הנגע בבית כמשפט הראשון, צרעת ממארת היא ונתץ את הבית, לומר כי הפושה בראשון או הפושה בשני משפט אחד להם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא הוצרך לומר</span></b>, ובא הכהן וראה והנה פשה הנגע בבית וציוה וחלצו את האבנים וכל הפרשה, כי הכתוב נמשך למעלה, לאמר אם ישוב הנגע אחר חלץ האבנים בראשון או בשני כאשר בא הכהן וראה הפשיון, צרעת ממארת היא. ואמר עוד (פסוק מח): ואם בא יבוא הכהן, בביאה השנית הנזכרת, וראה והנה לא פשה הנגע בבית אחרי הטוח את הבית וטהר הכהן את הבית כאשר נרפא הנגע ממנו, כלומר שלא חזר בו. ונלמד עתה, שהעומד בעיניו בראשון ובשני חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע, ואם חזר נותץ. וזה תיקון המקראות כמדרשם, שאי אפשר לחתכם בסכין להקדים ולאחר בדבר שאינו כלל במשמעם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד שנאמר</span></b> בתיקון העניין הזה, כי פשה במקום הזה כטעם פרח, ושניהם עניין צמיחה, כי כשיש שם נגע יאמר פשה בגדולו והתפשטו, וכשאין שם נגע יאמר פשה בצמיחתו ושובו, כי הכל עניין גידול, וכן אונקלוס פתר בכולן אוסיף. ולשון תוספת יאמר בדבר הגדל ונוסף על האחר, כגון ונוסף גם הוא על שונאינו (שמות א י), ונוספה נחלתן (במדבר לו ד), ויאמר בדבר החוזר, כגון יוסיף ה' שנית ידו (ישעיה יא יא), ויתנבאו ולא יספו (במדבר יא כה): לא חזרו עוד להינבא. והנה ענינו שחזר הנגע.<br>
<br>
והנה אחר חלץ האבנים כשיזכיר הכתוב פשיון יהיה ענינו כטעם צמיחה, כאשר הזכרתי במלת פריחה, ואם כן יאמר הכתוב, ואם ישוב הנגע וצמח בבית אחר חלץ האבנים ובא הכהן וראה והנה צמח הנגע בבית ונתץ אותו, כי כל נגע החוזר טמא מוחלט, ואם בא יבא הכהן וראה שלא צמח הנגע כלל בבית אחרי הטוח יטהרנו, כי נרפא בחליצה וטיחה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה נתפרש כאן דין הבית</span></b> בפושה בראשון שחולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע, ואם חזר טמא, ואם לא חזר טהור. אבל העומד בעיניו בראשון ופושה בשני לא נתפרש בתורה דינו, אבל נדון בו גזרה שווה, זו היא ביאה זו היא שיבה (תורת כוהנים ז ז), לומר שדין הביאה שהיא אמורה בסוף שבוע שני כדין השיבה שהיא אמורה בסוף שבוע ראשון, שבשתיהן אם פשה בו חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. וכן העומד בעיניו בראשון ובשני ופושה בשלישי לא הוזכר בתורה, אבל נלמד (בתורת כוהנים שם ה - י): מגזירה שווה אחרת שאמר (פסוק מח): ואם בא יבא הכהן, שנדון ביאה שלישית כביאה שניה. והנה הכתובים כמשמעם, והמדרשות למדו אותן מגזירה שווה למשה בסיני.<br>
<br>
ומה שאמרו בת'כ (פרשה ז ז): במה הכתוב מדבר וכו', סמך מדבריהם, שירצו להזכיר בכתוב העניין המקובל להם בגזירה שווה. וכן מה שאמרו שם (בתורת כוהנים פרשה ז ו): אם סופנו לרבות את החוזר אע'פ שאינו פושה, מה ת'ל ובא הכהן וראה והנה פשה, הנח לו, לומר שנניח הכתוב כמשמעותו ונלך אחר המדרש, לא שנעקור הכתוב ממקומו ונקבענו במקום אחר. <br>
<b><span id='katom'>זהו הנראה אלי בעניין הפרשה הזאת כדי שיהו דברי חכמים קיימים, והוא דבר נאה ומתקבל.<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם אחרי מות שני בני אהרן
id: 0316
nru: א
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b>כי מיד כאשר מתו בניו הזהיר את אהרן מן היין ומן השכר שלא ימות (לעיל י ח ט), ואמר עוד למשה שיזהיר אותו שלא ימות בקרבתו לפני ה'. והקרוב, שהיו שתי המצוות האלה ביום המחרת למיתתם, כי בו ביום אונן היה, ואין רוח הקודש שורה מתוך עצבות (שבת ל ב). ואזהרת היין, הדבור לאהרן היה, ובאותו היום הייתה גם זאת המצוה למשה, אבל הקדים הכתוב האזהרות שהזהיר את ישראל שלא ימותו בטומאתם בטמאם את משכני אשר בתוכם, ואחרי כן כתב אזהרת היחיד.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי, כל התורה כסדר,</span></b> שכל המקומות אשר בהם יאחר המוקדם יפרש בו כגון וידבר ה' אל משה בהר סיני (להלן כה א): בספר הזה, וכגון ויהי ביום כלות משה להקים את המשכן (במדבר ז א): בספר השני, וכיוצא בהן, ולכך אמר בכאן <b>'אחרי מות'</b>, להודיע כי היה זה אחרי מותם מיד. <br>
<br>
<b>ועל דברי רבותינו (תו'כ פרשה א ג) שאמרו: <br>
</b><blockquote>שלא תמות כדרך שמת פלוני, זה זרזו יותר מן הראשון, יהיה טעם הכתוב שאמר השם למשה בלשון הזה, אחרי שמתו שני בני אהרן בקרבתם לפני ה' אמור אליו שלא יבא בכל עת אל הקדש ולא ימות.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אחיך
id: 0316
nru: ב
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b>שתזהירנו, כי אחיך הוא, ואע'פ שאתה אינך בבל יבא, אהרן אחיך בבל יבא. <br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>שזאת הפרשה לאות כי בני אהרן הכניסו אש הקטרת לפנים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כן על דעתי,</span></b> כי הכתוב שמזכיר תמיד העוון אומר (במדבר ג ד): בהקריבם אש זרה, ואם תהיה ראיה שנכנסו לפנים בעבור האזהרה שהזהיר למשה על אביהם שלא ימות, כל שכן שתהיה ראיה שנכנסו שתויי יין בעבור האזהרה שנאמרה לאהרן עצמו מיד. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי איך יעלה על דעתם לבא היום אל המקום אשר לא נכנס שם אביהם, כי אהרן הקטיר הקטורת על המזבח הפנימי, ולמה יכניסו הם הקטורת שלהם לפנים משלו. וכבר רמזתי (לעיל י ב): על חטאם, ולשון הכתובים יורה עליו.<br>
<br>
אבל מלת <b>'בקרבתם'</b>, כפי הפשט, כמו (או): בקרבתם אל המזבח (לשרת): (שמות מ לב), יאמר כי בשרתם לפני ה' מתו, אם כן יזהיר אהרן שלא ישרת אלא במקום אשר יצווה ובעת אשר יצווה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה טעמו</span> כטעם שאמרו רבותינו (מכילתא בשלח ויסע ו): <br>
</b><blockquote>שהיו מליזין אחרי הקטרת שעל ידו מתו נדב ואביהוא וכו', <br>
</blockquote>ויאמר הכתוב כי אחרי מות שני בני אהרן בקרבתם לפני ה' בקטרת, אמר לאהרן כי הוא יקרב יותר מהם אל ה' בקטרת, וימות אם יבא אל הקדש זולתי בקטרת, כי בו יכנס תחילה, כמו שאמר והביא מבית לפרכת (פסוק יב), וכסה ענן הקטרת את הכפורת אשר על העדות ולא ימות (פסוק יג). וזה טעם כי בענן אראה על הכפרת - שלא יכנס רק בקטרת שיעלה עננו שם, כמו שאמר וכסה ענן הקטרת את הכפרת.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בכל עת - <br>
