# daat

autr: רמבם
trm: : לצרור לגלות ערוותה עליה בחייה
id: 0318
nru: יח
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b><b><span id='katom'>ובכאן יפרש הכתוב טעם האיסור,</span></b> יאמר שאינו ראוי שתיקח אשה אל אחותה לצרור אותן זו לזו, כי הן ראויות שתהיינה אוהבות זו את זו לא שתהיינה צרות. ולא אמר כן באשה ובתה ואשה ואמה, כי הנה שאר, ואסורות אפילו לאחר מיתה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל אשה בנדת טומאתה
id: 0318
nru: יט
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b>אסר הכתוב הנדה מפני טעם שהזכרתי (לעיל בפסוק ו), שלא התירה התורה המשכב רק לקיום הזרע. והנה הולד נוצר מדם האשה כולו או רובו כאשר הזכרתי כבר (לעיל יב ב), ומדם הנדות לא יהיה נוצר כלל, ואיך יעשה ממנו ולד, והוא סם המות ימית כל בעל חיים שישתה אותו או יאכלנו. <br>
והנה בהיות ברחם דם נדה הרבה, לא תתעבר ממנו, כי לא יוצר כלל, ואף אם תתעבר מדם אחר ויהיה ניזון מזה הוא ימיתנו. וכבר הזכירו הרופאים עוד, שאם יהיה ניזון מדם משובח וכל מזונו מדם טוב אלא שנשתקע בתוכו מדם הנדות יחמיץ אותו ויוליד בולד שחין ואבעבועות למיניהם.<br>
 <br>
<b>ועל דעת רבותינו (תנחומא מצורע א): <br>
</b><blockquote>אם יישאר ממנו בגופו קצת יהיה הולד מצורע. <br>
</blockquote>ומכל הפנים האלו ראוי שתרחיק התורה משכב הנדה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד הגידו בו ניסיון אמיתי,</span></b> והוא ממפלאות תמים דעים בתולדה, כי הנדה בתחילת זובה אם תביט במראה של ברזל הבהיר ותאריך לראות בה יראו במראה טיפות אדומות כטיפות דם, כי הטבע הרע המזיק שבה תוליד גנאי, ורוע האוויר ידבק במראה. והנה היא כאפעה הממית בהבטתו, וכל שכן שתזיק לשוכב עמה אשר תדבק גופה ומחשבתה בו ובמחשבתו, ולכך גזר עליו הכתוב (לעיל טו כד): ותהי נידתה עליו, כי רעתה רוע מתדבק. והוא שאמר <b>'בנדת טומאתה'</b>, יאמר טומאת הנדה (יחזקאל לו יז), כי יזכיר בה לעולם טומאה, שהיא כשרץ וכאיש המצורע שטומאה להם בגופם. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שזהו טעם את מקורה הערה והיא גלתה את מקור דמיה (להלן כ יח), כי המקור המושחת ההוא ראוי להסתר, לא שיגלה וישאב ממנו מים הרעים המזיקים מאד. והנה נאסר לזרע הקודש כל ימי טומאתה עד שתטבול במים, כי אז תטהר גם במחשבתה ותהיה נקיה לגמרי.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל אשת עמיתך לא תתן שכבתך לזרע
id: 0318
nru: כ
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי המשגל לשלשה חלקים נחלק, האחד לפריה ורביה, והשני להקל מלחות [מלאות] הגוף, והשלישי לתאווה הנמשלת לתאוות הבהמות. ואמר הכתוב <b>'לזרע'</b>, וטעמו אפילו לזרע, והנה היא אסורה לגמרי. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואפשר</span></b> שאמר <b>'לזרע'</b>, להזכיר טעם האיסור, כי לא יודע הזרע למי הוא ויבאו מזה תועבות גדולות ורעות לשניהם. ולא הזכיר זה בעונש (להלן כ יח), כי אפילו הערה בה ולא הוציא זרע יתחייב, ולכך אמר (במדבר ה יג): ושכב איש אותה שכבת זרע, כי בעבור הזרע תהיה קנאתו, וכן בשפחה חרופה (להלן יט כ): הזכיר שכבת זרע, כי האסור בעבור שיוליד זרע מן השפחה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי בעבור היות אשת עמיתו אסורה לו לגמרי לא ינקה כל הנוגע בה, הוצרך לומר <b>'לזרע'</b>, שאם אמר <b>'לא תתן שכבתך'</b> בלבד היה נראה שיזהיר אפילו השוכב עמה לחבק ולנשק, וכאן בחייבי כריתות יזהיר, על כן הוצרך להזכיר שכיבה לזרע לפרש כי במשגל יזהיר. והוא הטעם בשפחה חרופה שהיא כאשת איש. וכן יאמר באשת איש (להלן כ י): אשר ינאף את אשת רעהו, ולא אמר ישכב כי לא בשכיבה לבד יזהיר.<br>
<br>
ולא אמר בכאן <b>'לגלות ערותה'</b>, כי לא יזכיר כן רק בשאר הבשר ובנדה, ושהאסור בהן בעבור הגלוי, כמו שאמר (שם פסוק יט): כי את שארו הערה. ורבותינו דרשו באשת איש למעט משמש באבר מת, ואמרו בשפחה חרופה שאינו חייב אלא בגומר ביאתו, כמו שמפורש ביבמות (נה א).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למולך
id: 0318
nru: כא
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b>עבודה זרה ששמה מולך. והזכירו הכתוב בשם הידיעה, כי היה במצרים ידוע להם. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי יתכן שהוא מלכום תועבת בני עמון (מ'ב כג יג). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן נראה,</span></b> כי כתוב (מ'א יא ז): אז יבנה שלמה במה לכמוש שקוץ מואב ולמולך שקוץ בני עמון, וגם הוא היה ידוע להם.<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>וזו היא עבודתה, שמוסר בנו לכומרים והכומרים עושין שתי מדורות גדולות ומעבירין את הבן ברגליו בין שתי מדורות האש. לא תתן, זהו מסירתו לכומרים. להעביר למולך, זהו העברת מדורת האש. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה אינו נכון, </span></b>שהרי אמרו בגמרא סנהדרין (סד ב): העבירו ברגל פטור, אלא כמשוורתא דפוריא שהוא מעבירו בתוך האש ממש. והזכיר בו הכתוב נתינה והעברה באש, שאינו חייב עד שימסרנו לכומרים והעבירו באש, כמו שמפורש בסנהדרין. וכן מה שאמר הרב שמוסרו לכומרים והם מעבירין אותו, וכך כתב אף בפירושיו במסכת סנהדרין (שם סד א), ואינו נראה כן מלשונם שם בגמרא, ועוד איך יתחייב הוא מיתה בעבודת אחרים, ולשון הכתוב עצמו מעביר בנו ובתו באש (דברים יח י): כך נדרש שהאב בעצמו מעבירו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין כך הוא,</span></b> שהאב עצמו מוסרו לכומרים לשם שקוצם, וזהו שכתוב נתן למולך (להלן כ ג), כעין שעושים בפנים, כדכתיב ונתנם אל הכהן (לעיל טו יד). ואולי הכומרים עושין בו תנופה או הגשה לפני המולך, והם מחזירין אותו לידי האב, והוא לוקחו ומעבירו בלהב האש, וזהו מעביר בנו ובתו באש. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בירושלמי (סנהדרין פ'ז ה'י), <br>
</b><blockquote>לעולם אינו חייב עד שימסרנו לכומרים ויטלנו ויעבירנו. <br>
</blockquote>כלומר שיטלנו מהם ויעבירנו הוא. אבל לא היה שורפו, שהרי אמרו (סנהדרין סד ב): המעביר את עצמו פטור, שהוא חי אף לאחר העברה, וכך פירוש רש'י.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועם כל זה הנראה בעיני מהכרע הפסוקים</span></b> כי היה הבן למאכולת האש, שהכתוב אומר (יחזקאל כג לז): וגם את בניהן אשר ילדו לי העבירו להם לאכלה, ושם (פסוק לט): נאמר ובשחטם את בניהם לגלוליהם, שהיו מעבירין אותו באש עד שישרף או שימות באש והיא שחיטתו, כי הלשון הזה <b>'העבירו להם'</b> במולך הוא, ואמר בו הכתוב <b>'לאכלה'</b>, והזכיר בו שחיטה, אם כן מה שאמר <b>'כמשוורתא דפוריא'</b>, לומר שהיו מעבירין אותו על השלהבת פעמים רבות והוא מת בלהב האש. והנה הוא חייב בדין התורה משעת העברה הראשונה משתמשול בו האור, כגון שנתפס האש באחד מאיבריו, ולכך הוצרכו לומר שהמעביר עצמו פטור, אבל היה האש אוכלת בו כי זה היה קורבנם למולך.<br>
<br>
ולשון <b>'מעביר באש'</b> יאמר בכל מקום על הדבר שהוא בוער באש ואיננו אוכל, מפני שנותנים אותו באש ומעבירים אותו ממנו ואינו נעשה אפר כנשרפים, כעניין כלי הגויים שמלבנין אותו באש שנאמר בהן (במדבר לא כג): תעבירו באש וטהר. ואמר בבני עמון (ש'ב יב לא): והעביר אותם במלבן, לומר ששרף אותן כאשר יעשו הלבנים במלבן. אם כן מעביר בנו ובתו באש היא נתינתו באש שתמשול בו האור, לא העברה בעלמא, והיא העברה הנזכרת במולך, שהיא באש על דעת רבותינו, שלמדו בגזרה שווה העברה העברה, מה להלן באש אף כאן באש, מה כאן למולך אף להלן למולך. וראיה לדבריהם, שכתוב ביאשיהו (מ'ב כג י): וטמא את התפת אשר בגיא בן הינום לבלתי להעביר איש את בנו ואת בתו באש למולך, אם כן העברה הנזכרת במולך היא באש, וכן כתוב במנשה (דהי'ב לג ו): והוא העביר את בניו באש בגיא בן הינום. ומצאתי שכתוב באחז (מ'ב טז ג): וגם את בנו העביר באש כתועבות הגויים אשר הוריש ה' אותם מפני בני ישראל, ובדברי הימים (ב כח ג): נאמר ויבער את בניו באש כתועבות הגויים אשר הוריש, אם כן ההעברה היא הבערה באש ממש.<br>
<br>
ומה שאמר הכתוב (מ'ב יז לא): והספרוים שורפים את בניהם באש לאדרמלך וענמלך אלוהי ספרוים, היא עבודה זרה אחרת שעבודתה לשרוף אותם לגמרי כעולה. וכן היו עושין לבעל, כמו שכתוב בירמיהו (יט ב): ויצאת אל גיא בן הינום, ושם (פסוקים ד ה): כתיב ומלאו את המקום הזה דם נקיים ובנו את במות הבעל לשרוף את בניהם באש עולות לבעל אשר לא ציוויתי ולא דברתי ולא עלתה על לבי. ועוד כתיב (שם לב לה): ויבנו את במות הבעל אשר בגיא בן הנום להעביר את בניהם ואת בנותיהם למולך אשר לא ציוויתים ולא עלתה על לבי לעשות התועבה הזאת. אבל מפני ששני הפסוקים האלה בבמות הבעל ושניהם בגיא בן הנום והאזהרה בשניהם אשר לא ציוויתי ולא דברתי ולא עלתה על לבי, ושם במקום ההוא הטמא היה שם מולך כמו שכתוב ביאשיהו, נראה מכל זה שהיו שורפין את בניהם עולות למולך והוא הבעל, ושניהם לשון קרוב במלכות ואדנות. ואיננו בעל פעור ובעל זבוב, כי זה יקרא הבעל סתם כאשר יקרא המולך. אבל הזכיר בו הכתוב העברה, כי עיקר עבודתו בהעברה משתמשול בו האור, ותקרא שריפה כי ימותו שם, ולכך יקראו עולות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן אני סובר,</span></b> כי אלוהי ספרוים הוא המולך, כי הכינוי בהם מלך, אבל היו שניהם נעבדים, כנו לאחד אדר בלשון כבוד, ולשני מלשון עונה, ושתפו בשניהם מלך והוא כמו מולך, והשריפה היא מיתתם באש כאשר פירשתי. ואם נאמר שהשיקוצים האלה אינם המולך, יתכן כי בעבור היות עבודתם בבנים ובבנות להביאם באש כעניין שאמר במולך, ישתפו בהם שמו מלך ובעל, ואין עבודתם שווה, כי המולך בהעברה, ואלוהי ספרוים בשריפה, והבעל בשחיטה ושריפה כעולות. ונאמר שהיו במקום התופת אשר בגיא בן הנום במות לבעל, ושם (נאמר): [מנשה] עוד מולך. ומה שאמר הכתוב ויבנו את במות הבעל אשר בגיא בן הנום להעביר את בניהם למולך, יהיה פירושו ולהעביר את בניהם למולך.<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (סנהדרין סג ב): <br>
</b><blockquote>אף חזקיה מלך יהודה ביקש אביו לעשות לו כן, שישרוף אותו באש, אלא שסכתו אמו בשמן סלמנדרא, והנה אחז למולך העביר אותו כדכתיב וגם את בנו העביר באש כתועבות הגויים אשר הוריש ה' מפני בני ישראל, וזהו הלשון הכתוב במולך, אם כן היא הבערה שתמשול בו האור וימות, וניצל הצדיק בסלמנדרא הזו שבראה הקב'ה בעבורו.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט אמרו,</span></b> כי מעביר בנו ובתו באש מין ממיני הכשפים, כי בעניין הכשוף נאמר (דברים יח י): לא ימצא בך מעביר בנו ובתו באש קוסם קסמים מעונן ומנחש ומכשף, ואמר במנשה (דהי'ב לג ו): והוא העביר את בניו באש בגיא בן הנום ועונן ונחש וכשף ועשה אוב וידעוני, וכתיב (מ'ב יז יז): ויעבירו את בניהם ואת בנותיהם באש ויקסמו קסמים וינחשו, והמולך היא עבודה זרה שמקריבין לו הקטנים. אבל אחר שמצאנו כתוב (שם כג י): לבלתי להעביר איש את בנו ואת בתו באש למולך, נאמנו דברי רבותינו שהכל למולך באש.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן</span></b> שהייתה העבודה ההיא להם לקסום שווא, והיו מתנבאים בה כפי סכלותם, והם נביאי הבעל המקריבים לו הבנים והבנות ויראו להם חלומות שווא ומקסם כזב, ולכן תייחס התורה עניין המולך בעניין הקסמים, כי בכאן (להלן כ ו): סמך אל הנפש אשר תפנה אל האובות ואל הידעונים, ובמשנה תורה כל הפרשה במתנבאים לדעת העתידות בשקר.<br>
<br>
והנה הזכיר הכתוב כי העברת הזרע למולך הוא חלול השם, ובפרשה האחרת (להלן כ ג): מוסיף למען טמא את מקדשי ולחלל את שם קדשי. <br>
<b><span id='katom'>ואולי טעמו, </span></b>למען טמא את העם המקודש לשמי שציוויתי (לעיל יא מד): והתקדשתם והייתם קדושים כי קדוש אני ה' מקדשכם. ולחלל את שם קדשי, בעברם על העבירה החמורה לפני, כי כן יאמר בעבירות החמורות, ואיש ואביו ילכו אל הנערה למען חלל את שם קדשי (עמוס ב ז). <b><span id='katom'>ויתכן שיאמר כן,</span></b> מפני שהמקריב מזרעו למולך ואחר כן יבא אל מקדש ה' להקריב קורבן מטמא את המקדש, כי קורבנותיו טמאים ותועבה לשם, והוא עצמו טמא לעולם שנטמא ברעה שעשה, כמו שאמר באוב וידעוני לטמאה בהם (להלן יט לא), וכתיב ובגילוליהם טמאוה (יחזקאל לו יח).<br>
<br>
והזכיר בו חלול השם, כי כאשר ישמעו הגויים שכבד את המולך בזרעו ויקריב מבהמתו קורבן לשם הוא חלול השם, וזהו שאמר הנביא (שם כג לז לח): וגם את בניהן אשר ילדו לי העבירו להם לאכלה, עוד זאת עשו לי טמאו את מקדשי ביום ההוא. ואמר (שם פסוק לט): ובשחטם את בניהם לגלוליהם ויבאו אל מקדשי ביום ההוא לחללו והנה כה עשו בתוך ביתי.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> ישראל זרע הקודש נולדים בבית ה', וזה טעם <b>'אשר ילדו לי'</b>, והנה המקריב אותו למולך מטמא מקדשו ומחלל שמו הגדול, כלשון ולא יחלל זרעו בעמיו (להלן כא טו). ולכך אמר בו, ואני אתן את פני באיש ההוא (שם כ ג), ושמתי אני את פני באיש ההוא (שם פסוק ה), <b><span id='katom'>והמשכיל יבין.</span></b><br>
<br>
<b><span id='pink'>(כב - כג): וטעם הזכור והבהמה </span></b>מפורסם, כי הוא דבר נתעב ואיננו בקיום המינין, כי אדם ובהמה לא יולידו. <br>
<b>וכתב ר' אברהם: <br>
</b><blockquote>אחר שמצאנו הן שכבתי אמש את אבי (בראשית יט לד), הנה לא תשכב - אזהרה לשוכב ולנשכב. <br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואם כדבריו,</span></b><span id='red'> למה לא הייתה האשה בכלל ובכל בהמה לא תתן שכבתך, כי הנשים בכלל האזהרות שבכל התורה?<br>
</span><b><span id='katom'>אבל טעם</span></b> שכבתי אמש את אבי, בעבור שהן השוכבות כדי שיצא ממנו הזרע, כידוע שהזרע יבא מן התנועה, או מן הגוף כולו כמו שיתהווה הקצף בפיות הסוסים במרוצתם, או שיתילד בגידים הקרובים משם ויאסף שם בסיבוב התנועה ויצא, ואם לא שכבו אותו לא יצא ממנו זרע כי היה כאבן דומם בשכרותו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותטמא הארץ ואפקוד עונה עליה ותקיא הארץ
id: 0318
nru: כה
pch: אחרי מות
lvr: C0316
prk: 18
htm:
</b>החמיר הכתוב בעריות, בעבור הארץ שתטמא בהן ותקיא הנפשות העושות. והנה העריות חובת הגוף ואינן תלויות בארץ.<br>
<b><span id='katom'> אבל סוד הדבר בכתוב שאמר </span></b>(דברים לב ח ט): בהנחל עליון גויים בהפרידו בני אדם יצב גבולות עמים וגו' כי חלק ה' עמו וגו'. והעניין כי השם הנכבד ברא הכל, ושם כוח התחתונים בעליונים, ונתן על כל עם ועם בארצותם לגוייהם כוכב ומזל ידוע כאשר נודע באצטגנינות. וזהו שנאמר (דברים ד יט): אשר חלק ה' אלוהיך אותם לכל העמים, כי חלק לכולם מזלות בשמים, וגבוהים עליהם מלאכי עליון נתנם להיותם שרים עליהם, כעניין שכתוב (דניאל י יג): ושר מלכות פרס עומד לנגדי, וכתיב (שם פסוק כ): והנה שר יון בא, ונקראים מלכים כדכתיב (שם פסוק יג): ואני נותרתי שם אצל מלכי פרס.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה השם הנכבד הוא אלוהי האלוהים ואדוני האדונים לכל העולם,</span></b> אבל ארץ ישראל אמצעות הישוב היא נחלת ה' מיוחדת לשמו, לא נתן עליה מן המלאכים קצין שוטר ומושל בהנחילו אותה לעמו המייחד שמו זרע אוהביו, וזהו שאמר (שמות יט ה): והייתם לי סגולה מכל העמים כי לי כל הארץ, וכתיב (ירמיה יא ד): והייתם לי לעם ואנכי אהיה לכם לאלוהים, לא שתהיו אתם אל אלוהים אחרים כלל. והנה קידש העם היושב בארצו בקדושת העריות וברובי המצוות להיותם לשמו, ולכך אמר (להלן כ כב): ושמרתם את כל חוקותי ואת כל משפטי ועשיתם אותם ולא תקיא אתכם הארץ, וכתיב (שם פסוק כד): ואמר לכם אתם תירשו את אדמתם ואני אתננה לכם לרשת אותה אני ה' אלוהיכם אשר הבדלתי אתכם מן העמים, יאמר כי הבדיל אותנו מכל העמים אשר נתן עליהם שרים ואלוהים אחרים, בתתו לנו את הארץ שיהיה הוא יתברך לנו לאלוהים ונהיה מיוחדים לשמו. והנה הארץ שהיא נחלת השם הנכבד תקיא כל מטמא אותה ולא תסבול עובדי ע'ז ומגלים עריות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והפרשה הזאת הזכירה המולך לכלול עבודה זרה עם זיכרון העריות.</span></b> ועל כולם אמר אל תטמאו בכל אלה כי בכל אלה נטמאו הגויים, ותקיא הארץ את יושביה, וכן אמר בפרשה השניה (להלן כ כו): ואבדיל אתכם מן העמים להיות לי, שהוא חומר איסור עבודה זרה, ולכך אמר כי מפני שהם מיוחדים לשמו בעבור כן נתן להם הארץ, שנאמר (שם פסוק כד): ואומר לכם אתם תירשו את אדמתם ואני אתננה לכם לרשת אותה אני ה' אלוהיכם אשר הבדלתי אתכם מן העמים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה בחוצה לארץ</span></b>, אע'פ שהכל לשם הנכבד, אין טהרה בה שלימה, בעבור המשרתים המושלים עליה והעמים תועים אחרי שריהם לעבוד גם אותם. ולכך יאמר הכתוב (ישעיה נד ה): אלוהי כל הארץ יקרא, כי הוא אלוהי האלוהים המושל על הכל והוא יפקוד בסוף על צבא המרום במרום להסיר ממשלת העליונים ולהרוס מערכת המשרתים, ואחרי כן יפקוד על מלכי האדמה באדמה. וזהו עניין הכתוב שאמר (דניאל ד יד): בגזרת עירין פתגמא ומאמר קדישין שאלתא. יאמר כי הדבר ההוא הנגזר על נבוכדנצר היא גזרת עירין (פתגמא ומאמר קדישין שאלתא): שגזרו על הכחות הנאצלין מהן לעשות כך, ויקראו <b>'עירין'</b> כי מאצילותן יתעוררו הכחות בכל הפעולות, כמו שאמר (שם שם י יא): ואלו עיר וקדיש מן שמיא נחית קרא בחיל וכן אמר גודו אילנא וגו'. ומאמר קדישין שאלתא, כלומר ששאלו מה הרצון העליון עליו ואחרי כן גזרו להעשות כן, וזהו שאמר לו דניאל (שם פסוק כא): וגזרת עילאה היא, כי הכל מאתו יתברך.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה השם הנכבד יתברך אלוהי האלוהים בכל העולם ואלוהי ארץ ישראל שהיא נחלת ה', </span></b>וזהו טעם וזנה אחרי אלוהי נכר הארץ (דברים לא טז), כי האלוהות נכרים בארץ השם ובנחלתו, וזהו שנאמר (מ'ב יז כו): לא ידעו את משפט אלוהי הארץ וישלח בם את האריות והנם ממיתים אותם כאשר אינם יודעים את משפט אלוהי הארץ, והנה הכותיים לא היו נענשים בארצם בעבדם את אלוהיהם לשלח בהם את האריות, ובבואם בארץ השם ועשו שם כמעשיהם הראשונים שלח בהם האריות הממיתים אותם. <br>
<br>
<b>וכן שנו בספרא (קדושים יא יד): <br>
</b><blockquote>ולא תקיא הארץ אתכם וגו', ארץ ישראל אינה כשאר ארצות, אינה מקיימת עוברי עבירה.<br>
</blockquote><br>
<b>ובספרי (האזינו שטו): <br>
</b><blockquote>ואין עמו אל נכר (דברים לב יב), שלא תהא רשות לאחד משרי האומות לבא לשלוט בכם, כעניין שנאמר ואני יוצא והנה שר יון וגו'. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>והוא מאמרם (כתובות קי ב): <br>
</b><blockquote>כל הדר בחוצה לארץ דומה כמי שאין לו אלוה שנאמר (להלן כה לח): לתת לכם את ארץ כנען להיות לכם לאלוהים, ואומר (ש'א כו יט): כי גרשוני היום מהסתפח בנחלת ה' לאמר לך עבוד אלוהים אחרים.<br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו בתוספתא דע'ז (פ'ה ה'ה), הרי הוא אומר (בראשית כח כא): <br>
</b><blockquote>ושבתי בשלום אל בית אבי והיה ה' לי לאלוהים, ואומר לתת לכם את ארץ כנען, כל זמן שאתם בארץ כנען הייתי לכם לאלוהים, אין אתם בארץ כנען כביכול אין אני לכם לאלוהים. <br>
וכן הוא אומר (יהושע ד יג): כארבעים אלף חלוצי צבא עברו לפני ה', ואומר (דהי'א כב יח): ונכבשה הארץ לפני השם ולפני עמו, וכי תעלה על דעתך שישראל מכבשין את הארץ לפני המקום, אלא כל זמן שהן עליה כאילו היא מכובשת הא אינם עליה אינה מכובשת.<br>
</blockquote><br>
<b>ומן העניין הזה אמרו בספרי (עקב מג): <br>
</b><blockquote>ואבדתם מהרה (דברים יא יז), אף על פי שאני מגלה אתכם מן הארץ לחוצה לארץ היו מצויינין במצוות שכשתחזרו לא יהו עליכם חדשים, משל לאדון שכעס על אשתו ושלחה לבית אביה, אמר לה הוי מתקשטת תכשיטים שכשתחזרי לא יהיו עליך חדשים, וכן אמר ירמיה (לא כ): הציבי לך ציונים, אלו המצוות שישראל מצויינין בהם.<br>
</blockquote><br>
והנה הכתוב שאמר (דברים יז יח): ואבדתם מהרה ושמתם את דברי אלה וגו', אינו מחייב בגלות אלא בחובת הגוף כתפילין ומזוזות, ופירשו בהן כדי שלא יהו חדשים עלינו כשנחזור לארץ, כי עיקר כל המצוות ליושבים בארץ ה'. <br>
<br>
<b>ולפיכך אמרו בספרי (ראה פ): <br>
</b><blockquote>וירשתם אותה וישבתם בה ושמרתם לעשות (דברים יא לא לב), ישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות שבתורה, וכך הוא בתוספתא דע'ז (פ'ה ה'ב).<br>
</blockquote> וזו היא מחשבת הרשעים (סנהדרין קה א): שהיו אומרים ליחזקאל, רבנו יחזקאל עבד שמכרו רבו יש עליו כלום, שנאמר (יחזקאל כ לב): והעולה על רוחכם היה לא תהיה אשר אתם אומרים נהיה כגויים כמשפחות האדמה לשרת עץ ואבן.<br>
<br>
וזו היא מצוות יעקב אבינו לביתו ולכל אשר עמו בשעת ביאתם לארץ (בראשית לה ב): הסירו את אלוהי הנכר אשר בתוככם והיטהרו. והשם לו לבדו נתכנו עלילות שמתה רחל בדרך בתחילת בואם בארץ, כי בזכותה לא מתה בחוצה לארץ, ובזכותו לא ישב בארץ עם שתי אחיות והיא הייתה הנישאת באיסור האחווה. ונראה שנתעברה מבנימין קודם בואם בשכם ולא נגע בה בארץ כלל, מפני העניין שהזכרנו.<br>
<br>
ואמר הנביא (ירמיה טז יח): ושלמתי ראשונה משנה עוונם וחטאתם על חללם את ארצי, בנבלת שקוציהם ותועבותיהם מלאו את נחלתי. והעניין הזה הוא במקומות רבים בכתובים, ותראנו מפורש בהם אחר שפקחתי בו עיניך. וכתב ר'א בפרשת וילך (דברים לא טז), ידענו כי השם אחד והשינוי יבא מהמקבלים, והשם לא ישנה מעשיו כי כולם הם בחכמה, ומעבודת השם לשמור כוח הקיבול כפי המקום על כן כתוב את משפט אלוהי הארץ, ואמר ביעקב הסירו את אלוהי הנכר, והפך המקום הדבק בעריות שהם שאר, והמשכיל יבין, אלו דבריו ז'ל. ואל תשיב עלי מפסוק מיכאל שרכם (דניאל י כא), כי הוא שר משרת לבקש רחמים על ישראל, לא שר מלכות וממשלה. וכן היה שר צבא הנראה ליהושע ביריחו (יהושע ה יג), הראה לו כי השם שלחו ללחום מלחמותיהם, כעניין בחזקיהו (מ'ב יט לה). וגם שהיה זה בהיותנו בחוצה לארץ.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואין רשות לפרש בעניין הארץ יותר מזה, אבל אם תזכה להבין הארץ הראשונה הנזכרת בפסוק בראשית והנזכרת בפרשת אם בחקותי (להלן כו מב), תדע סוד נשגב ונעלם, ותבין מה שאמרו רבותינו (תנחומא ויקהל ז): בית המקדש של מעלה מכוון כנגד בית המקדש של מטה, וכבר רמזתי לך בפסוק כי לי הארץ (שמות יט ה).<br>
</span></b><br>
והנה הזכיר הכתוב כי אנשי ארץ כנען נענשו בעבור העריות, ורבותינו אמרו (סנהדרין נו ב): שהוזהרו עליהן מעת היצירה לאדם ולנח, שלא ענש אלא אם כן הזהיר, אבל הכתוב לא יזכיר האזהרה אבל יאמר כי הארץ תקיא אותם כי הארץ תתעב כל התועבות האל. והנה לא אנשי ארץ כנען בלבד היו מן המוזהרים, והפרשה הזכיר <b>'כמעשה ארץ מצרים'</b> שהיו גם הם עושים ככל התועבות האלה, ולא תקיא אותם ארץ מצרים ולא שאר ארצות הגויים את גוייהם, אבל העניין כולו למעלת הארץ וקדושתה. ואמר הכתוב <b>'ותקיא הארץ'</b>, כי מעת שפקד עונה עליה שנגזר על הכנענים להכרת כאילו כבר הקיאה אותם, או <b>'ותקיא'</b>, למעלה, כעניין סר צלם מעליהם (במדבר יד ט).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל כל עדת בני ישראל
id: 0319
nru: ב
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b>כבר אמרו רבותינו (תו'כ ריש הפרשה): שהפרשה הזו נאמרה בהקהל מפני שרוב גופי תורה תלויין בה. וזה טעם <b>'אל כל עדת בני ישראל'</b>. אבל הוזכרה כאן בתורת הכוהנים מפני שידבר בה על קורבן התודה, ומפני שיזכיר בה המשפט שיצווה לעשות בעושי התועבות הנזכרות והעריות, והתועבות הוזכרו בספר הזה מפני הטעם שכתבנו בתחילת הספר.<br>
<br>
<b><span id='pink'>קדושים תהיו - <br>
</span></b><blockquote>הוו פרושים מן העריות ומן העבירה, שכל מקום שאתה מוצא גדר ערווה אתה מוצא קדושה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b>אבל בתורת כוהנים (פרשה א ב):</b> ראיתי סתם, פרושים תהיו. וכן שנו שם (שמיני פרק יב ג), <br>
<blockquote>והתקדשתם והייתם קדושים כי קדוש אני, כשם שאני קדוש כך אתם תהיו קדושים, כשם שאני פרוש כך אתם תהיו פרושים.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>אין הפרישות הזו לפרוש מן העריות כדברי הרב, אבל הפרישות היא המוזכרת בכל מקום בתלמוד, שבעליה נקראים פרושים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והעניין</span></b> כי התורה הזהירה בעריות ובמאכלים האסורים והתירה הביאה איש באשתו ואכילת הבשר והיין, א'כ ימצא בעל התאווה מקום להיות שטוף בזימת אשתו או נשיו הרבות, ולהיות בסובאי יין בזוללי בשר למו, וידבר כרצונו בכל הנבלות, שלא הוזכר איסור זה בתורה, והנה יהיה נבל ברשות התורה.<br>
<br>
לפיכך בא הכתוב, אחרי שפרט האיסורים שאסר אותם לגמרי, וציווה בדבר כללי שנהיה פרושים מן המותרות. ימעט במשגל, כעניין שאמרו (ברכות כב א): שלא יהיו תלמידי חכמים מצויין אצל נשותיהן כתרנגולין, ולא ישמש אלא כפי הצריך בקיום המצווה ממנו. ויקדש עצמו מן היין במיעוטו, כמו שקרא הכתוב (במדבר ו ה): הנזיר קדוש, ויזכור הרעות הנזכרות ממנו בתורה בנח ובלוט. וכן יפריש עצמו מן הטומאה, אע'פ שלא הוזהרנו ממנה בתורה, כעניין שהזכירו (חגיגה יח ב): בגדי עם הארץ מדרס לפרושים, וכמו שנקרא הנזיר קדוש (במדבר ו ח): בשמרו מטומאת המת גם כן. וגם ישמור פיו ולשונו מהתגאל בריבוי האכילה הגסה ומן הדבור הנמאס, כעניין שהזכיר הכתוב (ישעיה ט טז): וכל פה דובר נבלה, ויקדש עצמו בזה עד שיגיע לפרישות, כמה שאמרו על רבי חייא שלא שח שיחה בטלה מימיו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>באלו ובכיוצא בהן באה המצווה הזאת הכללית,</span></b> אחרי שפרט כל העבירות שהן אסורות לגמרי, עד שיכנס בכלל זאת הצוואה הנקיות בידיו וגופו, כמו שאמרו (ברכות נג ב): והתקדשתם אלו מים ראשונים, והייתם קדושים אלו מים אחרונים, כי קדוש זה שמן ערב. כי אע'פ שאלו מצוות מדבריהם, עיקר הכתוב בכיוצא בזה יזהיר, שנהיה נקיים וטהורים ופרושים מהמון בני אדם שהם מלכלכים עצמם במותרות ובכיעורים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה דרך התורה לפרוט ולכלול בכיוצא בזה,</span></b> כי אחרי אזהרת פרטי הדינין בכל משא ומתן שבין בני אדם, לא תגנוב ולא תגזול ולא תונו ושאר האזהרות, אמר בכלל ועשית הישר והטוב (דברים ו יח), שיכניס בעשה היושר וההשויה וכל לפנים משורת הדין לרצון חבריו, כאשר אפרש (שם): בהגיעי למקומו ברצון הקב'ה. וכן בעניין השבת, אסר המלאכות בלאו והטרחים בעשה כללי שנאמר תשבות, ועוד אפרש זה (להלן כג כד): בע'ה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם הכתוב שאמר כי קדוש אני ה' אלוהיכם - <br>
</span></b>לומר שאנחנו נזכה לדבקה בו בהיותנו קדושים. והנה זה כעניין הדבור הראשון בעשרת הדברות (שמות כ ב).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וציוה איש אמו ואביו תיראו
id: 0319
nru: ג
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b>כי שם ציווה על הכבוד וכאן יצווה על המורא.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ואת שבתתי תשמרו - <br>
</span></b>כי שם ציווה על הזכירה וכאן על השמירה, וכבר פירשנו (שמות כ ח): עניין שניהם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר אל תפנו אל האלילם
id: 0319
nru: ד
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b>והוא מלשון ואם יפנה לבבך (דברים ל יז), אשר לבבו פונה היום (שם כט יז), יאמר שלא יפנה לבו באלילים להאמין שיהיה בהם תועלת או שיבואו העתידות אשר יתנבאו מהם, אבל יהיו הם וכל מעשיהם אפס ותוהו בעיניו, ולא תבוא עתידות רק בגזרת עליון. <br>
<br>
<b>וכך אמרו רבותינו (שבת קמט א): <br>
</b><blockquote>דיוקנות עצמן אסור להסתכל בהן, משום שנאמר אל תפנו אל האלילים, הכניסו אפילו ההסתכלות בהן בכלל האיסור שלא יתן דעתו בעניינם כלל.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ואמר ואלוהי מסכה לא תעשו לכם - <br>
</span></b>להזהיר עליהם משעת עשייה. והאזהרות בעבודה זרה יבאו בתורה במקומות רבים.<br>
<br>
<b>ובמדרש ויקרא רבה (כד ה): הזכירו על הפרשה הזו: <br>
</b><blockquote>רבי לוי אומר: מפני שעשרת הדברות כלולין בתוכה. <br>
<b>אנכי ה' אלוהיך, <br>
</b>וכתיב הכא אני ה' אלוהיכם. <br>
<br>
<b>לא יהיה לך, <br>
</b>וכתיב הכא ואלוהי מסכה לא תעשו לכם. <br>
<br>
<b>לא תשא, <br>
</b>וכתיב הכא (פסוק יב): ולא תשבעו בשמי לשקר. <br>
<br>
<b>זכור את יום השבת, <br>
</b>וכתיב הכא ואת שבתותי תשמורו. <br>
<br>
<b>כבד את אביך ואת אמך, <br>
</b>וכתיב הכא איש אמו ואביו תיראו. <br>
<br>
<b>לא תרצח, <br>
</b>וכתיב הכא (פסוק טז): לא תעמוד על דם רעך. <br>
<br>
<b>לא תנאף, <br>
</b>וכתיב הכא (פסוק כט): אל תחלל את בתך להזנותה. <br>
<br>
<b>לא תגנוב, <br>
</b>וכתיב הכא (פסוק יא): לא תגנבו. <br>
<br>
<b>לא תענה, <br>
</b>וכתיב הכא (פסוק טז): לא תלך רכיל בעמך. <br>
<br>
<b>לא תחמוד, <br>
</b>וכתיב הכא ואהבת לרעך כמוך.<br>
</blockquote>ע'כ במדרש.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר וכי תזבחו זבח שלמים
id: 0319
nru: ה
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b>כי אחרי שאסר הזביחה וכל עבודה לאלילים ולאלוהי מסכה וריקן כל העבודות כולן לשם המיוחד, אמר כי כאשר תזבחו לשם לא תזבחו לו אלא לרצונכם, שתהיה עבודתכם לרצון לפניו וירצה בכם כעבד יתרצה אל אדניו בעשותו כל אשר יצוונו, כלשון ונרצה לו לכפר עליו (לעיל א ד), ואור פניך כי רציתם (תהילים מד ד). והטעם, שלא תחשבו שיהיה בעבודה זרה שום תועלת, ולא תעשו עבודת ה' הנכבד על מנת לקבל פרס, אלא לעשות רצונו, כי רצונו הפשוט הוא הראוי והמחייב.<br>
<br>
ואומר זה בשלמים, שהם הקדשים קלים הנאכלים לבעלים בעצמם, שישמרו במחשבתם להיותם בכוונה רצויה, וכל שכן בקדשי הקדשים. או מפני שהשלמים מדתן של ישראל, כמו שאמרו רבותינו (זבחים קטז א): לא הקריבו בני נח שלמים,<b><span id='katom'> והמשכיל יבין.</span></b><br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (חולין יג א): <br>
</b><blockquote>לרצונכם זבוחו, שתזבחו לדעתכם, שהמתעסק בקדשים פסול.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא תשבעו בשמי לשקר
id: 0319
nru: יב
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>למה נאמר? <br>
לפי שנאמר (שמות כ ז): לא תשא את שם ה' אלוהיך לשוא, יכול לא יהא חייב אלא על השם המיוחד, מנין לרבות כל הכינויין? <br>
תלמוד לומר: לא תשבעו בשמי לשקר, כל שם שיש לי,<b> לשון רש'י מתורת כוהנים (פרשה ב ו)</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> לא תשבעו בשמי, הוא השם המיוחד, וחללת את שם אלוהיך, הוא האלוהים שממנו נתרבו כל הכינויין. ושם נאמר תחילה את שם ה' אלוהיך, וכי לא ינקה ה', בשמו הגדול המיוחד. וזה טעם <b>'וחללת'</b>, מי אשר ישבע בשם המיוחד לשקר יהיה מחלל שם אלוהיו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תקלל חרש
id: 0319
nru: יד
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>אין לי אלא חרש, מנין לרבות כל אדם? <br>
תלמוד לומר: בעמך לא תאור. <br>
א'כ למה נאמר חרש? <br>
מה חרש מיוחד שהוא בחיים, יצא המת שאינו בחיים, <b>לשון רש'י</b>, והוא שנוי <b>בתורת כוהנים (פרשה ב יג). <br>
<br>
</b></blockquote><b>אבל המדרש בגמרא (סנהדרין סו א): אינו כן, <br>
</b><blockquote>אלא הזהיר הכתוב בנכבדים בעם הדיין והנשיא, שאמר (שמות כב כז): אלוהים לא תקלל ונשיא בעמך לא תאור, וחזר והזהיר באמללים שבעם והוא החרש, ומהם ילמדו בנין אב אל כל שאר העם, כי מן הראש ועד הסוף הכל בכלל האזהרה. <br>
</blockquote>ומלת <b>'בעמך'</b> נדרש בעושה מעשה עמך להוציא הרשעים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט, </span></b>הזכיר החרש בקללה, כי אע'פ שלא ישמע ולא יתקצף בקללתו הזהירה התורה עליו, ואין צריך לומר בשומעים שיתביישו ויחר להם מאד. ועוד, כי יזהיר בהווה, שאדם מקלל החרש ומכשיל העור שלא יירא מהם כי לא ידעו ולא יבינו, על כן <b>'ויראת מאלוהיך'</b> שהוא רואה הנסתרות. והוסיף לאו אחר במושלים, הנשיא והדיין, בעבור שדרך האנשים לקללם בחדרי משכבם כאשר בהישפטו יצא רשע. ובקללת הנשיא והדיין תקלות רבות, כי המון העם בסכלותם ישנאו אותם ויתעוררו לקום עליהם, והם במשפטם יעמידו ארץ.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תלך רכיל בעמך
id: 0319
nru: טז
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b>אומר אני על שם שכל משלחי מדנים ומספרי לשון הרע הולכים בבית רעיהם לרגל מה יראו רע או מה ישמעו רע לספר בשוק, נקראים הולכי רכיל, הולכי רגילה וכו'. <br>
<br>
<b>וכן תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>לא תיכול קורצין, אכלו קרציהון דיהודאי (דניאל ג ח), אכלו קורצא בי מלכא (ב'מ פו א). נראה בעיני, שהיה משפטם לאכול בבית המקבל דבריהם שום הלעטה והוא גמר חזוק שדבריו מקוימים ויעמידם על האמת, ואותה הלעטה נקראת אכילת קורצין לשון קורץ בעיניו (משלי ו יג), שכן דרך הולך רכיל לקרוץ בעיניו ולרמוז דברי רכילות שלא יבינו השומעים, כל זה<b> לשון הרב.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין במה שפירש בתרגום הזה טעם או ריח,</span></b> כי השומע מן הרכיל לא ישבע לו שיאמין דבריו ולא יתן לו אות ומופת, גם המלשין עבד אל אדוניו לא יבטיחנו האדון שישמע אליו, ומה טעם לאכילה הזאת. ונבוכדנאצר בהודאת [בהוראת] הצדיקים עשה מה שעשה, לא האכילם למלשינים ולא נשבע להם, וגם לא האמין להם אבל שאל הצדא שדרך מישך וגו' (דניאל ג יד), וציוה שישתחוו מכאן ואילך והיה מעביר על מה שעברו. ודריוש לא היה מאכיל לו למלשיני דניאל רק לענה וראש, וכתוב בהן די אכלו קרצוהי די דניאל. ואפילו אם אמת הדבר שיעשה כן בזמנים ההם, אחר שהכתוב אמר <b>'לא תלך רכיל בעמך'</b> למה יזכיר אונקלוס מנהג השטות ההוא ואין לאזהרה עניין בו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל עיקר לשון הארמית בכאן</span></b> איננו אלא לשון השמעת קול, והוא מורגל בדברי חכמים (ב'ב ה א), ועיזא לאו אכלויי מכלו ליה ולאו גברא בעי לאכלויי, ותרגום יונתן קרא בגרון (ישעיה נח א), אכלי, ושרק לו מקצה הארץ (שם ה כו), ויכלי ליה, וינהום עליו כנהמת ים (שם שם ל), ויכלי עליהון, וכן במקומות רבים. והנה הוא לשון כל משמיע קול שיודיע חפצו בלא חתוך מלות, ולכן יאמר כן בצועק לעזים הנכנסות בשדה ויתרגם כן השורק והנוהם והצועק. ודרך הרכילים לבא ברבים או לפני המושל וינהמו בגרונם ויקרצו בעיניהם לרמוז כי שמעו דברים עד שיפצרו בהם ויגידו אותן, על כן נקראים אוכלי קורצין, נוהמים ברמזים.<br>
<br>
ואונקלוס תרגם רכילות ענינו, וכן שמו בלשון הארמית, ולא חשש לפרש לשון הכתוב וכן דרכו תמיד, כי להבין העניין הוא מתכוון. אבל בלשון הקודש היו קורין אותם <b>'הולכי רכיל'</b>, מן אבקת רוכל (שה'ש ג ו), רכלתך (יחזקאל כו יב), כי הרוכל הולך כל היום קונה מכאן ומכאן והולך ומוכר במקומות אחרים בכאן ובכאן, כמו שמזכירין חכמים (מעשרות פ'ב מ'ג): רוכלין המחזירין בעיירות. וזה טעם <b>'בעמך'</b>, כי הוא הולך ברבים. ולהבדיל בין שניהם, היה שם זה <b>'רוכל'</b> פועל, ושם זה <b>'רכיל'</b> שם תואר בעצמו כמו סריס נזיר, ירמוז השם כי בנפשו הוא ועליו תשוב.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יז - יח): לא תשנא את אחיך בלבבך - <br>
</span></b>בעבור שדרך השונאים לכסות את שנאתם בלבם כמו שאמר (משלי כו כד): בשפתיו ינכר שונא, הזכיר הכתוב בהווה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר הוכח תוכיח את עמיתך -<br>
</span></b> מצווה אחרת, ללמדו תוכחת מוסר, <b>'ולא תשא עליו חטא'</b> שיהיה עליך אשם כאשר יחטא ולא הוכחת אותו. ולזה יטה לשון אונקלוס שאמר, ולא תקבל על דיליה חובא, שלא תקבל אתה עונש בחטא שלו. ואחרי כן ציווה שתאהוב אותו. והנה השונא את רעהו עובר בלאו, והאוהב לו מקיים עשה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי <b>'הוכח תוכיח'</b>, כמו והוכיח אברהם את אבימלך (בראשית כא כה). ויאמר הכתוב, אל תשנא את אחיך בלבבך בעשותו לך שלא כרצונך, אבל תוכיחנו מדוע ככה עשית עמדי, ולא תשא עליו חטא לכסות שנאתו בלבך ולא תגיד לו, כי בהוכיחך אותו יתנצל לך, או ישוב ויתוודה על חטאו ותכפר לו. ואחרי כן יזהיר שלא תנקום ממנו ולא תיטור בלבבך מה שעשה לך, כי יתכן שלא ישנא אותו אבל יזכור החטא בלבו, ולפיכך יזהירנו שימחה פשע אחיו וחטאתו מלבו. ואחרי כן יצווה שיאהב לו כמוהו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואהבת לרעך כמוך - <br>
</span></b>הפלגה, כי לא יקבל לב האדם שיאהוב את חברו כאהבתו את נפשו, ועוד שכבר בא רבי עקיבא ולמד חייך קודמין לחיי חבירך (ב'מ סב א). אלא מצוות התורה שיאהב חברו בכל עניין כאשר יאהב את נפשו בכל הטוב.<br>
<br>