</span></b>בעבור שכבר הזכיר יום הכיפורים, שאמר (שמות ל י): וכפר אהרן על קרנותיו אחת בשנה, אמר בכאן לא יבא בשום עת אל הקדש רק בזאת, כלומר ביום אשר יקריב הקורבנות האלה לכיפורים, ואחרי כן יפרש בפרשה במה יכנס כמו שאמר (פסוק יב): והביא מבית לפרוכת, ויפרש היום שיהיה בעשור לחדש השביעי (פסוק כט), ויחזור ויאמר כי יהיה אחת בשנה (פסוק לד).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וסוד בזאת יבא אהרן אל הקדש
id: 0316
nru: ג
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b>כסוד זאת אות הברית אשר הקימותי (בראשית ט יז), וכבר פירשתיו (שמות לא יג).<br>
<br>
<b>ורבותינו רמזו בו, אמרו בויקרא רבה (כא ו): <br>
</b><blockquote>רבי יודן פתר קריה בכהן גדול בכניסתו לבית קדשי הקדשים חבילות חבילות של מצוות בידו. בזכות התורה, וזאת התורה (דברים ד מד). ובזכות מילה, זאת בריתי אשר תשמרו (בראשית יז י). בזכות שבת, אשרי אנוש יעשה זאת (ישעיה נו ב). בזכות ירושלים, זאת ירושלים (יחזקאל ה ה). בזכות שבטים, וזאת אשר דבר להם אביהם (בראשית מט כח). בזכות יהודה, וזאת ליהודה (דברים לג ז). בזכות כנסת ישראל, זאת קומתך דמתה לתמר (שה'ש ז ח). בזכות התרומה, וזאת התרומה (שמות כה ג). בזכות המעשרות, ובחנוני נא בזאת (מלאכי ג י). בזכות הקורבנות, בזאת יבא אהרן. <br>
</blockquote>וזה צריך פירוש ארוך, אבל כבר הכל מבואר בדברינו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כתונת בד קדש ילבש
id: 0316
nru: ד
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b><blockquote>שיהיו משל קודש, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ויאמר בגדי קדש הם - שיהיו כן כולם של קודש. <br>
<br>
<b>ובת'כ (פרק א י):<br>
</b><blockquote>קדש ילבש, שיהיו משל קודש, אין לי אלא אלו בלבד, מנין לרבות שאר בגדי כהונה גדולה ובגדי אחיו הכוהנים? <br>
תלמוד לומר בגדי קודש הם, בנין אב לכל הבגדים שיהיו משל קודש.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> כאשר אמר (שמות כח ד): ועשו בגדי קדש לאהרן אחיך, בשמונה הבגדים, יאמר שגם אלה בגדי קודש. וסודם כמו האיש לבוש הבדים (יחזקאל ט ג, דניאל י ה), ולכך הודיעו כי בגדי קודש הם. <br>
<br>
<b>ובויקרא רבה (כא יא):<br>
</b><blockquote>כשירות של מעלן כך שירות של מטן. <br>
מה שירות של מעלן איש אחד בתוכם לבוש בדים, <br>
כך שירות של מטן, כתנת בד קודש.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ילבש. יחגור. יצנוף - <br>
</span>נדרש בתורת כוהנים (אחרי א יד): <br>
</b><blockquote>לפי שסופנו לרבות לו כלים אחרים בין הערבים, אין לו יכול לא ילבש של שחרית? תלמוד לומר: ילבש יחגור יצנוף. <br>
</blockquote><br>
<b>וכתב רש'י ז'ל: <br>
</b><blockquote>יצנוף, יחית ברישיה, יניח בראשו, כמו ותנח בגדו אצלה (בראשית לט טז), ואחתתיה.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא נתברר לי דעת אונקלוס בזה</span></b>, כי הצניפה סבוב, שיגלגלנה בראשו כצניף, ולמה יתרגם אותה בהנחה בלבד, ולא יתרגם בה הלשון שמיוחד לו לצניפה ממש. ואולי איננו בלשון הארמית, כי גם הצניפות והרדידים שבישעיה (ג כג): תרגם יונתן בן עוזיאל כתריא, ואין לשניהם לשון בצניף ובמצנפת רק (לשון [מלשון] הקודש מצנפתא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וגורל אחד לעזאזל
id: 0316
nru: ח
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b><blockquote>הר גבוה צוק קשה שנאמר (בפסוק כב): ארץ גזרה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ובתורת כוהנים (פרק ב ח): <br>
</b><blockquote>לעזאזל, למקום הקשה שבהרים. <br>
יכול בישוב? <br>
תלמוד לומר: המדברה.<br>
ומנין שיהא צוק? <br>
תלמוד לומר: אל ארץ גזרה. <br>
</blockquote>ולפי זה יהיה פירוש מלת <b>'לעזאזל'</b> לקשה, והוא כפול הזי'ן כמו עזוז וגבור (תהילים כד ח).<br>
<br>
<b>ור'א כתב: <br>
</b><blockquote>אמר רב שמואל: אע'פ שכתוב בשעיר החטאת שהוא לשם, <br>
גם השעיר המשתלח הוא לשם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך,</span></b> כי המשתלח איננו קורבן, שלא ישחט. <br>
<b><span id='katom'><br>
ואם יכולת להבין הסוד שהוא אחר מלת עזאזל תדע סודו וסוד שמו, כי יש לו חברים במקרא, ואני אגלה לך קצת הסוד ברמז בהיותך בן שלשים ושלש תדענו. והנה ר'א נאמן רוח מכסה דבר, ואני הרכיל מגלה סודו שכבר גלו אותו רבותינו ז'ל במקומות רבים.<br>
</span></b><br>
<b>אמרו בבראשית רבה (סה י): <br>
</b><blockquote>ונשא השעיר עליו (להלן פסוק כב), זה עשו שנאמר (בראשית כז יא): הן עשו אחי איש שעיר, את כל עונותם, עונות תם שנאמר ויעקב איש תם (שם כה כז).<br>
</blockquote><br>
<b>ומפורש מזה בפרקי רבי אליעזר הגדול (פרק מו):<br>
</b><blockquote>לפיכך היו נותנין לו לסמאל שוחד ביום הכיפורים שלא לבטל את קורבנם, שנאמר גורל אחד לה' וגורל אחד לעזאזל, גורלו של הקב'ה לקורבן עולה, וגורלו של עזאזל שעיר החטאת וכל עונותיהם של ישראל עליו, שנאמר ונשא השעיר עליו. <br>
ראה סמאל שלא נמצא בהם חטא ביום הכיפורים, אמר לפני הקב'ה: ריבון כל העולמים! יש לך עם אחד בארץ כמלאכי השרת שבשמים. <br>
מה מלאכי השרת יחפי רגל, <br>
כך הן ישראל יחפי רגל ביום הכיפורים. <br>
<br>
מה מלאכי השרת אין בהם אכילה ושתייה, <br>
כך ישראל אין בהם אכילה ושתייה ביום הכיפורים. <br>
<br>
מה מלאכי השרת אין להם קפיצה, <br>
כך ישראל עומדין על רגליהם ביום הכיפורים. <br>
<br>
מה מלאכי השרת שלום מתווך ביניהם, <br>
כך הן ישראל שלום מתווך ביניהם ביום הכיפורים. <br>
<br>
מה מלאכי השרת נקיים מכל חטא, <br>
כך הן ישראל נקיים מכל חטא ביום הכיפורים. <br>
<br>
והקדוש ברוך הוא שומע עדותן של ישראל מן הקטיגור שלהם ומכפר: <br>
על המזבח, <br>
ועל המקדש, <br>
ועל הכוהנים, <br>
ועל כל עם הקהל, שנאמר וכפר את מקדש הקדש וגו', <br>