<b><span id='katom'> ויתכן </span></b>בעבור שלא אמר <b>'ואהבת את רעך כמוך'</b>, והשוה אותם במלת <b>'לרעך'</b>, וכן ואהבת לו כמוך (פסוק לד): דגר, שיהיה פירושו להשוות אהבת שניהם בדעתו, כי פעמים שיאהב אדם את רעהו בדברים ידועים להטיבו בעושר ולא בחכמה וכיוצא בזה, ואם יהיה אוהבו בכל יחפוץ שיזכה רעהו האהוב לו בעושר ובנכסים וכבוד ובדעת ובחכמה, ולא שישווה אליו אבל יהיה חפץ בלבו לעולם שיהיה הוא יותר ממנו בכל טובה, ויצווה הכתוב שלא תהיה פחיתות הקנאה הזאת בלבו, אבל יאהב ברבות הטובה לחברו כאשר אדם עושה לנפשו ולא יתן שיעורין באהבה. ועל כן אמר ביהונתן (ש'א כ יז): כי אהבת נפשו אהבו, בעבור שהסיר מידת הקנאה מלבו ואמר (שם כג יז): ואתה תמלוך על ישראל וגו'.<br>
<br>
ועניין הנקמה והנטירה, כבר פירשוהו רבותינו (תו'כ קדושים ד י יא): שהוא בדבר שאין בו חיוב ממון, השאילני מגלך השאילני קרדומך. כי בדבר שנתחייב לו חברו ממון כגון בנזיקין וכיוצא בהן, אינו מחויב להניח לו אבל יתבענו בב'ד וישולם ממנו מפסוק כאשר עשה כן יעשה לו (להלן כד יט), והוא מעצמו חייב לשלם כאשר ישלם מה שלוה או מה שגזל. וכל שכן בעניין נפש, שיהיה נוקם ונוטר לו עד שיגאל דמי אחיו מידו, על פי בית דין המורים במשפטי התורה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את חקותי תשמרו
id: 0319
nru: יט
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>ואלו הן <b>'בהמתך לא תרביע כלאים'</b> וגו', חוקים אלו גזרות מלך שאין טעם לדבר, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
ולא הזכירו רבותינו שיהיה הטעם נעלם ושיהיו יצר הרע ואומות העולם משיבים עליהם, אלא בלבישת שעטנז, לא בכלאי הבהמה.<br>
<br>
ואין הכוונה בהם שתהיה גזרת מלך מלכי המלכים בשום מקום בלא טעם, כי כל אמרת אלוה צרופה (משלי ל ה), רק החוקים הם גזירת המלך אשר יחוק במלכותו בלי שיגלה תועלתם לעם, ואין העם נהנים בהם אבל מהרהרין אחריהם בלבם ומקבלים אותם ליראת המלכות, וכן חוקי הקב'ה הם הסודות אשר לו בתורה שאין העם במחשבתם נהנים בהם כמשפטים, אבל כולם בטעם נכון ותועלת שלימה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם בכלאים,</span></b> כי השם ברא המינים בעולם, בכל בעלי הנפשות בצמחים ובבעלי נפש התנועה, ונתן בהם כוח התולדה שיתקיימו המינים בהם לעד כל זמן שירצה הוא יתברך בקיום העולם. וציוה בכוחם שיוציאו למיניהם ולא ישתנו לעד לעולם, שנאמר בכולם <b>'למינהו'</b> (בראשית א), והוא סיבת המשכב שנרביע בהמות זו עם זו לקיום המינין כאשר יבואו האנשים על הנשים לפריה ורבייה. והמרכיב שני מינין, משנה ומכחיש במעשה בראשית, כאילו יחשוב שלא השלים הקב'ה בעולמו כל הצורך ויחפוץ הוא לעזור בבריאתו של עולם להוסיף בו בריות. והמינים בבעלי חיים לא יולידו מין משאינו מינו, וגם הקרובים בטבע שיולדו מהם כגון הפרדים ייכרת זרעם כי הם לא יולידו. והנה מצד שני הדברים האלה, פעולת ההרכבה במינים דבר נמאס ובטל.<br>
<br>
וגם הצמחים אשר יתרכבו מין בשאינו מינו אין פרים צומח אחרי כן, ויהיו באיסורם שני טעמים הנזכרים, וזה טעם <b>'שדך לא תזרע כלאים'</b> שהוא בהרכבה על דעת רבותינו (קידושין לט א). ואסר אף כלאי זרעים, מפני שישתנו בטבעם גם בצורתם בהיותם יונקים זה מזה, ויהיה כל גרעין ממנו כאילו הורכב משני מינין. ואסור לחרוש בשור ובחמור, מפני שדרך כל עובד אדמתו להביא צמדו ברפת אחת ויבאו לידי הרכבה.<br>
<br>
ומחברינו מוסיף בטעם הכלאים, כי הוא שלא לערבב הכוחות המגדלים הצמחים להיות יונקים זה מזה, ממה <b>שאמרו בבראשית רבה (י ו):</b> <br>
<blockquote>אמר רבי סימון: אין לך כל עשב ועשב מלמטה שאין לו מזל ברקיע ומכה אותו ואומר לו גדל, הדא הוא דכתיב (איוב לח לג): הידעת חקות שמים אם תשים משטרו בארץ. והנה המרכיב כלאים או זורען בכדי שינקו זה מזה מבטל חקות שמים, ולכך אמר בהם את חקותי תשמורו, כי הם חקות שמים. <br>
וכך אמר רבי חנינא משום רבי פנחס: משום חקים שחקקתי בהם את עולמי (ירושלמי כלאים פ'א ה'ז).<br>
</blockquote><br>
וכבר כתבתי בסדר בראשית (א יא): שהצמחים כולם יסודותם בעליונים ומשם ציווה להם השם את הברכה חיים עד העולם, והנה המערב כלאים מכחיש ומערב מעשה בראשית.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ובגד כלאים שעטנז - <br>
</span></b><blockquote>למה נאמר?<br>
לפי שנאמר (דברים כב יא): לא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדיו, יכול לא ילבש גיזי צמר ואניצי פשתן? <br>
תלמוד לומר: בגד. <br>
מנין לרבות את הלבדים? <br>
תלמוד לומר: שעטנז, דבר שהוא שוע טווי ונוז. <br>
ואומר אני נוז לשון דבר הנמלל ושזור זה עם זה לחברו,<b> לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני,</span></b> שהלבדים אין איסורם מדברי תורה אלא מדברי סופרים, שאינן אלא שוע בלבד, וכך שנינו (כלאים פ'ט מ'ט): הלבדים אסורין מפני שהן שוע. <br>
<br>
<b>ובגמרא אמרו (נדה סא ב): <br>
</b><blockquote>ואימא או שוע או טווי או נוז, והעלו והלכתא כמר זוטרא מדאפקינהו רחמנא בחד לישנא.<br>
</blockquote><br>
<b>אבל הברייתא השנויה בתורת כוהנים (פרק ד יח): <br>
</b><blockquote>אין לי אלא בגד ומנין לרבות הלבדים תלמוד לומר שעטנז, בא לרבות הדברים שאינן בגד <b>'מלא תלבש שעטנז'</b>, שלא הוזכר בגד. <br>
</blockquote>והמדרש הוא עיקר, שאפילו דבר שאינו בגד אסור בכלאים מן התורה, כגון הקולע חוטין ועושה מהן חגורה וכיוצא בזה, ובלבד שיהא שוע וטווי ונוז. ותפס לו הלבדים לאסמכתא בעלמא, שהם אסורים מדבריהם ואינן בגד.<br>
<br>
וכן מה שפירש הרב בשוע שהוא דבר הנמלל ושזור זה עם זה, וכפירוש הזה כתב עוד בפירושיו בגמרא (יבמות ה ב, נדה סא ב), כבר השיבו עליו שאין פירושו עולה, ממה שאמרו (מנחות לט א): שמע מינה קשר העליון בציצית דאורייתא, דאי סלקא דעתך לאו דאורייתא כלאים דשרא רחמנא בציצית למה לי, הא קיימא לן התוכף תכיפה אחת אינו חבור. והנה גלו לנו שהבגד שהוא מין פשתים ונקשור בו ציצית של צמר בשני קשרים הוא כלאים מן התורה, אע'פ שאינו נמלל ושזור זה עם זה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין כך הוא,</span></b> שאמר הכתוב <b>'ובגד כלאים שעטנז'</b> לומר שכל בגד הנעשה מחוט שהוא שוע וטווי ושזור לא נלבש אותו כלאים שהוא ערובים. ובמשנה תורה הוסיף לבאר, שלא נלבש שוע טווי ונוז מצמר ופשתים שיהיו <b>'יחדו'</b>, כלומר מחוברים יחד בשתי תכיפות, לומר שהצמר והפשתים שכל מין מהם שוע טווי ונוז בפני עצמו לא נחברם יחדו, כי <b>'יחדו'</b> הוא הכלאים כמו שאמר (דברים כב י): לא תחרוש בשור ובחמור יחדו, כלומר קשורים ומחוברים, והחבור בבגדים בשתי תכיפות, כי מלשון <b>'יחדו'</b> למדו כן, כי שתי תכיפות הן חבור. ומשם למדו שהכלאים אסורין אע'פ שאינן בגד, אלא אפילו בקולע החוטין מעשה עבות ועושה מהן אבנטים אף על פי שאינו ארוג, וכעניין ששנינו (כלאים פ'ט מ'ט): לא יקשור סרט של צמר בשל פשתן לחגור בו את מתניו.<br>
<br>
ולשון <b>'נוז'</b>, מלה מקוצרת בתיבה המורכבת הזאת כמו הטווי שאין ממנו בה אלא הטי'ת, וענינה לפי דעתי נלוז, מלשון תועבת ה' נלוז (משלי ג לב), מטה ומעקם דרכיו, ונלוזים במעגלותם (שם ב טו): פתלתולים ומטים, כי כן הדבר השזור פתול ומעוקם. <br>
<b>וכמו ששנינו (כלאים פ'ט מ'ח): <br>
</b><blockquote>רבי שמעון אומר: נלוז ומליז אביו שבשמים עליו, מטה השם הנכבד מדרכי רחמיו עליו כעניין שנאמר ועם עקש תתפל (ש'ב כב כז).<br>
</blockquote><br>
ובלשון חכמים משמשין בו בקוצר לבן מלכים שנוז לבו עליו ונטל את הציפורן לחתור על אביו (שמו'ר לז ב): שנטה לבו לדרך רעה. ומזה אמרו בתלמוד סנהדרין (מא ב): מנזייתיה דמר לא אמרי ביה ולא מידי, כלומר אם היית רוצה להתעקם ולהטות הדברים לא היינו יודעים לנגדך כלום. נזייתיה כמו נלזייתיה, כלומר הטייתו. <b><span id='katom'>וזהו האמת והנכון בעניין הזה.</span></b><br>
<br>
ולפיכך הוצרך להתיר כלאים בציצית אע'פ שאין הציצית ארוג ואינו בגד. וזהו דין תורה, אבל חכמים אסרו אפילו מה שאינו עשוי אלא באחד מהם או שוע או טווי או נוז, ולפיכך שנינו הלבדים אסורין מפני שהן שועים, פיף של צמר בשל פשתן אסורין מפני שהן חוגרין בארוג, והכל מדרבנן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם כלאי הבגדים,</span></b> להרחיק התערובות במינין, ואסר הרגילים להיעשות מהן בגד. <br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (ג לז): טעם השעטנז: <br>
</b><blockquote>מפני שהיה בזמן ההוא בגד ידוע לכומרי בעלי הכשפים שבהם היו עושים כל מעשיהם.<br>
</blockquote>ואמר שמצא זה כתוב בספריהם. <br>
ולפי שהיה עניין גדול ורצוי להם מאד שיפעלו בו פעולותם הידועות לעבודה זרה ולשדים תרחיק אותו התורה מכל אדם, כי התורה תבא למחות מעשיהם ולהכחיד זכרם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיא שפחה נחרפת לאיש
id: 0319
nru: כ
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>מיועדת לאיש. ואיני יודע לו דמיון במקרא,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי</span></b> כי הוא מלשון כאשר הייתי בימי חרפי (איוב כט ד), בימי נעורי, וכן לא יחרף לבבי מימי (שם כז ו), שלא יהיה לי לב נער. ויקראו ימי הנעורים ימי חורף כי החורף בראשית השנים, וימי הזקנה כנגד הקיץ שהם ימי האסיף. יאמר הכתוב, שהיא שפחה נערה לאיש ידוע, כי הפילגש אשר היא משרת את האיש וישכב עמה תקרא נערה לו, כי גם כל משרת האדם יקרא נערו, ומורגל בלשון חכמים לאמר על השוכבת עם האיש משמשת עמו. והיא נחרפת, שנעשית נערה לאיש וידועה לו מנסיפד'ה בלע'ז, וכן בלשון חכמים (סנהדרין נח ב): דקרו לה רביתא דפלניא. והעניין, שאינה אשתו לגמרי אבל נתן לה קדושין והיא לו לנערה משמשת.<br>
<br>
<b><span id='pink'>בקרת תהיה - <br>
</span></b><blockquote>יש על בית דין לבקר הדבר שלא לחייבו מיתה. <b>'כי לא חפשה'</b>, ואין קדושיה גמורין, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן אמרו כל המפרשים. <br>
</span></b><br>
ואם כן, יזהיר הכתוב בבקור הזה, מפני שהיא דומה לאשת איש אולי יטעו בה. ואין פירושם מתוק בפי, כי בידוע שיבוקר הדבר ולא ימיתו האדם חנם, וכן יבקרו בכל חייבי המיתות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני סובר</span></b> שהיא מלה יחידית בכתוב אבל היא מורגלת בלשון ארמית ובדברי רבותינו, מלשון הפקר. כי עיקר הלשון הבקר, כמו שאמרו (פאה פ'ו מ'א): בית שמאי אומרים הבקר לעניים הבקר ובית הלל אומרים עד שיבקיר אף לעשירים כשמיטה. ותנן נמי (שביעית פ'ט מ'ד): אוכלין על המובקר אבל לא על השמור. ותרגם יונתן אנשים רקים ופוחזים (שופטים ט ד): סריקין ובקרין, כלומר בעלי הבקר, בשקריהם ובפחזותם (ירמיה כג לב), ובקרותהון, ואמרו כי תשמטנה ונטשתה (שמות כג יא): תרגמו הירושלמי ותבקרנה, וכן בכל מקום במשנה הלשון בבי'ת. אבל הרגילו בגמרא לומר ממנו הפקר, כי האותיות האלה מתחלפות אצלם תמיד, כאשר אומרים מן עבשו פרודות (יואל א יז): עפשו, וכן בכתוב במקומות הרבה כמו שהזכרתי בפסוק נשפת ברוחך (שמות טו י).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ופירוש הפסוק הזה</span></b>, שאמר בשפחה הזאת, אע'פ שהיא נחרפת לאיש לא תהיה לו לאשה כי בקרת תהיה לו, כלומר מופקרת תחשב אצלו, ולא יומתו כמשפט הנואף והנואפת באשת איש כי לא חפשה להיות אשתו גמורה, אבל יביא זה עליה אשם בעבור שהיא נחרפת אליו. <br>
<b>ואונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>בקורתא תהא. <br>
</blockquote>לשונו כלשון יונתן בן עוזיאל במלת בקרין.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וערלתם ערלתו את פריו
id: 0319
nru: כג
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>ואטמתם אטימתו, יהא אטום ונסתר מליהנות בו, <b>לשון רש'י,<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'> ויפה פירש.</span></b> <br>
ואם כן, יהיה ערל לב (יחזקאל מד ט), סגור לב, כמו שנאמר ואקרע סגור לבם (הושע יג ח), וכן ערלה אזנם (ירמיה ו י): שהיא סגורה ואטומה אין הקול נכנס בה, וערל שפתים (שמות ו יב): סגור שפתים. כי העלגות אוטם וסגירות בגידי הלשון ופעמים בגידי השפתים שלא יפתחו כראוי, והדבור יקרא פתיחה, פתח פיך לאלם (משלי לא ח), פתח איוב את פיהו (איוב ג א), ומפתח שפתי מישרים (משלי ח ו), משוכבת חיקך שמור פתחי פיך (מיכה ז ה).<br>
<br>
והזכיר הכתוב אטימות בפרי הבא בתוך שלוש שנים לאסרו בהנאה, ולא יאמר כן בשאר איסורי הנאה, כי ביאת הפרי בתחילתו יקרא פתיחה כמו שאמר פתח הסמדר (שה'ש ז יג), ולכך אמר שלוש שנים יהיה לכם ערלים, כאילו הפירות סגורים באילנות לא הוציאו פרח ולא פתחו סמדר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם המצווה הזאת,</span></b> לכבד את ה' מראשית כל תבואתנו מפרי העץ ותבואת הכרם ולא נאכל מהם עד שנביא כל פרי שנה אחת הלולים לה'. והנה אין הפרי בתוך שלוש שנים ראוי להקריבו לפני השם הנכבד, לפי שהוא מועט, ואין האילן נותן בפריו טעם או ריח טוב בתוך שלוש שנים, ורובן לא יוציאו פירות כלל עד השנה הרביעית. ולכך נמתין לכולן ולא נטעום מהם עד שנביא מן הנטע שנטענו כל פריו הראשון הטוב קדש לפני השם ושם יאכלוהו ויהללו את שם ה', והמצווה הזאת דומה למצוות הבכורים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואמת הדבר עוד,</span></b> כי הפרי בתחילת נטיעת האילנות רב הלחות דבק מאד מזיק לגוף ואיננו טוב לאכלה, כדג שאין לו קשקשת (לעיל יא ט), והמאכלים הנאסרים בתורה הם רעים גם לגוף.<br>
<br>
<b>והרב נתן גם בזה טעם במורה הנבוכים (ג לז): כטעמו ברוב המצות: <br>
</b><blockquote>כי היו לחרטומים ולמכשפים בזמן ההוא מיני כשוף יעשו אותם בעת נטיעת האילנות ויחשבו כי בהם ימהר האילן להוציא פריו קודם זמנו הידוע במנהגו של עולם, ובבואו יקריבו את הפרי לפני העבודה זרה שעשו בשמה הכשוף ההוא, ולכך ציותה התורה באסור הפרי הבא קודם שלוש שנים שלא יבאו לעשות המעשים הרעים ההם, כי רובי האילנות יביאו פירות בשנה הרביעית. ושנאכלהו לפני השם, הפך אכלם אותו לפני עבודה זרה.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תאכלו על הדם
id: 0319
nru: כו
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>להרבה פנים נדרש בסנהדרין (סג א),<b> לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote>והעולה משם לפי הסוגיא, שהם כולם מן התורה, שכלל הכתוב כל אכילת הדם בלאו אחד. ואם כן, מה שאמר הכתוב בשאול (ש'א יד לג): הנה העם חוטאים לה' לאכול על הדם, שהיו חוטאים באחד מן השמות הנכללים בלאו הזה, כי היו אוכלים מן הבהמה קודם שתצא נפשה. זהו מה שאמר (שם פסוק לב): ויעט העם אל השלל, שהוא כעיט הדורס ואוכל, ויקחו צאן ובקר וגו' וישחטו ארצה ויאכל העם על הדם, מרוב השלל בבהמות כשהיו שופכים דמם ארצה היו תולשים אבריהם ואוכלין קודם שימותו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> הוא מין ממיני הכשוף או הקסמים כי הוא דבר למד מענינו, והיו שופכים הדם ומאספים אותו בגומא והשדים מתקבצים שם כפי דעתם ואוכלין על שולחנם להגיד להם העתידות. וכאשר היו ישראל עם שאול במחנה ההוא היו מתפחדים מאד מן הפלשתים, ולא היה שאול עושה דבר בלתי שאלת אורים ותומים כמו שנאמר (שם פסוק לו): נקרבה הלום אל האלוהים, והעם היו שואלים בשדים או בכשפים לדעת דרכם ומעשיהם ואוכלים על הדם לעשות המעשה ההוא. ולכך אמר הכתוב ויגידו לשאול לאמר הנה העם חוטאים לה' לאכול על הדם ויאמר בגדתם, לומר הנה השם עשה לכם תשועה גדולה היום ואתם שואלים ללא אלוהים, בגידה היא זו. ועוד אפרש איסור מעונן ומנחש (דברים יח ט).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל תחלל את בתך להזנותה
id: 0319
nru: כט
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b><blockquote>במוסר בתו פנויה שלא לשם קדושין. ולא תזנה הארץ, אם אתה עושה כן הארץ מזנה את פירותיה לעשותם במקום אחר ולא בארצכם.<br>
וכן הוא אומר (ירמיה ג ג): וימנעו רביבים ומלקוש לא היה ומצח אשה זונה היה לך וגו', <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא הבינותי דעתו, </span></b>שאין זנות בתורה בפנויה, שהלכה פסוקה היא (יבמות סא ב): פנוי הבא על פנויה שלא לשם אישות לא עשאה זונה, ומפורש אמרו בסנהדרין (נ ב), ובת איש כוהן כי תחל לזנות (להלן כא ט), יכול אפילו פנויה, והקשו והא <b>'לזנות'</b> כתיב, ותירצו כרבי אליעזר דאמר פנוי הבא על הפנויה שלא לשם אישות עשאה זונה. וכן אמרו, אשה זונה וחללה לא יקחו (להלן כא ז), שאינו בפנויה, אלא גיורת ומשוחררת או שנבעלה בעילת זנות ממי שאין קדושין תופסין בה כמו שמפורש ביבמות (שם): ובסיפרא (אמור פרק א ז), אשה זונה ר' יהודה אומר זו אילונית, וחכמים אומרים אין זונה אלא הגיורת ומשוחררת ושנבעלה בעילת זנות, ר' אליעזר אומר אף פנוי הבא על הפנויה שלא לשם אישות. וכך אמרו (תמורה כט ב): לעניין לא תביא אתנן זונה (דברים כג יט), שאינו בפנויה כלל.<br>
<br>
אבל הברייתא השנויה בת'כ (פרק ז א): והנזכרת במסכת סנהדרין (עו א), או שהיא כרבי אליעזר ואינה הלכה, או שהיא במוסר את בתו למי שאין לו אישות כגון כותי ועבד וחייבי כריתות ומיתות בית דין שזה נקרא זנות לדעת חכמים, וזהו שאמרו במוסר את בתו פנויה שלא לשם אישות, כלומר למי שאי אפשר להיות אישות ביניהם. וכן מה ששנינו שם בסיפרא (שם ז ב): ולא תזנה הארץ, מזנים הם הפירות, והוא דרך אגדה, נדרש ממלת הארץ, מדלא כתיב ולא יזנו אנשי הארץ.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל עיקר הכתוב </span></b>שהוא לאו שני, וכבר מנאו בעל הלכות גדולות בחשבון הלאוין. והיא אזהרה לאיש הזונה ולבת עצמה שלא תמסור עצמה לשם זנות, ומכאן הוא שאמרו שם בברייתא (ת'כ שם ז א), וכן היא המוסרת עצמה שלא לשם אישות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הכתוב,</span></b> כי בעבור שהבת ברשות אביה והוא רשאי בנעוריה לקדש אותה ולהכניסה לחופה, והאונס והמפתה אותה נותן קנסה לאביה, פירש הכתוב שאיננו רשאי למוסרה למי שיהיה זנות, והזהירו מזה בלאו. ואחרי אזהרת האב הזהיר גם הזונים עצמם האיש והאשה.<br>
<br>
ורש'י כתב בפרשת אמור אל הכוהנים (להלן כא ז), זונה, שנבעלה בעילת ישראל האסור לה כגון חייבי כריתות או נתין או ממזר. וזו הודאה ממנו שאין זנות בכשרין, אלא שהוא מרבה בה אף חייבי לאוין, וזה דעתו גם בפירושיו בגמרא (יבמות סא א). וגם זה איננו נכון, אלא מחייבי כריתות וכותי ועבד שאין קדושין בה היא נעשית זונה, וכהן לוקה עליה משום זונה, אבל מחייבי לאוין ממזר וגר ועמוני ומואבי אינה זונה ואינו לוקה עליה, אלא שנפסלה מן התרומה ומן הכהונה, דכתיב (להלן כב יב): כי תהיה לאיש זר, כיון שנבעלה לפסול לה פסולה (יבמות סח א), ומחייבי לאוין שבכהונה נעשית חללה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את שבתתי תשמרו
id: 0319
nru: ל
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 19
htm:
</b>האזהרות בשבת רבות בתורה כמו בעבודה זרה, מפני שגם היא שקולה כנגד כל המצות, כי מי שאינו משמר אותה מכחיש במעשה בראשית ואין לו תורה כלל. ולרבותינו בהן מדרש, אמרו בכאן יכול יהא בנין בית המקדש דוחה שבת, תלמוד לומר את שבתותי תשמורו ומקדשי תיראו אני ה', בתורת כוהנים (פרק ז ו). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> יצווה בשבת הגדול ובשבת שהוא מקדשו, וציוה בו שמירה ומורא, והנה אין מלאכת בית המקדש דוחה השבת והמקדש, <b><span id='katom'>ואם תשכיל תבין.<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : למען טמא את מקדשי
id: 0320
nru: ג
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 20
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>את כנסת ישראל שהיא מקודשת לי. <br>
</blockquote>וכבר רמזתי זה (לעיל יח כא): איך תטמא כנסת ישראל שהיא מקודשת לשמו הגדול באיש אחד אשר יחטא. וכבר רמזו זה במדרשם, שאמרו (ברכות לה ב): כל הנהנה מן העולם הזה בלא ברכה כאילו גזל להקב'ה וכנסת ישראל, שנאמר (משלי כח כד): גוזל אביו ואמו וגו', אין אביו אלא הקב'ה ואין אמו אלא כנסת ישראל, חבר הוא לאיש משחית, חבר הוא לירבעם בן נבט שהחטיא את ישראל לאביהם שבשמים. כי החפץ ביצירה שיברכו עליה לשמו הגדול, משם יהיה קיום העולם, ואם לאו יתעלה בשמו הגדול ומסתלקת השכינה מישראל, וכל שכן כשיקריב הפרי למולך שהוא מתעב את גאון יעקב ומשכנו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם</span></b> עם הארץ ירגמוהו באבן (פסוק ב). כי לא אמר מות יומת באבן ירגמו אותו כאשר אמר בכולן, אלא הזכיר עם הארץ, לומר שכל אנשי הארץ כל ישראל חייבין להקדים ולסקלו, כי לכולם יזיק, כי גורם לשכינה שתסתלק מישראל. לכך תרגם אונקלוס עמא בית ישראל, כי <b>'הארץ'</b> ירמוז לכל ארץ ישראל, לא לארץ אשר העובד יושב בה. וכעניין כי לי הארץ (להלן כה כג).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד תוכל להבין סודו,</span></b> ממה שהזכיר הכתוב בכרת המולך ואני אתן את פני באיש ההוא, וכן ושמתי אני את פני (פסוק ה), כי שמי הגדול והנורא יכרית אותו, ולא הזכיר בכרת אוב וידעוני מלת <b>'אני'</b> ולא בשום כרת אחר, וכבר הודעתי טעם זה לכל מבין.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לזנות אחרי המולך
id: 0320
nru: ה
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 20
htm:
</b><blockquote>לרבות שאר עבודה זרה שעבדה בכך ואפילו אין זו דרך עבודתה,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>וכבר כתב עוד בסדר אחרי מות (לעיל יח כא): שהמולך היא עבודה זרה ששמה מולך, וזו היא עבודתה שמוסר בנו לכומרים וכו'. וכל זה איננו עולה ומתוקן כהוגן לפי העיון בגמרא (סנהדרין סד א). כי לדברי האומר מולך עבודה זרה הוא, אין עבודתו של אותו עבודה זרה בהעברת הבנים לה, שאם כן לא הוצרך הכתוב להזכיר זה כלל שהרי הוא באזהרת עובד עבודה זרה שבאו בה כמה אזהרות בתורה כלליות, והוא גם כן בכלל העונש הנאמר בפרשת כי ימצא בקרבך איש או אשה אשר יעשה את הרע בעיני ה' אלוהיך לעבור בריתו וילך ויעבוד אלוהים אחרים וישתחו להם (דברים יז ב ג).<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על כורחנו נדרוש,</span></b> שכל עיקר לא בא הכתוב אלא לחייב על העבודה הזאת של העברת הזרע בשלא כדרכה, וכך אמרו בגמרא (סנהדרין שם ב): ולמאן דאמר מולך עבודה זרה הוא כרת דמולך למה לי, למעביר בנו שלא כדרכה, והוא הדין לעונש ואזהרה האמורין בו, שלא הוצרכו אלא למעביר בנו שלא כדרכה. <br>
<b><span id='katom'>ונראה, שלפי הדעת הזו</span></b> לשון מולך אינו שם לפסל וצלם מיוחד אלא שם לכל נעבד בכלל כל שתמליכהו ותקבלנו עליך לאלוה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה כפי הדעת הזו,</span></b> יקראו בני עמון לשקוץ שלהן <b>'מולך'</b> (מ'א יא ז): כי הוא מלכם, והוא שם כולל לכל נכבד כי הוא מלשון מלכות. ולא כדברי הרב ז'ל שאמר שהיא ע'ז ששמה מולך ועבודתה בכך. וכן מה שכתב פה שהוצרך <b>'לזנות אחרי המולך'</b>, לרבות שאר ע'ז שעבדה בכך ואפילו אין זו דרך עבודתה, גם כן אי אפשר מן הטעם שהזכרנו שכל עצמו לא נאמר הכרת במולך אלא לחייבו בשאין דרכו, וכל ע'ז במשמע.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא יתכן שתאמר</span></b>, חייב הכתוב כרת באותה ע'ז ששמה מולך במעביר לו שלא כדרכו, וחזר ורבה בו אף פעור ומרקוליס לכרת, כי למה יצטרך הכתוב לכך, מאי שנא אותה ע'ז משאר כל ע'ז שבעולם. <br>
<b><span id='katom'>ועוד, </span></b>שאם כן היה צריך לרבות עוד מעביר בנו לפעור ומרקוליס בסקילה כשם שריבה אותו לכרת. אלא לא הזכיר הכתוב מולך כל עיקר בין באזהרה בין בעונש כרת וסקילה, אלא במעביר בנו בשלא כדרכה לכל ע'ז שבעולם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ובין שתאמר שהמולך הוא שם לכל ע'ז כמו שפירשנו או שתאמר שהיא ע'ז ידועה שתקרא כך,</span></b> הזכיר הכתוב אותה ע'ז בשלא כדרכה והוא הדין לכולן, שהחומר הזה הוא בעבור העבודה הקשה הזו. וכן מוכיח כל זה בגמרא במסכת סנהדרין לפי הדעת הזו שכתב הרב שהמולך ע'ז הוא.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל משנתנו היא שנויה כדברי האומר מולך לאו ע'ז היא,</span></b> כלומר שאינו נעבד שיקובל עליהם כאלוה כלל, אבל הוא כמעשה כישוף לדרוש בעד החיים אל הכלב המת ההוא. ולפי הדעת הזו, העביר בנו לפעור או למרקוליס פטור. גם דברי רש'י בפירושיו בסנהדרין כך הם כמו שכתבנו.<br>
<br>
והברייתא השנויה בתורת כוהנים (קדושים י יג), והכרתי אותו ואת כל הזונים אחריו לזנות אחרי המולך, לרבות שאר ע'ז בהכרת, אינו מייתור <b>'לזנות אחרי המולך'</b> כמשמע מדברי הרב, אבל יאמר כי הכרת הזה כולו מיותר הוא ונדרוש אותו לשאר ע'ז. והוא מה שאמרו בגמרא, שלוש כריתות בע'ז למה, אחת כדרכה ואחת לשלא כדרכה, כלומר לזבוח וקטור ונסוך והשתחויה שנתרבו שלא כדרכה למיתה ומחייב אותן בכאן בהכרת, ואחת למולך. ולמאן דאמר מולך ע'ז הוא, למעביר בנו שלא כדרכה, כלומר בכל ע'ז שבעולם, כמו שהזכרנו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי איש איש אשר יקלל את אביו ואת אמו
id: 0320
nru: ט
pch: קדושים
lvr: C0319
prk: 20
htm:
</b>יחזור לראש הפרשה שאמר איש אמו ואביו תיראו. ואמר כאן כי איש איש אשר לא ישמע (וכו'): [בקולי] ומקלל אביו ואמו מות יומת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> בעבור שאמר (פסוק ז): והתקדשתם והייתם קדושים כי אני ה' אלוהיכם, ואמר (בפסוק ח): אני ה' מקדשכם, כי השם הנכבד הוא המקדש אותנו, כי הוא אבינו וגואלנו מעולם הוא שמו, אם כן המקלל את המשתתפין ביצירה חייב מיתה. וזה טעם משפט הנואף והנואפת אשר סמך לכאן והקדימו לכל העריות, וכבר רמזתי זה למעלה (שמות כ יג).<br>
<br>
והזכיר הכתוב קצת העריות לחייב בהם מיתה, והן אשת איש ואשת אב והכלה והזכר ואשה ואמה, והוא הדין אשה ובתה ובת בתה, כי הזכיר קצת שאר האשה והוא הדין לכל הנזכרים שם באזהרה, וכל שכן שאר עצמו בת בנו ובת בתו הנזכרים, ואין צריך לומר בתו. ובכל זה עוד מדרשים לחייב אותן. וכן הזכיר חיוב הרביעה במיתה. וחזר והזכיר כרת אחר בנדה, לחייבו בהעראה בלא גמר ביאה, הוא שאמר את מקורה הערה (פסוק יח), וכן באחות אם ואחות אב כי את שארו הערה (פסוק יט). והזכיר דודתו וכן אשת אחיו (פסוקים כ כא), לחייבם בערירות בין שלא היו לו בנים או היו לו. והכרת הבא באחותו (פסוק יז): הוא מיותר, ונדרש לרבותינו (מכות יד א): למה יצא כרת באחותו וכו'.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> הוסיף בכרת <b>'לעיני בני עמם'</b> (פסוק יז), לומר שתמות בנוער נפשם, בעניין שיראו ויבינו וישכילו יחד כי יד ה' עשתה זאת וקדוש ישראל גזרה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם עונו ישא,</span></b> שיהיה החטא ההוא דבק בו, מן העת ההיא מעשיו לא יצליחו ורבצה בו האלה, כי יכהו השם בתחלואים רעים עד השמידו בכרת, כעניין שאמרו (שבת לג א): סימן לעבירה הדרוקן. ולא הוצרך להזכיר חייבי הכרת האחרים כגון אמו ואחות אשה, שכבר למדנו מן הנזכרים כל הצריך.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר ואמרת
id: 0321
nru: א
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b><blockquote>להזהיר גדולים על הקטנים. <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (יבמות קיד א).</b> <br>
</blockquote>והאזהרה הזאת, לומר שלא נסייע בטומאת הקטנים בידים. ובאו בזה אזהרות רבות בתורה כפי מדרש רבותינו (שם): בדם ובשרצים וטומאה, ומהם נלמוד לכל איסורין שבתורה שלא נסייע באחד מהם שיעברו עליו הקטנים, אבל אם יעשו הם לדעת עצמן אין אנו מצווין עליהם להפרישם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הכתוב על פי מדרשו,</span></b> אמור אל הכוהנים ותחזור ותאמר אליהם שלא יטמאו, וריבוי האזהרות, שיצווה להזהירם שיהיו כל בני אהרן נשמרים מזה גם הקטנים.<br>
<br>
<b>ואמר ר'א בדרך הפשט: <br>
</b><blockquote>אמור אל הכוהנים - הפרשה הנזכרת למעלה, כי הם מורי התורה והמזהירים את העם, ואמרת להם - המצוות שהם לבדם חייבים לשמרם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון. <br>
ועל דעתי בפשט הכתוב</span></b>, טעם אמור כמו דבר, אמרי האזינה ה' (תהילים ה ב), דברי, וכן אמרי אמת (משלי כב כא). וכן כי היא שמעה את כל אמרי ה' (יהושע כד כז), וכתיב בא אל פרעה ודברת אליו (שמות ט א), כמו ואמרת, וידבר משה אל אהרן ואל אלעזר ואל איתמר בניו הנותרים קחו את המנחה (לעיל י יב), כמו ויאמר. וכן במקומות הרבה <b>'דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם'</b>, והוא נאמר בפרשיות אשר ירצה להזהיר להם מאד, או לחומר העניין או להיותם מורגלים לחטוא בהנה, וכן יאמר <b>'אמור אל הכוהנים ואמרת אליהם'</b>. וכמוהו, כה אמר ה' אלוהי ישראל הלוך ואמרת אל צדקיהו מלך יהודה ואמרת אליו כה אמר ה' וגו' (ירמיה לד ב), שטעמו דבר אל צדקיהו, וכן ותאמר האשה התקועית אל המלך ותפול על פניה ארצה ותשתחו ותאמר הושיעה המלך (ש'ב יד ד), כמו ותדבר האשה אל המלך ותאמר הושיעה המלך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה טעם אמור אל הכוהנים ואמרת אליהם - <br>
</span></b>כטעם דבר אל הכוהנים ואמרת אליהם, דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם, וענינו דבר אל העם בשמי ותאמר להם ככה, כעניין בא אל פרעה ואמרת אליו (שמות ז כו). ורבים יאמרו כי טעם <b>'דבר אל בני ישראל'</b> כטעם קריאה, דבר אל בני ישראל שיתאספו אליך ותאמר אליהם ככה, וכן אמור אל הכוהנים שיקבצו וישמעו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם הכוהנים - <br>
</span></b>כי במצוות אשר הם בענייני הקורבנות יאמר <b>'אל אהרן ואל בניו'</b> ולא יזכירם בשם <b>'הכוהנים'</b>, כי העניינים ההם בקורבנות או במעלות הקדש, אבל בכאן יזהיר שלא יטמאו במת לעולם אפילו בעת שלא יבואו במקדש והיא מעלה להם בעצמם, ולכך הזכיר הכתוב <b>'הכוהנים'</b> לאמר כי בעבור שהם כהני ה' ומשרתי אלוהינו יאמר להם שיתנהגו כבוד וגדולה בעצמם ולא יטמאו לעולם. והנה החללים מוצאים מן הכלל הזה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לא יטמא - <br>
</span></b>שתאמר להם שלא יטמא כל אחד מהם לנפש בעמיו. או ימשך אל <b>'בעל בעמיו'</b> המוזכר למטה, ושיעורו <b>'לנפש לא יטמא הבעל בעמיו'</b>.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם בעל בעמיו
id: 0321
nru: ד
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b>כמו מבעלי יהודה (ש'ב ו ב), בעלי גויים (ישעיה טז ח), הנכבדים בהם, או האדונים, מלשון בעליו אין עמו (שמות כב יג), בעל הבית (שם פסוק ז), כי הנכבדים יקראו אדונים. יאמר, לא יטמא נכבד בעמיו להחל את כבודו, יפרש הכתוב כי למעלת הכהן בעבור שהוא ראוי להיות הגדול והנכבד בעמיו יזהירנו שלא יחלל מעלתו בטומאת המתים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכוון הכתוב בזה,</span></b> שלא יעלה על דעתנו לומר שאין האזהרה אלא בבואם אל אהל מועד לשרת בקדש. וכן בכל הפרשה יזהיר כי הכל למעלתם, את אביה היא מחללת (פסוק ט), ולא יחלל זרעו (פסוק טו). <br>
<b>וכן תרגומו של אונקלוס: <br>
</b><blockquote>לא יסתאב רבא בעמיה לאחלותיה. <br>
<b></b></blockquote><b>ובת'כ (אמור פרשה א טו):</b> <b><br>
</b><blockquote>נדרש בבעל באשתו, כמו שכתב רש'י.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : קדשים יהיו לאלוהיהם
id: 0321
nru: ו
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b>הקדושה היא הפרישות כאשר פירשתי בסדר של מעלה (לעיל יט ב). יאמר, שאפילו במותר לישראל יהיו הכוהנים פרושים, ייבדלו מטומאת המתים ונשואי הנשים שאינן הגונות להם בטהרה ובנקיות.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי קדוש אני ה' מקדשכם
id: 0321
nru: ח
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b>עם הכוהנים ידבר, כאשר החל <b>'אמור אל הכוהנים'</b>. או <b>'אני ה' מקדשכם'</b>, כולכם, הכוהנים והעם. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי מאחר שהוא מקריב לחם אלוהיך, קדוש יהיה לך, כי על ידו אני מקדש את כולכם ומשרה שכינתי במקדשכם. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן על דרך האמת </span></b>שיחזור לראש הפסוק, וכבר נתפרש.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(י - יא): את ראשו לא יפרע וגו' ועל כל נפשות מת - <br>
</span></b>נמשך לפניו עם <b>'נפשות מת'</b>, יאמר שלא יפרע ולא יפרום על כל נפשות מת, ולא יבא עליו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומן המקדש לא יצא
id: 0321
nru: יב
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b>אינו הולך אחר המטה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span> מכאן למדו רבותינו (הוריות יב ב): <br>
</b><blockquote>שכהן גדול מקריב אונן, וכן משמעו, אף אם מתו אביו ואמו אינו צריך לצאת מן המקדש אלא עובד עבודה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ולא יחלל את מקדש אלוהיו - <br>
</span></b><blockquote>שאינו מחלל בכך את העבודה אם עבד כשהוא אונן, שהתיר לו הכתוב לעבוד, הא הדיוט שעבד אונן חלל, לשון רש'י. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ושני המדרשים הללו חלוקים הם זה עם זה,</span></b><span id='red'> שאם הכתוב התיר בכהן גדול שאינו צריך לצאת מן המקדש מפני אנינותו כהדיוט אבל יכול הוא לעבוד כשהוא אונן, אם כן אין בכאן אזהרה כלל שלא יצא אחר המטה? <br>
</span><b><span id='katom'><br>
וכן</span></b><span id='red'> <b>'לא יחלל את מקדש אלוהיו'</b> כפי הלשון הזה אינו אלא לומר שאין עבודתו מחוללת, וללמד שההדיוט שעבד אונן חלל, ואם כן הכתוב הזה שלילות לא אזהרה, ובעלי ההלכות מנאוהו בלאוין בהלכות גדולות?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> שכבר כתבתי (לעיל י ו): הברייתא שהיא שנויה בתורת כוהנים (שמיני מילואים מב מג), ומפורש בה שהוא לאו גמור, <br>
<blockquote>כדקתני ומפתח אהל מועד לא תצאו (לעיל ח לג), יכול בשעת עבודה ושלא בשעת עבודה? תלמוד לומר: ומן המקדש לא יצא ולא יחלל. <br>
אימתי אינו יוצא ואין מחלל? <br>
הוי אומר בשעת עבודה, <br>
וקתני אין לי אלא אהרן ובניו שנמשחו בשמן המשחה שאם יצאו בשעת עבודה חייבין מיתה, מנין לכל הכוהנים שבכל הדורות וכו'? <br>
והרי הוא לאו גמור, אזהרה שלא יניח עבודה ויצא. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>לפיכך אני אומר</span></b> כדי לקיים כל דברי חכמים, שעיקר הכתוב הזה יזהיר בכהן גדול שלא יצא מן המקדש בשעת עבודה על כל נפשות מת, ולא יחלל את המקדש שיעזוב עבודתו לכבוד המת, אבל יהיה כבוד המקדש ועבודתו גדול עליו מכבוד המת ואהבתו אותו. וכל שכן שאם מניח עבודתו ללא דבר ויוצא שעובר בלאו הזה, אבל הזהירו הכתוב בעניין המת להתיר לו העבודה כשהוא אונן, ומאחר שהיא מותרת לו אם יניחנה מרצון עצמו יהיה חלול המקדש. וזה הוא פירוש הכתוב הזה, וכבר כתבתיו בסדר ויהי ביום השמיני.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד מצינו</span></b> שנחלקו רבותינו בפרק שני של מסכת זבחים (טז א): ואמרו: <br>
<blockquote>אונן מנא לן דמחיל עבודה, דכתיב ומן המקדש לא יצא ולא יחלל, <br>
הא אחר שלא יצא חלל, ורבי אלעאי אמר מהכא, הן היום הקריבו את חטאתם ואת עולתם (לעיל י יט). <br>
אני הקרבתי מכלל דאי אינהו אקרבו שפיר וכו', <br>
ורבי אלעאי מאי טעמא? <br>
לא אמר ומן המקדש לא יצא, אמר לך מי כתיב הא אחר שלא יצא חלל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והעניין, לומר</span></b> כי כיון שאמר הכתוב אזהרה בכהן גדול שלא יצא ולא יחלל העבודה בהניחו אותה, אין לכהן הדיוט במשמע הזה שיחלל כשיעבוד. ומכאן ראיה עוד שאיננו רשות להתיר העבודה לכהן גדול ולהודיעו שאין עבודתו מחוללת בכך, כי היה יוצא מזה בודאי שכהן הדיוט מחלל אותה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה יראה מזה בפשוטו,</span></b> כי על דעת הפירוש הראשון הוא שלילות בכהן גדול, שאינו מחלל עבודתו, כלשון רש'י. אבל מפני שהברייתא מפורשת שהוא אזהרה, נאמר שהם יסברו, כי מאחר שאין האזהרה אלא בכהן גדול, ומכלל שההדיוט יוצא ומניח העבודה, מזה נלמוד שהיא מחוללת, ואילו הייתה כשרה לא יתיר לו להניחה. <br>
<br>
<b>וכך שנויה בתורת כוהנים בפרשה הזאת (פרשה ב ו): <br>
</b><blockquote>ומניין שאם עבד עבודתו כשרה, תלמוד לומר ולא יחלל את מקדש אלוהיו, הא כוהן הדיוט שעבד עבודתו פסולה. <br>
<b></b></blockquote><b><br>
הסוגיא ששנויה בסנהדרין (יח א): <br>
</b><blockquote>ומן המקדש לא יצא, שאינו יוצא אחר המטה עימהם אלא הם נכסין והוא נגלה הם נגלין והוא נכסה דברי רבי מאיר. <br>
ורבי יהודה אומר: אינו יוצא מן המקדש כלל, שנאמר ומן המקדש לא יצא. <br>
</blockquote>ופירשו בטעמו של רבי מאיר, <b>'ומן המקדש'</b> מקדושתו לא יצא, וכיון דאית ליה היכירא לא אתי למנגע, ורבי יהודה אגב מרריה דילמא מיקרי ונגע, כל זה אסמכתא מדבריהם. הם הנהיגו סילסול בכהן גדול שלא יצא אחר המטה, לפי שהוא אינו מטמא לקרובים, ואדם בהול על מתו, שמא יגע בהן כעניין ויפל יוסף על פני אביו (בראשית נ א). אבל כוהן הדיוט, על קרוביו הוא מטמא, ועל אחרים אינו בהול שיטמא להן. וכל זה בכהן גדול מעלה מדבריהם, וסמכו אותה לכתוב הזה כדרך האסמכתות בתלמוד. <br>