</blockquote>ע'כ אגדה זו. והנה הודיענו שמו ומעשהו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה סוד העניין,</span></b> כי היו עובדים לאלוהים אחרים, הם המלאכים, עושים להם קורבנות והם להם לריח ניחוח כעניין שנאמר (יחזקאל טז יח יט): ושמני וקטרתי נתת לפניהם, ולחמי אשר נתתי לך סולת ושמן ודבש האכלתיך ונתתיהו לפניהם לריח ניחוח ויהי נאם ה' אלוהים. ואתה צריך להתבונן בכתוב במקרא ובמסורת.<br>
<br>
והנה התורה אסרה לגמרי קבלת אלוהותם וכל עבודה להם, אבל ציווה הקב'ה ביום הכיפורים שנשלח שעיר במדבר לשר המושל במקומות החורבן, והוא הראוי לו מפני שהוא בעליו ומאצילות כוחו יבא חורב ושממון כי הוא העילה לכוכבי החרב והדמים והמלחמות והמריבות והפצעים והמכות והפירוד והחורבן, והכלל נפש לגלגל מאדים, וחלקו מן האומות הוא עשו שהוא עם היורש החרב והמלחמות, ומן הבהמות השעירים והעזים, ובחלקו עוד השדים הנקראים מזיקין בלשון רבותינו, ובלשון הכתוב (להלן יז ז): שעירים, כי כן יקרא הוא ואומתו שעיר. ואין הכוונה בשעיר המשתלח שיהיה קורבן מאתנו אליו חלילה, אבל שתהיה כוונתנו לעשות רצון בוראנו שציונו כך.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והמשל בזה,</span></b> כמי שעשה סעודה לאדון וציוה האדון את האיש העושה הסעודה תן מנה אחת לעבדי פלוני, שאין העושה הסעודה נותן כלום לעבד ההוא ולא לכבודו יעשה עמו, רק הכל נתן לאדון והאדון נותן פרס לעבדו, ושמר זה מצוותו ועשה לכבוד האדון כל אשר ציוהו, ואמנם האדון לחמלתו על בעל הסעודה רצה שיהיו כל עבדיו נהנין ממנה שיספר בשבחו ולא בגנותו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם הגורלות,</span></b> כי אילו היה הכהן מקדיש אותם בפה לה' ולעזאזל, היה כעובד אליו ונודר לשמו, אבל היה מעמיד אותם לפני ה' פתח אהל מועד, כי שניהם מתנה לה' והוא נתן מהם לעבדו החלק אשר יבא לו מאת השם, הוא הפיל להם גורל וידו חלק להם, כעניין שנאמר (משלי טז לג): בחיק יוטל את הגורל ומה' כל משפטו וגם אחרי הגורל היה מעמידו לפני ה' לומר שהוא שלו ואין אנחנו מכוונים בשילוחו אלא לרצון לשם, כמו שאמר (פסוק י): יעמד חי לפני ה' לכפר עליו לשלח אותו וגו', ולכך לא נשחוט אותו אנחנו כלל.<br>
<br>
<b>ותרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>לשמא דהשם ולעזאזל, <br>
</blockquote>כי האחד לשם ה' ולא לו, והשני לעזאזל ולא לשמו של עזאזל.<br>
<br>
<b>ומפני זה אמרו רבותינו (ת'כ פרק יג ט): <br>
</b><blockquote>ואת חקותי (להלן יח ד), דברים שיצר הרע מקטרג בהם ואומות העולם משיבין עליהם, לבישת שעטנז ופרה אדומה ושעיר המשתלח. <br>
</blockquote><br>
ולא מצאו בקורבנות תשובה לאומות העולם עלינו, כי הם על אישי ה', אבל בשעיר המשתלח ישיבו עלינו, כי יחשבו שאנו עושים כמעשיהם. וכן בפרה אדומה, מפני שהיא נעשית מחוץ למחנה, וענינה דומה לעניין שעיר המשתלח להעביר רוח הטומאה, כעניין שנאמר בעתיד (זכריה יג ב): את הנביאים ואת רוח הטומאה אעביר מן הארץ. ומזה תבין טעם כבוס בגדי המשלח את השעיר לעזאזל והשורף את הפרה, ומה שהזכירו רבותינו (זבחים קד א): בכבוס הבגדים של פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה רמז לך ר'א שתדע סודו כשתגיע לפסוק ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים</span></b>. והמלה מורכבת, וחביריה רבים. והנה העניין מבואר, זולתי אם תחקור מה עניין לשכלים הנבדלים ולרוחות בקורבן. וזה יודע ברוחות, בחכמת נגרומנסי'א, ויודע גם בשכלים, ברמזי התורה למבין סודם, ולא אוכל לפרש. כי היינו צריכים לחסום פי המתחכמים בטבע הנמשכים אחרי היוני אשר הכחיש כל דבר זולתי המורגש לו, והגיס דעתו לחשוב הוא ותלמידיו הרשעים, כי כל עניין שלא השיג אליו הוא בסברתו איננו אמת.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויצא אל המזבח אשר לפני ה' וגו'
id: 0316
nru: יח
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b>הזאות שלפני הכפרת מכפרות על טומאת מקדש וקדשיו של לפני לפנים, והזאות שעל הפרוכת באהל מועד מכפרות על טומאת היכל וקדשיו כגון מנורה ושלחן ולחם הפנים ופרוכת עצמה, ומתנות מזבח הפנימי והזאות שעליו מכפרות על טומאת מזבח עצמו וקדשיו כגון הקטרת, ולכן הכתוב מחלק בהן ומזכיר כל כפרה לבדה.<br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (פרשה ד א ב): דורש זה מן הכתוב בסוף (פסוק כ): <br>
</b><blockquote>וכלה מכפר את הקדש וגו', ואמרו, מכפר את הקדש, זה לפני לפנים, אהל מועד, זה היכל, המזבח, הפנימי, מלמד שכל אחד כפרה בפני עצמו, מכאן אמרו, נתן מקצת מתנות שבפנים ונשפך הדם, יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבפנים, גמר את המתנות מבפנים ונשפך הדם, יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבחוץ, גמר מתנות שבחוץ ונשפך הדם, יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות המזבח וכו'.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתן אותם על ראש השעיר
id: 0316
nru: כא
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b>לא נאמר בפרו של אהרן ולא בשעיר החטאת של שם ולא בשום סמיכה שבקורבנות כלשון הזה, מפני שהקורבנות לרצון על אשי ה' והנם מרצים ומכפרים, אבל זה שאינו לשם והמקבלו אינו מכפר ולא מרצה אינו אלא נושא עוונותם, ועונה אמן בעל כורחו, ובהיות ישראל נקיים מכל חטא ופשע הוא ישא חטאתם כאשר בפסוקים רבים בתורה ובנביאים, וזהו ונשא השעיר עליו - ולכך לשון של זהורית מלבין בשעת שלוחו של שעיר בדחייתו לצוק כשנעשה אברים איברים, כמו שמוזכר בדברי חכמים (יומא סז א).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובא אהרן אל אהל מועד
id: 0316
nru: כג
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b><blockquote>אמרו רבותינו שאין זה מקומו של מקרא זה, ונתנו טעם לדבריהם במסכת יומא (לב א), ואמרו, כל הפרשה כולה נאמרה על הסדר חוץ מביאה זו שהיא אחר עשיית עולתו ועולת העם והקטרת אמורי פר ושעיר שנעשין בחוץ בבגדי זהב, וטובל ומקדש ופושטן ולובש בגדי לבן ובא אל אהל מועד להוציא את הכף ואת המחתה שהקטיר בה את הקטורת לפני לפנים, ופשט את בגדי הבד אחר שהוציאם ולובש בגדי זהב לתמיד של בין הערבים, <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ובאמת שהכתוב הזה אומר לנו דרשני,</span></b> שלא יתכן בשום פנים שיצווה שיבוא אהרן אל אהל מועד ללא דבר רק לפשוט שם בגדיו ולהיותו ערום בהיכל ה' ולהניחם שם לריקבון, אבל על כורחנו <b>'ובא אהרן אל אהל מועד'</b> לעבוד עבודה, לא הוצרך הכתוב להזכירה, והיא הוצאת הכף והמחתה. <br>