<br>
<b>וכך מצאתי בתוספתא בסנהדרין (פ'ד ה'א): <br>
</b><blockquote>אמרו לרבי יהודה: אין מן המקדש לא יצא אלא בשעת עבודה בלבד. <br>
<b></b></blockquote><b>ועוד שם בירושלמי (פ'ב ה'א): <br>
</b><blockquote>ראיות, אין כאן מקום הזכרתם.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(יג - יד): והוא אשה בבתוליה יקח - <br>
</span></b>פירוש אבל לא בעולה, והוא לאו הבא מכלל עשה. ואחרי כן הזהיר בלאו על האלמנה והפסולות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר כי אם בתולה מעמיו יקח אשה - <br>
</span></b>לצוות עליו שיקחנה. <br>
<b><br>
וזהו שאמרו רבותינו (הוריות יא ב): <br>
</b><blockquote>מוזהר על האלמנה ומצווה על הבתולה. <br>
<b></b></blockquote><b><br>
וכך שנו בתורת כוהנים (פרק ב ו): <br>
</b><blockquote>כי אם בתולה, מלמד שהוא מצווה על הבתולה.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יחלל זרעו בעמיו
id: 0321
nru: טו
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b><blockquote>הא אם נשא אחת מן הפסולות זרעו ממנה חלל מדין קדושת כהונה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>פירשו הרב לשלילות בלבד, את אלה לא יקח שלא יתחלל זרעו. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (קידושין עח א): <br>
</b><blockquote>הוא לאו שני. <br>
<b></b></blockquote><b>וכך אמרו: <br>
</b><blockquote>קדש ובעל לוקה שתים. <br>
אחת משום לא יקח, <br>
ואחת משום לא יחלל. <br>
ואמרו בעל ולא קדש לוקה משום לא יחלל. <br>
</blockquote>והנה הם שני לאוין. <br>
<br>
ונדרש להם גם כן, בטעם קדש ולא בעל אינו לוקה, מה טעם לא יקח משום לא יחלל, אם כן פירושו <b>'את אלה לא יקח כי אני מזהירו בלא יחלל זרעו'</b>, ומאלינו נלמוד שהזרע מן הפסולות הוא מחולל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דבר אל אהרן איש מזרעך
id: 0321
nru: יז
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 21
htm:
</b>לא אמר בכאן <b>'דבר אל אהרן ואל בניו'</b> כאשר יאמר בפרשיות כלן. והטעם, כי שם ציווה בפרשיות הקורבנות, זאת תורת העולה (לעיל ו ב), וזאת תורת החטאת (שם פסוק יח): והאשם, וכיוצא בזה, אבל בכאן אם אמר <b>'דבר אל אהרן ואל בניו'</b> ראוי שיאמר <b>'איש מכם לדורותיכם'</b>, ולא ירצה להזהיר את אהרן עצמו בתורת המומין, כי אהרן קדוש ה' כולו יפה ומום לא יהיה בו, אבל יזהירנו על זרעו שיורם ויזהיר אותם לדורותם. <br>
<br>
ובפרשת הטומאה בסמוך (להלן כב ב): דבר אל אהרן ואל בניו וינזרו מקדשי בני ישראל, כי יתכן שגם באהרן ארע טומאת המגע במת או בשרץ, וכאשר בא להזכיר הצרעת והזוב חזר ואמר (שם פסוק ד): איש איש מזרע אהרן, כי לא יארע זה בגופו כי מלאך ה' צבאות הוא. ואמר בסוף הפרשה (פסוק כד): וידבר משה אל אהרן ואל בניו, שרצה משה להזהיר גם את בניו שיקחו מפיו תורה, ואמר כן לבני ישראל, להזהיר ב'ד של ישראל על כך. <br>
<br>
ובת'כ (פרשה ג ה): מצאתי, כל איש מה תלמוד לומר, לפי שנאמר זרע אהרן, אין לי אלא זרעו, אהרן עצמו מנין, תלמוד לומר כי כל איש אשר בו מום (פסוק יח). וכן שנו שם (פרק ד א), זרע אהרן, אין לי אלא זרעו, אהרן עצמו מנין, תלמוד לומר והוא צרוע או זב (להלן כב ד). ופירוש <b>'אהרן עצמו'</b> הכהן הגדול תחתיו מבניו, כי בעבור שהתיר האנינות לכהן גדול אולי יתיר לו המום והצרעת, והוצרך לרבותו. או שתרמוז דין אהרן עצמו, כי לא תסמוך התורה באזהרותיה על הנס, אבל כסתה על אהרן לכבודו, ולרמוז לנו שלא יארע לו כן.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יחללו את שם קדשי אשר הם מקדשים לי
id: 0322
nru: ב
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 22
htm:
</b><blockquote>סרס המקרא ודרשהו, וינזרו מקדשי בני ישראל אשר הם מקדישים לי ולא יחללו את שם קדשי. אשר הם מקדישים לי, לרבות קדשי כוהנים עצמן, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
ואם נפרש <b>'אשר הם מקדישים לי'</b> בכוהנים עצמן, אין צורך לסרוס הזה, אבל יאמר הכתוב, וינזרו מקדשי בני ישראל ולא יחללו בהם את שם קדשי, <b>'ואשר הם מקדישים לי'</b>, שלא יחללו את אשר אהרן ובניו עצמם מקדישים לי. <br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (פרשה ד א): <br>
</b>כך הוא נדרש, <br>
<blockquote>וינזרו מקדשי בני ישראל, על קדשי בני ישראל חייבים משום פיגול נותר וטמא ואין חייבים על קדשי גויים משום פיגול נותר וטמא. <br>
קדשי ישראל, אין לי אלא קדשי ישראל קדשי עצמן מנין, תלמוד לומר: אשר הם מקדישים לי אני ה' לרבות את כולם, ולא הוזכר שם סירוס המקרא כלל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ועל דרך האמת,</span></b> אשר הם מקדישים לי אני ה', שלא יחללו השם המקודש לו, כי שמו במקדש ה', וכבר רמזתי זה בפרשת וייקחו לי תרומה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה
id: 0322
nru: ח
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 22
htm:
</b>יאמר שיזהר מאכילת נבלה וטרפה, שלא יטמא בה ויצטרך להינזר מן הקדשים ולא יאכל בהם עד שירחץ בשרו במים ובא השמש וטהר. <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>בעבור שהזכיר טומאת האדם לכל טומאותיו, כי הזכיר הצרעת והזוב שיכלול הזכר והנקבה וטומאת המת ושכבת הזרע והשרץ, חזר להזהיר מן הקדשים בטומאת הנבלות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והזהיר בהם דרך התראה באכילתן, והטעם</span></b> כי בעבור שנפש האדם קצה באכילת השרצים ולא תקוץ בנבלה וטריפה הזהיר על הטומאה בהווה. והטריפה הנזכרת כאן, טריפת הארי והדוב שהמית אותה בשדה, כי מחיים לא תטמא, כי מעת שתיטרף הבהמה מן הארי תקרא טריפה בין מחיים בין לאחר מיתה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הזכיר כאן כל הטומאות כולם,</span></b> כי הבהמה הטמאה אחר שאמר שאין לה שחיטה כאשר פרשתי בסדר ויהי ביום השמיני (לעיל יא כד), הנה היא בכלל נבלה,<b><span id='katom'> וזה דרך פשוטו.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>ומדרשו</span></b> (ת'כ פרק ד יב יג), גם כן לעניין הקדשים בטומאה הזהיר כאן, ובנבלת עוף טהור הכתוב מדבר שאין לה טומאת מגע ומשא אלא טומאת בית הבליעה, ואסרו לאכול בקדשים. וצריך לומר, <b>'וטריפה'</b> מי שיש במינו טריפה יצא נבלת עוף טמא שאין במינו טריפה, בלשון רש'י. ובטומאת שאר נבלות, ריבו אותם בת'כ (פרק ד ד), אשר יגע בשרץ (פסוק ה), אין לי אלא השרץ, מנין לרבות את הנבלה, תלמוד לומר בכל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתן לכהן את הקדש
id: 0322
nru: יד
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 22
htm:
</b><blockquote>דבר הראוי להיות קדש, שאין פורע לו מעות אלא פירות של חולין והם נעשים תרומה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנה טעם הכתוב,</span></b> כי יאכל קדש ויסף חמישיתו על הקדש ההוא ונתן לכהן את הקדש הזה שהוא הקרן והחומש, ומפני שקראו קדש למדנו שהוא נעשה כתרומה בדבר הראוי לכך,<b><span id='katom'> וזהו הנכון בפשוטו ומדרשו. <br>
</span></b><br>
<b>וכך כתב ר'א: <br>
</b><blockquote>ונתן לכהן את הקדש, טעמו <b>'עם הקדש'</b>. או שתהיה מלת <b>'ונתן'</b> מושכת עצמה ואחרת עמה, וכן הוא אומר ויסף חמישיתו עליו ונתן לכהן ונתן את הקדש. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי אין צורך,</span></b> בעבור מלת <b>'עליו'</b>.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(טו - טז): ולא יחללו את קדשי בני ישראל - <br>
</span></b>להאכילם לזרים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והשיאו אותם עוון אשמה - <br>
</span></b><blockquote>את עצמם, שיטענו עוון באוכלם את הקדשים שהובדלו לשם תרומה וקדשו ונאסרו עליהם<b>. ואונקלוס שתרגם</b>: במיכלהון בסואבא, שלא לצורך תרגמו כן,<b> לשון רש'י </b>ז'ל. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא הבינותי דעתו,</span></b><span id='red'> כי יראה מדבריו שזה הלאו אזהרה בכוהנים הוא שלא יאכילו התרומה לזרים, ואם כן ראוי שנפרש שיהיה <b>'והשיאו אותם'</b> כינוי לישראל שיטעינו הכוהנים לישראל עוון אשמה כאשר יאכלו הקדשים, ולמה הוצרך רבי ישמעאל לדרשו בעצמם (ספרי נשא לב)?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> שלא הוזכר זה הלאו בתלמוד, אלא הוא אסור לעשות כן כבשאר כל האיסורין? <br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל טעם הכתוב</span></b> כי <b>'בני ישראל'</b> נמשך למעלה, ולא יחללו בני ישראל את קדשי בני ישראל את אשר ירימו לה', והוא אזהרה שנית בזר שלא יאכל קדש, בעבור שירצה להזכיר בו העונש ואמר והשיאו את עצמם וגו' כאשר יאכלו את קודשיהם. <br>
<br>
ורבותינו דרשו מפני יתורו באוכל טבל.<br>
<b><span id='katom'>אמרו (סנהדרין פג א): <br>
</span></b><blockquote>מנין לאוכל טבל שהוא במיתה? <br>
שנאמר ולא יחללו את קדשי בני ישראל את אשר ירימו לה', <br>
בעתידין לתרום הכתוב מדבר, ויליף חלול חלול מתרומה. <br>
</blockquote><br>
<b>אבל בת'כ (פרק ו ח - י): מצאתי: <br>
</b><blockquote>ולא יחללו, להביא את הסך ואת השותה. <br>
את קדשי בני ישראל, על קדשי בני ישראל חייבין קרן וחומש, ואין חייבין על קדשי גויים קרן וחומש. <br>
יכול יהו חייבין על התרומה שבטבל? <br>
תלמוד לומר: את אשר ירימו לה', על המורם הם חייבים ואין חייבין על התרומה שבטבל. <br>
והשיאו אותם עון אשמה, מלמד שאף על הטבל חייבין מיתה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וזה אינו כדרך הגמרא. </span></b>אלא שאני אומר, ריבוי הסך והשותה אסמכתא, כי שתייה בכלל אכילה וסיכה מדרבנן, <b>כך מפורש בירושלמי (מעשר שני פ'ב ה'א). </b><br>
<blockquote>ומפני שאמר בטבל ולא יחללו את קדשי בני ישראל, בעבור שהם עתידין להרים ממנו לה'.<br>
</blockquote><br>
דרשו מזה שהמורם הוא הנקרא קדש לא הטבל, וא'כ איננו בכלל <b>'כי יאכל קדש בשגגה'</b> שיתחייב בחומש. ולכך חזר ושנה <b>'והשיאו אותם עון אשמה'</b>, מלמד שאף על הטבל חייבין מיתה, כי התרומה שבטבל היא שהוזכרה כאן. והכלל, כי הכתוב הזה בטבל, והזהיר וענש תחילה על הקדש המורם, וחזר והזהיר על שירימו בעתיד, כפי מדרש רבותינו.<br>
<br>
<b>(יח): לכל נדריהם ולכל נדבותם - <br>
</b><blockquote>נדריהם, האומר הרי עלי. נדבותם, האומר הרי זו. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני, </span></b>בעבור שאמר הכתוב (פסוק כא): לפלא נדר או לנדבה. <br>
<b><span id='katom'>וכן יאמר</span></b> בכל מקום בפרשת נסכים (במדבר טו ג ח), וכן כי יפליא נדר בערכך נפשות (להלן כז ב), וכן בפרשת נזיר (במדבר ו ב), כי הנדר הוא הבא על דבר שיפלא ממנו, שידור לה' בצר לו אם תעשה עמי להפליא להצילני מן הצרה הזאת אביא עולה או שלמים, כעניין וידר יעקב נדר לאמר אם יהיה אלוהים עמדי (בראשית כח כ), וידר ישראל נדר לה' ויאמר אם נתון תתן (במדבר כא ב), וידרו נדרים (יונה א טז), וכן כולם. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (קנים פ'א מ'א): <br>
</b><blockquote>אי זהו נדר, האומר הרי עלי עולה. נדבה, האומר הרי זו עולה. ומה בין נדר לנדבה, נדר מת או נגנב חייב באחריותו וכו', להגיד החלוק שביניהם. <br>
</blockquote>כי דרך הנודרים בצרתם לאמר אם יהיה אלוהים עמדי בזה עלי לעשות עולה או זבח, וזה לא יקרא נדבה סתם, ואשר יפרישו ויתן מיד הוא נדבה, כי בעת המתן נדבה רוחו אותו. <br>
<br>
והנה אמר הכתוב כי בין שיקריב עולה או שלמים אשר נדר על צרתו או שיקריב אותם בנדבת רוחו, יהיה תמים, אולי נחשוב כי הנדר ראוי להיותו תמים יותר מן הנדבה. <br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נדבה תעשה אותו
id: 0322
nru: כג
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 22
htm:
</b><blockquote>לבדק הבית. ולנדר לא ירצה - למזבח, אי זהו הקדש שבא לרצות הוי אומר זה הקדש מזבח, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
ולפי זה צריך שנדרוש, נדבה תעשה אותו ולנדר לא ירצה, יאמר שנעשה אותו נדבה או נדר לבדק הבית אבל לא לרצון על המזבח, כי אין בין נדר ונדבה בעניין הזה כלום, שניהם מותרין לבדק הבית ואסורין למזבח, וכבר הזכיר זה הכתוב בעולה <b>'לכל נדריהם ולכל נדבותם'</b> ובשלמים <b>'לפלא נדר או לנדבה'</b>. וכך מדרש רבותינו בת'כ (פרק ז ו). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שנתקן בישוב לשון המקרא, כי בעבור שרוב הנדבות לבדק הבית כמו שאמר במשכן (שמות לה ה): כל נדיב (לב): [לבו] (הביאו): [יביאה] את תרומת ה', וכן במקדש (דה'י א כט יז): אני ביושר לבבי התנדבתי, וכן בבית שני (עזרא א ד): עם הנדבה לבית האלוהים, וכן כתוב בבדק הבית (מ'ב יב ה): כל כסף אשר יעלה על לב איש להביא בית ה', והוא הנדבה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי אין בעניין בדק הבית חיוב רק נדבת הנפש, ומנהג הנותנים לבדק הבית כי בנדבה יביאו <b>'הרי זו לבנין'</b>, לפיכך כל מקום שיזכיר נדבה סתם הוא לבדק הבית, עד שיפרש בו לעולה או לזבח שלמים כמו שהזכיר למעלה. <br>
והנדר יאמר סתם לקודשי המזבח, לך אזבח זבח תודה (תהילים קטז יז), נדרי לה' אשלם נגדה נא לכל עמו בחצרות בית ה' (שם שם יח יט), אבא ביתך בעולות אשלם לך נדרי (שם סו יג), עלי אלוהים נדריך אשלם תודות לך (שם נו יג). והנותנים למזבח בנדרים יביאו, אם יצליחני אלוהים אבא לפניו בעולה. ולפיכך יאמר הכתוב בכאן, ושור או שה שרוע וקלוט נדבה תעשה אותו, לכל אשר ידבנו לבו, ולנדר לה' לא ירצה, כמו שאמר (בפסוק כ): לא תקריבו כי לא לרצון יהיה לכם, כי לא אמר הכתוב <b>'נדבה תקריב אותו'</b> כלשון הבא בכל הפרשה, אבל אמר <b>'תעשה אותו'</b> כלומר תעשה אתה ממנו כל אשר תמצא ידך לעשות בכוחך, אבל לנדר לרצון לא יהיה. והוצרכו חכמים לאמר כך, כי לא יתכן בשום פנים שיהיו המומים כולם הגרב והילפת ואפילו המעוך והכתות אסורין בכל קורבן בין בנדר ובין בנדבה, ויהיה השרוע והקלוט אסורין במקצתן ומותרין במקצתן, ולא ימצא ככה בתורה במומי המקריבים ובטומאה לחלק בקורבנות, ולכך אמרו כי <b>'תעשה אותו'</b> איננו כמו <b>'תקריב אותו'</b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שאמר</span></b> כי שור ושה שרוע וקלוט מותר לעשותו נדבה לאמר <b>'הרי זה'</b>, אבל אם נדר <b>'הרי עלי שור או שה'</b> אם יביאנו משחת לא ירצה לו ואיננו פטור מנדרו. <br>
<b><span id='katom'>ונאמר על דרך רבותינו</span></b> ששניהם לבדק הבית, כי אין <b>'תעשה אותו'</b> כמו <b>'תקריב אותו'</b>, וזה אמת הוא בלי ספק. והזכיר הכתוב היתר הנדבה לבדק הבית בשרוע וקלוט שהן מומין ביצירה מן הבטן, וכל שכן מומי המקרה הקטנים, עורת אשר בו עורון בשכהתה עינו, והשבור, ואין צריך לומר בעל הגרב והילפת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי הכתוב דבק, עורת או שבור או חרוץ או יבלת או גרב או ילפת וכל שור ושה שרוע וקלוט, נדבה תעשה לכל אחד מאלה, ולנדר לא ירצה אחד מהן, שאפילו עלו ירדו. <br>
<br>
<b>ובת'כ (פרק ז ה): <br>
</b><blockquote>מנין לרבות כל הפסולין שבשור ושה? <br>
תלמוד לומר: ושור ושה שרוע וקלוט, לרבות כל הפסולין שבשור ושה. <br>
</blockquote>וכללו רבותינו (תמורה ז ב): עוד בכלל נדבה תעשה אותו, שהוא יעשה לנדבה לכל אשר ירצה אבל לא התמימים, שהמקדיש אותן לבדק הבית עובר בעשה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דבר אל בני ישראל
id: 0323
nru: ב
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b>אין לכוהנים עסק בעניין המועדות יותר מאשר לישראל בהם, על כן לא הזכיר בפרשה הזאת אהרן ובניו רק <b>'בני ישראל'</b> שיכלול את כולם כאחד, כי לא יפרש קורבנות המוספים בפרשה הזאת. אבל הזכיר המועדים כאן בתורת כוהנים בעבור שהם ימי הקורבנות, וירמוז אליהם כמו שאמר <b>'והקרבתם אשה לה''</b>, ואמר בסוף הפרשה (פסוק לז): אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש להקריב אשה לה' עולה ומנחה זבח ונסכים. אבל לא האריך לבאר המוספים, שלא רצה שינהגו להם במדבר, ואחרי שמנה באי הארץ בחומש הפקודים וציוה לאלה תחלק הארץ (במדבר כו נג): ביאר המוספים כולם בפרשת פינחס שיעשו אותם בארץ מיד ולדורות. ועל כן אמר ביום הכיפורים (לעיל טז לד): ויעש כאשר ציווה ה' את משה, שעשה כן במדבר. <br>
והזכיר בפרשה הזו כבש העומר וכבשי עצרת, כי בידוע שלא ינהגו אלא בארץ, שהן באים בגלל הלחם שאמר בו (פסוק י): כי תבואו אל הארץ וקצרתם את קצירה וגו', אבל הימים עצמם נוהגים מיד. והזכיר השבת במועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש, שגם הוא יום מועד נקרא אותו מקרא קדש. ואחר כן הבדיל שאר המועדות ממנו, ואמר אשר תקראו אותם במועדם, כלומר באי זה יום מן השבוע שיגיעו בו, כי השבת קבוע הוא, ביומו יבא לא נצטרך לקרוא אותו במועדו. ועל דעת רבותינו (ת'כ פרשה ט ה), <b>'אשר תקראו אותם במועדם'</b>, רמז לעיבורים, שתקראו אתם להם מועדים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כי פירוש מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קודש אלה הם מועדי, על הנזכרים למטה בפרשיות, בחדש הראשון וגו', ולכן חזר שם פעם אחרת אלה מועדי ה', בעבור שהפסיק בעניין השבת. והנה אמר מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש אלה הם מועדי במלאכת עבודה, אבל השבת תשמרו לעשות אותה שבת שבתון מכל מלאכה שבעולם, כי יזהיר בשבת פעמים רבות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וירמוז עוד בכאן</span></b> כי גם בבואו באחד מן המועדים לא תדחה לעשות בה אוכל נפש. וכמוהו אלה הדברים אשר ציווה ה' לעשות אותם (שמות לה א ב), על המשכן וכליו אשר יזכיר בפרשה השניה, והפסיק בשבת ששת ימים תעשה מלאכה וגו', וחזר ואמר (שם פסוק ד): זה הדבר אשר ציווה ה' קחו מאתכם תרומה, והיא המצווה הראשונה, בעבור שהפסיק בה הוצרך לחזור ולהתחיל בראשונה. <br>
<b><span id='katom'>וראיה לפירוש הזה, </span></b>שלא הזכיר בשבת <b>'והקרבתם אשה לה''</b> כאשר יזכיר בכל מועד ומועד, ואמר בסוף הפרשה (פסוקים לז לח): אלה מועדי ה' וגו' מקראי קדש להקריב אשה לה' וגו' מלבד שבתות ה', שאין השבתות בכלל מועדי ה'. וראיה עוד כי לא אמר בפרשה השניה <b>'וידבר ה' אל משה לאמר'</b> כאשר אמר בכל מועד ומועד, כי הדבור הראשון הוא היה מצוות המועדים, אלא שהזכיר להם השבת לשלול ממנו דין המועדים לא לבאר מצוותיו ותורותיו, ולכן לא אמר בו <b>'והקרבתם אשה לה''</b> כאשר אמר במועדים, והזכירה בסוף עם הנדרים והנדבות שלא נזכרו כאן, כאשר פירשתי. וזהו מדרש חכמים שאמרו (תו'כ פרשה ט ז), מה עניין שבת אצל המועדות וכו', כי אין השבת בכלל מועדי ה' כלל רק סמכו הכתוב להם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם מקראי קדש - <br>
</span></b>שיהיו ביום הזה כולם קרואים ונאספים לקדש אותו, כי מצווה היא על ישראל להיקבץ בבית האלוהים ביום מועד לקדש היום בפרהסיא בתפילה והלל לאל בכסות נקיה, ולעשות אותו יום משתה כמו שנאמר בקבלה (נחמיה ח י): לכו אכלו משמנים ושתו ממתקים ושלחו מנות לאין נכון לו כי קדוש היום לאדונינו ואל תעצבו כי חדות ה' היא מעוזכם. והנה <b>'מקרא קדש'</b>, מלשון קרואי העדה (במדבר א טז), אחרי כן יאכלו הקרואים (ש'א ט יג), וכן על כל מכון הר ציון ועל מקראיה (ישעיה ד ה), המקומות שנקראים שם שיתקבצו בהם קרואי העדה. <br>
<br>
<b>ואונקלוס</b> עשאו מלשון אשר יקרא אתכם באחרית הימים (בראשית מט א), לשון מאורע, בכל יום שיארעו תעשו אותם קדש. <br>
<br>
<b>ורבותינו ז'ל אמרו (ספרי פנחס קמז): <br>
</b><blockquote>ארעם במאכל ובמשתה ובכסות נקיה, כלומר שלא יהא חוקם אצלך כחק שאר הימים אבל תעשה להם מקרא של קדש לשנותם במאכל ובמלבוש מחול לקדש, וגם זה <b>דעת אונקלוס.<br>
</b></blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל מלאכת עבודה
id: 0323
nru: ז
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>אפילו המלאכות החשובות לכם עבודה וצורך, שיש חסרון כיס בבטלה שלהן כגון דבר האבד, כך הבנתי מת'כ (פרשה יב ח): קתני יכול אף חולו של מועד יהא אסור במלאכת עבודה וכו', <b>לשון רש'י. <br>
</b><br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון כלל,</span></b><span id='red'> כי מה טעם שיאמר הכתוב לא תעשה מלאכת דבר האבד, ויבאו שאר המלאכות מק'ו, וא'כ ראוי שיאמר אף בשבת כן? <br>
</span><b><span id='katom'><br>
ועוד</span></b><span id='red'> שא'כ הרי חולו של מועד רמוז בתורה שמותר בדבר האבד, והם אמרו (חגיגה יח א): לא מסרה הכתוב אלא לחכמים, שאין בתורה רמז איזו מלאכה מותרת ואיזו מלאכה אסורה. ולשון <b>'עבודה'</b> כולל הוא כל המלאכות והשימושים, עובד אדמתו ישבע לחם (משלי יב יא), ועבדך שש שנים (דברים טו יח), ועבדת את אויביך (שם כח מח), ואינו משמש בשום מקום בדבר האבד בלבד שאם לא תעשה היום לא תעשה למחר?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל פירוש </span>'מלאכת עבודה'</b>, כל מלאכה שאינה לצורך אוכל נפש, כעניין שנאמר ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך (שמות כ ט), ובכל עבודה בשדה (שם א יד), ונעבדתם ונזרעתם (יחזקאל לו ט), וקין היה עובד אדמה (בראשית ד ב), ומלאכה שהיא באוכל נפש היא מלאכת הנאה לא מלאכת עבודה. וזה מתבאר בתורה, כי בחג המצוות שאמר תחילה (שמות יב טז): כל מלאכה לא יעשה בהם, הוצרך לפרש אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, ובשאר כל ימים טובים יקצר ויאמר כל מלאכת עבודה לא תעשו, לאסור כל מלאכה שאיננה אוכל נפש ולהודיע שאוכל נפש מותר בהן. ולא יאמר הכתוב לעולם באחד מכל שאר ימים טובים <b>'כל מלאכה'</b> ולא יפרש בהם היתר אוכל נפש, כי <b>'מלאכת עבודה'</b> ילמד על זה. אבל בפרשת כל הבכור (דברים טז ח): בחג המצוות אמר, וביום השביעי עצרת לה' אלוהיך לא תעשה מלאכה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>מפני שכבר התיר בו בפירוש אוכל נפש ולא הוצרך לאמר בו <b>'כל מלאכת עבודה'</b>, והזכיר <b>'מלאכה'</b> סתם ולא אמר <b>'כל מלאכה'</b> כמו שנאמר בשבת (לעיל פסוק ג): ויום הכיפורים (להלן פסוק כח), הכוונה לא תעשה מלאכה אשר הזהרתיך עליה. <br>
<br>
<b>וכתב רבי חננאל:<br>
</b><blockquote>כל מלאכת עבודה, מגיד שאינו מתיר אלא במלאכת אוכל נפש כדכתיב בעניין הזה במקום אחר, וביום הראשון מקרא קדש יהיה לכם כל מלאכה לא יעשה בהם, ומפני שמזכיר שם <b>'כל מלאכה'</b> הוצרך לפרש אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם. <br>
פירוש <b>'מלאכת עבודה'</b> מלאכה המשתמרת לעבודת קנין כגון זריעה וקצירה וחפירה וכיוצא בהם, אבל אוכל נפש אינה מלאכת עבודה, זה לשונו.<br>
</blockquote><br>
<b>והברייתא שבת'כ (פרשה יב ה - ח): כך היא שנויה בנוסחאות המדוקדקות: <br>
</b><blockquote>כל מלאכה לא תעשו, הרי זה בא ללמד על ימי מועד שהן אסורין במלאכה. <br>
יכול יהו אסורין בכל מלאכת עבודה? <br>
תלמוד לומר: הוא, הוא אסור בכל מלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורין בכל מלאכת עבודה דברי רבי יוסי הגלילי. <br>
רבי עקיבא אומר: מה תלמוד לומר אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש, אם לעניין ימים טובים, הרי כבר ימים טובים אמורים, א'כ למה נאמר אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש? <br>
אלו ימי מועד שהן אסורין בעשיית מלאכה. <br>
יכול יהו אסורין בכל מלאכת עבודה? <br>
תלמוד לומר: הוא וכו'. <br>
</blockquote>ופירושה, שר' יוסי הגלילי דורש לא תעשו אלה מועדי ה' (להלן פסוקים לו לז), לומר שהכתוב אוסר עשייה במועדי ה' כולם. <br>
יכול שיהו כולן שוין באיסור ויאסרו בכל מלאכת עבודה כראשון ושמיני, ונדרוש כל מלאכת עבודה לא תעשו אלה מועדי ה', שהמקרא נדרש לפניו ולפני פניו, מיעט הכתוב עצרת היא כל מלאכת עבודה לא תעשו, שמיני עצור בכל מלאכת עבודה ואין חולו של מועד אסור כמוהו בכל מלאכת עבודה אלא במלאכה בלבד, שאמר <b>'לא תעשו'</b>, ולא הזכירה הכתוב ולא רמז לה כלל ומסרה לחכמים. ולפי גרסת רש'י ג'כ כך היא מתפרשת.<br>
<br>
<b>והברייתא הזו היא שנויה בגמרא חגיגה (יח א):<br>
</b><blockquote>דקתני כל מלאכת עבודה לא תעשו, לימד על חולו של מועד שאסור בעשיית מלאכה דברי רבי יוסי הגלילי, רבי עקיבא אומר וכו'. <br>
</blockquote><br>
<b>ושם שנו עוד:<br>
</b><blockquote>מה שביעי אסור אף שישי אסור, אי מה שביעי עצור בכל מלאכה אף שישי עצור בכל מלאכה, תלמוד לומר השביעי, שביעי עצור בכל מלאכה ואין השישי עצור בכל מלאכה, שלא מסרן הכתוב אלא לחכמים וכו'. <br>
</blockquote><br>
שנו בגמרא <b>'בכל מלאכה'</b>, ושנו בת'כ <b>'בכל מלאכת עבודה'</b>, שתפסו להם במדרש לשון הכתוב, שאין לומר ביום טוב <b>'בכל מלאכה'</b> אלא <b>'בכל מלאכת עבודה'</b>, ושניהם לדבר אחד נתכוונו שיו'ט אסור בכל מלאכת עבודה וחולו של מועד אינו אסור בכל מלאכת עבודה אבל אסור הוא בכל מלאכה שלא נתפרשה בתורה, ומסרה הכתוב לחכמים. <br>
<br>
<b>ובספרי (ראה קלה): <br>
</b><blockquote>רבי ישמעאל אומר, לפי שלא למדנו שימי מועד אסורין במלאכה, תלמוד לומר ששת ימים תאכל מצוות וביום השביעי עצרת (דברים טז ח), מה שביעי עצור אף שישי עצור.<br>
אי מה שביעי עצור בכל מלאכה אף שישי עצור בכל מלאכה? <br>
תלמוד לומר השביעי, שביעי עצור בכל מלאכה ואין הששי עצור בכל מלאכה. <br>
</blockquote><br>
וגם זו כפי השיטה שאמרנו. הרי הארכנו בענייני הברייתות השנויות בעניין הזה להעלות דברי רז'ל עם הפירוש הברור והנכון מה שאמרנו בכתובים האלו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועם כל זה מצאתי קושיא על דברינו,</span></b> מברייתא השנויה בספרי (פנחס קמז). <br>
<blockquote>כל מלאכת עבודה לא תעשו (במדבר כח יח). <br>
מגיד שאסור בעשיית מלאכה.<br>
מנין להתיר בו אוכל נפש? <br>
נאמר כאן מקרא קדש ונאמר להלן (שמות יב טז): מקרא קדש, <br>
מה להלן להתיר בו אוכל נפש אף כאן להתיר בו אוכל נפש. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה לי</span></b> כי <b>'עבודה'</b> אצל רבותינו ז'ל טורח ועמל שאדם עובד בו לאחר, מלשון עבודת עבד (ויקרא כה לט), עבד עבדים יהיה לאחיו (בראשית ט כה), עבדו את כדרלעומר (שם יד ד), וכן עבודת עבודה ועבודת משא (במדבר ד מז), עבודת כל טורח שבאהל ועבודת משא בכתף. ואם כן, היה באפשר שמלאכות קלות שאדם עושה להנאת עצמו מותרת ואע'פ שאינה אוכל נפש, ושיהיה אוכל נפש מרובה שהשמש עובד בו לרבו אסור. ועל כן שאל, מנין שההיתר הזה הוא באוכל נפש עד שנתיר כל אוכל נפש אפילו בטורח, ונאסור כל שאר המלאכות שאפילו הקלות שבהם מלאכת עבודה איקרו, תלמוד לומר מקרא קדש לגזירה שווה ששם באה כל מלאכה לאיסור וכל אוכל נפש להתיר. <br>
<br>
<b>וראיתי במכילתא (בא ט): <br>
</b><blockquote>דתני אך אשר יאכל לכל נפש (שמות יב טז), כל אוכל נפש דוחה י'ט ואין כל עבודה דוחה י'ט. ויהא מקצת אוכל נפש דוחה שבת, והדין נותן, ומה אם במקום שאין כל עבודה דוחה י'ט כל אוכל נפש דוחה י'ט, מקום שמקצת עבודה דוחה שבת אינו דין שיהא מקצת אוכל נפש דוחה את השבת, תלמוד לומר אשר יאכל לכל נפש, מקצת עבודה דוחה את השבת ואין מקצת אוכל נפש דוחה את השבת. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופירוש</span></b> מקצת עבודה, כגון חובת היום תמידין ומוספין, ואין כל עבודה דוחה י'ט נדרים ונדבות או עולת נדבה. אבל מקצת אוכל נפש לא נתברר לי פירושו, אלא שירמוז למה שאמרנו, שהבא בטורח גדול בדומה לעבודה יהיה בכלל איסור והבא בנקל כמנהגו של אדם לעצמו יהיה מותר. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> מקצתו כדי חייו, וכולו תבשילין מרובין לתענוג. והכלל במלאכת עבודה שהוא להתיר אוכל נפש.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והקרבתם אשה לה' שבעת ימים
id: 0323
nru: ח
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b>יאמר שיהיו כל שבעת הימים חג להקריב אשה לה', לא להיאסר במלאכה כראשון ושביעי. ולא פירש האשה כי הוא עתיד להזכירו בפרשה מיוחדת לכל אשי המועדים (סוף פרשת פנחס), כאשר רצה שינהגו בהן, וכפי מה שפירשתי (לעיל פסוק ב). <br>
<b>ומדרש רבותינו (תו'כ פרק יא ה): <br>
</b><blockquote>לומר שנקריב בהן אשה מכל מקום אע'פ שאין לנו כל המוספין שלימים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא.<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : דבר אל בני ישראל ואמרת אלהם כי תבאו אל הארץ
id: 0323
nru: י
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b>בעבור שיחדש בכאן בכל אחד מן המועדים מצווה חדשה, מלבד השבתון והמקרא קודש, תתייחד בכל מועד פרשה בפני עצמה שיזהיר בה <b>'דבר אל בני ישראל'</b>. ומפני שחג השבועות זמנו תלוי בעומר, אמר הכל בפרשה אחת. ובעבור שיום הזיכרון ויום הכיפורים בחדש אחד ושניהם מעניין אחד בדין העונות וכפרתם לשבים, לא אמר ביום הכיפורים <b>'דבר אל בני ישראל'</b>, כי יספיק לו בדבור הראשון, ועשה מהן שתי פרשיות, שהם עניינים שונים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וקצרתם את קצירה - <br>
</span></b>שלא תקצרו בארץ קציר עד שתקצרו העומר ותביאו אותו ראשית קצירכם אל הכהן, וכן מהחל חרמש בקמה תחל לספור (דברים טז ט), מהחל לך חרמש בשום קמה, כי אסור להניף חרמש על הקמה עד יום שתחל לספור.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ממחרת השבת יניפנו הכהן
id: 0323
nru: יא
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>ממחרת יום טוב הראשון של פסח, שאם אתה אומר שבת בראשית אי אתה יודע איזהו, <b>לשון רש'י. </b><br>
<span id='red'></span></blockquote>ובאמת שזו גדולה שבראיות בגמרא, כי מה טעם שיאמר הכתוב כי תבואו אל הארץ וקצרתם את קצירה תביאו העומר ממחרת שבת בראשית, כי יש במשמע שבאיזה זמן מן השנה שנבוא לארץ ונקצור קצירה יניף הכהן העומר ממחרת השבת הראשונה שתהיה אחרי ביאתנו לארץ, והנה אין לחג השבועות זמן שימנה ממנו? <br>
<b><span id='katom'>ועוד על דרך הזה</span></b><span id='red'> לא נדע בשנים הבאות אחרי כן מתי נחל לספור, רק מיום החל חרמש בקמה כפי רצוננו? <br>
</span><b><span id='katom'>ואלה דברי תוהו. <br>
אבל </span></b>אם יהיה <b>'ממחרת השבת'</b> יום טוב כפי קבלת רבותינו, יבוא העניין כהוגן, כי ציווה הכתוב תחילה שנעשה בחדש הראשון חג המצוות שבעת ימים, וביום הראשון שבתון וביום השביעי שבתון וכל מלאכת עבודה לא נעשה, ואחר כן אמר כי כאשר נבוא אל הארץ נביא ממחרת השבת הזאת הנזכרת עומר התנופה והיא השבת הראשונה הנזכרת כאן, ולימד שלא ינהג העומר במדבר ובחוצה לארץ. אבל <b>'ממחרת השבת השביעית'</b> (פסוק טז): <b>'ושבע שבתות'</b> (פסוק טו): לא יתכן לפרש אותם יום טוב, אבל תרגם בו אונקלוס לשון שבוע. וא'כ יהיו שתי לשונות בפסוק אחד, והמפרשים אמרו כי הוא דרך צחות, כמו רוכבים על שלשים עירים ושלשים עירים להם (שופטים י ד). ובמקום אחר (דברים טז ט): פירש <b>'שבעה שבועות'</b>, וכן באי השבת עם יוצאי השבת (מ'ב יא ט), שבוע, וכן מתי יעבור החדש ונשבירה שבר והשבת ונפתחה בר (עמוס ח ה), כי בעבור שיש בכל שבעה ימים שבת אחת וחשבון הימים ממנו, יקרא שבוע אחד שבת אחד. והוא לשון ידוע ומורגל בדברי רבותינו, שפעמים בשבת ב'ד יושבין בעירות (כתובות ב א). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה</span></b> כל <b>'השבת'</b> הנזכר בפרשה שבוע, ויהיה טעם <b>'ממחרת השבת'</b>, לומר כי ביום הנפת העומר יתחיל לעשות השבוע במניינו, אם כן יהיה היום ההוא ממחרת השבוע שעבר, כאילו אמר, יהיה יום התנופה ממחרת שבוע לימים העוברים וראשון לשבועות שיספור עד שישלים שבע שבתות. ובעבור שהזכיר (בפסוק ו): <b>'ובחמשה עשר יום'</b>, אמר שיניף את העומר ממחרת השבוע הנזכר ויספור ממנו שבע שבתות. ואין לטעות ביום ארבעה עשר, כי לא הזכיר ממנו רק <b>'בין הערבים'</b> (פסוק ה). וטעם תמימות תהיינה (פסוק טו), כי השבת עם ששת הימים תקרא שבת שלימה. ופירוש <b>'ממחרת השבת'</b>, כמו במחרת השבת, וכן עד ממחרת השבת השביעית תספרו, וכן ביום (ההוא): [זבחכם] יאכל וממחרת (לעיל יט ו). ואמרו כי לא יבא בי'ת במלת מחר ומחרת, ויהי ממחרת וישב משה לשפט את העם (שמות יח יג), ויעש ה' את הדבר הזה ממחרת (שם ט ו), וכן כולם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(טו - טז): וטעם וספרתם לכם - <br>
</span></b>כמו ולקחתם לכם (להלן פסוק מ), שתהא ספירה ולקיחה לכל אחד ואחד, שימנה בפיו ויזכיר חשבונו כאשר קבלו רבותינו, ואין כן <b>'וספר לו'</b> (לעיל טו יג): <b>'וספרה לה'</b> (שם פסוק כח): דזבין, שהרי אם רצו עומדים בטומאתם, אלא שלא ישכחוהו, וכן <b>'וספרת לך'</b> (להלן כה ח): דיובל, שתזהר במספר שלא תשכח. <br>
<br>
<b>ובת'כ (בהר פרשה ב א): <br>
</b><blockquote>וספרת לך, בב'ד. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> אם לומר שיהיו ב'ד הגדול חייבין לספור שנים ושבועות בראש כל שנה ולברך עליהן כמו שנעשה בספירת העומר, או לומר שיזהרו ב'ד במניין ויקדשו שנת החמישים.<br>
<br>
והנה מספר הימים מיום התנופה עד יום מקרא קדש כמספר השנים משנות השמיטה עד היובל, והטעם בהם אחד, על כן <b>'תספרו חמישים יום'</b> שיספור שבע שבתות תשע וארבעים יום ויקדש יום החמישים הנספר בידו, כמו שאמר ביובל. וזה טעם <b>'תמימות'</b>, שתהיינה מכוונות לא פחות ולא יותר, כטעם תמימים יהיו (במדבר כח יט), שהיתר כמו החסר איננו תמים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה טעם הפרשה, </span></b>שיתחיל לספור בתחילת קציר שעורים ויביא ראשית קצירו כרמל מנחה לשם ויקריב עליו קורבן, וישלים מספרו בתחילת קציר חטים כעלות גדיש בעתו, ויביא ממנו סולת חטים מנחה לשם ויביא קורבן עליו. ולכך הזכיר הקורבנות האלה בפרשה, כי הם בגלל המנחות שהם העיקר בחג הזה, ולא הזכיר המוספין בהן, כאשר לא הזכירם בשאר המועדים. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם מנחה חדשה - <br>
</span></b>שלא יובא בית ה' מנחה עד שיביאו זאת, כמו שפירשו רבותינו (מנחות פג ב).<br>
<br>
<b><span id='katom'>והוצרך לומר</span></b> <b>'חוקת עולם לדורותיכם בכל מושבותיכם'</b> באיסור החדש (פסוק יד): ובשביתת חג השבועות (פסוק כא), מפני שהוא תלוי בהנפת העומר ובמנחה חדשה, לומר שאפילו אחרי גלותנו בחוצה לארץ שאין עומר ומנחה, יצווה בהם, כי החדש אסור מן התורה בכל מקום. ולא הוצרך להזכיר כן ביום הזיכרון, וכן בחג הסוכות לא הזכיר <b>'בכל מושבותיכם'</b>. והזכיר כן ביום הכיפורים (פסוק לא), כי בעבור שתלה כפרתנו בקורבנות כאשר הזכיר בפרשת אחרי מות, אמר בכאן כי איסורו נוהג בכל מקום, כי יום כיפורים הוא לכפר עליכם בעינוי ובשביתת המלאכה ואין הקורבנות מעכבין כפרה ממנו. וכן לא הוזכר בכאן בחג המצוות <b>'חוקת עולם בכל מושבותיכם לדורותיכם'</b>, אבל בפרשת החדש הזה לכם (שמות יב): הזכיר כן, מפני שתלה שם הדבר בפסח על מצוות ומרורים יאכלוהו, הוצרך לומר שיהיה חוקת עולם בכל מושבותיכם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והזכיר בשבת 'בכל מושבותיכם' (לעיל פסוק ג), והטעם</span></b> מפני שהותרה מלאכה במקדש בתמידין ומוספין אומר שינהג האיסור בכל מושבותינו, כי איננו אלא לומר בכל מושבותיכם לא בבית השם.<br>
 <br>
<b>וכך אמרו במכילתא (ויקהל א): <br>
</b><blockquote>במושבות אי אתה מבעיר אבל אתה מבעיר בבית המקדש. <br>
</blockquote><br>
וכן נאמר (לעיל ג יז): חוקת עולם לדורותיכם בכל מושבותיכם, באיסור חלב ודם, כי הוא נאסר מפני הקורבנות. <br>
<b>וכן אמרו במסכת קדושין (לז ב):<br>
</b><blockquote>מושבותיכם דכתב רחמנא בחלב ודם למה לי, סלקא דעתך אמינא הואיל ובענינא דקורבנות כתיב בזמן דאיכא קורבן אין בזמן דליכא קורבן לא, קא משמע לן. <br>
</blockquote><br>
ושם אמרו: <br>
<blockquote>מושבותיכם דכתב רחמנא בשבת למה לי, סלקא דעתך אמינא הואיל ובענינא דמועדות כתיבא תיבעי קדוש בית דין כמועדות, קא משמע לן. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והכלל, כי לא יזכיר בתורה כן בכל המצוות שהן חובת הגוף רק מפני צורך עניין.</span></b> ואין <b>'ממושבותיכם תביאו לחם תנופה'</b> (פסוק יז): כמו <b>'מכל מושבותיכם'</b>, אבל טעמו <b>'מארץ מושבותיכם'</b> להוציא חוצה לארץ, כמו שנאמר (במדבר טו ב): כי תבואו אל ארץ מושבותיכם אשר אני נותן לכם. <br>
<br>
<b>וכך שנינו (מנחות פג ב): <br>
</b><blockquote>כל קורבנות הצבור והיחיד באין מן הארץ וחוצה לארץ חוץ מן העומר ושתי הלחם. <br>
</blockquote>ואפילו לדברי האומר עומר בא מחוצה לארץ (שם פד א), מודה בשתי הלחם שאינן באין אלא מן הארץ.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חמץ תאפינה
id: 0323
nru: יז
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b>ציווה הכתוב שתהיינה חמץ, לפי שהם תודה לשם כי חוקות קציר שמר לנו, וקורבן התודה יבוא על לחם חמץ. ואולי אסור החמץ מפני שירמוז אל מידת דין, כי נקרא <b>'חמץ'</b> כאשר יקרא היין אשר יקהה חומץ יין וחומץ שכר (במדבר ו ג), והלשון נגזר מלשון מעול וחומץ (תהילים עא ד), כי נגזל מהם טעמם ולא יאכלו, וכן כי יתחמץ לבבי (שם עג כא), יכעוס ויאבד טעמו ממנו. ובעבור שהקורבנות לרצון לשם הנכבד, לא יובאו מן הדברים אשר להם היד החזקה לשנות הטבעים, וכן לא יבאו מן הדברים המתוקים לגמרי כגון הדבש, רק מן הדברים המזוגים, כאשר אמרו בבריאת העולם (ב'ר יב טו): שיתף מידת רחמים במידת הדין ובראו. והנה בחג השבועות שהוא יום מתן תורה יביא הקורבן בדין תודה, כי הוא יום העצרת, <b><span id='katom'>והמשכיל יבין. </span></b><br>
<b><span id='katom'>וזה סוד</span> מה שאמרו רבותינו (ויק'ר ט ג), <br>
</b><blockquote>כל הקורבנות בטלין וקורבן תודה אינו בטל לעולם וכו'.<br>
</blockquote>כי בו מצה וחמץ, כעניין בעולם הבא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובקצרכם את קציר ארצכם לא תכלה
id: 0323
nru: כב
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
לשון רש'י:<br>
</b><blockquote>חזר ושנה בהם, לעבור עליהם בשני לאוין. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי הטעם בעבור כי חג השבועות בכורי קציר חטים הזהיר שלא תשכח מה שצויתיך לעשות בימים ההם. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי <b>'ובקצרכם את קציר ארצכם'</b> רמז לקציר הנזכר בראש הפרשה, יאמר כי כשתבואו אל הארץ וקצרתם את העומר ראשית קצירכם לא תכלה פאת השדה ההוא לצורך העומר ולא תלקט הלקט, לומר שלא תדחה המצווה ההיא את הלאווין האלה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יהיה לכם שבתון
id: 0323
nru: כד
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b>שיהיה יום שביתה לנוח בו. ואמרו רבותינו (שבת כד ב): שבתון עשה הוא. והנה העושה מלאכה בי'ט עובר בלאו ועשה, והשובת בו מקיים עשה. ועל דעתם, המועדות כולם הוקשו זה לזה, כי לא נאמר שבתון בחג המצוות ולא בעצרת. <br>
<br>
<b>ובמכילתא (בא ט): ראיתי בפרשת החדש: <br>
</b><blockquote>ושמרתם את היום הזה (שמות יב יז): למה נאמר, והלא כבר נאמר כל מלאכה לא יעשה בהם (שם פסוק טז), אין לי אלא דברים שהן משום מלאכה, דברים שהן משום שבות מנין? <br>
תלמוד לומר: ושמרתם את היום הזה להביא דברים שהן משום שבות. <br>
יכול אף חולו של מועד יהא אסור משום שבות, והדין נותן? <br>
תלמוד לומר: ביום הראשון שבתון (להלן כט לט). <br>
</blockquote><br>
והנה ידרשו <b>'שבתון'</b> לשבות בו לגמרי אפילו מדברים שאינן מאבות מלאכות ותולדותיהן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לא נתברר לי זה,</span></b> שאם תאמר שהוא אסמכתא מה טעם שיאמרו בלשון הזה, כי <b>'שבות'</b> בלשונם נאמר לעולם על של דבריהם, והאיך יתכן לומר דברים שהן אסורין משום שבות של דבריהם מנין שיהו אסורין מן הכתוב, ודרך האסמכתות לשנות שהם מן התורה לא שיאמרו דבר זה שהוא מדברי סופרים מנין מן התורה, אבל היה לו לומר דברים שאינן מלאכה מנין תלמוד לומר שבתון. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה לי </span></b>שהמדרש הזה לומר שנצטווינו מן התורה להיות לנו מנוחה בי'ט אפילו מדברים שאינן מלאכה, לא שיטרח כל היום למדוד התבואות ולשקול הפירות והמתנות ולמלא החביות יין, ולפנות הכלים וגם האבנים מבית לבית וממקום למקום, ואם הייתה עיר מוקפת חומה ודלתות נעולות בלילה יהיו עומסים על החמורים ואף יין וענבים ותאנים וכל משא יביאו בי'ט ויהיה השוק מלא לכל מיקח וממכר, ותהיה החנות פתוחה והחנווני מקיף והשולחנים על שלחנם והזהובים לפניהם, ויהיו הפועלים משכימין למלאכתן ומשכירין עצמם כחול לדברים אלו וכיוצא בהן, והותרו הימים הטובים האלו ואפילו השבת עצמה שבכל זה אין בהם משום מלאכה, לכך אמרה תורה <b>'שבתון'</b> שיהיה יום שביתה ומנוחה לא יום טורח. וזהו פירוש טוב ויפה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואחרי כן ראיתי</span> במכילתא אחריתי דרבי שמעון בן יוחאי (יב טז): ששנו בה לשון אחר: <br>
</b><blockquote>אין לי אלא מלאכה שחייבין על מינה חטאת, מלאכה שאין חייבין על מינה חטאת מנין, שאין עולין באילן ולא רוכבים על גבי בהמה ולא שטין על פני המים ולא מספקים ולא מטפחין? <br>
תלמוד לומר: כל מלאכה. <br>
אין לי אלא ברשות, במצוה מנין, שאין מקדישין ואין מעריכין ואין מחרימין ואין מגביהין תרומה ומעשרות? <br>
תלמוד לומר: שבתון, שבות. <br>
</blockquote><br>
וכעניין זה היא שנויה בת'כ (אחרי פרק ז ט): ביום הכיפורים. ואע'פ שאלו הברייתות חלוקות בלשונן ובמדרשיהן, שמא לדבר אחד נתכוונו, להביא אסמכתא לשבות דרבנן. ומכל מקום בין שיהיה פירוש הברייתא הראשונה כמו שאמרנו, או שהן כולן אסמכתות, אבל פירוש <b>'שבתון'</b> כך הוא שתהיה לנו מנוחה מן הטורח והעמל כמו שביארנו, והוא עניין הגון וטוב מאד.<br>
<br>
והנה הוזהרו על המלאכות בשבת בלאו ועונש כרת ומיתה והטרחים והעמל בעשה הזה, וביו'ט המלאכה בלאו והטורח בעשה. וממנו אמר הנביא (ישעיה נח יג): מעשות דרכיך ממצוא חפצך ודבר דבר. וכן שבת שבתון יהיה לארץ (להלן כה ד), שבת של מנוחה, שלא יחרוש ולא יעבוד אותה כלל. וזהו מה שדרשו שאין בחולו של מועד משום שבות. וזה מן התורה, שאלו מדבריהם כל דבר שאינו עושה אינו אומר לגוי ועושה (מו'ק יב א), שאפילו בשבות דאמירה החמירו בה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>זכרון תרועה - <br>
</span></b><blockquote>פסוקי זיכרונות ופסוקי שופרות לזכור לכם עקדת יצחק שקרב תחתיו איל, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>והיה צריך הרב להביא גם פסוקי המלכויות מן המדרש, שלא יתכן שיזכיר הכתוב פסוקי הזיכרונות ושופרות ולא יזכיר המלכויות, וכבר דרשו אותם מפסוק: <br>
<b></b><blockquote><b>והיו לכם לזיכרון לפני ה' אלוהיכם (במדבר י י): <br>
</b>שאין תלמוד לומר אני ה' אלוהיכם, ומה תלמוד לומר אני ה' אלוהיכם? <br>
אלא זה בנין אב כל מקום שאתה אומר זיכרונות אתה סומך להם את המלכויות, <b>כדאיתא בת'כ (פרשה יא ב): ובמסכת ראש השנה (לב א).</b><br>
<b></b></blockquote><b></b> אבל כל זה אסמכתא מדבריהם, ומפורש אמרו (שם לד ב): <br>
<blockquote>הולכין למקום שתוקעין ואין הולכין למקום שמברכין, פשיטא הא דאורייתא והא דרבנן, לא צריכה דאע'ג דהא וודאי והא ספק. <br>
</blockquote><br>
אבל <b>'זכרון תרועה'</b>, כמו יום תרועה יהיה לכם (במדבר כט א), יאמר שנריע ביום הזה ויהיה לנו לזיכרון לפני השם, כמו שנאמר להלן (שם י י): ותקעתם בחצוצרות והיו לכם לזיכרון לפני אלוהיכם. ובעבור שאמר שם וביום שמחתכם ובמועדיכם ותקעתם בחצוצרות על עולותיכם ועל זבחי שלמיכם, וכאן ציווה בתרועה סתם במועד הזה בלבד, ואחרי כן אמר והקרבתם אשה, הנה התרועה הזאת אינה התרועה ההיא, שהיא בחצוצרות על הקורבן וזאת אינה על הקורבן, אבל היא חובה בכל ישראל, והיא בשופר כי לא ציוהו עדיין לעשות חצוצרות, וסתם כל תרועה בשופר היא כמו שנאמר (להלן כה ט): והעברת שופר תרועה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא פירש הכתוב טעם המצווה הזאת</span></b>, למה התרועה, ולמה נצטרך זיכרון לפני השם ביום הזה יותר משאר הימים, ולמה יצווה להיותו מקרא קדש כלל. אבל מפני שהוא בחדשו של יום הכיפורים בראש החודש נראה שבו יהיה דין לפניו יתברך כי בם ידין עמים, בראש השנה ישב לכסא שופט צדק, ואחרי כן בעשרת הימים ישא לפשע עבדיו. נרמז בכתוב העניין כאשר נודע בישראל מפי הנביאים ואבות קדושים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> תרועה היא שעמדה לאבותינו ולנו, שנאמר (תהילים פט טז): אשרי העם יודעי תרועה, וכעניין שכתוב (ירמיה ד יט): תרועת מלחמה, כי השם איש מלחמה. אם כן, <b>'יום תרועה יהיה לכם'</b>, שיהיה היום לתרועה לנו, וכן <b>'זיכרון תרועה מקרא קדש'</b>, שיהיה הזיכרון בתרועה, ולפיכך הוא מקרא קודש. ולא הוצרך להזכיר שופר, כי השופר רמז <b>'ביום'</b> והתרועה בו, והנה הוא יום דין ברחמים לא תרועת מלחמה. ומפני זה הזכיר הכתוב התרועה, שכבר קבלה ביד רבותינו וכל ישראל רואים עד משה רבנו שכל תרועה פשוטה לפניה ופשוטה לאחריה. <br>
<span id='red'>ולמה יזכיר הכתוב תרועה ולא יזכיר התקיעות כלל לא בראש השנה ולא ביום הכיפורים? <br>
</span>אבל התקיעה היא הזיכרון והוא השופר, והתרועה כשמה, ומפני שהיא כלולה מן הרחמים תקיעה לפניה ולאחריה. ולפיכך אמר <b>'ביודעי תרועה'</b>, כי בצדקה ירומו כי תפארת עוזמו אתה. והנה זה מבואר כי הכל תלוי בתשובה, אלא בראש השנה מתיחד במידת הדין ומנהיג עולמו, וביום הכיפורים במידת הרחמים, והוא מאמרם (ר'ה לב ב): מלך יושב על כסא דין וכו', ראש השנה יום דין ברחמים ויום הכיפורים יום רחמים בדין.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ומן העניין שפירשנו תבין טעם הכתוב במסעות </span></b>(במדבר י ו ז): תרועה יתקעו למסעיהם ובהקהיל את הקהל תתקעו ולא תריעו, כי במסעיהם כתוב ויסע מלאך האלוהים (שמות יד יט), וכתוב ויפוצו אויביך וינוסו משנאיך מפניך (במדבר י לה), כטעם פני ה' בעושי רע (תהילים לד יז), ובהקהיל את הקהל נאמר (במדבר י לו): שובה ה' רבבות, כטעם ויהי בישורון מלך בהתאסף ראשי עם יחד (דברים לג ה). ועשרת הימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים ירמוז לעשר ספירות, כי ביום הכיפורים יתעלה בהם ויגבה ה' צבאות במשפט כידוע בקבלה, וגם יש בזה אות בשמים, שהחדש הזה מזלו מאזנים כי בו פלס ומאזני משפט לה'.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אך בעשור לחדש
id: 0323
nru: כז
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>כל אכין ורקין שבתורה מעוטין, מכפר הוא על השבים ואינו מכפר על שאינן שבים, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (שבועות יג א). <br>
</b></blockquote>ואם כן יהיה טעם הכתוב כי באחד לחודש יהיה לכם לכולכם יום זיכרון תרועה שתהיו כולכם נדונין לפניו, אך יהיה למקצתכם בעשור לחדש הזה יום הכיפורים. והנה הוא כטעם <b>'בלבד'</b>, וכן שא נא חטאתי אך הפעם (שמות י יז), וכן הרק אך במשה (במדבר יב ב), הבלבד במשה, וכן אך בחמשה עשר יום לחודש השביעי (פסוק לט), יאמר בלבד בחמשה עשר תחוגו את חג ה' שבעת ימים, לא רצופים, שאין חגיגה דוחה שבת. ובדרך הזה תפרשנו בכל המצוות כפי קבלת רבותינו. וכמוהו אך טרף טרף (בראשית מד כח), שלא נעשה בו עניין אחר לבד הטרף. וכן כי היו בני ישראל ובני יהודה אך עושים הרע בעיני מנעורותיהם כי בני ישראל אך מכעיסים אותי (ירמיה לב ל), שלא יעשו דבר אחר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט, </span>'אך'</b> טעמו <b>'אכן'</b> לאמת העניין, אכן נודע הדבר (שמות יב יד), אכן כאדם תמותון (תהילים פב ז). אכן בעשור לחודש יום הכיפורים הוא הבטחה באמיתת העניין, יאמר, באחד לחודש יום הדין אמנם בעשור לחודש יום כיפורים על כן תענו את נפשותיכם וכל מלאכה לא תעשו. וכן אך עצמי ובשרי אתה (בראשית כט יד), אך מלך ישראל הוא (מ'א כב לב), אך טוב לישראל אלוהים לברי לבב (תהילים עג א). וכן פירוש <b>'אך את שבתותי תשמורו'</b> (שמות לא יב), הנה ציוויתי אתכם במלאכת המשכן אכן את שבתותי תשמרו לעולם, וכן כולם יתפרשו לך בדרך הזה אם תשכיל בהם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בעצם היום הזה
id: 0323
nru: כח
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b>אמרו המפרשים שפירושו בגוף היום הזה, וכן ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה (פסוק יד), עד גוף היום, וכן וכעצם השמים לטוהר (שמות כד י), גוף השמים. ולא נוכל לפרש שירמוז אל עצם היום הזה וכוחו, כמו שאמרו רבותינו (ספרי האזינו שלז): בפסוק בעצם היום הזה בא נח (בראשית ז יג): בעצם היום הזה הוציא ה' את בני ישראל (שמות יב נא), כי כתוב (פסוק לב): בתשעה לחודש בערב מערב ועד ערב, וכן וקראתם בעצם היום הזה מקרא קודש (פסוק כא): גם הלילה בכלל. והנה לא הזכיר <b>'בעצם היום הזה'</b> בשבת ולא במועדים, רק בחג השבועות וביום הכיפורים, וכן באיסור החדש אמר (פסוק יד): עד עצם היום הזה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בטעם הדבר,</span></b> כי בעבור שאמר בשבועות מיום הביאכם את עומר התנופה וגו' תספרו חמישים יום, יאמר והקרבתם מנחה חדשה ממושבותיכם תביאו וגמר העניין, והאריך לצוות בקורבנות, הוצרך לומר וקראתם בעצם היום הזה מקרא קדש, כי גוף היום הוא קדוש ואסור בעשיית מלאכה ואיננו תלוי בעומר ולא בקורבנות. וכן ביום הכיפורים, מפני שאמר (פסוק כז): ועניתם את נפשותיכם והקרבתם אשה לה', ובפרשת אחרי מות תלה עוד הכפרה בקורבנות ובשעיר המשתלח, מפני כן הוצרך לומר וכל מלאכה לא תעשו בגוף היום הזה כי יום כיפורים הוא בגופו לכפר עליכם מלבד כפרת הקורבנות. וכן <b>'עד עצם היום הזה'</b> בחדש, עד גוף היום הזה שהוא יום הביאכם את קורבן אלוהיכם, שאפילו לא יבא הקורבן המצווה נוהגת בגוף היום הזה להיות החדש אסור לפניו ומותר לאחריו. וזה טעם אמרו (פסוק יד): חוקת עולם לדורותיכם בכל מושבותיכם, כמו שפירשתי (פסוק טז).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ומצאנו עוד שהזכיר הכתוב </span>'בעצם היום הזה'</b> בעניינים נגזרים לעתים מזומנים, אמר בנח בעצם היום הזה בא נח וגו', ויהי בעצם היום הזה יצאו כל צבאות ה' מארץ מצרים (שמות יב מא), וידבר ה' אל משה בעצם היום הזה עלה אל הר העברים (דברים לב מח מט). <br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם באלו,</span></b> מפני שיתכן שהכניס נח בתיבה קודם לכן הרבה מן החיה והעוף. <br>
<b><span id='katom'>וכן יתכן</span></b> שיצאו מקצת ישראל ממצרים קודם לכן וביום ההוא נגמר העניין, וכן קודם ליום ההוא הייתה צואה למשה רבנו בעלייה ההיא וביום ההוא עלה, לכך פירש הכתוב בכולן שהיו בגוף היום ההוא, לא שהותחל בהם מתחילה ונשלם עניינם ביום ההוא רק הכל היה בגוף היום הזה. וכן בעצם היום הזה נמול אברהם וגו' (בראשית יז כו), שנימולו עם רב ביום אחד להגיד זריזותו במצות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן נראה לי עוד</span></b> כי עצם כל דבר, כוחו ותקפו, נגזר מלשון כחי ועוצם ידי (דברים ח יז), עוז ותעצומות (תהילים סח לו), וכן זה ימות בעצם תומו (איוב כא כג), בתוקף שלמותו, ובעבור שהעצמות מוסדות הגוף ותקפו יקראו כן. והנה כעצם השמים לטוהר (שמות כד י), שטהרת הדבר שראו ברורה וחזקה כחוזק טוהר השמים. ולכך יזכיר בימים הנזכרים <b>'עצם היום'</b>, כי העניין בהם בעצמם לא בדבר אחר נוסף בהם, שהוא הקורבנות אשר יקריבו בהם. וכן אמר אונקלוס, בקרן יומא הדין, בקרנו של יום בגופו וכוחו, מלשון וכל קרני רשעים אגדע (תהילים עה יא), מגני וקרן ישעי (ש'ב כב ג), כי בעבור שהכוח בקרניים יקראו גוף הדבר קרנו, ובלשון חכמים (תרומות פ'ז מ'א): משלם את הקרן ואינו משלם את החומש. <br>
<br>
ויש גורסין בתרגום בכרן בכ'ף, והכל אחד, כי בכתוב כובע וקובע שווים, וישתמשו חכמים בכל לשון עכבה בכ'ף נגזר מולא יעקבם כי ישמע קולו (איוב לז ד): ויאמרו מתקשט מן תכשיטין, ואמרו קרסמוה נמלים (פאה פ'ב מ'ז): מן יכרסמנה חזיר מיער (תהילים פ יד). והנאמר במקומות הנזכרים <b>'בעצם היום הזה'</b> גם כן פירושו בכוח היום ההוא, שהם עניינים לא יעשו ביום אחד כמנהגו של עולם, לפיכך אמר כי כל החיה וכל הבהמה וכל העוף וכל רומש על האדמה נאספו בכוח היום ההוא בגזרת האל עליהם כי פיו הוא ציווה ורוחו הוא קבצן, וכן לא יאספו שש מאות אלף רגלי הגברים לבד מטף ויצאו כאיש אחד מארץ מצרים, רק בכוח היום הנגזר עליו כן מפי עליון, וכן בעניין משה רבנו להגיד כי ביום שנצטווה בשירה וכתבה ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם (דברים לא יט): ויכל לדבר את כל הדברים האלה (שם לב מה): נגזר עליו שיעלה בכוח היום ההוא שהגזרה בו אל הר העברים ואמר וזאת הברכה ועלה שם, והוא עניין ראוי לימים רבים אבל נעשה בכוחו ועצומו של יום. וכן מילת שלוש מאות ושמנה עשר איש ביום אחד בבית אברהם מה' הוא. ואמר יחזקאל (ב ג): המה ואבותם פשעו בי עד עצם היום הזה, להכניס היום בכלל ההוא. וכן <b>'עד עצם היום הזה'</b> דחדש, שהוא עד ועד בכלל, כי גוף הדבר כוחו ותקפו.<br>
<br>
ורבותינו דרשו (תו'כ פרק יד ז ח): מלשון <b>'בעצם היום הזה'</b> דמועדים, עצומו של יום, כלומר מעת צאת הכוכבים עד צאתם בליל המחרת, למעט התוספת שלמדו להוסיף מחול על הקודש. וידרשו בנח וביציאת מצרים ומשה בעצומו של יום בחצי היום כדאיתא בספרי, וכתבו רש'י בפרשת האזינו (דברים לב מח).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עצרת היא
id: 0323
nru: לו
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>עצרתי אתכם לפני, כשר שזימן את בניו לסעודה לכך וכך ימים, כיון שהגיע זמנן ליפטר אמר בבקשה מכם עכבו עמי עוד יום אחד שקשה עלי פרידתכם, <b>לשון רש'י, ודברי אגדה הם בויקרא רבה. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> כי ששת ימים עשה ה' את השמים ואת הארץ (שמות כ יא), ויום השביעי הוא שבת ואין לו בן זוג, וכנסת ישראל היא בת זוגו שנאמר ואת הארץ, והנה היא שמינית. <b>'עצרת היא'</b>, כי שם נעצר הכל. וציוה בחג המצוות שבעה ימים בקדושה לפניהם ולאחריהם כי כולם קדושים ובתוכם ה', ומנה ממנו תשעה וארבעים יום שבעה שבועות כימי עולם, וקדש יום שמיני כשמיני של חג, והימים הספורים בינתיים כחולו של מועד בין הראשון והשמיני בחג, והוא יום מתן תורה שהראם בו את אישו הגדולה ודבריו שמעו מתוך האש. ולכך יקראו רבותינו ז'ל בכל מקום חג השבועות עצרת, כי הוא כיום שמיני של חג שקראו הכתוב כן. וזהו מאמרם (חגיגה יז א): שמיני רגל בפני עצמו הוא לעניין פז'ר קש'ב. ותשלומין דראשון הוא, כי הוא אצילות הראשונים ואינו כאחדות שלהם. ולכך יזכיר בפרשת כל הבכור (דברים טז טו): בשלוש רגלים, חג המצוות וחג השבועות וחג הסוכות שבעת ימים, ולא יזכיר השמיני, כי שם אמר יראה כל זכורך וגו', והנה זה מבואר.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : באספכם את תבואת הארץ
id: 0323
nru: לט
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>שיהא חודש שביעי זה בזמן אסיפה, מכאן שנצטוו לעבר את השנים, שאם אין העיבור פעמים שהוא בא באמצע הקיץ או החורף, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ולשון ת'כ (פרק טו ו ז): <br>
</b><blockquote>עבר את השנים שתעשה החג באסיפת הפירות. <br>
יכול באסיפת כל הפירות? <br>
תלמוד לומר: מגרנך ומיקבך, מגרנך לא כל גרנך, ומיקבך לא כל יקבך. <br>
אי באספך מגרנך יכול מקצת? <br>
תלמוד לומר: באספכם את תבואת הארץ. <br>
הא כיצד? <br>
השתדל לעבר את השנה שתעשה החג ברוב אסיפת כל הפירות. <br>
</blockquote><br>
וכבר למדו העיבור מחדש האביב (ר'ה כא א). אבל שם לימד על האביב וכאן לימד על פירות האילן, שכך שנו חכמים (סנהדרין יא ב): על שלושה דברים מעברין את השנה על האביב ועל פירות האילן ועל התקופה. והנה העיבור נלמד מאליו, שהחג הזה בזמן אסיפה. אבל עניין שיטת הכתוב, שיאמר, אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם כולם מקראי קדש להקריב בכולם אשה לה', אכן ביום חמישה עשר לחדש השביעי הזה בעבור שהוא עת אספכם את תבואת הארץ תחוגו את חג ה' בשבעת ימים.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוסיף לומר בכאן ביום הראשון שבתון וביום השמיני שבתון - <br>
</span></b>שתשבתו ותנוחו בהם כאשר פירשתי (פסוק כד). ואמר עוד שתוסיפו לשמוח לפני השם בלולב ואתרוג שבעת ימים, כי הוא זמן שמחה שברך השם אותך בכל תבואתך ובכל מעשה ידיך והיית אך שמח לפניו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם תחוגו את חג ה' - <br>
</span></b>שתחוגו לפניו לתת הודאה לשמו על מעשיכם אוסף כי בא, וחזר ואמר עוד (פסוק מא): <b>'וחגותם אותו חג לה''</b>, לסמוך אליו <b>'בסוכות תשבו'</b> (פסוק מב), וטעמו, וחגותם אותו חג שבעת ימים בשנה שתשבו בסוכות וכל האזרח בישראל ישבו בהם, לומר שיעשו חג שבעה בלולב ושמחה ובסוכה. <br>
<br>
<b>ומדרשו: <br>
</b><blockquote>וחגותם אותו חג לה' מה תלמוד לומר? <br>
לפי שנאמר (דברים טז טו): שבעת ימים תחוג לה' אלוהיך. <br>
יכול יטעון חגיגה כל שבעה?<br>
תלמוד לומר: אותו וכו', <b>בתורת כוהנים (פרק יז א)</b>.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : פרי עץ הדר
id: 0323
nru: מ
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>שטעם עצו ופריו שווה. הדר, הדר באילנו משנה לשנה, וזה אתרוג, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>והן אסמכתות שעשו רבותינו (סוכה לה א): לקבלתם. <br>
<br>
<b>ור'א כתב: <br>
</b><blockquote>והאמת אמרו, כי אין פרי עץ יותר הדר ממנו, ודרשו בו <b>'הדר באילנו'</b>, אסמכתא. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כי האילן הנקרא בלשון ארמית אתרוג נקרא שמו בלשון הקודש הדר, כי פירוש אתרוג חמדה, כדמתרגמינן נחמד למראה (בראשית ב ט), דמרגג למיחזי, לא תחמוד (דברים ה יח), לא תרוג, ואמרינן מכל שפר ארג נכסין, ולשון חמדה והדר שווים בטעם. ונקרא העץ והפרי בשם אחד, כי כן המנהג ברוב הפירות תאנה אגוז רימון זית וזולתם, וכן זה שם העץ והפרי שניהם בארמית אתרוג ובלשון הקודש הדר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ופשוטו של מקרא</span></b> יאמר שניקח לנו פרי עץ הדר וניקח כפות תמרים וענף אחד מעץ עבות וענף אחד מערבי נחל, והנה הם אחד מכל מין, כי כפות תמרים מחובר אל ולקחתם לכם שהם הרבים, כי הלכה היא כרבי עקיבא שאומר (סוכה לד ב): כשם שלולב אחד ואתרוג אחד כך הדס אחד וערבה אחת. ולכך תרגם אונקלוס בכולן בלשון רבים, מחובר אל <b>'ולקחתם לכם'</b> שהם הרבים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ובטעם המצווה הזאת</span></b> אמרו (תענית ב ב): על דרך האגדות, שהמינין הללו באין לרצות על המים. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> <b>'פרי עץ הדר'</b> הוא הפרי שבו רוב התאווה, ובו חטא אדם הראשון, שנאמר (בראשית ג ו): ותירא האשה כי טוב העץ למאכל וכי תאווה הוא לעיניים ונחמד העץ להשכיל ותיקח מפריו ותאכל, והנה החטא בו לבדו, ואנחנו נרצה לפניו עם שאר המינים. <b>'וכפות תמרים'</b> הוא הראש הקו אמצעי כפול וגבוה על כולם, <b>'וענף עץ עבות'</b> רמז לשלש ספירות בבד אחד, כעניין שנאמר מידי אביר יעקב (שם מט כד), <b>'וערבי נחל'</b> כעניין שנאמר (תהילים סח ה): סולו לרוכב בערבות, כי יתערבו במידת הדין ובמידת הרחמים. מכאן תבין ותדע שאין האתרוג עימהם באגודה, והוא מעכב בהם, כי הוא כנגד העצרת שהוא רגל בפני עצמו ותשלומין דראשון, והנה הם אחד בכוח ולא בפועל, וכבר פירשתי (פסוק לו): טעם זה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה טעם כל הפרשה,</span></b> תחוגו את חג השם הגדול שבעת ימים שבמעשה בראשית, ותסמכו להם השמיני עצרת, כעניין שנאמר למנצח על השמינית (תהילים ו א). וגם באותן השבעה תיקחו בהם פרי עץ הדר, והלולב באגודה, ולכך הקדים האתרוג, אבל בשמיני אינו צריך, כי הוא עצמו הדר. וזה טעם וחגותם אותו חג לה' שבעת ימים בשנה, שתחוגו שבעת הימים עם השנה עניין סבוב והקפה, מלשון וחוג שמים (איוב כב יד), ובמחוגה יתארהו (ישעיה מד יג), וכן המון חוגג (תהילים מב ה). <br>
<b><span id='katom'>וכבר רמזו רבותינו הסוד הזה, אמרו בויקרא רבה (ל ט),</span></b> <br>
<b></b><blockquote><b>פרי עץ הדר</b> זה הקב'ה שנאמר (תהילים צו ו): הוד והדר לפניו. <br>
<b>כפות תמרים</b> זה הקב'ה שנאמר (שם צב יג): צדיק כתמר יפרח. <br>
<b>וענף עץ עבות</b> זה הקב'ה שנאמר (זכריה א ח): והוא עומד בין ההדסים אשר במצולה. <b>וערבי נחל</b> זה הקב'ה שנאמר (תהילים סח ה): סולו לרוכב בערבות.<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b>ובמדרשו של רבי נחוניה בן הקנה: <br>
</b><blockquote>מאי פרי עץ הדר? <br>
כדמתרגמינן פירי אילנא אתרוגין ולולבין. <br>
ומאי הדר? <br>
היינו הדר הכל, והיינו הדר שיר השירים דכתיב בהו (ו י): מי זאת הנשקפה כמו שחר וגו'. <br>
ולמה נקרא שמו הדר? <br>
אל תקרי הדר אלא הדר, זה אתרוג שהוא נפרד מאגד הלולב ואין מצוות לולב קיימת אלא בו, והוא אגוד עם הכל שעם כל אחד הוא ועם כולם יחד הוא. <br>
ומאי לולב? <br>
כנגד חוט השדרה. <br>
וענף עץ עבות, שענפיו חופין את רובו. <br>
משל לאדם שבזרועותיו יגן על ראשו, ענף לשמאל עבות לימין נמצא עץ באמצע. <br>
ולמה נאמר בו <b>'עץ'?</b> <br>
שהוא שורש האילן. <br>
ומאי ערבי נחל? <br>
על שם המקום שהם קבועים בו ששמו נחל, דכתיב (קהלת א ז): כל הנחלים הולכים אל הים וגו', <br>
ומאי ניהו ים? <br>
הוי אומר זה אתרוג. <br>
ומנא לן דכל מידה ומידה מכל אלו השבעה איקרי נחל, שנאמר (במדבר כא יט): וממתנה נחליאל, אל תקרי נחליאל אלא נחלי אל וכו'. <br>
</blockquote>והמדרש הזה על דעת שלושה הדסים ושתי ערבות לולב אחד ואתרוג אחד, והיא הלכה לדברי הגאונים והראשונים כולם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אזרח
id: 0323
nru: מב
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>זה אזרח. <br>
האזרח, להוציא את הנשים שלא תלמוד מחמשה עשר של חג המצות לחייבן בסוכה כמצה. <br>
בישראל, לרבות הגרים, <b>לשון רש'י.<br>
</b> <br>
<b></b></blockquote><b>ובת'כ (פרק יז ט): <br>
</b><blockquote>אזרח, זה אזרח. <br>
האזרח, להוציא את הנשים. <br>
כל האזרח, לרבות את הגרים ועבדים משוחררים. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ופשוטו של מקרא על דרך הקבלה, </span></b>מפני שאמר הכתוב (במדבר ט יד): (תורה): [חוקה] אחת יהיה לכם (לגר): [ולגר] ולאזרח הארץ, ואמר (שם טו טו): ככם כגר יהיה לפני ה', לא יצטרך להשיב ולהזכיר בכל מקום כל האזרח והגר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר כל האזרח בישראל - <br>
</span></b>כלומר כל אשר הוא מישראל מגדולם ועד קטנם, שלא יהי ה די באחד מבני הבית לדור בסוכה והשאר ישבו בבתים, אבל כולם ישבו בסכות. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר</span></b> כל אשר כאזרח רענן בביתו, להוציא מפרשי ימים והולכי על דרך.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי בסכות הושבתי את בני ישראל
id: 0323
nru: מג
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 23
htm:
</b><blockquote>ענני כבוד, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא הנכון בעיני על דרך הפשט, </span></b>כי ציווה שידעו הדורות את כל מעשי ה' הגדול אשר עשה עימהם להפליא ששכן אותם בענני כבודו כסוכה, כעניין שנאמר (ישעיה ד ה ו): וברא ה' על כל מכון הר ציון ועל מקראיה ענן יומם ועשן ונגה אש להבה לילה כי על כל כבוד חפה וסוכה תהיה לצל יומם מחרב וגו', ומפני שכבר פירש שענן ה' עליהם יומם ועמוד האש בלילה, אמר סתם כי בסכות הושבתי, שעשיתי להם ענני כבודי סכות להגן עליהם. והנה ציווה בתחילת ימות החמה בזיכרון יציאת מצרים בחדשו ובמועדו, וציוה בזיכרון הנס הקיים הנעשה להם כל ימי עמידתם במדבר בתחילת ימות הגשמים. ועל דעת האומר סכות ממש עשו להם (סוכה יא ב), החלו לעשותן בתחילת החרף מפני הקור כמנהג המחנות, ולכן ציווה בהן בזמן הזה. והזיכרון, שידעו ויזכרו שהיו במדבר לא באו בבית ועיר מושב לא מצאו ארבעים שנה, והשם היה עימהם לא חסרו דבר.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צו את בני ישראל
id: 0324
nru: ב
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 24
htm:
</b><blockquote>זו פרשת מצוות הנרות, ופרשת ואתה תצווה (שמות כז כ): לא נאמרה אלא על סדר מלאכת המשכן לפרש צורך המנורה, וכך משמעה, ואתה סופך לצוות את בני ישראל על כך,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> שאין הפרשה ההיא סמוכה לפרשת המנורה, וכבר נאמר (שם מ כה): ויעל הנרות לפני ה' כאשר ציווה ה' את משה, והנה המצווה והמעשה נזכרים ונעשים כבר. אבל צורך הפרשה הזאת לשני דברים, ששם ציווה ויקחו אליך שמן זית זך מאת בני ישראל, כלומר מאת כל איש אשר נמצא אתו שמן זית זך למאור עם שאר תרומת המשכן, וכן עשו כמו שנאמר (שם לה כז כח): והנשיאים הביאו וגו' את הבושם ואת השמן למאור. ואע'פ שאמר שם <b>'חוקת עולם לדורותם'</b>, הוא על ההדלקה, ועכשיו כלה השמן ההוא שהביאו הנשיאים נדבה, וציוה שיקחו בני ישראל משל צבור לדורותם שמן זית זך כתית כשמן הראשון, כטעם ויקחו אליך פרה אדומה (במדבר יט ב), שיבקשו אותה ויביאוה הצבור. ושם עוד לא אמר אלא יערוך אותו אהרן ובניו וגו', והיה במשמע על המנורה או בלא מנורה אם תשבר או תאבד כאשר היה בשובם מן הגולה, ועכשיו אמר בפירוש (פסוק ד): על המנורה הטהורה, שלא ידליקו אלא על מנורה הטהורה.<br>
<br>
<b>ומדרש רבותינו (ת'כ פרשה יג יב): <br>
</b><blockquote>על המנורה הטהורה, על טהרה של מנורה, שלא יסמכם בקסמים ובצרורות. יערוך את הנרות לפני ה', שלא יתקן מבחוץ ויכניס. תמיד, אף בשבת. תמיד, אף בטומאה.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיתה לאהרן ולבניו
id: 0324
nru: ט
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 24
htm:
</b><blockquote>המנחה הזאת, שכל דבר הבא מן התבואה בכלל מנחה הוא. ואכלוהו, מוסב על הלחם, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי <b>'והיתה'</b> על כל אחת מן המערכות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> והיתה לאהרן ולבניו, ברית עולם, כדרך בריתי הייתה אתו החיים והשלום (מלאכי ב ה).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויצא בן אשה ישראלית
id: 0324
nru: י
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 24
htm:
</b>טעמו <b>'ויצא בתוך בני ישראל'</b>, וכן ויצא בתוך העיר (אסתר ד א), כי יצא מביתו או ממקום מושבו אל העיר, וכן זה יצא מאהלו או ממקומו ובא בתוך העם וינצו שם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם במחנה - <br>
</span></b>כי הייתה המריבה במחנה ושמעו רבים ותפשו בו ויביאו אותו אל משה האהלה. וטעם הזכיר זה בכאן, כדברי האומר מפרשה של מעלה יצא (ויק'ר לב ג), כי חטא בשפתיו על אשי ה' והוכיחו האיש הישראלי, וינצו שניהם ויחר אפו וקלל בנפשו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בן הישראלית ואיש הישראלי - <br>
</span></b>להורות כי העו'ג הבא על בת ישראל הולד אינו ישראלי. ואע'פ שפסקנו בגמרא (יבמות מה א): דעו'ג הבא על בת ישראל הולד כשר בין בפנויה בין באשת איש, הרי אמרו מזהמין את הולד שהוא פגום לכהונה, וכל שכן שאינו ישראלי בשמו לעניין היחס בדגלים ובנחלת הארץ, כי <b>'לשמות מטות אבותם'</b> כתוב בהן (במדבר כו נה). ומה שאמר בת'כ (פרשה יד א): בתוך בני ישראל, מלמד שנתגייר, אינו שיצטרך בגירות, אלא ככל ישראל שנכנסו לברית במילה וטבילה והרצאת דמים בשעת מתן תורה (כריתות ט א), אבל נתכוונו לומר שהלך אחרי אמו ונדבק בישראל. וזה טעם <b>'בתוך בני ישראל'</b>, שהיה עימהם ולא רצה ללכת אחרי אביו להיות מצרי. וכן מה שאמרו בת'כ (שם): אע'פ שלא היו ממזרים באותה שעה הוא היה כממזר, כדברי יחיד היא שנויה, והלכה הולד כשר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והצרפתים אומרים</span></b> כי טעם הגרות מפני שהיה קודם מתן תורה, והיה משפטו לילך אחר הזכר ממה שאמרו (יבמות עח ב): באומות הלך אחר הזכר, וכאשר נולד זה לא מלו אותו כי מצרי היה בדינו, אבל כשגדל נתגייר לדעתו ונמול. <br>
<b><span id='katom'>ואין דעתי כך,</span></b> כי מעת שבא אברהם בברית היו ישראל ובגויים לא יתחשבו, וכמו שאמר בעשו (קידושין יח א): ודילמא ישראל מומר שאני. וק'ו הדבר, אם לאחר מתן תורה שהכותי הבא על בת אברהם מחייבי לאווין ואין לו בה קידושין היא מקווה טהורה לאומות להכשיר את ולדה להיות כמוה, לא כל שכן קודם התורה שתהא מטהרת ולדה להיות כמוה לחייבו במילה כזרעו של אברהם ויהיה מכלל בני ישראל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אין נפש תחת נפש
id: 0324
nru: יח
pch: אמור
lvr: C0321
prk: 24
htm:
</b>בבהמה, ממש, שיצטרך לקנות לו בהמה כבהמתו, אבל שישלם לו דמים בשווי הנזק אשר עשה לו. וכן שבר תחת שבר עין תחת עין - (בפסוק כ), על דעת רבותינו (ב'ק פג ב).<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וידבר ה' אל משה בהר סיני
id: 0325
nru: א
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>מה עניין שמיטה לעניין הר סיני, והלא נאמרו כל המצוות מסיני, אלא מה שמיטה נאמרו כללותיה ופרטיה ודקדוקיה מסיני אף כולן נאמרו כללותיהן ופרטיהן ודקדוקיהן מסיני, כך שנויה <b>בתורת כוהנים (ריש הפרשה).</b> <br>
ונראה לי שכך פירושו, לפי שלא מצינו שמיטת קרקעות שנשנית בערבות מואב למדנו שכללותיה ופרטיה כולן נאמרו מסיני, ובא הכתוב ולימד כאן על כל דיבור שנדבר למשה בסיני שמסיני היו כללותיהן ודקדוקיהן וחזרו ונשנו בערבות מואב,<b> לשון רש'י. <br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני כלל,</span></b> שהרבה מצוות כשמיטה שלא נשנו בערבות מואב ונדע בהן שנאמרו כללותיהן ופרטיהן מסיני או באוהל מועד. <br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>מנין שהוקשו שאר הדברות שנשנו בערבות מואב לשמיטה ולא היו כללותיהן מסיני ופרטיהם בערבות מואב, וכן היה ראוי יותר לומר כי הנשנות נשנו לבאר פרטיהם כי לא נאמרו בסיני אלא כללותיה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הברייתא השנויה בתורת כוהנים פירושה ברור,</span></b> שהשמיטה נאמרו כללותיה מסיני דכתיב בפרשת ואלה המשפטים (שמות כג יא): והשביעית תשמטנה ונטשתה ואכלו אביוני עמך וגו', ואלו דיני השמיטה בדרך כלל, ובכאן חזר ואמר כי בהר סיני עוד נאמרו כל פרטיה שהרי כולם נזכרו בפרשה הזאת, ובסוף העניין (להלן כז לד): כתיב אלה המצוות אשר ציווה ה' את משה אל בני ישראל בהר סיני, להקיש כל המצוות אל השמיטה הנזכרת שכולן היו כן שנאמרו בכלל ופרט והכל מסיני.<br>
<br>
<b>וכן שנו שם בתורת כוהנים (סוף סיפרא):<br>
</b><blockquote>אלה המצות, אין נביא רשאי לחדש עוד דבר מעתה. אשר ציווה ה' את משה, כדאי השליח לשולחו. את משה אל בני ישראל, זכות ישראל גרמה. בהר סיני, שכולם נאמרו מסיני. <br>
</blockquote>עד כאן בת'כ. <br>
אבל עניין ערבות מואב, שנצטווה שם משה לבאר התורה לבנים, <b><span id='katom'>כך נראה לי וזה כפתור ופרח.<br>
</span></b><br>
ועניין הפרשה הזאת שנכתב בכאן, <br>
<b>אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי זאת הברית הכתובה בפרשת ואלה המשפטים (שמות כד ז), וכשקבלו על נפשם נעשה ונשמע אז נכרתה הברית ואמר להן כל הפרשה הזאת. והזכירה במקום הזה לחבר תנאי הארץ, כי כאשר אמר על העריות כי בעבורם תקיא אותם הארץ (לעיל יח כח): <br>
</blockquote>כן אמר בפרשת אם בחקותי על שבתות הארץ (להלן כו לד), והוצרך תחילה להזכיר השבתות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> כי נכתבה כאן בסדר נכון, כי פירוש <b>'בהר סיני'</b> בעלותו שם לקבל לוחות שניות.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וביאור העניין,</span></b> כי בתחילת ארבעים יום הראשונים של לוחות הראשונות כתב משה בספר הברית את כל דברי ה' ואת כל המשפטים הנאמרים שם ויזרוק דם הברית על העם (שמות כד ח), וכשחטאו בעגל ונשתברו הלוחות כאילו נתבטלה הברית ההיא אצל הקב'ה, וכשנתרצה הקב'ה למשה בלוחות שניות ציוהו בברית חדשה שנאמר (שם לד י): הנה אנכי כורת ברית, והחזיר שם המצוות החמורות שנאמרו בסדר ואלה המשפטים בברית הראשונה ואמר (שם פסוק כז): כתב לך את הדברים האלה כי על פי הדברים האלה כרתי אתך ברית ואת ישראל.<br>
<br>
ורצה הקב'ה להחמיר עליהם בברית הזאת השנית שתהיה עליהם באלות ובקללות, ושתהיה כראשונה על כל המצוות הראשונות ועל כל המשפטים כמו שנאמר בברית הראשונה (שם כד ג): את כל דברי ה' ואת כל המשפטים, ולפיכך אמר בכאן בסוף התוכחות (להלן כו מו): אלה החוקים והמשפטים והתורות אשר נתן ה' בינו ובין בני ישראל בהר סיני ביד משה, הוא רומז אל כל המצוות והמשפטים שנאמרו בברית הראשונה בסדר ואלה המשפטים שהיו כולן בברית הזאת.<br>
<br>
והנה בספר הברית הראשון נאמרה השביעית בכלל כמו שהזכרתי, שנאמר והשביעית תשמטנה ונטשתה וכו', ועתה בברית הזאת השנית נאמרה בפרטיה ודקדוקיה ועונשיה. ובעת הברית הראשונה שהוא בארבעים יום ראשונים נצטווה משה על המשכן, וכשנתרצה לו הקב'ה וציוהו לכרות להם ברית שניה ירד משה ויצום את כל אשר ציווה ה' אותו בהר סיני והיה מעשה המשכן מכללם, ואז הקהיל משה את כל עדת בני ישראל ואמר להם כבתחילה (שמות לה א): אלה הדברים אשר ציווה ה' לעשות אותם במלאכת המשכן. והנה קבלו הדבר בשמחה, ויצאו מלפניו מיד ובאו כולם ונתנו הנדבה ועשו המשכן והשלימו מלאכתו. וכאשר הוקם, מיד <b>'ויקרא אל משה וידבר ה' אליו מאהל מועד'</b> (ויקרא א א): וצוהו בקורבנות ובכל תורת כוהנים, ומשה ציווה הכל אל אהרן ואל בניו ואל כל בני ישראל מיד.<br>