<b><span id='katom'>וטעם הכתוב,</span></b> כי הזכיר בתחילה ונתן את הקטרת על האש לפני ה' וכסה ענן הקטרת את הכפורת אשר על העדות ולא ימות, לומר שיתן הקטרת על האש עד שיעלה ענן הקטרת, ויצא מיד והניח הכף והמחתה שם ועל כל פנים יצטרך להוציא, ולכך אמר <b>'ובא אהרן אל אהל מועד'</b>, לבא מבית לפרכת למה שהניח שם.<br>
<br>
והנה הפרשה לא הזכירה כל מה שיעשה הכהן בתחילה בבגדי זהב כגון תמיד של שחר, אבל התחילה בעבודת היום בבגדי לבן, וסדרה הפרשה שיעשה בהם קטרת שלפני לפנים ופר שעיר הפנימי ועניין השעיר המשתלח. וכל זה עשוי בסדר אחד ולא נשאר לעשות בבגדים האלו לבד הוצאת הכף והמחתה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודרך הכתובים בכל מקום להשלים העניין אשר התחיל בו</span></b> אע'פ שיש בו קצת עניין מאוחר למה שיזכיר אחר כן, ולכך אמר <b>'ובא אהרן אל אהל מועד'</b> בבגדים האלה להשלים עבודותיו והיא הוצאת הכף והמחתה שהוא צריך להוציאם משם, ופשט אחרי צאתו את בגדיו אשר לבש בבוקר בעת באו אל הקודש, והניחם שם במקום אשר יפשיטם, ללמד שלא ילבש אותם ביום הכיפורים אחר. והנה נשלם כל הנעשה בבגדי לבן בכל היום בסדר אחד. וחזר ואמר ורחץ את בשרו במים [וגו'] ולבש את בגדיו הידועים לו שבהם יעבוד כל השנה, ללמד שהוא טעון טבילה בין בגדים לבגדים. ואמר ויצא ועשה את עולתו, כי כל הנעשה קודם לזה בבגדי הלבן הכל מעשה פנים, ואילו ואיל העם שיזכיר הם נעשים על המזבח החיצון. והנה הזכירה הפרשה הלבישה הראשונה של בגדי הלבן והצריך בה טבילה, והזכירה הפשיטה האחרונה והצריך בה טבילה, ולמדנו שהוא טעון טבילה בכל חליפות בגדים.<br>
<br>
<b>ועל דעת רש'י: <br>
</b><blockquote>תהיה הטבילה הזאת של הוצאת כף ומחתה אחרי אילו ואיל העם בין המוספין לתמיד של בין הערבים, <b>וכן דעת כל הגאונים,</b> וכן יראה מן הברייתא השנויה ב<b>תורת כוהנים </b>(פרק ו ה): כפשוטה.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b>אבל אנו מצאנו בירושלמי (יומא פ'ז ה'ב): <br>
</b><blockquote>אמר רבי יוחנן הכל מודים בהוצאת הכף והמחתה שהיא לאחר תמיד של בין הערבים, <br>
</blockquote><br>
<b>וכן כתב הרב ר' משה (הל' עבודת יום הכיפורים פ'ב ה'ב), וכן הסדר השנוי במשנתנו (יומא ע א):<br>
</b><blockquote>קדש ופשט וירד וטבל הביאו לו בגדי זהב נכנס להקטיר את הקטורת.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>אלא כך הוא הסדר</span></b>, <br>
סדר היום בבגדי לבן, <br>
ואילו ואיל העם והמוספין ואמורי החטאת ותמיד של בין הערבים בבגדי זהב בטבילה שלישית, <br>
והוצאת כף ומחתה בבגדי לבן בטבילה רביעית, <br>
קטרת חביתים ונסכים ונרות בבגדי זהב בטבילה חמישית. <br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> לפי שאינה עבודה ואחרו אותה לאחר כל מעשה היום, ובלבד שנקיים בה חמש טבילות, ולכך הפסיק בסדר התמיד של בין הערבים ומוציאין כף ומחתה בין התמיד לקטרת.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יוציא אל מחוץ למחנה
id: 0316
nru: כז
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b><blockquote>יוציא אהרן הנזכר, בצווי, <b>על דעת ר'א</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון, </span></b>יוציא המוציא, וכן ושרפו, השורפים.<br>
<br>
ואמר הכתוב <b><span id='pink'>'ושרפו'- </span></b><br>
בלשון רבים, ללמד שאם נתעסקו רבים בשריפה, אחד מביא את האור ואחד מסדר עצי המערכה ואחד מבעיר את האש, לא יטמאו בגדים, אלא המצית את האור בפרים עצמם משיציתנו ברובו, ולכך חזר ואמר בלשון יחיד, <b>'והשורף אותם'</b>.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תענו את נפשותיכם
id: 0316
nru: כט
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
כבר ביאר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי כל עינוי שימצא במקרא דבק עם הנפש הוא הצום, לסתום פיהם של הקראים מחוקי שם.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואשר ימלא את ידו
id: 0316
nru: לב
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 16
htm:
</b><blockquote>שיכול אין לי אלא המשוח בשמן המשחה, מרובה בבגדים מנין, תלמוד לומר ואשר ימלא את ידו (ללבוש את הבגדים), והן כל הכוהנים הגדולים שעמדו מיאשיהו ואילך, שבימיו נגנזה הצלוחית של שמן המשחה, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין הכוונה לרב, </span></b>שלא יהא במקדש כוהן גדול מרובה בבגדים אלא מיאשיהו ואילך, שהרי <b>בגמרא (הוריות יג א): אמרו: </b><br>
<blockquote>משוח בשמן המשחה ומרובה בבגדים איזה מהן קודם, <br>
<b></b></blockquote><b>ואמרו (מכות יא ב): <br>
</b><blockquote>במיתת כולן הוא חוזר או במיתת אחד מהן הוא חוזר, שכולן נמצאים בזמן אחד. <br>
</blockquote>אבל בכל הזמנים אם נתרבה בבגדים כשר לעבודת יום הכיפורים, שהרי לעולם מתקנין כוהן אחר ביום הכיפורים (יומא ב א), ואין מושחין אותו, ואם אירע פסול בכהן גדול משמש זה תחתיו שהוא כשר בריבוי הבגדים בלא משיחה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל אהרן ואל בניו ואל כל בני ישראל
id: 0317
nru: ב
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 17
htm:
</b>בעבור היות הפרשה אזהרה להקריב כל הקורבנות באהל מועד, יזהיר הכוהנים שהם המקריבים הקורבן שלא יקריבום בחוץ, ויזהיר גם ישראל שיביאום לה' שם ולא יקריבו אותם בחוץ על ידי עצמם. <br>
<b><span id='katom'>והנכון בפרשה,</span></b> מה שהזכירו רבותינו (חולין טז ב): שאסר בשר תאווה לישראל במדבר ולא יאכלו רק שלמים שיעשו על מזבח ה', ולכך אמר שכל מי שישחוט משלשת מיני הבהמות אשר מהן יביאו כל הקורבנות, שהם שור וכשב ועז, שיביאום כולם אל פתח אהל מועד ויעשו אותם זבחי שלמים ולהקריב החלב והדם על מזבח ה', ואז יאכל הוא הבשר כמשפט. ואמר שאם ישחטם במקום אחר יהיה חייב כרת.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והקרוב בלשון הכתוב,</span></b> כי מתחילה חייב כרת בכל שוחט בחוץ אפילו החולין והוא האיסור בבשר התאווה, ונתן הטעם בעבור שיקדישום לה' ויזרוק הכהן הדם על מזבח ה' ויקטיר עליו החלב. ואחרי כן הזהיר שלא יעשה מזבח לה' בחוץ ויקריב עליו השלמים הנזכרים או עולה, כעניין הנעשה במוקדשין בשעת היתר הבמות, רק בפתח אהל מועד יעלה אותם לשם.<br>
<br>
והנה ריקן כל השחיטות בחולין ובמוקדשין להיות כולן בפנים. ולכך אמר במשנה תורה (דברים יב י יא): ועברתם את הירדן וישבתם בארץ וגו' והיה המקום אשר יבחר ה' שמה תביאו עולותיכם וזבחיכם, ואמר (שם פסוקים יג יד): השמר לך פן תעלה עולותיך בכל מקום אשר תראה כי אם במקום וגו', להיות איסור שחוטי חוץ במוקדשין עומד במקומו בשעת בית הבחירה. אבל התיר אותו בחולין, זהו שאמר (שם פסוק טו): רק בכל אות נפשך תזבח ואכלת בשר וגו', לומר שלא תתנהג בארץ המניעה הנאמרת כאן שלא ישחוט חולין כלל ושיעשה הכל זבחי שלמים על מזבח ה'. ופירש שם (פסוק כ): הטעם, כי ירחיב ה' אלוהיך את גבולך וגו', לומר כי היה האיסור מתחילה בהיותם במדבר שיקל עליהם להביא כל זבחיהם אל פתח אהל מועד, אבל אחרי שירחיב גבולם יאכלו בשר תאווה וישחטו בשעריהם אך לא המוקדשין.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם מה שהזכיר בכאן</span></b> אשר ישחט במחנה או אשר ישחט מחוץ למחנה - יזכיר גם השוחטים מחוץ למחנה שיהיו חייבים להביא אותם אל פתח אהל מועד, כי אע'פ שיתיר בשר תאווה כשירחיב השם גבולם מפני שאינם במקום המקדש לא יתיר כן במדבר אפילו חוץ למחנה, לפי שאינם רחוקים מן המזבח כאשר יהיו בארץ שירחיב השם גבולם כי אז יתיר להם בשר תאווה, והוא הנאות בכתוב. וזהו דעתו של רבי ישמעאל בפרשיות הללו, ומכאן אמר דמעיקרא איתסר להו בשר תאוה, והוא הנאות בכתוב על דרך הפשט.<br>
<br>
<b>וזהו מאמרם בהגדה (דב'ר ד ו):<br>
</b><blockquote> רבנין אמרין: הרבה דברים אסר אותם הקב'ה וחזר והתירם במקום אחר. <br>
תדע לך, אסר הקב'ה לשחוט ולאכול לישראל עד שיביאנו פתח אהל מועד, <br>
מנין? שנאמר ואל פתח אהל מועד וגו'. <br>
מה כתיב שם דם יחשב לאיש ההוא וגו', וכאן חזר והתירו להם שנאמר (דברים יב כ): בכל אות נפשך תאכל בשר, מנין? <br>
ממה שקראו בעניין כי ירחיב ה' אלוהיך.<br>
</blockquote><br>
ומה שכתב רש'י (בפסוק ג): במוקדשין הכתוב מדבר וכו', הוא מדרשו של האומר בשר תאווה לא איתסר כלל, ועל דעתו נשנית הברייתא שבתורת כוהנים, אבל דרך ישוב המקראות על אופניהם ודרך חכמים בהגדות וברוב המקומות כמו שפירשנו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם דם יחשב
id: 0317
nru: ד
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 17
htm:
</b>ממעשה בראשית (בראשית א כט ל), יאמר, הנה בכל בעלי חיים זולתי אדם עשיתי דמם כמים ולחומם כגללים, כמו שאמר (שם ט ג): כירק עשב נתתי לכם את כל, אבל אם ישחט מחוץ למחנה יחשב כשופך דמים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לשעירם
id: 0317
nru: ז
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 17
htm:
</b><blockquote>לשדים. וכן הוא אומר (ישעיה יג כא): ושעירים ירקדו שם, <b>לשון רש'י מתורת כוהנים </b>(פרק ט ח). <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>שנקראו השדים כן בעבור שישתער הגוף הרואה אותם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והקרוב, </span></b>בעבור שיראו אותם המשוגעים כדמות שעירים. ומלת <b>'עוד'</b> תורה שכן היו ישראל עושים במצרים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>אשר הם זונים - <br>
</span></b>כי כל מבקש אותם ומאמין בהם הוא זונה מתחת אלוהיו, שיחשוב כי יש מי שמטיב או ירע חוץ מהשם הנכבד והנורא. וכבר רמז רבי אברהם במלת <b>'עוד'</b> האמת כאשר כתבתי למעלה (לעיל טז ח), וכן שם השעירים יתברר לך משם. ויקראו <b>'שדים'</b> בעבור שמשכנם במקום שדוד כגון המדבר, ועיקר מציאותם בקצוות כגון פאת צפון החרב מפני הקור.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי כאשר הבריאה מתחילה במעשה בראשית בגוף האדם ובכל בעלי הנפש והצמחים והמתכות מארבע יסודות, ונתחברו ארבעתם בכוח אלוהי, להיות מהן גוף גס מורגש לכל חמשת ההרגשות לעביו ולגסותו, כך הייתה יצירה משני יסודות מן האש והאוויר והיה מהם גוף אינו נרגש ולא מושג לאחת מן ההרגשות, כאשר נפש הבהמה איננה מושגת להרגשות לדקותה, והגוף הזה הוא רוחני יטוס לדקותו וקלותו באש ובאוויר. וכאשר ההרכבה בכל דבר סיבת ההוויה וההפסד במורכב מארבע יסודות, כך היא במורכבים האלו משני היסודות, כי בהתחברותם יהיה בעל הגוף חי ובהתפרדם יהיה כמת.<br>
<br>
<b>ולכך אמרו רבותינו (חגיגה טז א): <br>
</b><blockquote>שישה דברים נאמרו בשדים, שלושה כמלאכי השרת, ושלשה כבני אדם. <br>
<b>שלושה כמלאכי השרת</b>: <br>
יש להם כנפים כמלאכי השרת, <br>
וטסים כמלאכי השרת, <br>
ויודעין מה שעתיד לבא כמלאכי השרת. <br>
יודעין סלקא דעתך, אלא אימא שומעין מה שעתיד להיות. <br>
<br>
<b>שלושה כבני אדם: <br>
</b>אוכלין ושותין כבני אדם, <br>
פרין ורבין כבני אדם, <br>
ומתים כבני אדם. <br>
</blockquote>וסיבת המיתה פירוד החבור, היא הסיבה בכל המורכבים. וסיבת הטיסה, בקלות יסודותם, כאשר נראה גם בעוף כי מפני שגברו עליו האש והאוויר והיסודות האחרים בו מעטים הוא טס ופורח, וכל שכן אלו שאין בהם מן היסודות הכבדים כלום שטיסתן גדולה, יעופו ולא ייגעו. ועניין האכילה ללחוך מן המים והאש הריחות והליחות, כעניין האש שתלחוך המים אשר בתעלה. והוא עניין ההקטרות שיעשו בעלי נגרומנסיא'ה לשדים, וסיבתה היובש אשר תיבש האש אשר באוויר בגופן, וצריך להחזירה, כאשר היא האכילה באדם לצורך מה שהוא ניתך ממנו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועניין מה שאמרו,</span></b> שומעין מה שעתיד להיות, כי בטיסתן באוויר השמים יקבלו העתידות משרי המזלות השוכנים באוויר, והם נגידי התלי. ומשם יגידו גם בעלי הכנפים העתידות, כאשר הוא מנוסה בנחשים וכאשר אפרש במקומו (דברים יח ט): בע'ה.<br>