<br>
וכאשר השלים אמר להם עוד ציווה אותי השם בהר סיני לפרש לכם השמיטה והיובל ולכרות לכם על כל המצווה והמשפטים ברית חדשה באלה ובשבועה.<br>
<br>
ולא הוצרך עתה שיזבח זבחים ויזרוק חצי הדם על העם וחצי הדם על המזבח כאשר עשה בראשונה, אבל קבלו עליהם הברית הראשונה באלות ובקללות אלה. וזה טעם <b>'אשר נתן ה' בינו ובין בני ישראל בהר סיני'</b> (להלן כו מו), כי הוא הנותן להם בברית הזאת כי מחל להם על פי התנאים האלו כמו שפירשתי בסוף כי תשא (שמות לד כז).<br>
<br>
וכן ברית ערבות מואב כן היה, שקבלו עליהם התורה באלות ובקללות ההם, והיא הברית, כמו שנאמר (דברים כח סט): אלה דברי הברית אשר ציווה ה' את משה לכרות את בני ישראל בארץ מואב מלבד הברית אשר כרת אתם בחורב. ואמת אמרו שבתנאי הארץ השמיטה והיובל כאשר יזכיר בתוכחות (להלן כו לד לה), ועל זה נתפרשו בברית הזאת השנית.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שבת לה'
id: 0325
nru: ב
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>לשם ה', כשם שנאמר בשבת בראשית,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>ורבותינו לא כך נתכוונו במדרשם, כי כל השבתות גם המועדים לשם ה' הן ולא יאמר באחד מהם <b>'לה''</b>, אבל אמר (לעיל כג כד): <b>'יהיה לכם שבתון'</b> ואמר ביום הכיפורים (שם לב): <b>'שבת שבתון הוא לכם'</b>. <br>
<br>
<b>ולשון הברייתא בתורת כוהנים (פרק א ב): </b><br>
<blockquote>שבת לה', כשם שנאמר בשבת בראשית כך נאמר בשביעית שבת לה'. <br>
</blockquote>אבל פירוש <b>'שבת לה' אלוהיך'</b> האמור בשבת בראשית (שמות כ י), כי בו שבת וינפש ועל כן לא תעשה כל מלאכה, ולכך אמרו כי כן נאמר בשמיטה כי היא שביעית בשנים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה בכאן עוררו אותנו בסוד גדול מסודות התורה, כבר רמז לנו ר'א שכתב, וטעם שבת לה' כיום השבת, וסוד ימות עולם רמוז במקום הזה. וכוף אזנך לשמוע מה שאני רשאי להשמיעך ממנו בלשון אשר אשמיעך, ואם תזכה תתבונן. <br>
</span></b>כבר כתבתי בסדר בראשית (בראשית ב ג): כי ששת ימי בראשית הם ימות עולם, ויום השביעי שבת לה' אלוהיך כי בו יהיה שבת לשם הגדול, כמו ששנינו (תמיד פ'ז מ'ד): בשביעי מה היו אומרים מזמור שיר ליום השבת לעתיד לבא שכולה שבת ומנוחה לחיי העולמים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הימים רמז לאשר ברא במעשה בראשית,</span></b> והשנים ירמזו לאשר יהיה בבריאת כל ימי עולם. ועל כן החמיר הכתוב בשמיטה יותר מכל חייבי לאוין, וחייב הגלות עליה כמו שהחמיר בעריות (לעיל יח כח), שנאמר אז תרצה הארץ את שבתותיה (להלן כו לד). והחזיר העניין פעמים רבות, כל ימי השמה תשבות (שם שם לה), ונאמר והארץ תעזב מהם ותרץ את שבתותיה (שם שם מג), וכן שנינו (אבות פ'ה מ'ט): גלות באה על עינוי הדין ועל עוות הדין ועל שמיטת הארץ, מפני שכל הכופר בה אינו מודה במעשה בראשית ובעולם הבא. וכן החמיר הנביא וגזר גלות על שלוח עבדים בשנה השביעית, שנאמר (ירמיה לד יג יד): אנכי כרתי ברית את אבותיכם וגו' מקץ שבע שנים וגו', כי גם בעבד שביעית כיובל כו'. והיובל יודע עוד מבראשית עד ויכולו, כי ישובו ביובל הכל איש אל אחוזתו ואיש אל משפחתו, כי הוא מוסד המאמין יחריש, וזהו שנאמר ושבתה הארץ שבת, וקראתם דרור בארץ (פסוק י), כי היא ארץ החיים הנרמזת בפסוק הראשון (בראשית א א), שבה נאמר והארץ אזכור (להלן כו מב), וכבר זכרתי זה פעמים.<br>
<br>
ושמא לזה רמזו רבותינו (ר'ה כא ב): באמרם, חמישים שערי בינה נבראו בעולם וכולם נמסרו למשה חוץ מאחד, כי כל שמיטה שער בית אחד, והנה הודיעוהו כל ההוויה מתחילה ועד סוף חוץ מן היובל קדש.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שש שנים תזרע שדך
id: 0325
nru: ג
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b>דרך הכתוב לומר כן, ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך (שמות כ ט), ששת ימים תעשה מעשיך וביום השביעי תשבות (שם כג יב). <br>
<br>
<b>ועל דרך רבותינו (ירושלמי כלאים פ'ח ה'א): <br>
</b><blockquote>שש שנים תזרע שדך ולא בשביעית, והוא לאו הבא מכלל עשה שהוא עשה, ונמצא הזורע בשביעית עובר בעשה זה ובלא תעשה. <br>
</blockquote><br>
<b>ומדרש אגדה (מכילתא משפטים כ): <br>
</b><blockquote>ר' ישמעאל אומר: כשישראל עושין רצונו של מקום עושין שמיטה אחת בשבוע אחד שנאמר שש שנים תזרע, וכשאין עושין רצונו של מקום עושין ארבע שמיטין בשבוע אחד, כיצד נרה שנה וזורעה שנה נרה שנה וזורעה שנה, נמצאו ארבע שמיטין בשבוע אחד.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : את ספיח קצירך
id: 0325
nru: ה
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>אפילו לא זרעת והיא צמחה מן הזרע שנפל בשעת הקציר, והוא קרוי ספיח, <b>'לא תקצור'</b>, להיות מחזיק בו כשאר קציר אלא הפקר יהיה לכל. <b>'נזירך'</b>, שהנזרת והפרשת אותם מבני אדם ולא הפקרתם, <b>'לא תבצור'</b>, אותם אינך בוצר אלא מן ההפקר, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והכוונה לרב בזה,</span></b> שהוא סובר שהשומר שדהו ופירותיו בשביעית אין הפירות נאסרין, וכן כתב בפירושיו במסכת יבמות (קכב. ד'ה של עזיקה): ובמסכת סוכה (לט. ד'ה אבל), וכן הדבר הזה בדין התורה בראיות ברורות. וזו ששנויה בתורת כוהנים (פרק א ג): ואת ענבי נזירך לא תבצור מן השמור בארץ אין אתה בוצר אבל בוצר אתה מן המופקר, יפרש הרב לומר ענבי נזירות לא תבצור אותם בנזירותם אבל תפקיר הכל ותבצור עם העניים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בפירוש הכתוב,</span></b> <b>'שענבי נזירך'</b> כמו <b>'ספיח קצירך'</b>, <b>'ולא תבצור'</b> כמו <b>'לא תקצור'</b>. כי העניין בכל הפרשה יכפול הדין בשניהם יזהיר בשדה ויזהיר בכרם, תזרע שדך ותזמור כרמך, שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור, וכן ושש שנים תזרע את ארצך והשביעית תשמטנה ונטשתה כן תעשה לכרמך (שמות כג יא).<br>
<br>
<b><span id='katom'>ופירוש הכתוב </span></b>כי הצומח מאליו בשדה מבלי חרישה וזריעה לדעת יקרא ספיח קציר, שהוא נספח אל קציר השנה שעברה, מגזרת ונספחו על בית יעקב (ישעיה יד א), והגפן שלא עבדו ולא חפר ולא זמר אותו יקרא <b>'נזיר'</b> כי הזירו והפרישו ממנו כאילו אינו שלו, מגזרת אשר נזורו מעלי בגלוליהם (יחזקאל יד ה), פירשו ממני, וכן וינזרו מקדשי בני ישראל (לעיל כב ב), ואמר אונקלוס <b>'שבקך'</b>, שהנחת אותם לשמיר ולשית היו. ויתכן כי המנהג בישראל שהכרם אשר הוא בתה לא יזמר ולא יעבד ועולה שמיר ושית יקראו לו <b>'נזיר'</b>, כלומר שהוא כרם הנזיר, מפני שהנזיר אסור ביין ובענבים לחים ויבשים ואינו עובד כרמו, כי כן יקראו השער הארוך על שם הנזיר, גזי נזרך והשליכי (ירמיה ז כט), וזה טעם ענבי נזירך. והכלל שהם הצומחים מבלי עבודת הכרם.<br>
<br>
והנה אמר הכתוב כי הספיח הנולד מאליו בשדה לא יקצור אותם, והענבים הצומחים בכרם מבלי עבודה לא יבצור אותן, ופירוש הלאווים, שלא תקצור אותן אתה לבדך לצורך עצמך ולא תבצור אותן לעצמך, אבל תהיה שנת שבתון לארץ מן הזריעה והזמירה, ותהיה <b>'שבת הארץ'</b> כל אשר תוציא בשביתתה מן הספיח והנזיר לכולכם יחד לאכלה, לך ולענייך ולחיה ולבהמה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועכשיו אשוב לפרש הברייתות השנויות בתורת כוהנים בעניין הזה,</span></b> לפי שהן מטעות. שנו שם (פרק ד ה): בפסוק הן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתנו (להלן פסוק כ), אם אין זורעין מה אוספין, אמר רבי עקיבא מכאן סמכו לספיחין שהן אסורין בשביעית, וישנה לזו בגמרא בפרק מקום שנהגו (פסחים נא ב). <b><br>
<br>
וקתני בתורת כוהנים:</b> <br>
<blockquote>וחכמים אומרים: אין ספיחים אסורין מדברי תורה אלא מדברי סופרים, אם כן למה נאמר הן לא נזרע ולא נאסוף? <br>
אמרת לנו אל תזרעו ומה שאנו אוספין אין מכניסין לקיום. <br>
אמרת לנו בערוהו, מה אנו אוכלין מן הביעור ואילך, עד כאן. <br>
</blockquote>הרי לדברי חכמים אין איסור הספיחים אלא מדבריהם, כלומר שגזרו בהן לאוסרן לגמרי משום חשד שלא יזרעו ויאמרו ספיחים הם.<br>
<br>
<b>ולכך אמרו בירושלמי (ב'ב פ'ה ה'א): <br>
</b><blockquote>אמר רבי ינאי: כל הספיחים אסורין חוץ מן העולים בשדה בור, בשדה ניר, בשדה כרם, בשדה זרע. <br>
שדה בור דלא משגח עליה, <br>
שדה ניר דהוא בעי מתקני חקליה, <br>
שדה כרם שלא לאסור כרמו, <br>
שדה זרע שאינו רוצה בקיומו. <br>
</blockquote>ומן המחלוקת הזה שנו שם בתורת כוהנים (פרק א ג): את ספיח קצירך לא תקצור מכאן סמכו לספיחין שיהיו אסורין בשביעית, שנו משנתם כדברי רבי עקיבא דלא תקצור כלל, אבל כדברי חכמים, שלא תעשה אותם קציר לעצמך ולא תעשה אותם בציר לעצמך אלא נהוג בהם מנהג הפקר. וכן לא נאסוף את תבואתנו, שלא נאסוף אל בתינו פירות האילן והספיחים, כי בהפקירם לעניים ולחיה ולבהמה ובביעור לא נוכל לחיות בהן.<br>
<br>
והספיחין האלו האסורים הם הגדלים בזמן האסור, בתבואה כל שהביאה שליש בשביעית, וכן הירקות כל שצמחו בשביעית, אסורין מן התורה לדברי רבי עקיבא, ולדברי חכמים אסורין מדברי סופרים חוץ מן העולים באותן שדות שהזכירו בירושלמי שכתבנו למעלה. אבל הירקות שצמחו בשישית ונלקטו בשביעית, יש בהן משום קדושת שביעית לכל דיניה להפסד ולקורבנות ולסחורה ולביעור ואע'פ שגדלו לגמרי בשישית, מפני שאנו הולכים אחר לקיטה בירק בין למעשר בין לשביעית, אבל אין בהם משום ספיחים שאינם ספיחי שביעית שהרי בשישית צמחו, ואפילו הוסיפו בשביעית אין בהם דין ספיחים. <br>
<br>
<b>ובהם שנינו (שביעית פ'ח מ'ד): <br>
</b><blockquote>האומר לפועל הילך איסר זה וליקוט לי ירק היום וכו', <br>
</blockquote><br>
<b>וכן שנינו (שם פ'ז מ'ג): <br>
</b><blockquote>לא יהא לוקט ירקות (שבה): [שדה] ומוכר בשוק אבל לוקט הוא ובנו מוכר על ידו. <br>
</blockquote><br>
<b>ותנן נמי (שם פ'ט מ'א): <br>
</b><blockquote>הפיגם והירבוזין וכולה מתניתין עד ונקחים מכל אדם בשביעית שאין כיוצא בהם נשמר.<br>
</blockquote><br>
<b>ויש אומרים:</b> שאלו הנזכרים וכל כיוצא בזה שאין דרך בני אדם לזורען אבל הם מאליהן יוצאים בהרים ובנהרות, אין בהן איסור ספיחים כלל אע'פ שצמחו בשביעית, שלא גזרו אלא בנזרעים כדי שלא יבאו לזורעם, וכן נראה זה מן הגמרא מירושלמי, וזהו עניין הספיחים שהזכירו חכמים בכל מקום.<br>
<br>
וכן מן התורה, שלא יהא אדם שומר שדהו ונועל בפני עניים בשביעית ואפילו רוצה להפקיר אותן בשעת לקיטה, אלא יהא השדה כל השנה מזומן ומופקר לעניים. <br>
<br>
<b>כך שנו במכילתא (משפטים כ יא), <br>
</b><blockquote><b>ואכלו אביוני עמך (שמות כג יא),</b> וכי מפני מה אמרה תורה לא שיאכלו אותה עניים הרי אני מכניסה ומחלקה לעניים? <br>
תלמוד לומר והשביעית תשמטנה, ונטשתה, מגיד שהוא פורץ בה פרצות, אלא שגדרו חכמים מפני תיקון עולם. <br>
<b></b></blockquote><b></b>והגדר שגדרו חכמים, שלא יפרצו פרצות בשדה ובכרם, אבל לא שיהא הוא משמר שדהו ומכניס הפירות לעבור על דברי תורה. ולא עוד אלא שגזרו שלא ליקח פירות מן המשומר ולא מן החשוד בכך. <br>
<b>זהו ששנינו (שביעית פ'ט מ'א): <br>
</b><blockquote>ונלקחין מכל אדם בשביעית שאין כיוצא בהן נשמר.<br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו במסכת סוכה (לט א): <br>
</b><blockquote>שאין מוסרים דמי פירות שביעית לעם הארץ יותר ממזון שלוש סעודות, במה דברים אמורים בלוקח מן המופקר אבל בלוקח מן המשומר אפילו כחצי איסר אסור. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והטעם </span></b>מפני שהלוקח מן המופקר כלומר דברים שדרך בני אדם להביאם מן ההפקר או שידוע שהביאם מן המקום המופקר, בהיתר הוא לוקח ממנו, אלא שאם ירבה לו בדמים יותר מסעודתו לבו ביום חוששין בעם הארץ שמא יעשה בהן סחורה, אבל לוקח דברים שדרכן להישמר, אפילו בכחצי איסר, חוששין שמא שמרן, ואסור ליקח ממנו. הא בלוקח בפרוטה ופחות מכחצי איסר לא גזרו, מפני שדרך בני אדם ללקטן בכל מקום ואפילו בשאר שני שבוע.<br>
<br>
<b>וזה שאמרו (יבמות קכב א): <br>
</b><blockquote>גוי שהיה מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו של ערלה הם של עזיקה הם לא אמר כלום, לא נתכוון זה אלא להשביח מקחו. <br>
<b></b></blockquote><b>ופירש רש'י בשם הראשונים: <br>
</b><blockquote>מפרדס מעוזק וגדר לו סביב והיא שנה שביעית, ואם היו מאמינים לו היה אסור ליקח ממנו בעיר שרובה ישראל, שמא הוא אריס לישראל ומשמר לו שדהו, או חוששין שמא משל ישראל לקט ומוכר, או שהפירות של ישראל ומוכר על ידו, או שמא אין קנין לעכו'ם בארץ ישראל להפקיע דיני השביעית וגזרו עליו כישראל.<br>
</blockquote><br>
ומכל מקום לא אסרו חכמים פירות השדה המשומר לכל אדם, אלא שלא יקחו אותם מן המשמר. <br>
<br>
<b>ולכך שנו בתורת כוהנים (פרק א ג): <br>
</b><blockquote>ואת ענבי נזירך לא תבצור, מן השמור בארץ אי אתה בוצר אבל אתה בוצר מן המופקר, לא תבצור, כדרך הבוצרים, מכאן אמרו תאנים של שביעית אין קוצצין אותן במקצע ואין דורכין ענבים בגת אבל דורך בעריבה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופירושו, </span></b>מדלא כתיב ענבי הנזיר לא תבצור וכתיב נזירך, לדרוש לא תבצור אותם כדרך נזיר שלך אבל תבצור אותם עם העניים כדרך שהם בוצרים, לומר שלא ישמרם לעצמו אבל ילקוט אותם עם העניים כהפקר וינהוג בהם גם כן כדרך שהעניים נוהגין לדורכן בעריבה.<br>
<br>
<b>וקתני התם (שם ה): <br>
</b><blockquote>והייתה שבת הארץ לכם לאכלה, מן השבות בארץ אתה אוכל אבל אי אתה אוכל מן השמור, מכאן אמרו שדה שנטייבה בית שמאי אומרין אין אוכלין פירותיה בשביעית, ובית הלל אומרין אוכלין, כלומר כיון שאמרה תורה שיהא השבות לנו לאכלה ולא השמור אמרו ב'ש שהפירות עצמן נאסרין, וב'ה סוברין שאין הפירות נאסרין, שלא בא הכתוב אלא לאסור לנו שלא נשמור ויהיו לנו הפירות מן השבות.<br>
</blockquote><br>
וכן העניין שאמרו שאין קוצצין התאנים במקצע ולא דורכין הענבים בגת, גדר ואסמכתא מדבריהם כדי שלא יבואו לידי שימור ואסיפת הפירות ויגזלו אותם מן העניים, וזה העניין השנוי כאן בברייתות הללו. והוא דרך טוב ומחוור בסוגיות שבגמרא בבלית וירושלמית, והחכם הבקי ישכיל וימצא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיתה שבת הארץ לכם לאכלה
id: 0325
nru: ו
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b>בעבור שאמר (בפסוק ד): שבת שבתון יהיה לארץ, אמר שתהיה השביתה הנזכרת לכם לאכלה ותחיו בה כולכם אתה ועבדך והבהמה והחיה, שתחיו כולכם מאשר תוציא הארץ מעצמה בשביתתה. או שהשנה תקרא <b>'שבת הארץ'</b>, כאשר יקרא היום שבת ה' ושבת סתם, והטעם על תבואת השבת, כי השבת לא תאכל.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולבהמתך ולחיה
id: 0325
nru: ז
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>אם חיה אוכלת בהמה לא כל שכן שמזונותיה עליך, ומה תלמוד לומר ולבהמתך? <br>
הקיש בהמה לחיה, כל זמן שחיה אוכלת מן השדה אתה מאכיל לבהמתך מן הבית, <br>
כלה לחיה מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, <b>לשון רש'י מתורת כוהנים (פרק א ח). </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והכילוי הזה לא פירש הרב מהו.</span></b> וענינו, שיכלה הפירות אחר זמן מביתו להפקירן, והוא ביעור שביעית שהזכירו חכמים בכל מקום.<br>
<br>
ואין העניין שיהיו הפירות אחר זמן הביעור אסורין בהנאה ובאכילה ויהא מחויב לאבדם, ולא מנו חכמים במשנה (סוף תמורה): פירות שביעית לא מן הנשרפים ולא מן הנקברים, ואינו אלא שהוא צריך לבערם מרשותו ולהפקירם לעניים ולכל אדם, כעניין בערתי הקדש מן הבית (דברים כו יג). <br>
<br>
<b>וכן שנינו (שביעית פ'ט מ'ח): <br>
</b><blockquote>העניים אוכלין אחר הביעור אבל לא העשירים דברי ר' יהודה, <br>
רבי יוסי אומר: אחד עניים ואחד עשירים אוכלין אחר הביעור. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופירוש </span></b>עניים כל שלקטו הפירות משדות של אחרים מן ההפקר, ועשירים בעלי השדות עצמן שלקטו אותן מן השדות שלהם בהפקרם, ורבי יהודה אסרן להם מדבריהם מפני חשד, ורבי יוסי מתיר והלכה כדבריו.<br>
<br>
<b>ושנו בתוספתא (שביעית פ'ח ה'א - ה'ד): <br>
</b><blockquote>בראשונה היו שלוחי בית דין מחזרין על פתחי עירות, כל מי שמביא פירות לתוך ידו היו נוטלין אותן ממנו ונותנין לו מזון שלוש סעודות והשאר מכניסין אותו לאוצר שבעיר, <b>הגיע זמן תאנים</b> שלוחי ב'ד שוכרין פועלים ועודרים אותן ועושים אותם דבילה וכו', <b>הגיע זמן זיתים</b> שלוחי ב'ד שוכרין פועלים ומוסקין אותן ועוטנין אותן בבית הבד וכונסין אותן בחביות ומכניסין אותם באוצר שבעיר. <br>
<b>הגיע זמן ענבים</b> שלוחי ב'ד שוכרים פועלים ובוצרים אותם ודורכים אותם בגת וכונסים אותם בחביות ומכניסין אותם באוצר שבעיר, ומחלק להן מהן בערבי שבתות כל אחד ואחד לפי ביתו. <br>
<b>הגיע שעת הביעור, </b>עניים אוכלין אחר הביעור אבל לא עשירים דברי ר' יהודה. <br>
ר' יוסי אומר: אחד עניים ואחד עשירים אוכלין אחר הביעור. <br>
ר' שמעון אומר: עשירים אוכלין מן האוצר אחר הביעור. <br>
מי שיש לו פירות לחלק מחלקן לעניים. <br>
מי שיש לו פירות שביעית והגיע שעת הביעור, מחלק מהן לשכניו ולקרוביו ולמיודעיו ומוציא ומניח על פתח ביתו ואומר אחינו בית ישראל כל מי שצריך ליטול יבא ויטול, וחוזר ומכניס לתוך ביתו ואוכל והולך עד שעה שיכלו.<br>
</blockquote>כל זה שנוי בתוספתא. <br>
<b><span id='katom'>ולמדנו מפורש</span></b> שאין ביעור אלא לבער הפירות מרשותו ולהפקירם.<br>
<br>
ועשו להם תקנות מדבריהם, בראשונה היו בית דין עושין אוצר בכל עיר ועיר, מתחילת יציאת הפירות היו נוטלין אותם מיד מביאיהן ומכניסין אותן לאוצר, וכשיבוא זמן לקיטת כל אותו המין כגון שבא זמן של (קציר): [קיץ] ועת הבציר הגיע, ב'ד שוכרים פועלים ובוצרין ומוסקין ולוקטים כל אותו המין ודורכים ומוסקין בגת ובבית הבד כדרך שאר השנים, ונותנים לאוצר שלהן, ואלו הפירות המכונסים לאוצר בית דין אינן צריכין ביעור אחר שכבר מבוערין הם מן הבית, ואחד עניים ואחד עשירים מותרין לאחר הביעור לקבל מהם מיד ב'ד ולאכלן. וכל זו התקנה והטורח של ב'ד, מפני חשד שלא יבאו לעכבם או לעשות מהם סחורה.<br>
<br>
וכשאין אוצר בעיר ולא בית דין, והפירות ביד המלקט אותם מן ההפקר, הוא צריך לבערם מן הבית בשעת הביעור, ומפקירם על פתח ביתו ואוכלין והולכין לעולם. וזו היא שביעית שאוסרת במינה במשהו לביעור כמו שמוזכר במסכת נדרים (נח א), מפני שיש לה היתר בביעור מביתו.<br>
<br>
<b>ומצאתי לשון רש'י שכתב במסכת פסחים (נב. ד'ה משום), <br>
</b><blockquote>וזהו ביעורם שמפקירם במקום דריסת רגלי אדם ובהמה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>אולי חשב הרב</span></b> שצריך שיהא מפקירם גם לחיה ולבהמה, לקיים בהם ואכלו אביוני עמך [ויתרם תאכל חית השדה] (שמות כג יא), ולבהמתך ולחיה אשר בארצך, והפליג, ומכל מקום אינן נאסרין באכילה כלל. <br>
<br>
<b>וכבר שנו בתוספתא (שביעית פ'ז ה'ג): <br>
</b><blockquote>שביעור שביעית כביעור מעשר שני, לא שיהא בהם חילוק באיסור אכילה. <br>
</blockquote><br>
<b>והרב רבי משה (הל' שמיטה ויובל פ'ז ה'ג): <br>
</b><blockquote>והרבה מן החכמים סבורין שהביעור אוסר לגמרי וטעונין שריפה או מפזר וזורה לרוח או מטיל לים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כן, כמו שנתבאר.<br>
</span></b><br>
אבל אם עיכבם בביתו אחר הביעור כדי לאכלן, אסורין הם באכילה לגמרי, וזו היא שביעית שאוסרת בנותן טעם לאחר הביעור שאין לה מתירין. ואפשר שהאיסור הזה מדבריהם הוא. ואולי אפילו הביעור כולו חומר מדברי סופרים, והברייתות השנויות בתורת כוהנים בעניין הביעור אסמכתא מדרבנן.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך זו תתפרש יפה</span></b> משנת הכובש שלושה כבשים בחבית אחת וכו' (שביעית פ'ט מ'ה). וכן משנת שלוש ארצות <b>לשביעית (שם פ'ו מ'א)</b>: <br>
<blockquote>דקתני כל שהחזיקו עולי בבל מארץ ישראל עד כזיב לא נאכל ולא נעבד, כל שהחזיקו עולי מצרים מכזיב ועד הנהר ועד אמנה נאכל אבל לא נעבד, הקלו באכילה לאחר הביעור יותר מן העבודה. <br>
</blockquote><br>
<b>והוזכר בירושלמי (שביעית סוף פ'ט): <br>
</b><blockquote>חד בר נש הוה חשיד על שמיטתא, אמר לאתתיה אפקין חלתא, אמרה ליה ההוא גברא חשיד על שמיטתא ואמרת אפקין חלתא, אמר לה חלה דבר תורה שביעית מדרבן גמליאל וחביריו. <br>
</blockquote>אותו ריקה היה חשוד לעכב פירות שביעית ולאכלן אחר הביעור, ואמר שאיסור אכילת הטבל מן התורה והביעור ואיסור אכילת פירות שביעית אחר הביעור מן ר'ג וחבריו. או שהביעור מן התורה ואיסור האכילה מדבריהם, ולא היה חושש אלא שלא יאכל איסורי תורה. וכיון שהזכירו חכמים דבריו נראה שהם אמת. או שמא אותו רשע סבר כדברי רבי (שמעון): דאמר (מו'ק ב ב): בשתי שמיטות הכתוב מדבר, ושביעית בזמן הזה דרבנן אע'פ שחלה דאורייתא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ביום הכיפורים
id: 0325
nru: ט
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>ממשמע שנאמר ביום הכיפורים, איני יודע שהוא בעשור לחודש, אם כן למה נאמר בעשור לחודש? <br>
אלא תקיעת בעשור לחודש דוחה שבת בכל ארצכם ואין תרועת ראש השנה דוחה שבת בכל ארצכם אלא בבית דין בלבד, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנה הרב מפני בקיאותו בתלמוד והכל לפניו כשולחן ערוך, </span></b>אינו חושש וסותם הברייתות, והן מטעות לשאר בני אדם. שידוע הוא וברור בגמרא (ר'ה כט ב), כי התקיעות כולן, של ראש השנה ויום הכיפורים ואפילו של רשות, מותרות הן בשבת לפי שהיא חכמה ואינה מלאכה, ותוקעין היו בדין תורה בשבת של ראש השנה ושל יום הכיפורים בכל מקום.<br>
<br>
ועניין התקיעה בבית דין, תקנת רבן יוחנן בן זכאי היא משחרב בית המקדש, לפי שגזרו בה מפני שהכל חייבין בתקיעת שופר ואין הכל בקיאין בתקיעת שופר שמא יטלנו בידו וילך אצל בקי ללמוד ויעבירנו ארבע אמות ברשות הרבים, והתיר לנו רבן יוחנן בן זכאי בבית דין בלבד, ואין לזה עיקר בעניין הכתוב כלל. ומה שהזכירו (בת'כ פרשה ב ה): תקיעה בעשור דוחה שבת, לומר שהיא נעשית בכל יום הכיפורים, כי הדחיה ביום הכיפורים שחל להיות בשבת ושחל להיות בחול אחת היא, שיום הכיפורים כשבת לכל מלאכה בין להוצאה בין לכל המלאכות.<br>
<br>
ומכל מקום רצה הרב ללמדנו שתקיעת שופר ביום הכיפורים נעשית בכל מקום, שפירוש <b>'תעבירו שופר בכל ארצכם'</b> ללמד שכל יחיד חייב לתקוע, ואין התקיעה בבית דין בלבד כמו הספירה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(י - יא): יובל היא - <br>
</span></b><blockquote>שנה זו נבדלת משאר השנים בנקיבת שם לבדה, ומה שמה יובל שמה על שם תקיעת שופר,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>וכן דעת המפרשים, מלשון בקרן היובל (יהושע ו ה), שופרות היובלים (שם שם ד). <br>
<b><span id='katom'>ואינו מחוור לי,</span></b> בעבור <b>'תהיה לכם'</b>, כי מה טעם שיאמר בשנה <b>'תקיעה היא תהיה לכם ושבתם'</b>. ואולי יאמר הכתוב <b>'יובל היא'</b> נקובה בשם הזה שקראתי לה, <b>'ותהיה לכם'</b> לכולכם ידועה בתקיעה שתתקעו בה להזכיר ענינה שתשובו בה איש אל אחוזתו ואיש אל משפחתו, וכן <b>'יובל היא שנת החמשים שנה תהיה לכם'</b>, שתהיה לכם יובל שלא תזרעו ולא תקצרו, כלומר ידועה בשם להיות בה ככה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכל זה איננו נכון בעיני. </span></b>כי פירוש <b>'שופרות היובלים'</b> קרני האלים.<br>
<b>וגם תרגום יונתן: <br>
</b><blockquote>שופרא דקרן דכרא, וכן בגמרא (ר'ה כו א): מאי משמע דהאי יובלא לישנא דדיכרא הוא שכן בערבי קורין לדיכרא יובלא.<br>
</blockquote>והשופר ביום הכיפורים אין מיוחד להיותו מהאיל אבל כל השופרות כשרין בו. <br>
ועל דעת משנתנו (שם כו ב): וכל התנאין מצותו בשל יעלים, אם כן למה תקרא השנה שנת האיל.<br>
<b>ור'א אמר:<br>
</b><blockquote>כי יובל כטעם שלוח. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>לא קראו הכתוב יובל על התקיעה רק על הדרור, כי לא הזכיר השם הזה בכתוב הראשון שאמר והעברת שופר תרועה, אבל אמר וקראתם דרור בארץ לכל יושביה, שיהיו כולם בני חורין לדור בכל מקום שירצו, ואמר יובל היא, שבה יובל כל איש אל אחוזתו ואל משפחתו יובילוהו רגליו מרחוק לגור. ונשתמשו בלשון הזה בעניינים רבים, יובל שי לה' צבאות (ישעיה יח ז), ואמר ועל יובל ישלח שורשיו (ירמיה יז ח), פלגים יבלי מים (ישעיה ל כה), הם המעמקים ששם יובלו המים. ונתנה הארץ יבולה (להלן כו ד), ואין יבול בגפנים (חבקוק ג יז), עניין הבאה גם כן, כמו שיקרא תבואה. וכן בארמית, והולך מהרה (במדבר יז יא): תרגומו ואוביל בפריע. ויהיה פירוש <b>'יובל היא תהיה לכם'</b> הבאה היא ותהיה כן לכולכם כי תבואו ותשובו איש אל אחוזתו ואיש אל משפחתו.<br>
<br>
וחזר ואמר <b>'יובל היא שנת החמישים שנה תהיה לכם'</b>, שתהיה לכם שנת החמישים שנה ליובל לא לדבר אחר, ולא תזרעו ולא תקצרו אבל תהיה קדש, ותשובו איש אל אחוזתו להיותה לכולכם יובל כשמה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> <b>'דרור'</b> מלשון דור הולך ודור בא (קהלת א ד), וכן <b>'יובל'</b> שישוב אל היובל אשר שם שורשיו, והיא תהיה לכם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מן השדה תאכלו
id: 0325
nru: יב
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>על ידי השדה תאכלו מן הבית, שאם כלה לחיה מן השדה אתה צריך לבער מן הבית כשם שנאמר בשביעית,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואם כן לא יהיה הפסוק מחובר, אבל יאמר לא תזרעו ולא תקצרו כי יובל היא קדש תהיה לכם, ומן השדה תאכלו את תבואתה לא מן הבית. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>מן השדה תאכלו, ממה שתוציא השדה מעצמה תאכלו כולכם, ככתוב בשנת השמיטה.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולדעתי יאמר,</span></b> לא תקצרו ולא תבצרו בשנה הזאת כי יובל היא וקדש תהיה לכם, מן השדה תביאו התבואה ותאכלו, שתצאו השדה ללקוט ולאכול עם העניים והאביונים החיה והבהמה, לא שיהיה לכם עת קציר ובציר ותאספו לכם אל הבית ואל האוצרות כתבואת שאר השנים.<br>
<br>
<b>ומה ששנו בתורת כוהנים (פרק ג ה): <br>
</b><blockquote>מכאן אמרו הכובש שלושה כבשים בחבית אחת, רבי אליעזר אומר אוכלין על הראשון, ורבי יהושע אומר אף על האחרון.<br>
רבן גמליאל אומר: כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן הבית, והלכה כדבריו. <br>
רבי שמעון אומר: כל ירק אחד לביעור.<br>
</blockquote>וכל זה מדרש, מפני שלא אמר <b>'מן השדה תביאו ותאכלו'</b>, וסמך האכילה בשדה, שלא יאכלו אלא בו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שהוא סמך מדבריהם, ולכך היה רבי יהושע מיקל בו, ורבן גמליאל מיקל בטעמו, וכבר כתבתי זה למעלה (פסוק ז). ואפשר לדברי רבן גמליאל, שמצוות הביעור מן התורה, אבל הטעם כיון שנבלע מתחילה מבוער הוא.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יד - טו): אל תונו - <br>
</span></b>זו אונאת ממון, <b>'במספר שנים אחר היובל'</b>. פשוטו של מקרא על אופניו, על האונאה בא להזהיר. כשתמכור או תקנה קרקע, דע כמה שנים יש עד היובל, ולפי השנים ימכור המוכר ויקנה הקונה שהרי סופו להחזיר לו בשנת היובל, ואם יש שנים מועטות וזה מוכרה בדמים יקרים הרי נתאנה לוקח, ואם יש שנים מרובות ויאכל ממנה תבואות הרבה צריך לקנותה לפי הזמן, וזהו שנאמר <b>'במספר שני תבואות ימכר לך'</b>, לפי מנין שני התבואות שתהא עומדת ביד הלוקח תמכור לו. <br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו (ערכין כט ב): <br>
</b><blockquote>מכאן שהמוכר שדהו אינו מותר לגאול פחות משתי שנים, אפילו יש שלוש תבואות באותן שתי שנים. ואינו יוצא מפשוטו, מספר שנים של תבואות ולא של שדפון ומעוט שנים שתים, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ובאמת שהוא הנכון בישוב המקרא.<br>
</span></b><br>
<b>אבל רבותינו אמרו (ב'מ נו א): <br>
</b><blockquote>שאין אונאה לקרקעות, שנאמר או קנה מיד עמיתך, דבר הנקנה מיד ליד.<br>
</blockquote>והמקרא הזה כפי פשוטו ולפי מדרשו לדברי הרב בקרקעות הוא. <br>
<b><span id='katom'>אבל על כורחנו נצטרך להטות מקראות מפשוטן, </span></b>ונאמר שיהיה כל פסוק עומד בעצמו. יאמר וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד אל תונו איש את אחיו, ויחזור ויאמר, במספר שנים אחר היובל תקנה מאתו התבואות וכמספר שני התבואות ימכרם לך, כפי השנים תרבה ותמעיט כי על כל פנים תשיבנו לו ביובל. וכל זה אזהרה ביובל שיזהרו בו לעולם, וחזר ואמר ולא תונו איש את עמיתו, בדברים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני חושב עוד סברא,</span></b> שודאי המאנה את חברו לדעת עובר בלאו, בין במטלטלים בין בקרקעות, שבהן דיבר הכתוב אל תונו איש את אחיו במספר שנים אחר היובל, שהוא מזהיר שיקנו וימכרו לפי השנים ולא יונו איש את אחיו. אבל רבותינו חדשו באונאה תשלומים בשתות המיקח, וביטול מיקח ביותר משתות, ומזה בלבד מעטו הקרקעות לפי שהאונאה בהם אפילו ביתר משתות, מחילה, כמו שהיא מחילה במטלטלים בפחות משתות, אע'פ שהוא אסור להונות כן לדעת, אבל אין דרך בני אדם לבטל ממכרם מפני אונאה מועטת כזו.<br>
<br>
ודרשו חכמים מפני שאמר הכתוב וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה דבר הנקנה מיד ליד אל תונו איש את אחיו, למדנו שיש באונאה דין מיוחד במטלטלים שאינו נוהג בקרקעות, והוא חזרת הממון, אבל אזהרת הלאו נוהגת בכולן. ולכך אמר <b>'וכי תמכרו ממכר'</b> לשון רבים, למוכר קרקעות ולמוכר מטלטלין, <b>'או קנה מיד עמיתך'</b>, היחיד מהם המוכר המטלטלין מיד ליד, ואמר לכולן <b>'אל תונו'</b>, וכיון שייחד והפריש המטלטלין ריבה בהן דין אונאה, והיא בחזרת התשלומין.<b><span id='katom'> וזה דבר נכון כפי המדרשים שקבלו רבותינו ברמזי התורה.</span></b><br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי יהיה כל זה אסמכתא,</span></b> כי הלאו אזהרה בין בקרקע בין במטלטלין, וחזרת הממון בידם קבלה במטלטלין ולא בקרקעות כמו שאמרו (ב'ק יד ב): דבר השוה לכל כסף. כי השיעורים כולם בשתות ויתר על שתות כפי דעות בני אדם, ולמה לא יוציאו הקרקעות מן הדין הזה, והם הוציאו ממנו כלי בעל הבית.<br>
 <br>
<b>ואמרו (ב'מ נא א): <br>
</b><blockquote>לא שנו אלא בלוקח מן התגר אבל בלוקח מבעל הבית אין לו אונאה, מפני שדרך בעלי בתים שלא ימכרו כלי תשמישן.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וגם יתכן לומר</span></b> כי הכתוב יזהיר שידעו מספר השנים עד היובל, ולפיהם ימכרו ויקנו ולא יונו בהם איש את אחיו להטעותו במספר, או להטעותו במכירה שיחשוב בה שהיא לחלוטין ויטעהו בכך, אבל ידעו שניהם ויודיעו זה לזה המספר, כי המכירה היא במספר שנים עד היובל. שגם בקרקעות יש אונאה בטועים במידה ובמנין, ואפילו בפחות משתות, וכל שכן במטלטלין.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יח - יט): ועשיתם את חקתי ואת משפטי תשמרו - <br>
</span></b>יזהיר בחוקים, מפני השמיטה והיובל הנזכרים לפי שהם מכלל החוקים, והמשפטים מפני דין חזרת הממכרים והעבדים ביובל והאונאה. ואמר <b>'וישבתם על הארץ לבטח'</b>, שבעון שמיטה ויובל ישראל גולים. וחזר ואמר <b>'ונתנה הארץ פריה וגו' וישבתם לבטח עליה'</b>, שלא תצטרכו לצאת ממנה בשביעית לגור בארץ אחרת מפני חוסר לחם.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כ - כב): וכי תאמרו מה נאכל בשנה השביעית - <br>
</span></b>כמו מסורס, וכי תאמרו בשנה השביעית, מה נאכל, כי הדאגה להם בעבור השמינית, כי כיון שתחילת שנת השמיטה והיובל מתשרי, מפירות השישית יאכלו בשביעית, כמנהג בכל השנים לאכול עד אחרי הקציר שהוא בחג השבועות, וגם אחרי כן, עד כלות מלאכת התבואות לזרות ולהבר. <br>
<b><span id='katom'>ועל כן, הנכון בפירוש</span></b> <b>'ועשת את התבואה לשלש השנים'</b>, בעבור שנת היובל, שתעשה השישית לכל שנת השמיטה והיובל והשנה שאחרי היובל, כי כולם ישן יאכלו.<br>
<br>
והבטיח הכתוב כי תפחדו בשנה השביעית לאמר מה נאכל, אני אצווה את ברכתי בשנה השישית שתעשה התבואה לשלש השנים הבאים אחריהם, והיא תוספת ברכה כדי שתספיק גם בשמיטה והיובל. ואמר <b>'וזרעתם את השנה השמינית'</b>, לומר שתזרעו בשנה השמינית כמנהג הארץ ולא תמהרו לחרוש ולזרוע ולא לקצור, כי עד בא תבואתה לבית בעת אוסף השנים בחג הסוכות תאכלו ישן. <br>
<br>
<b>ובתורת כוהנים (פרק ד ו):<br>
</b><blockquote>לשלש השנים, לשישית ולשביעית ולמוצאי שביעית. <br>
דבר אחר, לשלש השנים, לשביעית וליובל ולמוצאי יובל.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : והארץ לא תמכר לצמיתות
id: 0325
nru: כג
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>ליתן לאו על חזרת שדות לבעלים ביובל, שלא יהא לוקח כובשה,<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote> ואם כן למה יזהיר במכירה, והראוי <b>'לא תקנה לצמיתות'</b>. ואולי יאמר, לא תמכר לכם לצמיתות, וכן לא ימכרו ממכרת עבד (להלן פסוק מב): אזהרה בלוקח שיוציאנו ביובל כפי פשוטו. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה</span></b> <b>'לא תימכר לצמיתות'</b> לאו במוכר, שלא ימכרנה לחלוטין לומר הריני מוכרה לך לעולמים גם אחרי היובל, ואע'פ שהיובל מפקיעה, הזהיר הכתוב למוכר או לשניהם, שלא יעשו ממכרם לצמיתות. ואם אמרו כן יעברו בלאו הזה, ולא יועיל להם כי תחזור ביובל. וכך פירשו הרב רבי משה (הל' שמיטה ויובל פי'א ה'א).<br>
<br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> כי בידוע בדעות בני אדם שאם יעשו ממכרם מתחילה כמספר שנים עד היובל יקל בעיניהם העניין, ואם יקנה לחלוטין תקשה בעיניו החזרה מאד. ויהיה כעניין שאמרו <b>(תמורה ד ב): <br>
</b><blockquote>מאי דאמר רחמנא לא תעביד אי עבד לא מהני ולקי משום דעבר אהורמנא דמלכא.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שאין זה לאו ללקות עליו, אבל הוא טעם, יאמר הנהיגו ביניכם היובל ואל יקשה בעיניכם, <b>'כי לי הארץ'</b> ואיני רוצה שתימכר לצמיתות כשאר הממכרים.<br>
<br>
<b>וזו היא כוונתם בתורת כוהנים (פרק ד ח): <br>
</b><blockquote>לצמיתות, לחלוטין, כי לי הארץ, אל תרע עינך בה, כי גרים ותושבים אתם, אל תעשו עצמכם עיקר, אתם עמדי, דיו לעבד שיהא כרבו כשהיא שלי הרי היא שלכם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וטעם 'כי לי הארץ' על דרך האמת, </span></b>כמו ויקחו לי תרומה (שמות כה ב), וזהו שרמזו כאן דיו לעבד שיהא כרבו, כי יהיה היובל נוהג בעולם,<b><span id='katom'> והמשכיל יבין.</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובכל ארץ אחזתכם
id: 0325
nru: כד
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b><blockquote>לרבות בתים ועבד עברי, ודבר זה מפורש בקדושין בפרק ראשון (כא א). ולפי פשוטו סמוך על פרשה של אחריו, שהמוכר רשאי לגאלה לאחר שתי שנים או הוא או קרובו ואין הלוקח יכול לעכב, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני</span></b> שיכלול בפרשת היובל ובכל ארץ אחוזתכם תתנו גאולה ויאמר בפרשה השניה כיצד כי ימוך אחיך וגו'. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שיאמר ובכל ארץ אחוזתכם, הארץ אשר אני נותן לכם לאחוזה, תתנו הגאולה הזאת של היובל. ואמר <b>'גאולה'</b> כמו גאל ה' עבדו יעקב (ישעיה מח כ), שהוציא עבדו מיד המחזיקים בו, וכן וגאלתי אתכם בזרוע נטויה (שמות ו ו), אף זה תתנו גאולה לארץ, שאני רוצה לגאול ארצי מיד המחזיקים בה שלא נתתיה אני להם בחלק אחוזתם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והוצרך לומר כן,</span></b> בעבור שאמר כי לי הארץ (פסוק כג), והנה כל הארץ לו היא, לפיכך חזר ואמר שינהוג היובל בארץ אחוזתנו בלבד לא בחוצה לארץ. ואמר <b>'ובכל'</b>, שהיא תנהג בכל אחוזתנו גם בעבר הירדן ובכל מקום האחוזה, לא בארץ ה' אשר שם המקדש בלבד.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואיש כי ימכר בית מושב עיר חומה
id: 0325
nru: כט
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b>בעבור שממכר ביתו של אדם קשה בעיניו מאד ויבוש ממנו בעת שימכרנו, רצתה התורה שיגאלנו בתוך השנה הראשונה. ובעבור כי האדם לשדה נעבד וממנו יצא לחם למחייתו, רצה שיצא השדה ביובל. אבל הבית לאחר הייאוש ששינה דירתו ועמד שנה בבית אחר לא יזיק לו, כי לא תמעט מחייתו אם יחלט. ובתי החצרים עשויים לשמירת השדות ולהיותם מושב לעובדי האדמה, ועל כן דינם כשדה הארץ.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואשר יגאל מן הלוים
id: 0325
nru: לג
pch: בהר
lvr: C0325
prk: 25
htm:
</b>הנראה בפשוטו של פסוק זה, כי אמר (פסוק לב): גאלת עולם תהיה ללווים, לגאול מיד ולגאול לעולם, ולא פירש בהם אם יגאלו הקרובים ולא אם ינהג בהם יובל, לפיכך חזר ואמר ואשר יגאל מן הלווים, יהיה הגואל שיגאל הוא מעצמו או הלווי הקרוב אליו, ויצא ממכר בית ועיר אחוזתו ביובל מיד הקונה, על דעת כן יגאל שיחשוב שני ממכרו והשיב את העודף, לומר שהיובל נוהג בהם, ותהיה גאולת הלוים כאשר אמר בישראל (לעיל פסוק כז): וחשב את שני ממכרו וגו'.<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (ערכין לג א): <br>
</b><blockquote>שהכתוב מדבר בלוי שקנה מלוי. <br>
</blockquote>ולפי דבריהם נראה לי בפירוש הפסוק, כי היה לפנים בישראל כשצריך אדם למכור שדהו שיבוא הקודם בירושתו ויקנה אותה, והוא הנקרא גאולה, שנאמר (ירמיה לב ז): קנה לך את שדי אשר בענתות כי לך משפט הגאולה לקנות, וכן מפורש שם בעניין בועז (רות ד). ונראה בעיני שהיו דנים לו דין קדימה, כאשר הנהיגו לנו רבותינו בדינא דבר מצרא, והיו קונים מן הגואל הראשון בקניין סודר כמו שעשה בועז (שם שם ח). והנה יאמר הכתוב בכאן, כי כאשר יגאל הלווי נחלת לוי, כלומר שיקנה אותה ממנו כדין הגאולה, יצא הממכר ההוא ביובל, לימד שיהא יובל נוהג בהם בגאולה כמכירה אחרת, ולא היה צריך להזכיר הדין במכירה לבדה, כי הם בכלל ישראל אלא שיפה כחם בגאולת עולם.<br>
<br>
והדין הזה של גאולה גם בישראל הוא נוהג, אבל הזכירו הכתוב בלווים, שלא תאמר לא נתנו הערים אלא לשבט הלווי כולו ולכן יצאו מישראל, אבל לא מלוי וכל שכן מגואל קרוב שאנחנו חייבנוהו לקנות, ולכך אמר שאף הגאולה תצא ביובל, ומן הלווי נלמד בישראל. ואפשר גם כן, שאין הלווים רשאין למכור בעריהם לישראל בשום מכר, ולכן תקרא כל קנייתם גאולה.<br>
<br>
<b><span id='pink'>(לה - לז): וטעם וחי אחיך עמך - <br>
</span></b>שיחיה עמך, והיא מצוות עשה להחיותו, שממנה נצטווינו על פקוח נפש במצוות עשה. <br>
<br>
<b>ומכאן אמרו (תו'כ פרשה ה ג): <br>
</b><blockquote><b>וחי אחיך עמך,</b> זו דרש בן פוטירי שנים שהיו מהלכין בדרך וביד אחד מהם קיתון של מים, אם שותה הוא מגיע לישוב ואם שניהם שותים שניהם מתים. <br>
דרש בן פוטירי, מוטב ישתו שניהם וימותו, ולא יראה אחד במיתתו של חברו, <br>
עד שבא רבי עקיבא ולמד, וחי אחיך עמך, חייך קודמים לחיי חבירך. <br>
וחזר ואמר וחי אחיך עמך, לחזק ולהזהיר.<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b>ומדרשו (ב'מ סב א): <br>
</b><blockquote>אהדר ליה רבית דליחיי עמך, ציווה בהחזרת רבית קצוצה, כעניין שאמר בגזל (לעיל ה כג): והשיב את הגזילה אשר גזל. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ואונקלוס עשה: <br>
</b><blockquote><b>'גר ותושב וחי עמך'</b> הכל מן המצווה, ידור ויתותב ויחי עמך.<br>
 <br>
</blockquote><b>אבל על דעת רבותינו בגמרא (ב'מ עא א): <br>
</b><blockquote>והחזקת בו ובגר ותושב, וחי כל אחד מהם עמך.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>נשך ותרבית - <br>
</span></b><blockquote>חד שויוה רבנן (ב'מ ס ב), ולעבור עליו בשני לאוין, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי פשוטו נראה בעיני</span></b> כי הנשך הוא שילונו מנה ליתן לו בריביתו חמשת שקלים בכל שנה, ויקרא כן בעבור כי אחריתו כנחש ישך, שמבצבץ ועולה. התרבית הוא שילונו עד זמן פלוני ואז יפרענו ויתן לו רבית חמישה שקלים, ואין בו רבית אחר הזמן ההוא, כי זה איננו נושך שלא יעלה יותר מן הסך ההוא אבל הוא רבית. ולכך אמר <b>'את כספך לא תתן לו בנשך ובמרבית לא תתן אכלך'</b>, כי המנהג להלוות את הכסף בנשך בכל שנה יתן כך, והאוכל ילונו עד הקציר ואז יפרענו מגרנו בתוספת קצוב.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0326
htm:
<div id='title1'>רמבן, ויקרא               פרק כו</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): לא תעשו לכם אלילים - <br>
</span></b><blockquote>כנגד זה הנמכר לגוי הכתוב מדבר, שלא יאמר הואיל ורבי עובד עבודת כוכבים אף אני אעבוד עבודת כוכבים, הואיל ורבי מגלה עריות אף אני אגלה עריות, הואיל ורבי מחלל שבת אף אני אחלל שבת, תלמוד לומר לא תעשו לכם אלילים, את שבתותי תשמורו ומקדשי תיראו, הזהיר כן הכתוב על המצות, <b>לשון תורת כוהנים (פרק ט ו). </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ופירושה,</span></b> שהזכיר הכתוב עבודה זרה ושבת שיזהר בהן העבד הנמכר לגוי, ומורא המקדש שיבוא שם ברגלים ויירא ממנו, והוא הדין לכל המצות, אבל הזכיר אלה שהן אבות ללמד על כולן. ויש גורסין <b>'הזכיר [ס'א הזהיר] כאן'</b>, ואם הגירסא כך, רמזו שכל המצוות בכלל השבת והמקדש<b><span id='katom'>, והמשכיל יבין.</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתתי גשמיכם בעתם
id: 0326
nru: ד
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b>הקדים דבר הגשמים, כי בבואם בעתם כאשר יאות יהיה האוויר זך וטוב והמעיינות והנהרות טובים, ויהיה זה סיבת בריאות לגופים, והפירות כולם ירבו ויתברכו בהן כאשר יאמר <b>'ונתנה הארץ יבולה ועץ השדה יתן פריו'</b>, והנה עם זה לא יחלה האדם ולא יהיה בהם משכלה ועקרה ובבהמתם, וימלאו ימיהם כי בהיות הגופים גדולים ובריאים יתקיימו כימי האדם, והנה היא גדולה שבברכות.<br>
<br>
והנה אמר כי השמים יענו את הארץ בגשמים בעתם, והארץ תענה את יבולה, והיא הצמח ובעלי נפש התנועה בהמה וחיה ורמש ועוף גם הדגים, כי הארץ תכלול הכדור התחתון כלו, כמו בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ (בראשית א א), ויכלו השמים והארץ (שם ב א), וכן הללו את ה' מן הארץ תנינים וכל תהומות (תהילים קמח ז), וכן ברוב המקומות הכתוב, והנה כל התולדות שבתחתונים יבול הארץ.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתתי שלום בארץ
id: 0326
nru: ו
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b>שיהיה שלום ביניכם ולא תלחמו איש באחיו. או השלום הוא שישבית חיה רעה מן הארץ. <b>'וחרב לא תעבור בארצכם'</b> כלל, אבל אתם תרדפו את אויביכם לצאת אליהם למלחמה וינוסו. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> שיתן השלום מחובר בארץ, והוא שלום הכל השקול כנגד הכל.<br>
<br>
<b><span id='pink'>והשבתי חיה רעה מן הארץ - <br>
</span></b><blockquote>על דעת ר' יהודה שאמר מעבירן מן העולם <b>(תו'כ פרק ב א). </b><br>
</blockquote>הוא כפשוטו שלא יבואו חיות רעות בארצם, כי בהיות השבע וברבות הטובה והיות הערים מלאות אדם לא תבאנה חיות בישוב. <br>
<blockquote>ועל דעת רבי שמעון שאמר משביתן שלא יזיקו (שם): יאמר והשבתי רעת החיות מן הארץ.<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והוא הנכון, </span></b>כי תהיה ארץ ישראל בעת קיום המצוות כאשר היה העולם מתחילתו קודם חטאו של אדם הראשון אין חיה ורמש ממית אדם.<br>
 <br>
<b>וכמו שאמרו (ברכות לג א): <br>
</b><blockquote>אין ערוד ממית אלא חטא ממית. <br>
</blockquote>וזה שאמר הכתוב (ישעיה יא ח): ושעשע יונק על חור פתן, וכן ופרה ודוב תרענה ואריה כבקר יאכל תבן (שם פסוק ז), כי לא היה הטרף בחיות הרעות, רק מפני חטאו של אדם כי נגזר עליו להיות טרף לשניהם והושם הטרף טבע להם גם לטרוף זו את זו, כידוע כי בטרפם האדם פעם אחת יוסיפו להיות רעים יותר, וכן אמר הכתוב (יחזקאל יט ג): וילמד לטרוף טרף אדם אכל.<br>
<br>
והנה בבריאתו של עולם נאמר בחיות שנתן להם העשב לאכלה דכתיב (בראשית א ל): ולכל חית הארץ ולכל עוף השמים ולכל רומש על הארץ אשר בו נפש חיה את כל ירק עשב לאכלה, ואמר הכתוב <b>'ויהי כן'</b>, כי הוא הטבע אשר הושם בהם לעד, ואחר כך למדו הטרף פני החטא הממית כאשר פירשתי. וכשהותר שחיטת בעלי החיים לבני נח אחרי המבול והזהיר על האדם (שם ט ה): ואך את דמכם לנפשותיכם אדרוש וגו' את נפש האדם, ולא נפש חיה מיד חיה בחברתה, נשארו על מנהגם לטרוף. ובהיות ארץ ישראל על השלמות, תשבת רעת מנהגם ויעמדו על הטבע הראשון אשר הושם בהם בעת יצירתם, וכבר הזכרתי מזה בסדר תולדות נח (בראשית ט ו).<br>
<br>
ועל כן אמר הכתוב על ימי הגואל היוצא מגזע ישי, שישוב השלום בעולם ויחדל הטרף ורעת הבהמה וכל הרמש כאשר היה בטבעם מתחילה. והכוונה הייתה בו על חזקיהו שביקש הקב'ה לעשותו משיח (סנהדרין צד א), ולא עלתה זכותם לכך, ויהיה המעשה על המשיח העתיד לבא.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונפלו אויביכם לפניכם לחרב
id: 0326
nru: ח
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b>הבטיח תחילה (בפסוק ז): כי ירדפו את אויביהם ויפלו בחרבם, וחזר וכפל <b>'ונפלו אויביכם לפניכם לחרב'</b>, שיתן להם אומץ לב וגבורה לרדוף חמישה מאה, ויתן מורך בלב האויבים שינוסו מאה מפני חמשה, ויפלו כולם בחרב החמשה. כי יתכן שינוסו מפני החרב ומפני פחדם, ולא יוכלו להמית אותם בחרב מפני מיעוטם. ור'א אמר כי הכפל שיפלו פעם אחר פעם תמיד בלי תקומה.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והפריתי
id: 0326
nru: ט
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b><br>
שיעשו כולם פירות פרי הבטן, לא יהיה בהם עיקר ועקרה. וחזר ואמר <b>'והרביתי'</b>, שיעשו פירות רבים ולא ישכלו, וימלאו ימיהם, ולכך יהיו עם רב.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתתי משכני בתוככם
id: 0326
nru: יא
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b><blockquote>זה בית המקדש. <b>'ולא תגעל נפשי אתכם'</b>, אין רוחי קצה בכם. כל געילה לשון פליטת דבר הבלוע בדבר, כגון כי שם נגעל מגן גיבורים (ש'ב א כא), לא קבל המשיחה שמושחין מגן של עור מבושל כדי להחליק מעליו מכות חץ או חנית שלא יקוב העור,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי מה הטעם בזה</span></b> שיאמר הקב'ה כי בשמרנו כל המצוות ועשותנו רצונו לא ימאס אותנו בגעול נפשו, וכן בעברנו על בריתו ועשותנו נאצות גדולות אמר (להלן פסוק מד): לא מאסתים ולא געלתים, ואמר הנביא בשעת הקללה (ירמיה יד יט): המאוס מאסת את יהודה אם בציון געלה נפשך.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין סוד מסתרי התורה,</span></b> אמר שיתן משכנו בתוכנו והנפש אשר ממנה יבא המשכן לא תגעל אותנו ככלי שמגעילין אותו ברותחין, אבל בכל עת יהיו בגדינו לבנים וחדשים, כי הגעילה פליטה כדברי רש'י, מלשון שורו עבר ולא יגעיל תפלט פרתו ולא תשכל (איוב כא י). ואמר <b>'נפשי'</b>, כדרך נשבע ה' אלוהים בנפשו (עמוס ו ח). והנביא אמר בתמיה אם בציון עצמה געלה נפשך, שהיא עיר ואם בישראל והשלכת אותה מלפניך להיות כל בניה לבושים בגדים צואים נגאלים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה הברכות האלה כפי פשוטן,</span></b> עם היותן רבות כלליות בעניין המטר השובע והשלום ופריה ורביה, אינן כמו הברכות שברך כבר בקצרה (שמות כג כה): וברך את לחמך ואת מימיך והסירותי מחלה מקרבך, כי שם יבטיח במאכל ובמשתה, ושיהיה לברכה עד שלא יארע שום חולי בגופינו, ועל כן יהיו כלי הזרע שלמים ובריאים ונוליד כהוגן ונחיה ימים מלאים, כמו שאמר (שם פסוק כו): לא תהיה משכלה ועקרה בארצך את מספר ימיך אמלא, וכן אמר תחילה (שם טו כו): כי אני ה' רופאך. <br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> כי הברכות אע'פ שהם נסים, הם מן הנסים הנסתרים שכל התורה מלאה מהם כאשר פירשתי (בראשית יז א). והם אפילו ליחיד העובד, כי כאשר יהיה האיש החסיד שומר כל מצוות ה' אלוהיו, ישמרהו האל מן החולי והעקרות והשכול וימלא ימיו בטובה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל אלו הברכות שבפרשה הזאת הן כלליות בעם, והן בהיות כל עמנו כולם צדיקים, </span></b>ולכך יזכיר תמיד בכאן הארץ, ונתנה הארץ, לבטח בארצכם, שלום בארץ, מן הארץ, לא תעבור בארצכם וכבר בארנו כי כל אלה הברכות כולם נסים, אין בטבע שיבואו הגשמים ויהיה השלום לנו מן האויבים ויבא מורך בלבם לנוס מאה מפני חמישה בעשותנו החוקים והמצות, ולא שיהיה הכל הפך מפני זרענו השנה השביעית.<br>
<br>
ואף על פי שהם נסים נסתרים, שעולם כמנהגו נוהג עימהם, אבל הם מתפרסמים מצד היותם תמיד לעולם בכל הארץ. כי אם הצדיק האחד יחיה, ויסיר ה' מחלה מקרבו, וימלא ימיו, יקרה גם זה בקצת רשעים. אבל שתהיה ארץ אחת כולה, ועם אחד תמיד, ברדת הגשם בעתו, ושובע, ושלוה, ושלום, ובריאות, וגבורה, ושברון האויבים, בעניין שאין כמוהו בכל העולם, יוודע לכל כי מאת ה' הייתה זאת. ועל כן אמר (דברים כח י): וראו כל עמי הארץ כי שם ה' נקרא עליך ויראו ממך.<br>
<br>
והיפך זה יהיה בקללות, בעונשי הארץ שאמר (פסוק יט): ונתתי את שמיכם כברזל, ועונשי החולי כמו שאמר (דברים כח נט): וחלאים רעים ונאמנים, שיקולל המאכל ויחליא, ויתפרסם הנס בהיותו תמיד קיים בכולם. על כן כתוב (שם כט כא): ואמר הדור האחרון בניכם אשר יקומו מאחריכם והנכרי אשר יבא מארץ רחוקה וראו את מכות הארץ ההיא ואת תחלואיה, שלא יתמהו באיש ההוא אשר רבצה בו כל האלה (שם פסוק יט), כי כן יהיה פעמים רבים כמנהגו של עולם בכל האומות שיבואו מקרים רעים באיש אחד, רק בארץ ההיא יתמהו וישאלו כל הגויים על מה עשה ה' ככה לארץ הזאת (שם פסוק כג), כי כולם יראו וידעו כי יד ה' עשתה זאת ויאמרו (שם פסוק כד): על אשר עזבו את ברית ה' אלוהי אבותם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והכלל כי בהיות ישראל שלמים והם רבים, לא יתנהג עניינם בטבע כלל,</span></b> לא בגופם, ולא בארצם, לא בכללם, ולא ביחיד מהם, כי יברך השם לחמם ומימם, ויסיר מחלה מקרבם, עד שלא יצטרכו לרופא ולהשתמר בדרך מדרכי הרפואות כלל, כמו שאמר (שמות טו כו): כי אני ה' רופאך. וכן היו הצדיקים עושים בזמן הנבואה, גם כי יקרם עוון שיחלו לא ידרשו ברופאים רק בנביאים, כעניין חזקיהו בחלותו (מ'ב כ ב ג). ואמר הכתוב (דהי'ב טז יב): גם בחליו לא דרש את ה' כי ברופאים, ואילו היה דבר הרופאים נהוג בהם, מה טעם שיזכיר הרופאים, אין האשם רק בעבור שלא דרש השם. אבל הוא כאשר יאמר אדם, לא אכל פלוני מצה בחג המצוות כי אם חמץ.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הדורש השם בנביא לא ידרוש ברופאים.</span></b> ומה חלק לרופאים בבית עושי רצון השם, אחר שהבטיח וברך את לחמך ואת מימיך והסירותי מחלה מקרבך, והרופאים אין מעשיהם רק על המאכל והמשקה להזהיר ממנו ולצוות עליו.<br>
<br>
<b>וכך אמרו (ברכות סד א): <br>
</b><blockquote>כל עשרין ותרתין שנין דמלך רבה רב יוסף אפילו אומנא לביתיה לא קרא, והמשל להם (במדב'ר ט ג): תרעא דלא פתיח למצותא פתיח לאסיא. <br>
</blockquote>והוא מאמרם (ברכות ס א): שאין דרכם של בני אדם ברפואות אלא שנהגו, אילו לא היה דרכם ברפואות יחלה האדם כפי אשר יהיה עליו עונש חטאו ויתרפא ברצון ה', אבל הם נהגו ברפואות והשם הניחם למקרי הטבעים.<br>
<br>
<b>וזו היא כוונתם באמרם (שם): <br>
</b><blockquote>ורפא ירפא מכאן שנתנה רשות לרופא לרפאות.<br>
</blockquote>לא אמרו שנתנה רשות לחולה להתרפאות, אלא כיון שחלה החולה ובא להתרפאות כי נהג ברפואות והוא לא היה מעדת השם שחלקם בחיים, אין לרופא לאסור עצמו מרפואתו, לא מפני חשש שמא ימות בידו, אחרי שהוא בקי במלאכה ההיא, ולא בעבור שיאמר כי השם לבדו הוא רופא כל בשר, שכבר נהגו. ועל כן האנשים הנצים שהכו זה את זה באבן או באגרוף (שמות כא יח): יש על המכה תשלומי הרפואה, כי התורה לא תסמוך דיניה על הנסים, כאשר אמרה (דברים טו יא): כי לא יחדל אביון מקרב הארץ, מדעתו שכן יהיה. אבל ברצות השם דרכי איש אין לו עסק ברופאים.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והתהלכתי בתוככם
id: 0326
nru: יב
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b>שתהיה הנהגתי בכם מפורסמת כמלך מתהלך בקרב מחנהו מספיק להם כל צרכם, וזה דרך דברי הברית כפשוטן, והוא אמת, וכך יעשה בהן בודאי. ולא הזכיר הכתוב בכאן שכר קיום הנפשות בעולם הנשמות, ובעולם הבא אחרי תחיית המתים, כי קיומן מחויב בדרך היצירה כמו שפירשתי בכריתות (לעיל יח כט). והעונש הוא שמכרית החייבים בהם, והשאר כולם יתקיימו ביסוד יצירתם.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על דרך האמת,</span></b> הברכות האלה עוד הם ברכות שמים בעליונים, כמו שפירשתי ונתתי שלום בארץ ולא תגעל נפשי אתכם. וכן והתהלכתי בתוככם, רמז למדה שקראו רבותינו שכינה, מן ונתתי משכני בתוככם, ואומרים (מנחות פו ב): שכינה שורה בישראל, ואמרו בבראשית רבה (יט יג): עיקר שכינה בתחתונים הייתה. והנה הוזכר כאן גן עדן והעולם הבא ליודעיו. ואלה הברכות בתשלומיהן לא תהיינה רק בהיות כל ישראל עושין רצון אביהם, ובנין שמים וארץ שלם על מכונתו, ואין בתורה ברכות שלמות כאלה, שהם דברי הברית והתנאים אשר בין הקב'ה ובינינו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי לא השיגו ישראל מעולם לברכות האלה בשלמותן, לא הרבים ולא היחידים מהם, שלא עלתה זכותם לכך, כמו שאמרו (מו'ק טז ב): על דוד (והוא עורר את חניתו): על שמונה מאות חלל, והיה מצטער על מאתים, יצתה בת קול ואמרה לו רק בדבר אוריה החיתי. ועל כן תמצא לרבותינו ז'ל שיזכירו בפסוקים האלה לעתיד לבוא, מלמד שתינוק מישראל עתיד להיות מושיט וכו' (תו'כ פרק ב ב), עתיד הקב'ה לטייל עם הצדיקים לעתיד לבוא (שם פרק ג ג), כי לא נתקיים, אבל יתקיים עמנו בזמן השלמות.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם בחקתי תמאסו
id: 0326
nru: טו
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b>בעבור היות החוקים מצוות לא נתגלה טעמם להמון, ימאסו אותם הכסילים, יאמרו מה החפץ לשם שלא אלבש הבגד הזה המרוקם ברקמי שש ותכלת, ומה נועיל כי נשרוף הפרה ונזרוק עלינו האפר. אבל המשפטים, הכל חפצים בהם והכל צריכים אותם, אין ישוב לעם ומדינה בלתי משפט. ולא תגעל נפש שום אדם משפט מכה איש ומת (שמות כא יב), וכי ינצו (שם פסוק כב), ודיני השור והבור והשומרים וכיוצא בהם, אבל המשפט אשר נעשה בעוברי המצוות כאיש אשר יבעול העריות או יחלל השבת ויעשה אוב וידעוני בזה יקוצו, מפני המצוות שהן עול כבד על הרשעים. ולכך אמר <b>'ואם את משפטי תגעל נפשכם לבלתי עשות את כל מצותי'</b>, כי הגעילה במשפטים כדי שלא יעשו המצות.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם להפרכם את בריתי - <br>
</span></b>שתופר הברית לגמרי, ויהיו בלא תורה להתיר לעצמם עריות בפרהסיא וכל תאווה תערב לנפשם. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> שתופר זאת הברית ותבטל, היפך ונתתי שלום בארץ (פסוק ו). והוא מה שאמר (ירמיה לא לא): אשר המה הפרו את בריתי ואנכי בעלתי בם, כי בעבור שבטלו את בריתי שלום בעלתי בם בעצמם.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אף אני אעשה זאת לכם
id: 0326
nru: טז
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך האמת,</span></b> כמו בהפוך אף אני, זאת אעשה לכם. וזהו שמזכיר תמיד בפרשה <b>'אני'</b>, והלכתי אף אני (פסוק כד), והכיתי אתכם גם אני (שם), ויסרתי אתכם אף אני (פסוק כח), והשמותי אני (פסוק לב), אף אני אלך עמם (פסוק מא).<br>
<br>
<b>ובמדרשו של רבי נחוניא בן הקנה: <br>
</b><blockquote>לא די שאני אדון הדין אלא אף אני איסר וכו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והכלל,</span></b> כי הקב'ה כורת הברית הזאת, וזה טעם <b>'שבע על חטאתיכם'</b> <b>'שבע כחטאתיכם'</b>, והאלות הן אלות הברית, כי הדבור מפי הגבורה ובלשון עצמו, אעשה, יסרתי, והכתי. ולכך אמר (פסוק מו): אשר נתן ה' בינו ובין בני ישראל, כי הוא בשמו הגדול נתן הברית הזאת. אבל במשנה תורה (דברים כח טו): אמר אם לא תשמע בקול ה' אלוהיך לשמור לעשות את כל מצותיו, ויזכיר שם תמיד לשון ארירה, ופתח בהן ארור אתה (שם פסוק טז), כי הברכה נעדרת מהם, ואמר יתן ה' (שם פסוק כד). וזהו מאמר רבותינו (מגילה לא ב), קללות שבת'כ בלשון רבים ומשה כי אמרן מפי הגבורה אמרן ושבמשנה תורה בלשון יחיד ומשה כי אמרן מפי עצמו אמרן, כי הגבורה עשתה משה שליח בינו ובין כל ישראל.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע והבן </span></b>כי האלות האלה ירמזו לגלות ראשון, כי בבית הראשון היו כל דברי הברית הזאת הגלות והגאולה ממנו. שכן תראה בתוכחות, שאמר ואם בחקתי תמאסו ואם את משפטי תגעל נפשכם, ואמר להפרכם את בריתי, והזכיר בהם במות וחמנים וגלולים (פסוק ל), כי היו עובדי עבודת כוכבים ועושים כל הרעות. והוא שאמר (פסוק לא): והשימותי את מקדשיכם ולא אריח בריח ניחוחכם, יתרה בהם לסלק מהם מקדשו וקבול הקורבנות שהיו לרצון לו במקדש ההוא. והעונשים עליהם, חרב וחיה רעה ודבר ורעב, וגלות בסוף, כי כל זה היה שם כאשר בא בפירוש בספר ירמיהו (לב כד). ואמר בגלות (פסוקים לד לה): אז תרצה הארץ את שבתותיה וגו' כל ימי השמה תשבות את אשר לא שבתה, שהיו שנות הגלות כשנים אשר בטלו השמיטות, וכן אמר הכתוב בגלות ההוא (דהי'ב לו כא): למלאת דבר ה' בפי ירמיהו עד רצתה הארץ את שבתותיה כל ימי השמה שבתה למלאת שבעים שנה. כן התרה בהם וכן הגיע אליהם, א'כ דבר ברור הוא שעל הגלות ההוא דיבר הכתוב.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והסתכל עוד בעניין הגאולה ממנו,</span></b> שאינו מבטיח רק שיזכור ברית אבות, ובזכירת הארץ (פסוק מב), לא שימחול עוונם ויסלח חטאתם, ויוסיף אהבתם כקדם, ולא שיאסוף את נדחיהם. כי היה כן בעלותם מבבל, שלא שבו רק יהודה ובנימין והלווים עימהם מעט, ומקצת השבטים אשר גלו לבבל, ושבו בדלות, בעבדות מלכי פרס. וגם לא אמר שישובו בתשובה שלימה לפניו, רק שיתודו עוונם ועוון אבותם (פסוק מ), ומצינו אנשי בית שני עושים כן כמו שהתודה דניאל (דניאל ט ה ח): חטאנו ועוינו והרשענו ומרדנו וסור ממצוותיך וגו' למלכינו לשרינו ולאבותינו, וכתיב (שם שם טז): כי בחטאינו ובעונות אבותינו ירושלים ועמך לחרפה, וכן נחמיה התודה (נחמיה א ה - יא), ועזרא אמר (שם ט לד): מלכינו שרינו כוהנינו ואבותינו לא עשו תורתך, הרי כי כולם למדו מן התורה שיתוודו עוונם ועוון אבותם. וכל אלה דברים ברורים בברית הזאת שהוא באמת ירמוז לגלות הראשון והגאולה ממנו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הברית שבמשנה תורה ירמז לגלותנו זה ולגאולה שנגאל ממנו.</span></b> כי הסתכלנו תחילה שלא נרמז שם קץ וקצב ולא הבטיח בגאולה, רק תלה אותה בתשובה. ולא הזכיר בעבירות ההם שיעשו אשרים וחמנים ושיעבדו עבודת כוכבים כלל, אבל אמר, (דברים כח טו): והיה אם לא תשמע בקול ה' אלוהיך לשמור לעשות את כל מצוותיו וחוקותיו. אמר, כי מפני שיעברו על קצת מצוותיו שלא ישמרו ויעשו את כולן ייענשו, שכך היה בבית שני, כמו שאמרו (יומא ט ב): שבית ראשון מפני מה חרב, מפני עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים, בית שני שאנו בקיאים בהם שהיו עוסקין בתורה ובגמילות חסדים מפני מה חרב, מפני שנאת חנם שהייתה ביניהם. ולא הזכיר שם המקדש וריח ניחוח כאשר הזכיר כאן, שלא הייתה האש יורדת ואוכלת הקורבנות בבית שני, כמו שהעידו במסכת יומא שם (כא ב).<br>
<br>
ואמר בקללות (דברים כח מט): ישא ה' עליך גוי מרחוק מקצה הארץ כאשר ידאה הנשר, שבאו עליהם עם רומי הרחוקים מהם מאד, ואמר שם אל גוי אשר לא ידעת (שם פסוק לו), גוי אשר לא תשמע לשונו (שם פסוק מט), מפני רוב רחוקם מארצנו. ולא כן בדברי הברית הזאת, כי גלו לבבל ואשור שהם קרובים לארץ ונלחמים בהם תמיד, ויחוס ישראל משם היה ויודעים לשונם, כעניין שנאמר (מ'ב יח כו): דבר נא אל עבדיך ארמית כי שומעים אנחנו. וכן והפיצך ה' בכל העמים מקצה הארץ ועד קצה הארץ (דברים כח סד), הוא גלותנו היום שאנו מפוזרים מסוף העולם ועד סופו. ואמר (שם פסוק סח): והשיבך ה' מצרים באניות, ובגלותנו זה היה, שמילא טיטוס מהם ספינות וכן כתוב בספר הרומיים. <br>
<br>
וכן מה שאומר שם בניך ובנותיך נתונים לעם אחר ועיניך רואות (פסוק לב), בנים ובנות תוליד ולא יהיו לך כי ילכו בשבי (שם פסוק מא), איננו הגלות שגלו אבות ובנים רק השבי ההוא לבנים לבדם, והאבות נשארים בארץ, ולא נאמר כן בברית הראשון מפני שגלו גלות שלמה, אבל בברית השני הזכיר כן שהיו הרומיים מושלים בארצנו ולוקחים הבנים והבנות כרצונם. וכן ועבדת את אויביך אשר ישלחנו ה' בך ברעב ובצמא (שם פסוק מח), היא עבדותנו שעבדנו הרומיים בארצנו, ושריהם מושלים בארץ ומכבידים עלינו עול כבד ולוקחים גופינו וממונינו כאשר הוא ידוע בספרים.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד ראיה שאמר</span></b> (שם כח לו): יולך ה' אותך ואת מלכך אשר תקים עליך אל גוי אשר לא ידעת אתה ואבותיך, כי הלך אגריפס המלך בסוף בית שני לרומי ועל הליכתו שם נחרב הבית, ולא אמר הכתוב <b>'המלך אשר ימלוך עליך'</b>, אבל אמר <b>'מלכך אשר תקים'</b>, רמז לנו יתברך שלא היה ראוי למלוך ואסור היה להיות מלך על ישראל מדין תורה, אבל הקימו עליהם הוא ואבותיו שלא כדת, כמו שהוזכר זה במסכת סוטה (מא א). וכל אלה רמזים כאלו יזכירו בפירוש עניין גלותנו זה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והגאולה בברית ההיא השנית, גאולה שלמה מעולה על כלם.</span></b> אמר (דברים ל א): והיה כי יבאו עליך כל הדברים האלה הברכה והקללה וגו', והבטיח (שם פסוק ה): והטיבך והרבך מאבותיך, שהיא הבטחה לכל שבטי ישראל, לא לששית העם. ושם הבטיח שיכרת ויכלה המגלים אותנו, שנאמר (שם פסוק ז): ונתן ה' אלוהיך את כל האלות האלה על אויביך ועל שונאיך אשר רדפוך, והנה אויביך ושונאיך רמז לשתי האומות אשר ירדפו תמיד אחרינו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואלה דברים יבטיחו בגאולה העתידה הבטחה שלמה יותר מכל חזיונות דניאל.</span></b> וכן מה שאמר בכאן (בפסוק לב): ושממו עליה אויביכם, היא בשורה טובה מבשרת בכל הגליות שאין ארצנו מקבלת את אויבינו, וגם זו ראיה גדולה והבטחה לנו, כי לא תמצא בכל הישוב ארץ אשר היא טובה ורחבה ואשר הייתה נושבת מעולם והיא חרבה כמוה, כי מאז יצאנו ממנה לא קבלה אומה ולשון, וכולם משתדלים להושיבה ואין לאל ידם.<br>
<br>
והנה הברית הראשונה אשר בפרשה הזאת הקב'ה כרת אותה, כי כן היה שמו הגדול עמנו בבית הראשון, והברית השנית שבפרשה והיה כי תבוא מפי משה, רמז לסילוק שכינתו לגמרי, שלא היה בבית שני רק כבוד שמו, שנאמר (חגי א ח): וארצה בו ואכבדה, ותוספת הה'א רמז לשניה שבשם הגדול. וכבר דרשו בו (יומא כא ב): מדרש אחר גם כן, רמז לחמשה דברים שהיה הבית השני חסר וכו'.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : או אז יכנע לבבם הערל
id: 0326
nru: מא
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b><blockquote>כמו או נודע כי שור נגח הוא (שמות כא לו). לשון אחר אולי, שמא אז ייכנע לבבם הערל. <b>'ואז ירצו את עוונם'</b>, יכפרו על עוונם בייסוריהם,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> שיאמר והבאתי אותם בארץ אויביהם, או עד זמן ייכנע לבבם הערל, או עד זמן ירצו את עוונם באורך הגלות.<br>
<br>
והנה אחר <b>'והתוודו את עוונם'</b> (בפסוק מ): היה ראוי שיאמר <b>'וזכרתי את בריתי יעקוב'</b> (פסוק מב), כי מה טעם <b>'והבאתי אותם בארץ אויביהם'</b> עכשיו במקום הזה, ואין עתה הזמן שיגלה אותם ויביאם בארץ אויביהם. ופירש רבי אברהם, אף אני כן עשיתי עימהם וייסרתים להביאם בארץ אויביהם להכניע לבבם הערל. והזכיר זה בכאן, כי התוודו את עוונם בעבור שאני המסבב להם, כי גם בשעת קלקלתם נתכוונתי בהם שיעשו תשובה ויתוודו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי ירמוז</span></b> כי אחר הוידוי ילך עמם בקרי ויביא אותם עוד בארץ אויביהם עד שייכנע לבבם הערל. והוא רמז שהביאם אל הארץ ולא נכבשה לפניהם אבל היו להם צרים ואויבים שם, כמו שנאמר ויאמרו צרינו (נחמיה ד ה), ויהי כאשר שמעו אויבינו (שם פסוק ט). והארץ ביד העמים הייתה, כמו שאמר עזרא בתפלתו (שם ט לו לז), הנה אנחנו היום עבדים, והארץ אשר נתת לאבותינו לאכול את פריה ואת טובה הנה אנחנו עבדים עליה, ותבואתה מרבה למלכים אשר נתת עלינו בחטאתינו, ועל גויתינו מושלים ובבהמתנו כרצונם, ובצרה גדולה אנחנו.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזכרתי את בריתי יעקוב
id: 0326
nru: מב
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי הוא מושך עצמו ואחר עמו, וזכרתי את בריתי ברית יעקוב, וכן הנבואה עודד הנביא (דהי'ב טו ח), ראשיכם שבטיכם (דברים כט ט). <b>'והארץ אזכור'</b>, טעמו אזכור הארץ שפרעה השבתות ונעזבה מהם, ואזכור שהם רצו את עונם. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן על דרך האמת,</span></b> שיאמר וזכרתי יעקב ויצחק ואברהם שהם בני ברית, שכל המידות נקראו כן בהיותם בברית, והארץ הכלולה מהם אזכור בכלל. <br>
<br>
<b>ורבותינו רמזו כן, אמרו (ויק'ר לו ה): <br>
</b><blockquote>ולמה הוא מזכיר זכות הארץ עימהם? <br>
אמר רבי שמעון בן לקיש משל לאדון שהיו לו שלוש בנות ושפחה אחת מגדלתן, <br>
כל זמן שהאדון שואל בשלום בנותיו היה אומר שאלו לי בשלום מגדלתן.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופירוש והארץ תעזב מהם
id: 0326
nru: מג
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 26
htm:
</b>כי גם אחרי הזכירה תעזב מהם, רמז כי אחרי פקידת כורש נעזבה מהם ורצתה השמיטות עד אחרי תשע עשרה שנה שנבנה הבית, וקדשו העיר בשתי תודות (נחמיה יב לא), וחזרה קדושת הארץ וכרתו אמנה ויאמרו (שם י לב): ונטש את השנה השביעית ומשא כל יד. כל הקורות אותם רמוזות בפרשה הזאת.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0327
htm:
<div id='title1'>רמבן, ויקרא               פרק כז</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): וידבר ה' אל משה לאמר וגו' איש כי יפלא - <br>
</span></b>גם זו הפרשה דבוקה, שהייתה בהר סיני מחוברת אל התוכחות, כי היא במשפטי היובל כמו שהזכיר במקדיש שדה מקנה ושדה אחוזה, אלא שכלל משפטי כל הנודרים בפרשה אחת. ולכך אמר בסוף (פסוק לד): אלה המצוות אשר ציווה ה' את משה אל בני ישראל בהר סיני, על כל הנאמרות למעלה, כי מכאן ואילך ידבר במצוות אהל מועד.<br>
<br>
<b>(כו): לא יקדיש איש אותו - <br>
</b><blockquote>לשם קורבן אחר, לפי שאינו שלו, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> שיאמר אין צורך להקדיש אותו כי אם הוא שור או שה לה' הוא מעצמו, והנה הוא כמו שלילות. ובמשנה תורה אמר (דברים טו יט): כל הבכור אשר יולד בבקרך ובצאנך הזכר תקדיש לה' אלוהיך, שיהא קדש ותנהוג בו קדושה שלא תעבוד בו ולא תגוז אותו ותאכלנו לפני השם כאשר יפרש.<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם בבהמה הטמאה ופדה בערכך
id: 0327
nru: כז
pch: בחוקותיי
lvr: C0326
prk: 27
htm:
</b><blockquote>אין מקרא זה מוסב על הבכור, שאין לומר בבכור בהמה טמאה <b>'ופדה בערכך'</b>, וחמור אין זה, שהרי אין פדיון פטר חמור אלא טלה והוא מתנה לכהן ואינו הקדש. <br>
אלא הכתוב מוסב על ההקדש, שלמעלה דיבר בפדיון בהמה טהורה שהוממה, <br>
וכאן דיבר במקדיש בהמה טמאה לבדק הבית, <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן שנתרץ, </span></b>כי לפי שאמר אך בכור אשר יבוכר לה' בבהמה לא יקדיש איש אותו, חזר ואמר ואם בבהמה הטמאה הוא הבכור שהקדיש ופדה בערכך, לפרש שאין בכור נוהג בבהמה טמאה, אלא בפטר חמור שכבר נתפרש דינו (שמות יג יג), ולימד שאפילו הקדישו אינו קדוש כדין בכור אלא כשאר הקדש הוא ונפדה, ולכך אמר שיפדה אותו המקדיש בתוספת חומש ואחר יקנה אותו בערכך. והכתוב של מעלה (פסוק יא): ואם כל בהמה טמאה אשר לא יקריבו ממנה, על פי פשוטו בבהמה טמאה. <br>
<br>
<b>ועל מדרש רבותינו (תמורה לב ב):<br>
</b><blockquote> הכתוב מיותר בעבור שכפל <b>'טמאה אשר לא יקריבו ממנה קורבן לה''</b>, לפיכך ידרשו ואם כל בהמה טמאה ואשר לא יקריבו ממנה קורבן לה', לרבות בעלי מומין קבועין שאין מקריבים מהן קורבן לה'.<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
id: 0401
htm:
<div id='title1'>רמבן, במדבר               פרק א</div><br>

	<br>
<div id='title1'>הקדמת רמב'ן לספר במדבר</div><br>
אחר שביאר תורת הקרבנות בספר השלישי, התחיל עתה לסדר בספר הזה <b>המצות שנצטוו בענין אהל מועד.</b> וכבר הזהיר על טומאת מקדש וקדשיו לדורות. ועתה יגביל את המשכן בהיותו במדבר כאשר הגביל הר סיני בהיות הכבוד שם. צוה <b><span id='katom'>והזר הקרב יומת,</span></b> כאשר אמר שם <b><span id='katom'>כי סקול יסקל.</span></b> וצוה <b><span id='katom'>ולא יבאו לראות כבלע את הקדש ומתו,</span></b> כאשר הזהיר שם: <b><span id='katom'>פן יהרסו אל ה' לראות וגו'.</span></b> וצוה <b><span id='katom'>ושמרתם את משמרת הקדש ואת משמרת המזבח,</span></b> כאשר אמר שם <b><span id='katom'>וגם</span></b> <b><span id='katom'>הכהנים הנגשים אל ה' יתקדשו וגו'</span></b> <b><span id='katom'>והכהנים והעם וגו'.</span></b> והנה צוה איך תהיה משמרת המשכן וכליו ואיך יחנו סביב: <b><span id='katom'>ויעמוד העם מרחוק. </span></b>והכהנים הנגשים אל ה', איך יתנהגו בו בחנותו ובשאת אותו, ומה יעשו במשמרתו, והכל מעלה למקדש וכבוד לו, כמו שאמרו: <b>אינו דומה פלטרין של מלך שיש לו שומרין לפלטרין שאין לו שומרין.<br>
<br>
</b>והספר הזה כולו במצות שעה שנצטוו בהם בעמדם במדבר, ובנסים הנעשים להם, לספר כל מעשה ה' אשר עשה עימהם להפליא. וספר כי החל לתת אויביהם לפניהם לחרב, וצוה איך תחלק הארץ להם.<br>
ואין בספר הזה מצות נוהגות לדורות זולתי קצת מצות, ובענייני הקרבנות שהתחיל בהן בספר הכהנים ולא נשלם ביאורן שם, והשלימן בספר הזה.<br>
<br>
<div id='title1'>רמב'ן לבמדבר פרק א</div> <br>
<span id='pink'><b>(א):</b></span> בעבור שהפסיק במצוות השמיטה והיובל שאמרו שהיו בהר סיני, חזר ואמר כאן שהיה הדבור הזה באהל מועד ככל הדברות אשר הזכיר מתחילת ספר ויקרא, וכן יהיו כולם מכאן ואילך באהל מועד, כי מעת שהוקם המשכן ויקרא אליו השם מאהל מועד לא נדבר לו אלא משם. והזכיר כאן במדבר סיני להגיד שלא נסעו משם עד שנמנו, כי המניין השני היה בערבות מואב. והדבור באהל מועד:<br>
 <br>
<span id='pink'><b>(ב - ג): כל יוצא צבא בישראל - <br>
</b></span>מגיד שאין יוצא לצבא פחות מבן עשרים שנה. <br>
 <br>
<b>שאו את ראש כל עדת בני ישראל - <br>
</b><blockquote>כמו שאומרים לקוסטינר ארים רישיה דדין, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואפשר שיהיה הטעם בזה,</span></b> בעבור שאינו חזק למלחמה בפחות מעשרים, וכמו שאמרו (אבות ה כא): בן עשרים לרדוף. <br>
 <br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן</span></b> שיהיה פירוש <b>'כל יוצא צבא'</b>, כל היוצאים להקהל בעדה, כי הנערים לא יקהלו בתוך העם. כי כל אסיפת עם תקרא <b>'צבא'</b>, וכן לצבא צבא בעבודת אהל מועד (להלן ח כד), ישוב מצבא העבודה (שם פסוק כה), במראות הצובאות אשר צבאו (שמות לח ח), וכן צבא השמים (מ'א כב יט), וכל צבאם ציוויתי (ישעיה מה יב). ולכך יפרש באנשי המלחמה, מצבא המלחמה (להלן לא יד), והתיחשם בצבא במלחמה (דהי'א ז מ). ואמר כאן <b>'כל יוצא צבא'</b>, כדרך כל יוצאי שער עירו (בראשית לד כד). ואמר לצבאותם - שהם צבאות רבות, כי כל שבט ושבט צבא גדול:<br>
<b><span id='katom'>והלשון שכתב רש'י, כמו שאומרים לקוסטינר ארים רישיה דפלן, לא נתברר לי</span></b> למה דרשו אותו לגנאי, אם מפני שמתו במדבר, ובמטה לוי אמר (להלן ג טו): <b>'פקוד'</b> לפי שלא היו בכלל גזרה, והלא במנין שני של באי הארץ נאמר כן (להלן כו ב): שאו את ראש כל עדת בני ישראל. אבל בהגדה של ויקרא רבה דורש לשבח. <br>
אין שאו אלא לשון גדולה, כמו דכתיב (בראשית מ יג): ישא פרעה את ראשך והשיבך על כנך, אמר הקב'ה לישראל, נתתי לכם תלוי ראש ודמיתי אתכם לי, כשם שיש לי תלוי ראש על כל באי עולם שנאמר (דה'י א כט יא): לך ה' הממלכה והמתנשא לכל לראש, אף לכם עשיתי תלוי ראש, שנאמר שאו את ראש כל עדת בני ישראל, לקיים מה שנאמר (תהילים קמח יד): וירם קרן לעמו, וכן הוא אומר (דברים כח א): ונתנך ה' אלוהיך עליון על כל גויי הארץ. <br>
 <br>
<b>ושוב מצאתי במדבר סיני רבה (א ט) שאמרו: <br>
</b><blockquote>אמר רבי פנחס אמר רבי אידי: מאי דכתיב בראש הספר שאו את ראש, <b>'רוממו את ראש'</b> <b>'גדלו את ראש'</b> לא נאמר, אלא שאו את ראש? כאדם שאומר לקוסטינר סב רישיה דפלן.<br>
</blockquote> כאן נתן רמז למשה, <b>'שאו את ראש'</b> שאם יזכו יעלו לגדולה כמה דכתיב ישא פרעה את ראשך והשיבך על כנך, ואם לא יזכו ימותו כולם כמה דכתיב (בראשית מ יט): ישא פרעה את ראשך מעליך ותלה אותך על עץ. והנה הלשון כפי הכוונה יתפרש בטובה לטובים, וכיון שהוא לשון גדולה ונאמר כן במניין הראשון אמר כן במניין השני:<br>
 <br>
<span id='pink'><b>תפקדו אותם - <br>
</b></span>עניין <b>'פקידה'</b> זיכרון והשגחה על דבר, כלשון וה' פקד את שרה כאשר אמר (בראשית כא א), והוא פתרונו בכל מקום, לא ימלט מהן איש על דעתי, וגם <b>'פקדון'</b> מפני ששמירתו והשגחתו עליו. וכאשר ציווה למנות את ישראל יאמר <b>'תפקדו אותם'</b>, לרמוז שלא יספרם רק שיתנו כופר נפשם מחצית השקל ובהם ישגיח וידע מספר העם. ואמר בדוד מספר מפקד העם (ש'ב כד ט), כי ידע מספרם בפקידת הכופר, כי רחוק הוא אצלי שלא יזהר דוד במה שאמר הכתוב (שמות ל יב): ולא יהיה בהם נגף בפקוד אותם. ואם אולי טעה דוד, למה לא עשה יואב שקלים, והיה דבר המלך נתעב אצלו והוא אמר לו למה יבקש זאת אדני למה יהיה לאשמה לישראל (דהי'א כא ג), ולמה לא ימנם בשקלים שלא יחטא. <br>