<br>
ואלו ואלו אינם יודעים במה שעתיד להיות לימים רבים ולעתים רחוקות, רק יודיעו בעתיד להיות בקרוב, כי ידעו בנסיונותם שיקבלו מן השדים בנגזר לבא. <br>
ולכך תרגם אונקלוס: <br>
<blockquote>יזבחו לשדים לא אלוה (דברים לב יז), דבחו לשדין דלית בהון צרוך, <br>
</blockquote>יאמר שאין בהם שום צורך כי לא ימנעו הנזק העתיד ולא יעשו שום תועלת וגם לא יודיעו ברחוק שישתמר ממנו האדם בדעתו. והוא לשון הכתוב גם כן <b>'לא אלוה'</b>, כאילו אמר <b>'לא כח וממשלה'</b>, כי אלוהים לשון אילות וכוח, אל הם, יאמר שאין בשדים אילות ושום כוח, ולכך אין צורך בהם כי לא ירעו וגם היטב אין אותם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יא - יב): כי נפש הבשר בדם הוא ואני נתתיו לכם על המזבח -</span></b> <b><br>
</b>משמעות הכתוב הזה שיאמר, שיאסר לנו הדם מפני שנתנו לנו להיות על המזבח לכפר על נפשותינו, והוא חלק השם, כטעם החלב. ואם נקשה למה אסר דם החיה והעוף אשר לא יקרב, נדחה את השואל, שרצה להרחיקנו מכל דם שלא נשגה בו, אע'פ שלא עשה כן בחלב כי ניכר הוא.<br>
<br>
<b>והרב כתב במורה הנבוכים (ג מו): <br>
</b><blockquote>כי היו הכשדים מואסים הדם ויחשבוהו להם לטומאה, אבל יאכלו ממנו הרוצים להתחבר לשדים ולהינבא מהם העתידות, והתורה תכוון לעולם להרוס בניני סכלותם בהפוך מחשבותיהם, ולכך אסרה הדם באכילה ובחרה בו להיטהר בהזאות ולזרקו על המזבח לכפרה, ולכך אמר (פסוק י): ונתתי פני בנפש האוכלת את הדם, כמו שאמר בנותן מזרעו למולך (להלן כ ו), שהוא מביא למין ממיני ע'ז, כי לא נאמר כן במצווה אחרת.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואלו דברים מיושבים, אבל הכתובים לא יורו כן,</span></b> שהם יאמרו תמיד בטעם האסור, כי נפש כל בשר דמו בנפשו (פסוק יד), כי נפש הבשר בדם הוא (פסוק יא), והחזיר במשנה תורה (דברים יב כג): רק חזק לבלתי אכול הדם כי הדם הוא הנפש ולא תאכל הנפש עם הבשר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והראוי שנפרש בטעם איסורו, </span></b>כי השם ברא כל הנבראים התחתונים לצורך האדם כי הוא לבדו בהם מכיר את בוראו, ואף ע'פ כן לא התיר להם באכילה מתחילה רק הצומח לא בעלי הנפש, כאשר בא בפרשת בראשית שנאמר (בראשית א כט): הנה נתתי לכם את כל עשב זורע זרע וגו'. וכאשר היה במבול שניצולו בזכותו של נח והקריב מהם קורבן והיה לרצון לו התיר להם השחיטה, כמו שאמר (שם ט ג): כל רמש אשר הוא חי לכם יהיה לאכלה כירק עשב נתתי לכם את כל, כי חיותם בעבור האדם. והנה התיר גופם אשר הוא חי בעבור האדם, שיהיה להנאתו ולצרכו של אדם, ושתהיה הנפש שבהם לכפרה לאדם, בקרבים לפניו יתברך, לא שיאכלוהו. כי אין לבעל נפש שיאכל נפש, כי הנפשות כולן לאל, הנה כנפש האדם וכנפש הבהמה לו הנה ומקרה אחד להם כמות זה כן מות זה ורוח אחד לכל (קהלת ג יט).<br>
<br>
ועל הדרך היוני שיראוהו חוקריו, מן השכל הפועל התנוצץ זיו וזוהר צח מאד ובהיר וממנו יצא נצוץ נפש הבהמה, והנה היא נפש גמורה בצד מן הפנים, ולכך יש בה דעת לברוח מן הנזק וללכת אחרי הנאות לה, והיכר ברגילים, ואהבה להם כאהבת הכלבים לבעליהן, והיכר מופלא באנשי בית בעליהם, וכן ליונים דעת והכרה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>מן הידוע עוד, </span></b>כי הנאכל ישוב בגוף האוכל והיו לבשר אחד, ואם יאכל אדם נפש כל בשר והוא יתחבר בדמו והיו לאחדים בלב תהיה עובי וגסות בנפש האדם, ותשוב קרוב לטבע הנפש הבהמית אשר בנאכל, כי הדם לא יצטרך עיכול כשאר הנאכלים שישתנו בעיכולם, ויתלה בו נפש האדם בדם בהמה. והכתוב אומר (שם שם כא): מי יודע רוח בני האדם העולה היא למעלה ורוח הבהמה היורדת היא למטה לארץ. ולכך אמר (פסוק יד): כי נפש כל בשר דמו בנפשו הוא, כי לכל בשר באדם ובבהמה נפש בדם ואין ראוי לערב הנפש הנכרתת בנפש הקיימת, אבל תהיה לה כפרה על המזבח לרצון לפני ה'.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם על כן אמרתי לבני ישראל - <br>
</span></b>בעבור שהדם הוא הנפש ואין ראוי שתאכל הנפש את הנפש, ואני חמלתי על נפש האדם ונתתיו להם על המזבח שתהיה נפש הבהמה מכפרת על נפשו. <br>
<br>
<b>ושנו בספרי (ראה עו): <br>
</b><blockquote>רק חזק לבלתי אכול הדם (דברים יב כג). <br>
רבי יהודה אומר: מגיד שהיו שטופים בדם וכו'. <br>
כי הדם הוא הנפש, להגיד מה גרם. <br>
ולא תאכל הנפש עם הבשר, זה אבר מן החי. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>זה רמז וראיה למה שפירשנו.<br>
</span></b><br>
ולכך ציווה עוד לכסות כל דם בחיה ובעוף כי לא יתקרב דמם על המזבח, כי גם בעופות לא יקרב מהם רק שני מינין בלבד וגם הם אינם נשחטים, אבל בבהמות רוב המצויים נשחטים לשם הנכבד ודמם לכפר ואין ראוי לכסותו, ולא חשש לכסות דם החולין בבהמה כי אין חולין במדבר, וגם אחרי כן על הרוב יצווה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר בעריות דבר אל בני ישראל
id: 0318
nru: ב
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b>בלבד, בעבור היות אזהרת העריות שווה בכל ישראל לא יתייחדו בה הכוהנים, ולכן כללם כאחד. ואמר בתחילה אני ה' אלוהיכם - כטעם בעשרת הדברות (שמות כ ב).<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם אני ה' אלוהיכם - <br>
</span></b>כאילו הוא אומר <b>'ואמרת אליהם בשמי אני ה' אלוהיכם'</b>, וכן קדושים תהיו כי קדוש אני ה' אלוהיכם (להלן יט ב). ואפשר כי הטעם, כי בצאת משה מלפני השם בלא מסווה ויצא ודבר אל בני ישראל את אשר יצווה, איננו צריך לומר להם <b>'כה אמר ה''</b> כי ידוע להם כי רוחו ידבר בו ומלתו על לשונו, לא ידבר מעצמו.<br>
<br>
וכן במקומות רבים במשנה תורה כך ידבר, כמו והיה אם שמוע תשמעו אל מצוותי אשר אנכי מצווה אתכם היום, ונתתי מטר ארצכם, ונתתי עשב בשדך (דברים יא יג טו), ואין משה הנותן מטר על פני ארץ ושולח מים על פני חוצות ומצמיח עשב בשדה אלא ה' יתברך. וכן ולא נתן ה' לכם לב לדעת, ואולך אתכם במדבר, לחם לא אכלתם ויין ושכר לא שתיתם למען תדעו כי אני ה' אלוהיכם (שם כט ג - ה).<br>
<br>