<b><span id='katom'>אבל כפי דעתי </span></b>היה הקצף עליו בעבור שמנאם שלא לצורך, כי לא היה יוצא למלחמה ולא עושה בהם דבר בעת ההיא, רק לשמח לבו שמלך על עם רב, והוא מאמר יואב (ש'ב כד ג): ויוסף ה' אלוהיך אל העם כהם וכהם מאה פעמים ואדוני המלך למה חפץ בדבר הזה. <br>
 <br>
<b>וראיתי במדבר סיני רבה (ב יז): </b><br>
<blockquote>ר' אליעזר בשם ר' יוסי בן זמרא אמר: כל זמן שנמנו ישראל לצורך לא חסרו, שלא לצורך חסרו, איזה זמן נמנו לצורך בימי משה ובדגלים ובחלוק הארץ, שלא לצורך בימי דוד:<br>
</blockquote> <br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד שנפרש</span></b> ונאמר כי דוד ציווה למנות כל איש ישראל, רצוני לומר מבן שלוש עשרה שנה ומעלה שהוא איש, כי לא נזכר במניינו <b>'מבן עשרים שנה ומעלה'</b>, אבל אמר לכו ספרו את ישראל וגו' ואדעה את מספרם (דה'י א כא ב), וזה היה עונשו, כי הכתוב לא הרשה למנות רק מבן עשרים שנה ומעלה בשקלים. ומפני שזה איננו מפורש בכתוב טעה בו, כי חשב במה שאמר <b>'ולא יהיה בהם נגף'</b> שהוא בשקלים שהם כופר להם, אבל יואב נתן לבו וחשש לדבר. והכתוב מעורר לבי בזה, במה שאמר (שם כז כג כד): ולא נשא דוד מספרם למבן עשרים שנה ולמטה כי אמר ה' להרבות את ישראל ככוכבי השמים יואב בן צרויה החל למנות ולא כלה ויהי בזאת קצף על ישראל, היה נראה שמנין יואב היה למטה מבן עשרים, והוא היה הקצף, שאין ה' חפץ שיהו כל ישראל בגדר מנין, שהוא ירבם ככוכבי השמים כאשר אמר (בראשית טו ה): אם תוכל לספור אותם. <br>
והכתוב שאמר במניין ההוא (דה'י א כא ה): ויהיו כל ישראל אלף אלפים ומאה אלף איש שולף חרב, אין ענינו שהיו כולם יוצא צבא בישראל, אבל פתרונו שהיו בריאים וחזקים למלחמה, הגיד כי לא מנה החולים והחלשים והזקנים מפני שהיה דבר המלך נתעב אצלו. וזה עניין הגון מאד. ועל דעת מדרש אגדה (ברכות סב ב): שהיה שם מנין ממש, טעו כלם. ולכך אמר (ש'ב כד א): לך מנה את ישראל, וכתיב (שם פסוק י): אחרי כן ספר את העם, כי בתורה לא נזכרה בהם ספירה כלל, כי טעם <b>'במספר שמות'</b> יגידו כל אחד שמותם בפקוד אותם בכופר:<br>
 <br>


autr: רמבם
trm: : ואת כל העדה הקהילו באחד לחדש השני
id: 0401
nru: יח
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 01
htm:
יזכיר זריזות משה רבנו במצוות השם, כי ביום הדבור לקח את הנשיאים והקהיל כל העדה והתחיל לפקוד אותם. אבל לא נשלם המניין ביום אחד, ולכך חזר ואמר (בפסוק יט): ויפקדם במדבר סיני, להודיע שהיה במקום ההוא המניין, לא ביום ההוא:<br>
 <br>
<span id='pink'><b>ויתילדו על משפחתם לבית אבתם - <br>
</b></span><blockquote>הביאו ספרי ייחוסיהם ועדי חזקת לידת כל אחד ואחד להתייחס על השבט, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'> <br>
ואיננו נראה</span></b> שיהיו צריכין להביא שטר ועדים על יחוסיהם לשבטיהם, אבל <b>'ויתילדו'</b> שנמנו תולדותם למשפחותם לבית אבותם. <br>
<b><span id='katom'>הטעם, </span></b>לומר כי כאשר ציווה אותם משה כן מפי הקב'ה נקהלו כל העדה כולם אל פתח אהל מועד, חוץ מערב רב אשר לא מבני ישראל המה כי ניכרים היו בהם מיום שיצאו ממצרים. והנה הביאו כל העדה איש שקלו, ואמרו לפני משה והנשיאים, אני פלוני נולדתי לפלוני ממשפחת פלוני שהוא לשבט ראובן וזולתו, ומשה נותן שקלי כל שבט ושבט במקום מיוחד, וידע מספר הפרט והכלל. והראיה בזה, כי במנין השני שהזכיר המשפחות לא אמר שם <b>'ויתילדו'</b> ולא הזכיר <b>'במספר שמות לגלגלותם'</b>, כי מעת שחנו לדגליהם נבדלו השבטים זה מזה ונודעו המשפחות לאיזה שבט המה, ולא הוצרכו שם רק לדעת כמה משפחות בשבט, והמשפחה תמנה אנשיה לגלגלותם לא במספר שמותם, ולכן לא הוצרך להיות נשיאים במניין ההוא. <br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote><b>'ויתילדו'</b> בקשו מתי נולדו, בעבור חשבון עשרים שנה:<br>
<b></b></blockquote><b></b> <br>


autr: רמבם
trm: : לבני יוסף לבני אפרים
id: 0401
nru: לב
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 01
htm:
הקדים אפרים למנשה וייחס יוסף עליו, וכן למטה בדגלים (להלן ב יח כ), כי היה בעל דגל, והוא הבכור ואחיו משנהו כברכת יעקב (בראשית מח כ). ועוד כי היו בני אפרים רבים מבני מנשה. אבל במנין השני בערבות מואב הקדים מנשה, כי היו בעת ההיא בני מנשה הרבים ולקחו נחלתם תחלה, וכן בנשיאי הארץ הקדימו וייחס יוסף עליו (להלן לד כג). אבל במרגלים הקדים אפרים, אבל ייחס יוסף על מנשה, למטה יוסף למטה מנשה (להלן יג יא). <br>
 <br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי על דרך אגדה,</span></b> כי בעבור הדיבה שהביא יוסף על אחיו (בראשית לז ב): יחס עליו מוציא הדיבה. או שחלק כבוד לשניהם, והיה די לאפרים בכבוד נשיאו:<br>
 <br>


autr: רמבם
trm: : ויהיו כל פקודי בני ישראל לבית אבתם וגו' כל יצא צבא בישראל
id: 0401
nru: מה
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 01
htm:
הוצרך הכתוב להגיד מספר הכלל לאחר שהגיד הפרטים, כי נצטווה משה ואהרן שידעו מספר מפקד העם, וידעו מספר כל שבט, כי כן דרך המלכים במנותם את העם. ולא הבינותי טעם המצווה הזאת למה ציווה בה הקב'ה, כי היה צורך שיתייחסו לשבטיהם בעבור הדגלים, אבל ידיעת המספר לא ידעתי למה ציווה שידעו אותו. <br>
<b><span id='katom'>אולי </span></b>להודיעם חסדו עליהם כי בשבעים נפש ירדו אבותיהם מצרימה ועתה הם כחול הים, כך וכך בני עשרים. ואחרי כל דבר ומגפה ימנם, להודיע כי הוא משגיא לגויים ימחץ וידיו תרפינה. וזהו שאמרו רבותינו מרוב חבתם מונה אותם כל שעה. ועוד כי הבא לפני אב הנביאים ואחיו קדוש ה' והוא נודע אליהם בשמו יהיה לו בדבר הזה זכות וחיים, כי בא בסוד העם ובכתב בני ישראל וזכות הרבים במספרם, וכן לכולם זכות במספר שימנו לפני משה ואהרן כי ישימו עליהם עינם לטובה, יבקשו עליהם רחמים, ה' אלהי אבותיכם יוסף עליכם ככם אלף פעמים ולא ימעיט מספרכם, והשקלים כופר על נפשותיכם:<br>
 <br>
<b>ובמדבר סיני רבה ראיתי כך:<br>
</b><blockquote>במספר שמות לגולגלותם, אמר לו הקב'ה למנותם בכבוד ובגדולה, לכל אחד ואחד, לא תהיה אומר לראש המשפחה <b>'כמה במשפחתך'</b> <b>'כמה בנים יש לך'</b>, אלא כולהון יהון עוברים לפניך באימה ובכבוד ואתה מונה אותם, הדא הוא דכתיב (פסוק יח): במספר שמות מבן עשרים שנה ומעלה לגולגלותם. <br>
</blockquote> <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שנאמר עוד,</span></b> כי היה זה כדרך שהמלכות עושה בבואם למלחמה. כי עתה היו מזומנים ליכנס לארץ ולבא במלחמה עם מלכי האמורי אשר בעבר הירדן ועם השאר כולם, כמו שאמר (להלן י כט): נוסעים אנחנו אל המקום אשר אמר ה', והיו משה והנשיאים צריכין לדעת מספר חלוצי צבא המלחמה וכן מספר כל שבט ושבט ומה יפקוד עליו בערבות מואב במערכות המלחמה, כי התורה לא תסמוך על הנס שירדוף אחד אלף. וזה טעם <b>'כל יוצא צבא בישראל'</b>, כי המניין מפני צבא המלחמה. ועוד שיחלק להם הארץ למספרם, וידע כמה חבלים יפלו להם מן הארץ הנכבשת להם. כי לולי דבר המרגלים היו נכנסים שם מיד:<br>
 <br>


autr: רמבם
trm: : והלווים למטה אבותם לא התפקדו בתוכם
id: 0401
nru: מז
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 01
htm:
הנה מתחלה ראה משה מדעתו שלא למנות הלווים, מפני שנאמר לו (פסוק ד): ואתכם יהיו איש איש למטה וגו', כי לכל המטות הנמנים יהיו נשיאיהם, ובעבור שלא מינה מבני לוי נשיא לא מנה אותם. והנה משה מסופק בעניין הלווים ולא ידע מה יעשה להם, וכאשר השלים כל הפקודים בעם ונשארו הלווים לבדם פירש לו הקב'ה שלא ימנה אותם בתוך בני ישראל, וימנה אותם לבדם כי יפקידם על משכן העדות. ואמר (להלן ג יד): פקוד את בני לוי, שיפקדם הוא לבדו בלא הנשיאים, והוא קרא אהרן שיהיה עמו כי הוא נשיא השבט ההוא, וכאשר היו נשיאי ישראל בשבטיהם כן יהיה נשיא הלווים בם. <br>
<b><span id='katom'>ואולי זה</span></b> טעם הנקוד על ואהרן (שם פסוק לט), כי לא היה הוא על פי ה' בפירוש. ואחרי כן בפקודת הלווים על עבודתם ועל משאם קרא משה לנשיאי העדה שיהיו עמו, כמו שנאמר (להלן ד מו): אשר פקד משה ואהרן ונשיאי ישראל את הלווים, כי נכון הוא שיסכימו כולם ויראו בתיקון המשמרות. וגם שם חזר ואמר במקום אחר (להלן ד לז מה): אשר פקד משה ואהרן על פי ה' ביד משה, שכבר רמז בנקוד כי אהרן היה עמו חובה שראה משה לעשות כן, ונשיאי העדה רשות שקראם משה לנהוג בהם כבוד. ובמסכת בכורות (ד א): אמרו, כי הנקודה על אהרן לרמוז שלא נמנה הוא במניין הלווים כלל:<br>
 <br>


autr: רמבם
trm: : איש על דגלו באתת
id: 0402
nru: ב
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 02
htm:
</b><blockquote>כל דגל יהיה לו מפה צבועה תלוויה בו, צבעו של זה לא כצבעו של זה, צבע כל אחד כעין אבנו הקבועה בחשן, ומתוך כך כל אחד מכיר את דגלו, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>וכתב ר'א: <br>
</b><blockquote>סימנים היו בכל דגל, וקדמונינו אמרו שהיה בדגל ראובן צורת אדם ומצוירים עליו דודאים, ובדגל יהודה צורת אריה כי בו המשילו יעקב (בראשית מט ט), ובדגל אפרים צורת שור מטעם בכור שורו (דברים לג יז), ובדגל דן צורת נשר, עד שידמו לכרובים שראה יחזקאל הנביא:<br>
</blockquote><br>
והיה אהל מועד בתוך האמצע ומחנה הלווים  סביביו בתוך המחנות, כעניין שהוזכר בספר יצירה, והיכל קודש מכוון באמצע. והנה הפאות תחילתן מן המזרח כמהלך השמש, ואחריו הדרום ואחריו המערב ואחריו הצפון. ושמו דגל יהודה במזרח, כי הוא נוסע בראשונה שהוא הנגיד, כמו שציוה ה' (שופטים א ב ושם כ יח): יהודה יעלה בתחילה, וראובן בדרום לכבוד הבכורה. והנה שני הדגלים הסמוכים היו ללאה עם בכור שפחתה הנולד על ברכיה, ודגל אחד לבני רחל במערב, ודגל בני השפחות בצפון אחרונים. <br>
<br>
<b>ועוד ראיתי במדרש (במדב'ר ב ט): <br>
</b><blockquote>וכשם שברא הקב'ה ארבע רוחות בעולם כך סבב לכיסאו ארבע חיות, ולמעלה מכלן כסא הכבוד, וכנגדן סדר הקב'ה הדגלים למשה. אמר לו מזרח שממנו יוצא אור לעולם יהא כנגדו יהודה שהוא בעל מלוכה, ועליו שבט יששכר שהוא בעל תורה, ועליו מטה זבולן שהוא בעל עשירות, כמה דכתיב (בראשית מט יג): זבולון לחוף ימים ישכן, כמו שנאמר (דברים לג יט): כי שפע ימים ינקו, יסעו בראשונה כמו שנאמר (מיכה ב יג): ויעבר מלכם לפניהם וה' בראשם. דרום, טללי ברכה וגשמי ברכה יוצאין ממנו לעולם יהא כנגדו ראובן שהוא בעל תשובה, והתשובה מדה טובה ורחמיו של הקב'ה באין לעולם בשעה שעושין תשובה, ועליו גד שהוא בעל גבורה, ראובן בתשובה וגד בגבורה ושמעון באמצע לכפר עליו, ושניים יסעו, שהתשובה היא שניה לתורה. מערב, אוצרות שלג ואוצרות ברד וקור וחום, וכנגדן אפרים ומנשה ובנימן, ושכינה לעולם במערב בגבול בנימן שנאמר (דברים לג יב): לבנימן אמר ידיד ה' ישכון לבטח עליו, ושלישים יסעו, נאה לתורה ולתשובה גבורה כדי שיתגבר אדם בתורה ויתגבר על יצרו. צפון, משם החשך יוצא לעולם, וכנגדו שבט דן למה שהוא החשיך העולם בע'ז שעשה ירבעם שנאמר (מ'א יב כט): ואת האחד נתן בדן, ועליו שבט אשר להאיר את החשך, שנאמר (דברים לג כד): וטובל בשמן רגלו, ועליו שבט נפתלי שהוא בעל ברכה. לאחרונה יסעו, שכל מי שעובד ע'ז הולך לאחור ולא לפנים.<br>
</blockquote> ועוד דורשים שם כנגד ארבע מחנות המלאכים וכו' שם במדרש. היה הכל בחכמה וכבוד וגדולה לישראל, ולכך יזכיר הכתוב הכל בפרט:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה תולדות אהרן ומשה וגו'
id: 0403
nru: א
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 03
htm:
</b><blockquote>ואינו מונה אלא בני אהרן, ונקראו תולדות משה לפי שלמדן תורה, מלמד שכל המלמד חברו תורה מעלה עליו הכתוב כאילו ילדו. ביום דבר ה' את משה - נעשו אלו תולדות שלו שלמדו מה שלמד מפי הגבורה,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ואין ביום דבר ה' אל משה בהר סיני - <br>
</span></b>אלא לומר שהיו אלה תולדותם ביום שדבר השם אל משה בהר סיני, ואמר כי מתו נדב ואביהוא ואין להם היום תולדות רק אלעזר ואיתמר. והזכיר זה, לומר כי ביום דבר ה' אל משה בהר סיני נבחרו אלה למשחה אותם ולהיות להם משחתם לכהונת עולם, ושאר השבט לא נצטווה בבחירתו עד עתה. וטעם הזכיר תולדות אהרן ומשה במקום הזה, כי כאשר השלים מספר כל ישראל לתולדותם לבית אבותם ורצה להזכיר תולדות שבט לוי התחיל בראשי השבט ההוא:<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> כי טעם <b>'תולדות אהרן ומשה'</b>, לומר שהיו בני אהרן כוהנים משוחים נבדלים מן השבט להיותם קדש קדשים, ותולדות משה משפחת העמרמי אשר יזכיר למטה (פסוק כז), כי אין בעמרמי זולתי בני משה נמנים בלווים . וזה כעניין שכתוב (דברי הימים א כג יג יד): בני עמרם אהרן ומשה ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים ומשה איש האלוהים בניו יקראו על שבט הלוי. והדרש סמכוהו מפני שלא פירש <b>'ואלה שמות בני משה'</b> כאשר עשה בבני אהרן, לרמוז כי בני אהרן גם הם תולדות למשה מפני שלמדם תורה, כי התורה תפרש ותרמוז:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על פני אהרן אביהם
id: 0403
nru: ד
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 03
htm:
</b><blockquote>בחייו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ואין העניין להגיד שכהנו בחיי אביהם, כי כל איש מבני אהרן הכהנים יכהן בחיי אביו, רק בעבור שאמר <b>'הכהנים המשוחים'</b> שהיו גם הם ככהנים גדולים נמשחים כמוהו בחייו ולא יעשה כן לדורות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> כי <b>'על פני'</b> יחזור על הרחוק, וימת נדב ואביהוא לפני ה' על פני אהרן אביהם בהקריבם אש זרה, וכך נאמר בדברי הימים (א כד ב): וימת נדב ואביהו לפני אביהם ובנים לא היו להם ויכהנו אלעזר ואיתמר. וטעם <b>'לפני ה''</b>, שמתו בנס שבא מאתו, וכן נאמר במרגלים (להלן יד לז): במגפה לפני ה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וידבר ה' אל משה במדבר סיני
id: 0403
nru: יד
pch: במדבר
lvr: C0401
prk: 03
htm:
</b>בעבור שהזכיר (פסוק א): ביום דבר ה' את משה בהר סיני, חזר ואמר כי לא הייתה צואת הפקידה של הלווים  בהר סיני, כי בחירת תולדות בני אהרן לבדם הייתה בהר סיני ביום צוותו על מעשה המשכן, אבל הלווים  לא נצטווה בבחירתם בהר סיני, רק במדבר סיני באהל מועד כמו המצווה הנזכרת בבני ישראל:<br>
והנה לא היו שבט הלווים  כשאר השבטים, כי מבן חדש ומעלה לא היו רק עשרים ושנים אלף (להלן פסוק לט), ומבן שלשים שנה כולם שמנת אלפים (להלן ד מח), והנה לא יגיעו מבן עשרים שנה ומעלה לחצי שבט מישראל הפחות שבכולם, ועדין לא נשאו הארון שתהיה הקדושה מכלה בהם. <br>
<b><span id='katom'>וזה תמיה</span></b><span id='red'> איך לא יהיו עבדיו וחסידיו ברוכי ה' כשאר כל העם? <br>
</span><b><span id='katom'>ואני חושב,</span></b> שזה חיזוק למה שאמרו רבותינו (תנחומא וארא ו): כי שבטו של לוי לא היו בשעבוד מלאכת מצרים ובעבודת פרך. והנה ישראל, אשר מררו המצריים את חייהם בעבודה קשה כדי למעטם, היה הקב'ה מרבה אותם כנגד גזרת מצרים כמו שאמר (שמות א יב): וכאשר יענו אותו כן ירבה וכן יפרוץ, וכאשר נאמר עוד בגזרת אם בן הוא והמיתן אותו וירב העם ויעצמו מאד (שם פסוק כ), כי היה הקב'ה אומר נראה דבר מי יקום ממני או מהם, אבל שבט לוי היו פרים ורבים כדרך כל הארץ ולא עלו למעלה כשאר השבטים. <br>
<b><span id='katom'><br>
ואולי </span></b>היה זה מכעס הזקן עליהם, כי שמעון שהוא עכשיו מרובה באוכלוסין נתמעט בכניסתו לארץ לעשרים ושנים אלף, ולוי שהוא שבט חסידיו לא נתמעט במגפה:<br>
לא החל הכתוב במשמרות הלווים  מן המזרח כאשר עשה בדגלים, מפני שאין שם משמרת ללווים  רק לאהרן ובניו הכוהנים ולמשה שהוא כוהן הכוהנים. והחל מן המערב שהוא מעמד כנגד המזרח, אבל שם בדרום שהוא נכבד ממנו בני קהת שהם הנכבדים בלווים  ונתן להם הארון והקדש, ובמערב שם בני גרשון שהוא הבכור ונתן להם המשכן והאהל, ושם בצפון שהוא הרוח האחרון בני מררי ונתן להם תשמישי המקדש:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונתנו עליו כסוי עור תחש [ופרשו בגד כליל תכלת מלמעלה]
id: 0404
nru: ו
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
</b>בעבור מעלת הארון לא היה נראה עליו כסוי עור תחש, אבל היו מכסים אותו בפרוכת שהוא המסך לו, ומכסים את שניהם במכסה עור תחש בעבור הגשמים, ופורשים על הכל בגד כליל תכלת מלמעלה שיהיה נראה עליו הבגד הנכבד שהוא כעצם השמים לטוהר (במד'ר ד יג), אבל שאר כל הכלים השולחן והמנורה והמזבחות היה נראה עליהם מלמעלה מכסה עור תחש. <br>
<b><br>
<span id='katom'>ויש אומרים:</span><span id='pink'> כי טעם הכתוב ופרשו בגד כליל תכלת מלמעלה - לפרכת המסך, ונתנו עליו - <br>
</span></b>על הארון והפרוכת, כסוי עור תחש - וטעם ושמו בדיו - על כתפות הכהנים. והנכון כי <b>'ושמו'</b> שיתקנו אותם להיות יוצאים לשאת אותו בהם, כי היו הטבעות רחבים ויאריכו הבדים בהם כרצונם ובלבד שלא יסורו ממנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולחם התמיד עליו יהיה
id: 0404
nru: ז
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
</b>על השולחן עצמו יהיה הלחם, ועליהם בגד התכלת, וישימו על הבגד הזה בשלחן כל הכלים, ואחרי כן יפרשו על הכלים והשולחן בגד תולעת שני. כי לכבוד הלחם שהוא מסודר כהלכתו יפרשו בגד תכלת, להפריש בין השולחן ולחמו ובין הכלים. והיה המכסה העליון בבגד תולעת שני שהוא מראה אדום, בעבור שהשולחן סימן לכתר מלכות שהוא במידת הדין, אבל הארון ומזבח הזהב בבגד תכלת למדה הכלולה מן הכל. ומזבח העולה בבגד ארגמן, שהוא אדום יותר מן הראשון, כי שם יזרק הדם כופר נפשם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ופקדת אלעזר בן אהרן הכהן שמן המאור
id: 0404
nru: טז
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
</b>יאמר שהוא פקיד על כל אלו, ושיעורו <b>'פקודת כל המשכן ופקודת כל אשר בו'</b>. <br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי פירושו שיש לו פקידות גם במשכן ובכל כליו עם איתמר אחיו, רק לגודל מעלת אלעזר היה הוא פקיד על השמן ועל הקטורת לבדו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> כי הכתוב אומר (פסוקים כח לג): <b>'ביד איתמר'</b>, ופירש בכאן <b>'בקדש ובכליו'</b>, וכן אמר למעלה (ג לב): ונשיא נשיאי הלוי אלעזר בן אהרן הכהן פקדת שומרי משמרת הקדש, כלומר נשיא פקודת משמרת הקדש, שהם הנתונים ביד בני קהת. אבל פירוש <b>'פקדת כל המשכן'</b>, כי פקדת שמן המאור והקטורת והמנחה ושמן המשחה ופקדת כל המשכן בקדש וכל אשר בו בכלי הקדש הכל ביד אלעזר, והם הנזכרים בכאן (פסוק טו): שאמר וכלה אהרן ובניו לכסות את הקדש ואת כל כלי הקדש. <br>
והנה אלעזר אמרכל על שלשת הנשיאים, וגזבר למשמרת בני קהת, ואיתמר גזבר לגרשון ומררי. ומפני שלא הזכיר באלעזר <b>'ונשא'</b> כאמור בלווים , יראה שאינו נושא אותם, אבל הוא פקיד עליהם ונותן אותם מידו ליד בני קהת אשר יבחר בהם בזריזות וחסידות והם ישאו אותם ויחזירום לידו בהקים המשכן, וכן פקדת שומרי משמרת הקדש (לעיל ג לב), וכן ובשמות תפקדו את כלי משמרת משאם (להלן פסוק לב):<br>
<br>
<b>ועל דעת הירושלמי (שבת פ'י ה'ג): הכתוב בפירושי רש'י (שבת צב. ד'ה שכן): <br>
</b><blockquote>שהוא נושא אותם, יהיה משא גדול, כי הקטורת שס'ה מנה (כריתות ו א): ומשה רבנו לא פטמה לחצאין, ושמן המאור לשנה שלימה רב מאד קפ'ג לוגין, ומנחת התמיד לא ידענו לכמה ימים ישא ממנה. אבל היה אלעזר חזק ואמיץ כיעקב אבינו, וכן משה רבנו ואהרן אחיו, וקוי ה' יחליפו כח:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יבאו לראות כבלע את הקדש
id: 0404
nru: כ
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
</b><blockquote>כשמכניסין את הכלי לתוך נרתיקו כמו שפירש למעלה בפרשה זו, ופרשו עליו בגד פלוני וכסו אותו במכסה פלוני, ובלוע שלו זהו כסויו, <b>לשון רש'י. והוא דעתו של אונקלוס.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ורבותינו אמרו במסכת סנהדרין (פא ב): <br>
</b><blockquote>שזו אזהרה על הגונב כלי שרת שחייב מיתה והקנאין פוגעין בו, שהגנבה והגזל יקראו בליעה, מלשון חיל בלע ויקיאנו (איוב כ טו), והוצאתי את בלעו מפיו (ירמיה נא מד):<br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כפשוטו, שלא יבאו לראות כאשר יוסר פרכת המסך ויגלה הארון, רק אחרי כן כאשר יכוסה יבאו לשאת אותו. ויהיה <b>'כבלע את הקדש'</b>, כאשר יוסר הבנין מעל הארון שהוא הקדש, מלשון בלע ה' ולא חמל (איכה ב ב), יחד סביב ותבלעני (איוב י ח). והנה הלווים  מוזהרים שלא יגעו אל ארון הקדש ומתו רק בבדים ישאוהו, ועוד יזהירם שלא יבאו לראות כלל הסרת הבנין בעוד שיוריד אהרן את הפרכת, כעניין כי ראו בארון ה' (ש'א ו יט).</blockquote><b><span id='katom'> ויפה אמר. <br>
<br>
אבל ע'ד האמת טעם הכתוב, </span></b>כי בעבור היות כבוד יושב הכרובים שם הוזהרו הלווים  שלא יהרסו לראות את ה' עד שיורידו הכהנים את הפרכת, כי אז תראה הכבוד בחביון עזו, וישוב אל מקומו הראשון לקדש הקדשים, ויהיה כבלע את הקדש כפשוטו. <b>והמשכיל יבין:</b><br>
<br>
פרשת נשא<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת כל אשר יעשה להם
id: 0404
nru: כו
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
כתרגומו: <br>
</b><blockquote>ית כל דיתמסר להון, לבני גרשון, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן יהיה </span>'יעשה'</b> כמו ואיש במעון ומעשהו בכרמל (ש'א כה ב), נכסיו אשר הוא עושה בהן. <br>
<b><span id='katom'>והנכון יותר, </span>'כל אשר יעשה להם'</b> למשכן ולמזבח, כי כלים רבים להם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על פי אהרן ובניו תהיה כל עבדת בני הגרשני
id: 0404
nru: כז
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
</b><blockquote>ואי זה מן הבנים ממונה עליהם, איתמר, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> כי למה יזכיר אהרן. אבל פירוש <b>'על פי אהרן ובניו תהיה'</b>, שתהיה עבודתם על פיהם, הם ימנו בני הגרשוני על עבודתם, יאמרו פלוני מבני גרשון יהיה גזבר על עניין כך ויהיה משורר או שוער כך וישא מן היריעות כך, וגם במסע לא יפרקו ולא יטענו עד שיצוו אותם אהרן ובניו. והנה כולם צריכין לפקידה שהוא המנוי. ואלעזר אמרכל על כל שלשת הנשיאים, ואיתמר גזבר על גרשון ומררי. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ופקדתם עליהם במשמרת - <br>
</span></b>כי משה יהיה עימהם בעת המנוי כאשר יפקידו אליהם המשמרות, אבל ביד איתמר תהיה משמרתם, שכל אחד יחזיר כליו לידו בחנות המשכן ויאמר לו הרי לפניך כלים המסורים בידי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועמודי החצר סביב ואדניהם ויתדתם ומיתריהם
id: 0404
nru: לב
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 04
htm:
</b><blockquote>של עמודים, שהרי יתדות ומיתרי קלעים במשא בני גרשון היו. ויתידות ומיתרים היו ליריעות ולקלעים מלמטה שלא יגביהם הרוח, ויתדות ומיתרים היו לעמודים סביב לתלות בהם הקלעים לשפתם העליונה בכלונסות וקונדסין, כמו ששנינו במלאכת המשכן,<b> לשון רש'י.<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'> ואיני יודע </span></b>מה יעשו יתדות בעמודים. ועוד מה נשתנו יתדות של עמודים משאר היתדות שאלו לבני גרשון ואלו לבני מררי:<br>
<b><span id='katom'>ולא מצאתי </span></b>במשנת מלאכת המשכן שיהיו יתדות לעמודים. <br>
<b><br>
אלא כך שנו שם (פרק ה):<br>
</b><blockquote> היה מחבר את הקונדסין במיתרים ובעמודים ומחברן בתוך יתדות של האהל, וכשם שהיו יתדות למשכן כך היו יתדות לחצר, שנאמר (שמות כז יט): לכל כלי המשכן בכל עבודתו וכל יתדותיו וכל יתדות החצר (סביב): נחשת. זה לשון הברייתא.<br>
</blockquote>ולא נשנה שם שיהו יתדות לעמודים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל נפרש, </span></b>כי יתדות ומיתרים של קלעי החצר היו ביד בני מררי, ומיתרים ויתדות של משכן והאהל הם שהיו ביד בני גרשון, כי <b>'ואת מיתריהם ואת כל כלי עבודתם'</b> (בפסוק כו): כינוי ליריעות המשכן ולאהל מועד הנזכרים בראש הפסוק (בפסוק כה), לא לחצר. וכן אמר למעלה (ג כו): <b>'ואת מיתריו'</b>, שהוא רמז למשכן הנזכר (שם פסוק כה): לא לקלעי החצר. ודומה לזה, אך אל כלי הקדש ואל המזבח לא יקרבו (להלן יח ג), על <b>'שבט אביך'</b> הרחוק, לא על <b>'בניך'</b> הקרוב. וכן ופדויו מבן חדש תפדה (שם פסוק טז): שב אל בכור האדם, לא אל בכור הבהמה הטמאה, וכן רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי לשון הברייתא נראה לי,</span></b> שלא היו בני גרשון נושאים אלא בגדים לא נחושת ועצים כלל, והוא ששנינו (שם פרק יג): בני גרשון היו ממונים במערב והם ממונים על כלי הארוג. ואם כן יהיה פירוש <b>'ויתדותם'</b> של המשכן ושל עמודי החצר, <b>'ומיתריהם'</b> של עמודי החצר בלבד. וכן אמר למעלה (ג לו): קרשי המשכן ובריחיו ועמודיו ואדניו וכל כליו וכל עבודתו, ויכלול יתדותיו. ולכך יזכיר מיתרים בשניהם, ולא יזכיר יתדות רק בבני מררי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ובשמות תפקדו את כלי משמרת משאם - <br>
</span></b>שיפקיד ביד כל איש במספר שמות לגולגלותם כלי משאם, יאמר איש פלוני ישא מן הקרשים כך במספר, ופלוני מן הבריחים או העמודים כך במספר, לא שיצווה בני מררי בכללם ישאו כל הקרשים והאדנים והעמודים. והזכיר זה תחלה בבני מררי, בעבור כובד משאם אולי יקל כל אחד ממשאו ויטיל על חברו. והוא הדין גם בבני קהת וגרשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישלחו מן המחנה
id: 0405
nru: ב
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 05
htm:
</b>אחר שהקים את המשכן ציווה בשלוח הטמאים מן המחנה, שיהיה המחנה קדוש וראוי שתשרה בו שכינה. והיא מצווה נוהגת מיד ולדורות:<br>
<br>
(ה): ובעבור שמנה ישראל למשפחותם לבית אבותם והבדיל מהם ערב רב אשר בתוכם, השלים באשם הגזילות דין הגוזל את הגר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם מכל חטאת האדם
id: 0405
nru: ו
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 05
htm:
</b>כמו אשר יעשה האדם מכל חטאת לחטוא בהנה, מכל מה שיחטא איש באיש וכחש בעמיתו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר למעל מעל בה' - <br>
</span></b>שישבע בשמו לשקר ויאשם לפניו. ולפי שכבר הוזכר החטא הזה (ויקרא ה כ כו): ולא בא לחדש אלא גזל הגר, דבר בו בלשון קצרה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר בכאן איש או אשה - <br>
</span></b>מפני שאין דרך האשה לגזול ואולי לא יחייב אותה הכתוב בחומש ואשם כאיש:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והזכיר וכל תרומה לכל קדשי בני ישראל - (פסוק ט):<br>
</span></b>לומר שאם נתנו התרומה לכהן תהיה שלו, והגוזל אותה ממנו נדון בדין אשם גזילות, ולכך הזכירם בכאן. <br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שבא להשלים תורת הכהנים בתרומה, כי עדיין לא הזכירה רק ברמז, מלאתך ודמעך לא תאחר (שמות כב כח), וכן הם יאכלו בלחמו (ויקרא כב יא), אבל לא ביאר דין התרומה שתנתן לכהן כלל. והזכיר המעשר בסוף תורת כוהנים שיהיה קדש לה', ועכשיו בא לצוות בתרומה ובקדשים שיהיו לכהנים במתנת הבעלים שיתנו אותה להם לרצונם לומר שטובת הנאה לבעלים היא. ולא נזכרה מנחת הסוטה עם שאר המנחות בתורת כהנים, בעבור שהיא מנחת קנאות ואינה לכפרה, והשלים בכאן את דינה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>בעבור שיחס את העם לבית אבותם, נתן להם דת ודין לדעת הממזרים שאינם בני בעלי אמותם כאשר יבא חשד בלב האיש על אשתו. וכן השלים בקורבנות דין הנזיר, כי אחרי שהוקם המשכן ונבדלו מהם הטמאים, לקח מבחוריהם לנזירים אשר צבאו פתח אהל מועד לעמוד לפני ה' לשרתו ולברך בשמו. ועוד כי האשה שתדור בנזירות הפך הסוטה, ולפיכך אמר בפרשה (להלן ו ב): איש או אשה כי יפליא:<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו עוד (סוטה ב א): <br>
</b><blockquote>למה נסמכה פרשת נזירות לפרשת סוטה שכל הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי זנות יין ותירוש יקח לב (הושע ד יא). וגידול השער, הפך הבחורים המסלסלים שער ראשם להתנאות, והגידול יוליד דאגה בלב איש. ולפיכך הוא קדוש וצריך להשתמר מן הטומאה, כי הוא ככהן המשרת לאלוהיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל תרומה לכל קדשי בני ישראל
id: 0405
nru: ט
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 05
htm:
</b> יאמר כי תרומה אשר יקדישו בני ישראל אותה, כלומר שירימוה ויקדישוה, תהיה לכהן. כי בעבור שאין לתרומה שעור, אמר הכתוב כי כל אשר יפרישו ממנה תהיה לכהן כאשר יקריבו אותה הבעלים לתתה אליו, לא שיטלנה הכהן בזרוע, וזהו פשוטו של מקרא. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בספרי (נשא ל): <br>
</b><blockquote>רבי עקיבא אומר: בא הכתוב ללמדך שאם רצה לעשות כל גרנו תרומה רשאי ובלבד שישייר מקצת:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ועוד שנו שם בספרי: <br>
</b><blockquote><b>אשר יקריבו לכהן,</b> אמר ר' ישמעאל: וכי תרומה מקריבין לכהן, מה ת'ל אשר יקריבו לכהן לו יהיה? <br>
לפי שהוא אומר (שמות כג יט): ראשית בכורי אדמתך וגו', <br>
אבל לא שמענו מה יעשה בהם, ת'ל: אשר יקריבו לכהן לו יהיה, בא הכתוב ולימד על הבכורים שיהיו נתונין לכהן. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b>ופירש רש'י: <br>
</b><blockquote>וכי תרומה מקריבין לכהן, והלא הוא עצמו מחזר עליה בבית הגרנות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו מחוור.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>אבל פירושה, </span></b>(כי): על דעת רבי ישמעאל לא יבא לשון הקרבה בתורה אלא בקרבים על גבי המזבח, לפיכך דרש <b>'אשר יקריבו'</b> בבכורים שהם טעונין תנופה והגשה. יאמר הכתוב כי כל הבכורים אשר יקריבו הבעלים לשם, לכהן המקריב לו יהיה. ומה שאמר לפי שנאמר תביא בית ה' אלוהיך ואיני יודע מה יעשה בהן, לומר שעדיין לא למדנו בבכורים שיהיו ממתנות כהונה כלל ובכאן הוא שלימד עליהן תחילה שיהיו נתונין לכהן, אבל אחרי כן חזר ושנאה בפרשת כהונה (להלן יח יג): בכורי כל אשר בארצך לך יהיה, ששם חזר ושנה גם כן תרומה וקדשים כדי שיכלול כל מתנות כהונה יחד ויכרות בכולן ברית מלח (שם פסוק יט). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד לדברים שנתחדשו שם בפרשה</span></b>, כל טהור בביתך יאכלנו (שם פסוק יג). ולמדנו עוד מכאן, שיהו הבכורים לאנשי משמר שיקריבום, ואינם לכל כוהן שירצה כתרומה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואיש את קדשיו לו יהיו
id: 0405
nru: י
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 05
htm:
</b><b><span id='katom'>הנכון בכתוב הזה, </span></b>שיאמר שכל קדשי האדם יהיו שלו. לומר שכל הקדשים שלא יצוה בהם ליתן אותם לכהן יהיו לבעלים והם מותרים בהם אף על פי שנקראו קדש. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואיש אשר יתן לכהן - כאשר צויתיו, לו יהיה - <br>
</span></b>כי גם הקדשים אשר יצוה הכתוב לתתם לכהן יש לבעלים זכות בהן, שהם לכהן ההוא אשר יתנם לו האיש כממונו:<br>
<br>
והנה מעשר שני ונטע רבעי שאמר בהן הכתוב שיהיו קדש לה' (ויקרא כז ל, שם יט כד): הם לאיש כממונו, וכן מעשר בהמה (שם כז לב), אבל שאר הקדשים אשר יצוה בהם בפרשת ויקח קרח (להלן יח): שיתנו הם לכהן, אשר ינתנו לו מיד הבעלים, לא שיוכלו הכהנים לגזול אותם מהם, ומאלינו נלמד שטובת הנאה לבעלים.<b><span id='katom'> וזה הנכון בפשוטו, והוא דעתו של אונקלוס:</span></b><br>
<br>
<b>וכדרך זה נדרש בספרי (נשא לא) אמרו: <br>
</b><blockquote>כל הקדשים היו בכלל שנאמר ואיש את קדשיו וגו', משך הכתוב כל הקדשים ונתנם לכהנים ולא שייר מהם אלא תודה ושלמים ופסח ומעשר בהמה ומעשר שני ונטע רבעי שיהיו לבעלים. הזכירו אף תודה ושלמים ופסח מפני שאף הם לבעלים.<br>
</blockquote>אבל לא הוצרך הכתוב הזה בהם כלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא יצק עליו שמן
id: 0405
nru: טו
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 05
htm:
</b><blockquote>שלא יהא קרבנה מהודר, שהשמן קרוי אור והיא עשתה בחשך. <br>
<b>ולא יתן עליו לבונה -</b> שהאמהות קרויות לבונה שנאמר (שה'ש ד ו): אל גבעת הלבונה, וזו פירשה מדרכיהן (תנחומא נשא ג). <br>
<b>כי מנחת קנאות הוא</b> - הקמח הזה, מעוררת בה שתי קנאות קנאת המקום וקנאת הבעל (ספרי נשא נ),<b> לשון רש'י מדברי רבותינו:</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעת כל המפרשים </span>'כי מנחת קנאות הוא'</b> לומר בעבור שזאת המנחה מנחת עונש היא גרועה להיות שעורים בלא שמן ולבונה, כי המנחה אשר אזכרתה לרצון לה' באה סלת חטים בשמן ולבונה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> טעם <b>'כי מנחת קנאות הוא'</b> יחזור אל ראש הפסוק, יאמר שיביא האיש את הקרבן על אשתו כלומר במקומה, כי מנחת קנאות היא להזכיר עונה ואיננו ראוי שתביאנו היא משלה, אבל הוא יקריב מנחה לשם שיקנא את קנאתו וינקום את נקמתו ממנה:<br>
<b><span id='katom'>וטעם השעורים,</span></b> שתהיה סערת חמת ה' חמה יוצאה סער מתחולל על ראש הרשעה יחול, וכעניין צליל שעורים האמור בגדעון (שופטים ז יג): שפתרו אותו לסער ומהומה רבה. וכן בכלי חרס, סימן שתשבר ככלי יוצר, וכן העפר, כי עפר היא ואל עפר תשוב. וטעם <b>'הוא'</b> על הקמח, <b><span id='katom'>ויש לו סוד,</span></b> כי למטה (בפסוק יח): בהיותו ביד האשה אמר <b>'היא'</b>, ועתה הזכיר הזכרון תחלה, ואמר כי היא מזכרת עון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וביד הכהן יהיו מי המרים המאררים
id: 0405
nru: יח
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 05
htm:
</b><b><span id='katom'>אמרו המפרשים:</span></b> כי הכתוב קורא אותם על שם סופה שתהיה בהם מרה, כי ימר לה השם מאד ויאררו אותה. <br>
<br>
<b>ורבותינו כך אמרו </b>ב<b>ספרי (נשא נז):<br>
</b><blockquote>נקראו מרים על שם סופם שממררים את הגוף ומערערין את העון. <br>
</blockquote><br>
<b>אבל בגמרא (סוטה כ א) אמרו: <br>
</b><blockquote>שהכהן נותן במים דבר מר, והוא לעורר אותה.<br>
</blockquote>ואם כן כשאמר <b>'ובאו בה המים המאררים למרים'</b> היה ראוי שיאמר <b>'ובאו בה המים המרים למאררים'</b>. <br>
<br>
<b>ובספרי (נשא סח): עוד: <br>
</b><blockquote>ומחה אל מי המרים (פסוק כג), מגיד שהכתב עושה את המים מרים:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני כפשוטו,</span></b> כי האשה בשתותה את המים ימתקו לה כשאר המים, ואחרי כן בבואם בקרבה אם נטמאה יעוררו אותה ותרגיש מיד המרירות בפיה ובקרבה. וזהו שאמר (פסוק כז): והשקה את המים והייתה אם נטמאה ותמעול מעל באישה ובאו בה המים המאררים למרים, כי אחרי השתיה בבאם בבטנה מיד ישובו למרים בפיה ובקרבה כמנהג הדברים המעוררים והמקיאים שימררו השותים אותם מאד, ואחרי כן תצבה בטנה ותפול ירכה. ונקראו <b>'מאררים'</b> בעבור האלות הנמחים בהם שמקללים אותה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואמרו המפרשים:</span></b> כי מלת <b>'מי'</b> כמו מים המרים, ובא סמוך במקום מוכרת, כמו שבא הפכו <b>'מים ברכים'</b> (יחזקאל מז ד). ור'א אמר, כי <b>'מי'</b> סמוך ומלת <b>'המרים'</b> תאר השם, <b><span id='katom'>ואם כן סודו ידוע. ואינו נכון לי,</span></b> בעבור שאמר ובאו בה המים המאררים למרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0406
htm:
<div id='title1'>רמבן, במדבר               פרק ו</div><br>

	<br>
(יד): וטעם החטאת שיקריב הנזיר ביום מלאת ימי נזרו, לא נתפרש. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> כי האיש הזה חוטא נפשו במלאת הנזירות, כי הוא עתה נזור מקדושתו ועבודת השם, וראוי היה לו שיזיר לעולם ויעמוד כל ימיו נזיר וקדוש לאלוהיו, כעניין שאמר (עמוס ב יא): ואקים מבניכם לנביאים ומבחוריכם לנזירים, השוה אותו הכתוב לנביא, וכדכתיב (לעיל פסוק ח): כל ימי נזרו קדוש הוא לה' והנה הוא צריך כפרה בשובו להיטמא בתאוות העולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זאת תורת הנזיר
id: 0406
nru: כא
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 06
htm:
</b>שיעור הכתוב, זאת תורת הנזיר אשר ידור נדר נזיר, קרבנו לה' על נזרו יהיה מלבד אשר תשיג ידו. <br>