וטעם לאהבה את ה' אלוהיכם כבר נתפרש (שמות כד א).<br>
<br>
<b>(ג): ועל דעת ר'א (לעיל יז טז): <br>
</b><blockquote>הזכיר כמעשה ארץ מצרים - על השעירים הנזכרים, וכמעשה ארץ כנען - על העריות שהיו הכנענים בהם רעים וחטאים, כאשר אמר בסוף (פסוק כז): כי את כל התועבות האל עשו אנשי הארץ.<br>
</blockquote><br>
<b>ועל דעת רבותינו בתורת כוהנים (אחרי ט ג): <br>
</b><blockquote>היו גם המצרים שטופים בזימה בכל העריות ובזכור ובבהמה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא האמת</span></b>, כי גם קדש היה בארץ בזכור מאז ועד עתה. והכתוב מעיד בהן, בני מצרים שכניך גדלי בשר (יחזקאל טז כו), ואומר אשר בשר חמורים בשרם וזרמת סוסים זרמתם (שם כג כ). והבשר כנוי, וכן זב מבשרו (לעיל טו ב), דם יהיה זובה בבשרה (שם פסוק יט).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את משפטי תעשו
id: 0318
nru: ד
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b><blockquote>אלו דברים האמורים בתורה שאילו לא נאמרו בדין היה לאומרן,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b>ובתורת כוהנים (פרק יג ט): <br>
</b><blockquote>אלו דברים הכתובים בתורה שאילולי לא נכתבו בדין היה לכתבן, כגון הגזלות והעריות ועבודת כוכבים ושפיכות דמים וקללת השם.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> <b>'משפטי'</b> כמשמען, הדינין האמורים בפרשת ואלה המשפטים ובכל התורה, ולכך יאמר אשר יעשה אותם האדם וחי בהם - כי הדינים נתנו לחיי האדם בישוב המדינות ושלום האדם, ושלא יזיק איש את רעהו ולא ימיתנו. וכן יחזקאל (כ): הזכיר פעמים רבות במשפטים <b>'אשר יעשה אותם האדם וחי בהם'</b>, ובשבתות אומר (שם פסוק יב): להיות לאות ביני וביניהם, וכן בנחמיה (ט כט): ובמשפטיך חטאו בם אשר יעשה אדם וחיה בהם.<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (יומא פה ב): <br>
</b><blockquote>וחי בהם, ולא שימות בהם, ללמד על פקוח נפש שדוחה את השבת והמצות. <br>
</blockquote><br>
<b>ומדרשו (תו'כ פרשה ט י): <br>
</b><blockquote>וחי בהם, לעולם הבא, אם תאמר בעולם הזה והלא סופו הוא מת. ואם כן, יחזור <b>'אשר יעשה אותם האדם'</b> גם על חוקותי.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי חיי האדם במצוות כפי הכנתו להם. כי העושה המצוות שלא לשמן על מנת לקבל פרס יחיה בהן בעולם הזה ימים רבים בעושר ובנכסים וכבוד, ועל זה נאמר (משלי ג טז): בשמאלה עושר וכבוד, ופירשו (שבת סג א): למשמאילים בה עושר וכבוד. וכן אותם אשר הם מתעסקין במצוות על מנת לזכות בהן לעולם הבא שהם העובדים מיראה, זוכים בכוונתם להינצל ממשפטי הרשעים, ונפשם בטוב תלין. והעוסקין במצוות מאהבה כדין וכראוי, עם עסקי העולם הזה, כעניין הנזכר בתורה בפרשת אם בחקותי (להלן כו ה): והשיג לכם דיש את בציר וגו', יזכו בעולם הזה לחיים טובים כמנהג העולם, ולחיי העולם הבא זכותם שלמה שם. והעוזבים כל ענייני העולם הזה ואינם משגיחים עליו כאילו אינם בעלי גוף, וכל מחשבתם וכוונתם בבוראם בלבד כעניין באליהו, בהידבק נפשם בשם הנכבד, יחיו לעד בגופם ובנפשם כנראה בכתוב באליהו, וכידוע ממנו בקבלה, וכמו שבא במדרשים בחנוך ובבני העולם הבא העומדים בתחיית המתים.<br>
<br>
ולכך יאמרו הכתובים בשכר המצוות למען יאריכון ימיך (שמות כ יב), למען תחייה (דברים טז כ), והארכת ימים (שם כב ז), כי הלשון יכלול מיני החיים כולם כפי הראוי לכל אחד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל כל שאר בשרו לא תקרבו לגלות ערוה
id: 0318
nru: ו
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b>טעם איסור העריות בשאר הבשר איננו מפורש. <br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג מט): <br>
</b><blockquote>כי הוא למעט המשגל ולמאוס אותו ולהסתפק ממנו במעט, והנשים האלה אשר אסר הכתוב בשאר האשה הן המצויות עמו תמיד, וכן בשאר עצמו מצויות לו והוא נסתר עימהן. <br>
</blockquote>וכטעם הזה יגיד הרב על כולן. <br>
<br>
<b>וכבר כתב ר'א גם כן: <br>
</b><blockquote>כי בעבור היות יצר לב האדם כבהמות לא יתכן לאסור כל הנקבות, והנה אסר כל הנמצאות עמו בכל שעה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה טעם חלוש מאד,</span></b> שיחייב הכתוב כרת על אלה בעבור המצאן עמו לפעמים, ומתיר שיישא אדם נשים רבות למאות ולאלפים. ומה יזיק אם ישא את בתו לבדה כמותר לבני נח (סנהדרין נח ב), וישא שתי אחיות כיעקב אבינו, ואין לאדם נשואים הגונים כמו שישיא את בתו לבנו הגדול ממנה וינחילם בנחלתו ויפרו וירבו בביתו, כי הארץ לא תהו בראה לשבת יצרה. ואין בידנו דבר מקובל בזה, אבל כפי הסברא<b><span id='katom'> יש בעניין סוד מסודות היצירה דבק בנפש והוא מכלל סוד העבור שכבר רמזנו לו.<br>
</span></b><br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי המשגל דבר מרוחק ונמאס בתורה זולתי לקיום המין, ואשר לא יולד ממנו הוא אסור, וכן אשר איננו טוב בקיום ולא יצלח בו תאסור אותו התורה, זה טעם אל כל שאר בשרו, כי את שארו הערה (להלן כ יט), ירחיק הדבר מפני השאר, והלשון נגזר מן הנשאר בציון והנותר בירושלם (ישעיה ד ג), ולכך יאמר שארה הנה זימה היא (להלן פסוק יז), כלומר אינם נישואין ואישות כי לא יצליח אבל היא זימה מחשבת תאווה בלבד. והנה העריות מכלל החוקים, דברים שהם גזירת מלך, והגזרה הוא הדבר העולה על דעת המלך שהוא החכם בהנהגת מלכותו והוא היודע הצורך והתועלת במצווה ההיא שיצווה בה ולא יגיד אותו לעם זולתי לחכמי יועציו.<br>
<br>
<b>(ז - ח): ערות אביך וערות אמך - <br>
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>ערות אביך, זו אשת אביך, <br>
וערות אמך, להביא אמו שאינה אשת אביו, <br>
ערות אשת אביך, לרבות לאחר מיתה. <br>
וכן פירש ערות אחי אביך לא תגלה (פסוק יד), ומהו ערותו? <br>
אל אשתו לא תקרב. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן הוא באמת כפי משמעותו הנכון.</span></b> <br>
<br>
<b>אבל בגמרא במסכת סנהדרין (נד א) העלו: <br>
</b><blockquote>כי ערות אביך וערות אחי אביך על הזכרים ממש, ולחייבו בשוגג שתים. <br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה לדעתם, </span></b><span id='red'>למה לא יזהיר כן בבן ובאח עם ערות נשיהם, ואולי חששה התורה בכבוד הזקנים יותר? <br>
</span>אבל כל פסוק ופסוק בפרשה אזהרה אחת, לא באו בפרשה שתי אזהרות בלאו אחד, כי הלאו באחיות כלן וכן הבנות אחת הנה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני על דרך הפשט,</span></b> כי ערות אביך וערות אמך לאו אחד הוא ואזהרה אחת, ימנע שלא יבא על אמו כי בבואו עליה יגלה ערות אביו וערות אמו. וזהו שאמר אמך היא, כי עשית בה שתים רעות, שגלית ערות אם וערות אב. ואחרי שהזהיר על ערות אביו שהיא אמו חזר והזהיר על ערות אשת אביו שאינה אמו, ואמר ערות אשת אביך לא תגלה ערות אביך היא. וכן ערות אחי אביך לא תגלה, פירושו אל אשתו לא תקרב, ולכך לא אמר <b>'ואל'</b>.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מולדת בית או מולדת חוץ
id: 0318
nru: ט
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b><blockquote>בין שאומרים לאביך קיים את אמה בין שאומרים לאביך הוצא את אמה, כגון ממזרת או נתינה, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון, </span></b>כי יצא מזה שאחותו מן העריות לא תהיה בכלל האיסור הזה, והן כולן בכרת חוץ מן הנולדת משפחה ונכרית.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני תמה על הרב,</span> שהרי בגמרא במסכת יבמות בפרק שני (כג א): מפורש: <br>
</b><blockquote>ואימא פרט לאחותו מחייבי לאוין. <br>
אמר רב פפא חייבי לאוין תפסי בהו קידושין? <br>
דכתיב (דברים כא טו): כי תהיין לאיש שתי נשים האחת אהובה והאחת שנואה. <br>
וכי יש אהובה לפני המקום ויש שנואה לפני המקום?! <br>
אלא אהובה אהובה בנישואיה שנואה שנואה בנישואיה. <br>
ואמר רחמנא כי תהיין לאיש. ואימא פרט לאחותו מחייבי כריתות, <br>
אמר רבא: אמר קרא ערות אחותך בת אביך או בת אמך מולדת בית או מולדת חוץ, <br>
בין שאומרין לאביך קיים בין שאומרין לאביך הוצא, ואמר רחמנא אחותך היא. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנה פירושו</span></b> שאומרים לו הוצא שתוציאנה מביתך שאינה אשתך, ואין קידושין תופסין בה שהם חייבי כריתות ומיתות בית דין, ואע'פ כן חייב עליה משום אחותו, אבל אחותו מן השפחה ומן הנכרית אינה בכלל האיסור הזה מפני שהולד כמוה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> יאמר ערות אחותך בת אביך או בת אמך מולדת מן הנישואין שהכניסה האיש לו לבית, או מולדת חוץ, שמצא איש אותה בחוץ ותפשה ושכב עמה וילדה לו, לא תגלה ערוותה. הזכיר בבת אמו בין שתיולד מן הנישואין או מן הזנות, כי אע'פ שכל אחת משתיהן בת אמו ולא בת אביו, יעלה על הדעת שראוי לנהוג כבוד האחווה במולדת מן הנישואין ולא בבאין מן הזנות שהכל הפקר, ולכך הוצרך הכתוב להזהיר על הכל.<br>
<br>
ועוד הזכיר באחותו מן האב כתוב אחר (פסוק יא), ערות בת אשת אביך מולדת אביך, והיא אחותו בת אביו מן הנישואין. והוצרך להזכיר זה, בעבור שהזכיר ערות אחותך בת אביך סתם, ופירש בבת אמו מולדת בית, בנישואין, או מולדת חוץ, בזנות, ויחשב מזה בבת האב מן הזנות שתהיה מותרת, כי אולי לא תחוש התורה לשאר האיש הבא מן הזנות בעבור שאין הנולדים ידועים לו, ולכך ביאר ואמר ערות בת אשת אביך מולדת אביך, להגיד כי בת אביו הנזכרת בתחילה אינה בת אשת אביו. ובעבור שהיה בבני נח איסור באחווה מן האם ולא מן האב, יפרש הכתוב כי בישראל כולן שוות באיסור.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בפשט הכתוב הזה,</span> מה שאמרו חכמים בגמרא במסכת יבמות (כב ב): <br>
</b><blockquote>הבא על אחותו והיא בת אשת אביו, שאינה אמו, חייב משום אחותו ומשום בת אשת אביו. <br>
</blockquote>ומפרש שם: <br>
<blockquote>מכדי כתיב ערות אחותך בת אביך, בת אשת אביך מולדת אביך למה לי, שמע מינה משום אחותו ומשום בת אשת אביו. <br>
</blockquote>ויכפול הכתוב בלאוין, לחייב על כל שם ושם, כי אפילו בשרצים יכפול לאוין רבים בשם אחד ללקות עליהם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זמה היא
id: 0318
nru: יז
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>עצת חטאין היא. <br>
</blockquote><br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>שיצרך יועצך לחטוא. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי טעם לזה,</span></b> שכל העריות גם העבירות האחרות היצר יועצו לחטוא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין הוא, </span></b>כי שם זימה גזרו מן כאשר זמם לעשות לאחיו (דברים יט יט), ומחשבה ההגונה יקראו מזימה, ולא יבצר ממך מזימה (איוב מב ב), ולזנות העשוי במחשבה בסתר יקרא זימה, כעניין אם נפתה לבי על אשה (שם לא ט), וכתיב (שם פסוק יא): כי היא זימה והוא עוון פלילים, וכן וזימתך ותזנותיך (יחזקאל כג כט), וזימת זנותך (ירמיה יג כז), הניאוף בסתר ובגלוי.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> אמר הכתוב <b>'זמה'</b> באשה ובבתה ואשה ואמה, לגנות העניין, לומר כי כשישכב עם אחת שהיא אשתו יחשוב באחרת בעבור קרבתם ודמיונם, והנה תהיה שכיבת שתיהן לו זימה. והוא העניין שהזכירו רבותינו (נדרים כ ב), וברותי מכם המורדים והפושעים בי (יחזקאל כ לח): אלו בני תשע מדות וכו'. ולכך אמר הכתוב <b>'ערות אשה ובתה'</b>, וכן יאמר ואיש אשר ייקח את אשה ואת אמה זימה היא (להלן כ יד), ולא אמר ערות בת אשתך לא תגלה וערות אם אשתך.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הכתוב,</span></b> כי מתחילת הפרשה (פסוק ו): אמר איש איש אל כל שאר בשרו לא תקרבו, כי אסר הקרובות לו משום שארו, ונתן בהם טעם (פסוק י): כי ערוותך הנה, ועכשיו כשאסר קרובות אשתו אמר שארה הנה, לומר שגם המה אסורות מפני שהן שאר זו לזו ותהיה משכבן בשתיהן זימה כמו שפירשתי. <br>
וכן אמר הכתוב (יחזקאל כב יא): ואיש את כלתו טמא בזימה, שטמאה לבעלה כי גם בהיותה עמו תחשוב באביו בעבור דמיונם. וקרא הכתוב שכיבת הבהמה תבל הוא (פסוק כג), שיבלבל זרע אדם וזרע בהמה, וכן אמר (להלן כ יב): בשכיבת הכלה תבל הוא, שיתערב האב והבן להיות לה כאיש אחד, תשכב עם שניהם יחד במחשבה.<br>
<br>
<b