<b><span id='katom'>או,</span></b> זאת תורת הנזיר וזאת תורת קרבנו לה' על נזרו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר,</span></b> זאת תורת הנזיר שידור את קרבנו על נזרו, כלומר שלא יפרש דבר בקרבן רק ידור אביא קרבן על נזרי או שיאמר בסתם הריני נזיר, כי כיון שנדר בנזיר נדור הוא בקרבן הנזכר, וחזר ואמר <b>'מלבד אשר תשיג ידו'</b> שאם היה עשיר ירבה בקרבנו. וכפי נדרו אשר ידור בקורבנות בין עשיר בין עני, כן יעשה על תורת נזרו, לרבות ולא למעט. והזכיר זה ללמד שאם היה עשיר ורצה להרבות קורבנות, או שנדר בתחילה הריני נזיר ואקריב אלף עולות ושלמים, שיביא את כולן ביום מלאת ולא ישתה יין עד הקריבו את כולם, כי הכל תורת נזרו. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>מלבד אשר תשיג ידו שיעשה כפי נדרו אשר ידור, והזכיר זה כי דרך העשיר לידור כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי ביום כלות משה להקים את המשכן
id: 0407
nru: א
pch: נשוא
lvr: C0404
prk: 07
htm:
</b><blockquote>לא נאמר <b>'ביום הקים'</b>, מלמד שכל שבעת ימי המילואים היה מעמידו ומפרקו ובאותו היום העמידו ולא פרקו, לכך נאמר ביום כלות משה להקים? <br>
אותו היום כלו הקמותיו. וראש חודש ניסן היה, בשני נשרפה הפרה, בשלישי הזו הזיה ראשונה, בשביעי גלחו, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו ז'ל (ספרי נשא קמה</b>). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>אבל איננה ראיה גמורה,</span></b> כי <b>'ביום כלות'</b> איננו דבוק עם <b>'להקים'</b> בלבד, אבל ביום כלות משה להקים את המשכן ולמשוח ולקדש אותו ואת המזבח ואת כל כליו הקריבו הנשיאים את קורבנם כשנעשה כל זה. ומכל מקום ביום השמיני היה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ונכתבה זאת הפרשה בכאן,</span></b> בעבור כי ביום הראשון של מילואים קרא אל משה מאהל מועד וידבר השם אליו כל הפרשיות שמתחילת ספר ויקרא עד ויהי ביום השמיני שהם בדיני הקורבנות, ומיום השמיני נדבר לו כל הפרשיות שמתחילת זאת החיה אשר תאכלו (ויקרא יא ב): שהם בדיני איסור והיתר, ויש בכולן עניין הקורבנות, ונמשכו העניינים עד המקום הזה כסדר כאשר פירשתי (בתחילת הספר ולעיל ה ו). וכשהשלים המצוות אשר נצטווה משה לאמר לישראל ובכולן דיני עבודה וקורבנות ומשמרת אהל מועד ועבודתו, חזר אחרי כן בכאן להגיד נדבת הנשיאים בקורבנם, שהיו מהיום השמיני עד יום תשעה עשר לחודש, או עד שנים עשר יום לחודש כדברי רבותינו (סדר עולם פרק ז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וימשחם ויקדש אתם - <br>
</span>אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>שמשח אותם בשמן המשחה, וקדש אותם בדם החטאת, כמו שאמר שם (ויקרא ח טו): ויחטא את המזבח ואת הדם יצק אל יסוד המזבח ויקדשהו לכפר עליו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו כן, </span></b>שכך נאמר במשכן וימשח אותו ויקדש אותו ואת כל כליו - והמשכן לא נתקדש בדם כלל. אבל <b>'וימשחם לקדש אותם'</b>:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואת המזבח ואת כל כליו - <br>
</span></b>מחובר לראש הפסוק, ביום כלות משה להקים את המשכן, ואת כל כליו וימשחם ויקדש אותם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ב - ה): ויקריבו נשיאי ישראל וגו' ויביאו את קרבנם לפני ה' - <br>
</span></b>בעבור היות העגלות לצורך הקורבנות יקראו קרבן, וכן ונקרב את קרבן ה' איש אשר מצא כלי זהב (להלן לא נ), קרבן לבדק הבית. והנה חשבו הנשיאים, שלא יתכן שישאו הלווים  על כתף קרשי המשכן והאדנים שהם כבדות מאד והביאו מעצמן עגלות, שכן דרך כל נושאי בתי המלכים והיכלי אוהליהם לשאת אותם בעגלות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שנפרש</span></b> ויביאו את קורבנם לפני ה' שש עגלות צב, שש עגלות גדולות נושאות קורבנותיהם, ושנים עשר בקר מושכים העגלות. והנה הביאו העגלות מלאות והבקר לפני המשכן, והשם ציווה את משה קח מאתם - הכל, והיו - העגלות והבקר שאינם לקרבן לעבוד את עבודת אהל מועד - ואחר כך לקחו הנשיאים את קורבניהם מעל העגלות ויקריבו אותם לפני המשכן, כי היו חושבים להקריב הכל בו ביום אחר שהורשו להקריבם לו, והשם ציווה (פסוק יא): נשיא אחד ליום יקריבו, ולכך לא הוצרך לומר עתה <b>'קח מאתם'</b>:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודרך הלשון לומר</span></b> <b>'עגלות'</b> על המלוי שבהן, כמו אוכלי שולחן איזבל (מ'א יח יט), וכן כי יודע כל שער עמי (רות ג יא), ולשון חכמים (ב'ב קמו א): מאה קרונות של כדי יין וכדי שמן ושל כלי כסף וזהב. ואפשר שיהיה <b>'צב'</b> מלאות, וכן ובצבים ובפרדים (ישעיה סו כ): בעגלות מלאות אדם, ויהיה <b>'שש עגלות צב'</b> שש עגלות של מלוי, ומלואן היה מקורבנות החנוכה אשר יפרש:<br>
והזכיר הכתוב קורבנות הנשיאים בפרטן, ואחר כך כלל אותם (להלן פסוק פד): זאת חנוכת המזבח ביום המשח אותו מאת נשיאי ישראל קערות כסף שתים עשרה. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י (בפסוק פה): <br>
</b><blockquote>ללמדך שהיו כלי הקדש מכוונין במשקלם, שוקלם אחד אחד וחוזר ושוקלם כאחד כולם לא רבה ולא מיעט, מיסודו של רבי משה הדרשן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיני מבין טעמם בדבר זה</span></b>, אם נחשוב שהוא נס מה תועלת יש בדבר שיעשה בו הנס הזה, ואם כדרך כל הארץ הוא כן בכל המשקלות למה הזכיר אותו הכתוב:<br>
<br>
<b>ובספרי (נשא קס) אמרו בפירוש: <br>
</b><blockquote>ללמדך שלא ככלי הדיוט כלי בית עולמים, כלי הדיוט שוקלן אחד אחד וחוזר ושוקלן כולם כאחד פעמים מרבה פעמים ממעט וכו', <br>
</blockquote><br>
<b>ושם אמרו: <br>
</b><blockquote>ר' נתן אומר כלי בית עולמים שקלן כולם חזר ועשה מהן אסימון וחזר ועשאן כלים לא רבה ולא מיעט, לומר שהיו זהב מזוקק מאד שאפילו יתיכם ויעשה מהם אסימון יהיו במשקלם הראשון, ולא שנעשה בהן נס אלא שהיו זהב טהור מאד:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בטעם הכתוב,</span></b> כי הקב'ה חולק כבוד ליראיו וכמו שאמר כי מכבדי אכבד (ש'א ב ל), והנה הנשיאים כולם ביום אחד הביאו הקורבן הזה שהסכימו עליו יחד, ואי אפשר שלא יהא אחד קודם לחברו וכבד את הנקדמים בדגלים בהקדמת ימים, אבל רצה להזכירם בשמם ובפרט קרבניהם ולהזכיר יומו של כל אחד, לא שיזכיר ויכבד את הראשון <b>'זה קרבן נחשון בן עמינדב'</b> ויאמר וכן הקריבו הנשיאים איש איש יומו, כי יהיה זה קצור בכבוד האחרים. ואחרי כן חזר וכללם, להגיד שהיו שקולים לפניו יתברך. <br>
<br>
<b>וכן אמרו שם בספרי (נשא קס): <br>
</b><blockquote>מגיד הכתוב שכשם ששוו כולם בעצה אחת כך שוו כולם בזכות, קערות כסף שתים עשרה, הן הן שהתנדבו ולא אירע בהן פסול:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועוד בזה טעם אחר במדרשם,</span></b> כי לכל אחד מהנשיאים עלה במחשבה להביא חנוכה למזבח ושתהיה בזה השיעור, אבל נחשון חשב בשיעור הזה טעם אחד וזולתו כל אחד מהנשיאים חשב טעם בפני עצמו, אמרו שחשב נחשון שיביא קערת כסף שיהיה מנין אותיותיה תשע מאות ושלשים כנגד שנותיו של אדם, ומשקלה שלשים ומאה כנגד תולדות שהעמיד, וכל המדרש כמו שכתבו רש'י (פסוק יט): או כפי המדרש האחר (במדב'ר יג יג): <br>
שהיה מסורת מיעקב אבינו ביד כל שבט ושבט כל מה שיארע לו עד ימות המשיח, והתחיל נחשון והקריב על סדר המלכות. קערה ומזרק, כנגד שני מלכים שעתידים לצאת ממנו שמולכים בים וביבשה והם שלמה ומלך המשיח. ולכך הקריב קערה, כנגד הים שהוא מקיף את העולם כולו ודומה לקערה. שלשים ומאה, שביום שלישי הקווה הקב'ה כל הימים למקום אחד וקראם <b>'ימים'</b> בגימטרייה מאה, ושלמה הוסיף ים אחד למלאכת המקדש וקו שלשים יסוב אותו (מ'א ז כג), הרי מאה ושלשים. מזרק אחד כסף, כנגד העולם שהוא עשוי ככדור. שבעים שקל, שהם ימשלו על שבעים אומות. שניהם מלאים, שיביאו להם מנחות מכולן. סולת, המסולאים בפז (איכה ד ב). בלולה בשמן, טוב שם משמן טוב (קהלת ז א). כסף, כמה דתימא כסף נבחר לשון צדיק (משלי י כ). כף אחת עשרה זהב, כנגד עשרה דורות מן פרץ ועד דוד שהיו כולם צדיקים מלאים מעשים טובים כריח הקטורת. פר אחד, כנגד אברהם, איל אחד, כנגד יצחק, כבש אחד, כנגד יעקב. שעיר עזים אחד, לכפר על מעשה יהודה שהביא הכתונת לאביו. ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד דוד ושלמה שהתחילו במלכות, והיו צדיקים והייתה המלכות שלימה. אילים חמישה עתודים חמישה כבשים בני שנה חמשה, כנגד חמישה עשר מלכים שהיו מן רחבעם ועד צדקיהו מלך בן מלך, מהם צדיקים גמורים מהם בינונים מהם רשעים גמורים. זו מחשבתו של נחשון בן עמינדב:<br>
ונתנאל בן צוער חשב גם כן בלבו שיביא חנוכה בשיעור זה וחשב בו טעם אחר (במדב'ר יג טו), והקריב על שם התורה לפי שהיה שבחו של שבט יששכר בחכמת התורה, קערת כסף, כנגד התורה שקרויה לחם שנאמר לכו לחמו בלחמי (משלי ט ה), ונאמר בלחם הפנים (שמות כה כט): ועשית קערותיו:<br>
וזבולון הקריב, שהיה עוסק בפרקמטיה וטורח ונותן לתוך פיו של יששכר ונוטל שכר עמו, קערה כנגד הים שהיה לחוף ימים (במדב'ר יג טז). וכן מצאו שם במדרש בכל שבט ושבט טעם מיוחד בקרבנו ובשיעורי הקורבן, ולכך השוה אותם הכתוב לפרט כל אחד בעצמו כאילו לא הוזכר האחר. ואחרי כן כללם כאחד, לרמוז כי בעת אחת עלה במחשבתם להקריב החנוכה ולא קדם אחד לחברו במחשבה ולא בהבאה לפני המשכן, ועל זה הזכירם הכתוב לכולם בהשוואה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בהעלותך
id: 0408
nru: ב
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 08
htm:
</b><blockquote>למה נסמכה פרשת מנורה לחנוכת הנשיאים? <br>
לפי שכשראה אהרן חנוכת הנשיאים חלשה דעתו שלא היה עימהם בחנוכה לא הוא ולא שבטו. <br>
אמר לו הקב'ה חייך שלך גדולה משלהם, שאתה מדליק ומטיב את הנרות בקר וערב, <b>לשון רש'י ממדרש אגדה:</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא נתברר לי </span></b><span id='red'>למה נחמו בהדלקת הנרות, ולא נחמו בקטורת בקר וערב ששבחו בו הכתוב (דברים לג י): ישימו קטורה באפך, ובכל הקורבנות, ובמנחת חביתין, ובעבודת יום הכיפורים שאינה כשרה אלא בו, ונכנס לפני ולפנים, ושהוא קדוש ה' עומד בהיכלו לשרתו ולברך בשמו, ושבטו כלו משרתי אלוהינו? <br>
<br>
</span><b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> מה טעם לחלישות הדעת הזו, והלא קרבנו גדול משל נשיאים, שהקריב בימים ההם קורבנות הרבה כל ימי המילואים. ואם תאמר שהיו חובה ונצטווה בהם, וחלשה דעתו על שלא הקריב נדבה כמוהם לחנוכת המזבח, גם הדלקת הנרות שנחמו בה חובה ונצטווה עליה? <br>
</span><br>
<b><span id='katom'>אבל עניין ההגדה הזו לדרוש רמז מן הפרשה</span></b> על חנכה של נרות שהייתה בבית שני על ידי אהרן ובניו, רצוני לומר חשמונאי כוהן גדול ובניו:<br>
<b><br>
ובלשון הזה מצאתיה במגלת סתרים לרבנו נסים שהזכיר האגדה הזו ואמר: <br>
</b><blockquote>ראיתי במדרש כיון שהקריבו שנים עשר שבטים ולא הקריב שבט לוי וכו', אמר לו הקב'ה למשה דבר אל אהרן ואמרת אליו, יש חנכה אחרת שיש בה הדלקת הנרות ואני עושה בה לישראל על ידי בניך נסים ותשועה וחנכה שקרויה על שמם, והיא חנכת בני חשמונאי, ולפיכך הסמיך פרשה זו לפרשת חנכת המזבח עכ'ל:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>וראיתי עוד בילמדנו (תנחומא בהעלותך ה): וכן במדרש רבה (טו ו):<br>
</b><blockquote>אמר לו הקב'ה למשה, לך אמור לאהרן אל תתיירא, לגדולה מזאת אתה מוכן, הקורבנות כל זמן שבית המקדש קיים הן נוהגין, אבל הנרות לעולם אל מול פני המנורה יאירו - וכל הברכות שנתתי לך לברך את בני אינן בטלין לעולם. <br>
</blockquote>והנה דבר ידוע שכשאין בית המקדש קיים והקורבנות בטלין מפני חורבנו אף הנרות בטלות, אבל לא רמזו אלא לנרות חנכת חשמונאי שהיא נוהגת אף לאחר חורבן בגלותנו. וכן ברכת כוהנים הסמוכה לחנוכת הנשיאים נוהגת לעולם, דרשו סמוכין לחנוכת הנשיאים מלפניה ומלאחריה בכבודו של אהרן שלא נמנה עימהם:<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי נסמכה זאת הפרשה, להודיע כי הדבור יהיה גם בלילה, כי שם יהיה הנר דלוק ולא יכבה.<br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'> וזה איננו ככה</span> על דעת רבותינו, שאמרו (מכילתא בא א): <br>
</b><blockquote>והלא לא נדבר עמו אלא ביום. <br>
</blockquote>ואלו ידע ר'א מה בין נבואת משה לנבואת שאר הנביאים, לא חשב כן. והוא מה שאמר הכתוב (להלן יב ו ז): במראה אליו אתוודע בחלום אדבר בו לא כן עבדי משה, שאין נבואתו בחלום כי החלום בלילה ממש:<br>
<br>
אבל הסדור בפרשיות האלה הוא, כאשר פירשתי (בתחילת הספר): כי בא הכתוב בספר הזה להשלים תורת הקורבנות וכל המחויב לעשות באהל מועד. והנה אמר מתחלה (שמות כז כ): ואתה תצווה וייקחו אליך שמן זית זך להעלות נר תמיד, ולא הזכיר שם המנורה, והיה במשמע שידליקו במנורה בהמצאה כמו שאמר בעשייתה (שם כה לז): והעלה את נרותיה והאיר על עבר פניה, אבל אם אולי תאבד או תשבר ידליקו בלתי מנורה ואין המנורה מעכב ההדלקה, כי המצווה להעלות נר תמיד לעולם. ואחר כן הוסיף וציוה מיד ולדורות (ויקרא כד ב): צו את בני ישראל וייקחו אליך שמן זית זך, ואמר (שם פסוק ד): על המנורה הטהורה יערוך את הנרות, שלא יערוך אלא במנורה הטהורה. ובכאן כאשר השלים להזכיר הקמת המשכן, השלים עוד כל דיני הנרות, וציוה שיהיו שבעת הנרות כולן דולקות לדורות אל מול פני המנורה, כאשר הזכיר במעשה המנורה <b>'והעלה את נרותיה והאיר על עבר פניה'</b>, לא בלתי מנורה ולא בלתי שיאירו כולם אל עבר פניה:<br>
ולא הזכיר בפרשה הזאת <b>'באהל מועד'</b>, ללמד שיהיה גם כן במקדש. אולי יחשב, כי בעבור שאין חלונות באהל מועד יצטרך לאורה הזאת אבל במקדש שיהיו שם חלוני שקופים (מ'א ו ד): לא יצטרך כן, לפיכך לא הזכיר בכאן <b>'באהל מועד'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויעש כן אהרן
id: 0408
nru: ג
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 08
htm:
</b>לומר שהוא היה המדליק אותן כל ימיו. ואע'פ שהמצווה כשרה בבניו כמו שנאמר (שמות כז כא): יערוך אותו אהרן ובניו, אבל היה הוא מזדרז<b><span id='katom'> במצווה הגדולה הזאת הרומזת לדבר עליון וסוד נשגב. <br>
ואולי נרמז לו</span></b> זה מפסוק (ויקרא כד ג): מחוץ לפרכת העדות יערוך אותו אהרן מערב עד בקר, כי בו בחר השם בימיו. ומפני זה אמר גם עתה <b>'דבר אל אהרן בהעלותך'</b>, ולא אמר <b>'דבר אל אהרן ואל בניו בהעלותכם'</b>:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וזה מעשה המנורה
id: 0408
nru: ד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 08
htm:
</b>לרמוז שצריך לדורות שתהיה מקשה, כי הוא מעכב בה. ולכך הזכיר תחילה בפירוש מעשה המקשה, ולא הזכיר במעשה שלה שהיו בה קנים וכפתורים וגביעים משוקדים. והזכיר <b>'זהב'</b>, כי כן יהיה מצווה לדורות לעשותה ממנו לרומם את בית אלוהינו. והחזיר <b>'מקשה היא'</b>, לומר שאין מעכב בה אלא מקשה לא הזהב, וכל שכן שאר יפויים שבה, <b>וכך אמרו רבותינו בספרי (בהעלתך סא): ובמסכת מנחות (כח א):<br>
</b><br>
<b><span id='pink'>וטעם כן עשה - <br>
</span></b>משה הנזכר, כי הוא השתדל בלמודה ועשה אותה בצווי. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וכך אמרו בספרי (שם): <br>
</span></b>להודיע שבחו של משה, שכשם שאמר לו הקב'ה כן עשה. <br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>כן עשה, מי שעשאה,<br>
</blockquote><br>
<b>ומדרש אגדה (תנחומא בהעלותך ג): <br>
</b><blockquote>ע'י הקב'ה נעשית מאליה:<br>
</blockquote><br>
(ה): אחר שנמנו הבכורות והלווים  ונצטוו הלווים  בעבודתם ובמשמרתם ונתן להם העגלות, השלים מצוות הכוהנים במנורה. ובא לצוות במצוות הלווים  שיתחילו לעבוד, והוצרך לטהר אותם ולכפר עליהם, וזה טעם הסמך הפרשה הזו בכאן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והשלים במצווה לדורות מבן חמש ועשרים שנה ומעלה יבא לצבא צבא
id: 0408
nru: כד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 08
htm:
וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>כאן הוא אומר מבן חמש ועשרים, ובמקום אחר (לעיל ד ג): הוא אומר מבן שלשים שנה, הא כיצד מבן חמש ועשרים יבא ללמוד הלכות עבודה ולומד חמש שנים ובן ל' עובד, מכאן לתלמיד היושב לפני רבו שלא ראה סימן יפה במשנתו חמש שנים שוב אינו רואה. <br>
</blockquote><br>
וא'כ יהיה פירוש <b>'יבא לצבוא צבא'</b> שיבוא להקהל בנקהלים בעבודת אהל מועד, שיעמוד עימהם ויראה תמיד עבודתם ביום ובלילה כדי שילמוד הלכות עבודה בתלמוד ובמעשה, ולכך לא אמר כאן <b>'לעבוד עבודה'</b> כמו שנאמר למעלה, אלא אמר <b>'לצבא צבא בעבודת אהל מועד'</b> שיהיה בא עם הצובאים בעבודה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לא ידעתי</span></b> אם זה דברי הכל לרבותינו, כי בלשון יחיד אני שונה אותה <b>בספרי (בהעלתך סג): <br>
</b><blockquote>ר' נתן אומר: כתוב אחד אומר מבן חמש ועשרים וכו'. <br>
</blockquote>וגם נראה שהם דברי אסמכתא, שנהגו התלמידים ללמוד בהלכות עבודה חמש שנים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> הנמנים ביד משה ואהרן היו מבן ל' שנה ומעלה, והם אשר הפקיד אותם איש איש על עבודתו ועל משאו, אבל בכאן ציווה כי כל אשר ידע בעצמו שבא לכלל עשרים וחמש שנה יהיה כשר לעבודה ויבא בכל אות נפשו לעבוד עימהם ולסייעם בעבודה, אבל לא יהיה פקיד נגיד על עבודה ידועה. <br>
<b><span id='katom'>והטעם בזה,</span></b> כי כל אדם נותן לבו בעשרותיו, כי ישתנו בהן הטבעים וידע בהגיעו לעשרים או לשלושים, כי ידעו בו שכניו וקרוביו ואביו ואמו וילדיו ויודיעוהו, אבל בהגיעו לכ'ה לא ירגישו בו כל כך, ולכן לא ציווה למשה שיטרח למנות רק מבן שלשים שהאיש נודע בהן. וכן אמר דוד (דה'י א כג ג), ויספרו הלווים  מבן שלשים שנה ומעלה:<br>
<br>
<b>ור'א אמר בדרך הפשט: <br>
</b><blockquote>כי מבן שלשים הוא לעבודת משא ומבן כ'ה לעבודת האוהל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי שם נאמר גם כן (לעיל ד כג): כל הבא לצבוא צבא לעבוד עבודה באהל מועד ונאמר (שם פסוק כד): לעבוד ולמשא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי כתיב במקדש (דה'י א כג כד כח): אלה בני לוי לבית אבותיהם ראשי האבות לפקודיהם במספר שמות לגלגלותם עושה המלאכה לעבודת בית ה' מבן עשרים שנה ומעלה, כי אמר דויד הניח ה' אלוהי ישראל לעמו וישכון בירושלם עד לעולם, וגם ללווים  אין לשאת את המשכן ואת כל כליו לעבודתו, כי בדברי דוד האחרונים המה מספר בני לוי מבן עשרים שנה ולמעלה, כי מעמדם ליד בני אהרן לעבודת בית ה' על החצרות ועל הלשכות. <br>
<b><span id='katom'>יאמר,</span></b> כי בדברי דוד האחרונים, משיבנה הבית ואין להם משא בכתף ואין עבודתם רק על החצרות ועל הלשכות, מנה אותם מבן עשרים שנה ומעלה, ומתחילה מבני שלושים, ואם כדברי ר'א היה חייב שימנה אותם מבן חמש ועשרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בשנה השנית לצאתם מארץ מצרים בחדש הראשון
id: 0409
nru: א
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 09
htm:
מכאן אמרו חכמים (ספרי בהעלותך סד, פסחים ו ב): <br>
</b>אין מוקדם ומאוחר בתורה. וטעם האיחור הזה היה, כי כאשר בא הספר הזה הרביעי להזכיר המצוות שנצטוו ישראל במדבר סיני לשעתם, רצה להשלים עניין אהל מועד ותיקונו כל ימי המדבר, והזכיר תחלה הדגלים ומקום האהל ומעמד משרתיו ותיקון המשמרות למשאו לכל עבודת האהל, והזכיר קורבנות הנשיאים שהביאו העגלות אשר יישאו אותו בהן כל עת היותם במדבר, והשלים קורבנותם בחנוכת המזבח שהיו מאחד בניסן או (שקודם): [שאחר] לכן, ואחר כך שב להזכיר אזהרה שהזהיר אותם שלא ישכחו מצוות הפסח. <br>
<b>ועל דעת רבותינו:</b> <br>
<blockquote>לא נהגה במדבר אלא בשנה זו בלבד, לפי שלא מלו במדבר והייתה מילת זכרים ועבדים מעכבת בהם:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן שהוצרך</span></b> למצווה זו, בעבור שלא נצטוו מתחילה בעשיית פסח דורות אלא בארץ, דכתיב (שמות יב כה): והיה כי תבואו אל הארץ אשר ייתן ה' לכם כאשר דבר ושמרתם את העבודה הזאת, ועוד נאמר שם (שם יג ה): והיה כי יביאך ה' אל ארץ הכנעני וגו' ועבדת את העבודה הזאת בחודש הזה. ועכשיו רצה הקדוש ברוך הוא וציוה שיעשו אותו, כדי שתהיה זכר גאולתם והנסים שנעשו להם ולאבותיהם נעתק להם מן האבות הרואים לבניהם, ובניהם לבניהם ובניהם לדור אחרון. והנה אמר תחילה <b>'והיה כי תבאו אל הארץ'</b>, לומר שאין מצווה זו נוהגת בחוצה לארץ לדורות, ועכשיו ציווה שינהגו בה במדבר:<br>
ועל דעת רבותינו, לא עשו אותה אלא בשנה זו בלבד, שלא היו יכולין לעשותה לפי שנולדו להם בנים ועבדים ולא יכלו לימול אותם מן הטעם שהזכירו שהיה להם לסכנה, כמו שמפורש ביבמות (עא ב):<br>
<br>
<b>אבל בספרי (בהעלתך סז): אמרו: <br>
</b><blockquote>ויעשו את הפסח בראשון וגו', בגנות ישראל הכתוב מדבר שלא עשו אלא פסח זה בלבד, וכן הוא אומר (עמוס ה כה): הזבחים ומנחה הגשתם לי במדבר ארבעים שנה. <br>
</blockquote>דרשו כן מן הכתוב הזה שאמר (פסוק ה): ויעשו את הפסח בראשון בארבעה עשר יום לחדש בין הערבים במדבר סיני, כי המקרא מיותר, ודי במה שיאמר <b>'ויעשו את הפסח ככל אשר ציווה ה' את משה'</b>, אבל הזכיר היום והמדבר לרמוז שלא עשו אותו במדבר רק ביום הזה, והוא גנותן. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שהגנות הזה הוא קלקלתם בעניין המרגלים, שממנה נתנדו ולא נשבה להם הרוח הצפונית ולא מלו, ולפיכך נאסרו בכל הקדשים. או שתהיה הברייתא הזו כדברי האומר (מכילתא בא טו): אין מילת זכריו ועבדיו מעכבת בו, והיו רשאין לעשותו ונתעצלו ולא עשו אותו, והוא גנות גדול. <br>
<b><span id='katom'>אבל הראשון הוא יותר נכון בעיני,</span></b> כי היה משה מכריחם לעשותו ולא היה מניחם בחיוב כרת. אבל חג המצות שבעה והשבתת חמץ לא הוצרך לומר שנהגו בו, שהן חובת הגוף הנוהגת בכל מקום, וכבר נאמר בהם (שמות יב יז): לדורותיכם חוקת עולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ככל חקתיו
id: 0409
nru: ג
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 09
htm:
כתוב בפירוש רש'י: <br>
</b>אלו מצוות שבגופו שה תמים זכר בן שנה.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>וככל משפטיו - <br>
</span></b>אלו מצוות שעל גופו לשבעת ימים למצה ולביעור חמץ. <br>
<b><span id='katom'>וטעות סופר הוא,</span></b> אלא מצוות שבגופו, שה תמים זכר בן שנה, שעל גופו, צלי אש ראשו על כרעיו ועל קרבו, שחוץ לגופו, מצה וביעור חמץ, ולא דבר בהן הכתוב כאן. וכן בפסח שני נאמר חוקותיו ומשפטיו (בפסוק יד), ומצה וחמץ עמו בבית, ואינו נוהג אלא יום אחד. וקצר הכתוב לאמר בין הערבים תעשו אותו, ככל חוקותיו וככל משפטיו תעשו אותו, לרבות דיני האכילה שאינן באותו היום הנזכר בכתוב כי בלילה שאחריו יאכל, שכבר פירש שם (שמות יב ח): ואכלו את הבשר בלילה הזה וגו'. וכן בחודש השני בארבעה עשר בין הערבים יעשו אותו על מצוות ומרורים יאכלוהו (פסוק יא), טעמו יאכלוהו בעת האכילה הנזכרת שם בצואה של פסח ראשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם בדרך רחקה
id: 0409
nru: י
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 09
htm:
כתב רש'י: <br>
</b>שהיה חוץ לאסקופת העזרה כל זמן השחיטה, והוא נרמז בנקוד כפי הדעת הזאת. <br>
<b><span id='katom'>ואני תמה עליו</span></b> למה תפס לו שיטת רבי אליעזר, והנכון לתפוס בשיטתו של רבי עקיבא, מן המודיעים ולחוץ. <br>
וכן דעת האמוראים בגמרא (פסחים צג ב): דאמר עולא כל שאינו יכול ליכנס בשעת שחיטה. <b><span id='katom'>והוא פשוטו של מקרא,</span></b> כי העומד בתחילת בין הערבים במקום שלא יגיע לעזרה בעת השחיטה דרך רחוקה היא לו ופטור. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שטעם הנקודה,</span></b> שהיא דרך רחוקה לו בעשיית הפסח לא רחוקה ממש, ולכך חזר ואמר (בפסוק יג): ובדרך לא היה, ולא הזכיר <b>'רחוקה'</b>:<br>
<br>
וציוה הכתוב לטמא ולמי שהיה בדרך רחוקה לעשות השני, והוא הדין והטעם לכל מי שלא עשה הראשון ואפילו במזיד שחייב לעשות השני כדברי רבותינו (פסחים שם). ולא הזכיר הכתוב אלא לומר שיעשו השני ברשות, ולמנוע הטמא מלעשות הראשון, אבל מי שהיה בדרך פטור מן הראשון ועושה השני, ואם רצה לצאת בראשון וציוה ושחטו עליו הורצה, דקיימא לן (שם צב ב): מיחס הוא דחס רחמנא עילוויה ואי עביד תבוא עליו ברכה. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שלכך הזכיר הכתוב <b>'רחוקה'</b>, כי בדרך הקרובה בידו לעשות השני או הראשון, שישחטו ויזרקו עליו ויבא ויאכל לערב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וכי יגור אתכם גר
id: 0409
nru: יד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 09
htm:
</b>לצוות הגרים בפסח זה של מדבר כאשר יצווה בו לישראל. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי מה שאמר בסדר בא אל פרעה (שמות יב מח): וכי יגור אתך גר ועשה פסח, הוא על פסח מצרים, כי הפרשה ההיא על פסח מצרים נאמרה כאשר פירשתי שם (בפסוק מג). והיה במשמע, כי הגרים היוצאים ממצרים ערב רב יעשו פסח שאף הם היו באותו הנס אבל המתגיירים אחרי כן במדבר או בא'י לא יתחייבו בפסח שלא היו הם או אבותיהם בכלל ואותנו הוציא משם (דברים ו כג), לפיכך הוצרך בכאן לחייבם בפסח דורות במדבר ובארץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וביום הקים את המשכן
id: 0409
nru: טו
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 09
htm:
</b>עתה יחזור לספר בענייני הנסיעה, והמצוות שנצטוו בה כגון החצוצרות שנצטווה בהן עכשיו להיותן למקרא העדה ולמסע את המחנות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כסה הענן את המשכן לאהל העדות - <br>
</span></b>להגיד שלא היה הענן מכסה אלא אהל העדות, לא חצר המשכן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0410
htm:
<div id='title1'>רמבן, במדבר               פרק י</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(ו - ז): ונסעו המחנות החנים תימנה - <br>
</span></b>פירש הכתוב שתי תרועות, הראשונה למסע מחנות המזרח (פסוק ה): והשנית למסע מחנות הדרום. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר תרועה יתקעו למסעיהם - <br>
</span></b>שיתקעו כן לכל מסעיהם, לומר שיתקעו תרועה שלישית למסע המחנות החונים ימה ורביעית למסע החונים צפונה, כי לכל דגל מסע בפני עצמו, כאשר יפרש <b>'ונסע דגל מחנה בני אפרים'</b> (פסוק כב): <b>'ונסע דגל מחנה בני דן'</b> (פסוק כה), וכך היא שנויה בבריתא של מלאכת המשכן (פרק יג). <br>
<br>
<b>אבל בספרי (בהעלתך עג): <br>
</b><blockquote>שנו אי כשם שתוקע למזרח ולדרום כך תוקע למערב ולצפון, ת'ל תרועה יתקעו למסעיהם תקיעה אחת לשתיהן, ויש אומרים שלוש לכל רוח ורוח, עד כאן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן הוא פשוטו של מקרא באמת</span></b> שיתקעו לכל רוח כמו שפירשתי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>תרועה יתקעו למסעיהם - <br>
</span></b>כבר פירשתי בסדר אמור אל הכוהנים (ויקרא כג כד): כי התרועה רמז למדת הדין, כי כן כתוב במסעות (לעיל ט כג): על פי ה' ביד משה, והיא המנצחת במלחמה, וכתוב (להלן פסוק ט): וכי תבאו מלחמה בארצכם וגו' והרעותם, ועל כן אמר משה (להלן פסוק לה): וינוסו משנאיך מפניך, וכבר פירשתי סוד הפנים בעשרת הדברות (שמות כ ג). וכן תראו כי חומת יריחו נפלה בתרועה, דכתיב (יהושע ו י): עד יום אמרי לכם הריעו והרעותם, וכתיב (שם פסוק כ): ויריעו העם תרועה גדולה ותיפול החומה, ולכך הייתה חרם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ובהקהיל את הקהל - <br>
</span></b>ראויים לתקיעה, כי הפשוטה רמז למדת רחמים כי ימינו פשוטה לקבל שבים, על כן יאמר (ובנחה): [בנחה] (להלן פסוק לו): שובה ה' רבבות אלפי ישראל, וכתיב (פסוק י): וביום שמחתכם ובמועדיכם ותקעתם, כי המלחמה לתרועה והמועדים והשמחה לרחמים. <br>
ורבותינו (ר'ה לג ב): העתיקו, פשוטה לפניה ופשוטה לאחריה ותרועה באמצע, שלא יקצץ בנטיעות בראש השנה ויום הכיפורים ועל הקורבן, אבל הכוונה זו לתקיעה וזו לתרועה, <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועל צבאו נחשון בן עמינדב
id: 0410
nru: יד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 10
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי למה יזכיר בכאן</span></b> שם נשיאי הדגלים, שכבר הזכיר זה. ואם תאמר לרמוז כי היו חיים, כבר נרמז זה בפרשת הדגלים (לעיל ב ד): כי מיום המניין ועד עת המסע לא מת אחד מכל הפקודים. אולי בא הכתוב לומר, שגם בלכתם בדרך ילך הנשיא בראש צבאו שיעשו מצוותו וישכון כמלך בגדוד ולא ילכו כצאן אשר אין להם רועה, ולא שימנו להם אחר לזה כאשר יעשו משוח מלחמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והורד המשכן ונסעו בני גרשון ובני מררי
id: 0410
nru: יז
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 10
htm:
</b>משמעות הכתובים בעניין הזה, כי אחרי נסוע דגל יהודה יתחילו בפרוק המשכן, ותחילת פירוקו שיבוא אהרן ובניו והורידו את פרכת המסך וזהו שנאמר (לעיל ד ה): ובא אהרן ובניו בנסוע המחנה והורידו וגו', כלומר בנסוע המחנה הראשון, וכאשר ישלימו לכסות הארון וכל כלי הקודש של משא בני קהת יורידו הלווים  המשכן כולו ויטענו על העגלות ויסעו בני גרשון ובני מררי אחרי דגל יהודה, והארון וכלי הקודש עומדים מכוסים ונתונים על המוטות עד שנסע דגל ראובן. ויהיה פירוש ונסע אהל מועד מחנה הלווים  בתוך המחנות (לעיל ב יז), שיסע אהל מועד וכל מחנה הלווים  בתוך המחנות הנזכרות, כי הגרשונים והמררים נוסעים בין דגל יהודה לדגל ראובן, והקהתים נוסעים בין דגל ראובן לדגל אפרים כאשר יפרש עוד, ויזכיר הטעם שיקימו המשכן טרם בואם (פסוק כא):<br>
<br>
אבל בברייתא של מלאכת המשכן (פרק יג): ראיתי כלשון הזה, תקעו והריעו ותקעו ונסע דגלו של יהודה תחלה שנאמר (פסוק יד): ויסע דגל מחנה בני יהודה בראשונה, נכנסו בני אהרן ופירקו את הפרכת וכסו בה את הארון שנאמר (לעיל ד ה): ובא אהרן ובניו בנסוע המחנה וגו', תקעו והריעו ותקעו ונסע דגל מחנה ראובן, מיד נכנסו בני גרשון ובני מררי ופירקו את המשכן וטענו אותו בעגלות והעמידוהו עד בא בני קהת שנאמר (פסוק כא): ונסעו הקהתים נשאי המקדש והקימו את המשכן עד בואם, תקעו והריעו ותקעו ונסע דגל אפרים מיד נכנסו בני קהת ופירקו את המקדש וטענוהו בכתף שנאמר (לעיל ד טו): וכלה אהרן ובניו וגו'. ושמא כך פירושה, תקעו והריעו ותקעו לנסוע דגל ראובן ומיד מקדימין בני גרשון ובני מררי ופירקו המשכן ונסעו קודם בני ראובן, וכן תקעו והריעו ותקעו שיסע דגל אפרים ומקדימים בני קהת וטועניין כלי הקדש על כתפיהם ונוסעים קודם בני אפרים, למדו על נסיעת הלווים  שהיו בתקיעות ותכף להם נסיעת הדגל שאחריהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר משה לחבב
id: 0410
nru: כט
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 10
htm:
</b>כבר פירשתי (שמות ב טז): כי חובב שם חדש שקראו ליתרו כאשר שב לתורת ישראל, כי זה דרך כל המתגייר כי לעבדיו יקרא שם אחר. והנה משה חילה פניו ללכת עימהם.<br>
 <br>
ואמר לו סתם: <br>
<b><span id='pink'>והטבנו לך - <br>
</span></b>והוא חשב שיתנו לו מן השלל כסף וזהב ובגדים וצאן ובקר ולא תהיה לו נחלה בתוכם, ועל כן לא היה חפץ, וענה: <br>
<b><span id='pink'>כי אם אל ארצי ואל מולדתי אלך - <br>
</span></b>כי שם לי נחלה ונכסים וכבוד. <br>
<br>
אז אמר לו משה: <br>
<b><span id='pink'>אל נא תעזב אתנו - <br>
</span></b>כי מדעתך המדבר תהיה לנו לעיניים בכבוש הארצות ותורנו הדרך אשר נעלה בה, ומכל הטוב ההוא אשר ייטיב ה' לנו נטיב לך, רמז לתת לו אחוזה בארץ טובה בשכרו על טרחו ועזרתו אשר יעזרם בכבוש הארץ. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> כי נתרצה אליו בזה ועשה כן כאשר הזכרתי שם (שמות יח א).<br>
 <br>
<b>וכך אמרו בירושלמי (בכורים פ'א ה'ד): <br>
</b><blockquote>בני קיני חותן משה מביאין וקורין, דכתיב לכה אתנו והטבנו לך:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויסעו מהר ה' דרך שלשת ימים
id: 0410
nru: לג
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 10
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט, </span></b>נסע הענן והלך לפניהם שלשת ימים, והארון הולך אחרי הענן לפני העם, ולא שכן במקום עד יום השלישי בערב ששכן הענן במדבר פארן, ושם מקום טוב לחנותם.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>וזה טעם לתור להם מנוחה - <br>
</span></b>ובשכון הענן הקימו המשכן והביאו שם הארון. ולא נתפרש אם הלכו גם בלילה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי העם כמתאננים
id: 0411
nru: א
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>מגזרת און, וכן מחשבות אונך (ירמיה ד יד), שדברו דברי און. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי למה יכסה הכתוב על חטאם ולא יגידנו כאשר עשה בכל המקומות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני, </span></b>כי כאשר נתרחקו מהר סיני שהיה קרוב לישוב ובאו בתוך המדבר הגדול והנורא במסע הראשון היו מצטערים בעצמם לאמר מה נעשה, ואיך נחיה במדבר הזה, ומה נאכל ומה נשתה, ואיך נסבול העמל והעינוי ומתי נצא ממנו, מלשון מה יתאונן אדם חי גבר על חטאיו (איכה ג לט), שהוא לשון כואב ומצטער על עצמו, וכן בן אוני (בראשית לה יח): בן צערי, ואנו הדייגים ואבלו (ישעיה יט ח). וכאשר אמר הכתוב כי היו כואבים ומצטערים כבר הזכיר וספר החטא:<br>
ואמר <b>'כמתאוננים'</b>, כי היו מדברים במר נפשם כאשר יעשו הכואבים. והיה רע בעיני ה', שהיה להם ללכת אחריו בשמחה ובטוב לבב מרוב כל טובה אשר נתן להם, והם היו כאנוסים ומוכרחין מתאוננים ומתרעמים על עניינם. ולכך אמר בשנייה (פסוק ד): וישובו ויבכו גם בני ישראל, כי היה חטאם הראשון להתרעם על חסרון הנאותיהם במדבר, וישובו עוד לעשות כעניין ההוא, ולא לקחו מוסר על אש השם שבערה בם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקרא שם המקום ההוא תבערה
id: 0411
nru: ג
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>למקום אשר ירדה בו האש בקצה המחנה קראו כן. ולא נסעו מן המקום ההוא, רק בחניה ההיא התאוו תאווה וקראו שם העיר או המקום קברות התאווה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והאספסוף אשר בקרבו התאוו תאווה
id: 0411
nru: ד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>שלא היה להם חסרון במדבר, כי היה להם המן לשובע והיו עושים בו מטעמים שונים בטעם חשוב מאד כאשר יספר, אבל המשילו בנפשותם תאווה רבה כמתאווים לאכול הפחמים והעפר והמאכלים הנבאשים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויאמרו מי יאכלנו בשר - <br>
</span></b>כי לא היה לכל העם בשר לאכול בכל יום, אע'פ שאכלו ממנו פעמים רבות. והיה למקצתם מקנה ואכלו ממנו הגדולים, כמנהג המחנות ומקומות היוקר. אבל בדגים אמרו (פסוק ה): זכרנו את הדגה, כזוכר הנשכחות, כי לא אכלו דגים מיום צאתם ממצרים ועד הנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אשר נאכל במצרים חנם
id: 0411
nru: ה
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b><b><span id='katom'>לפי פשוטו, </span></b>כי היו הדייגים המצריים מעבידין אותן למשוך הדגים שנאחזים במצודה ובמכמורות, והיו נותנין להם מן הדגים כמנהג כל פורשי מכמורת. והקישואים והאבטיחים והחציר והבצלים והשומים במצרים הרבה מאד, כי היא כגן הירק, וכאשר היו חופרין להן בגנות ובכל עבודה בשדה היו אוכלין מן הירקות. או שהיו שם ישראל עבדי המלך עושים מלאכתו, והיה מפרנס אותם בלחם צר ובמים לחץ, והיו נפוצים בעיר ונכנסין בגנות ובשדות והיו אוכלין מן הירקות ואין מכלים דבר כמנהג עבדי המלך, ונותנים להם על שפת היאור ממנת המלך דגים קטנים אשר אין להם דמים במצרים, כאשר פירשתי בסדר ואלה שמות (א יא). וזאת תלונת בני ישראל, לא תלונת האספסוף. והנה היו מתאוננים על משה, וצועקים עליו <b>'תנה לנו בשר ונאכלה'</b>, כאשר יזכיר (בפסוק יג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם נפשנו יבשה
id: 0411
nru: ו
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>שנתחמם טבעם מרוב התאוות ויבשה לה כדברי אונקלוס. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> נפשנו יבשה כי אין לה כל ללחלח אותה, כי המאכל מוליד הליחות בגוף וישיב הנפש רווה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמרו בלתי אל המן עינינו - <br>
</span></b>שאפילו המזון אשר אנו חיים בו איננו בידינו שתהיה נפשנו דשנה ושבעה בו, אבל נתאווה לו ונשא עינינו אליו בכל עת כי באולי יבא לנו, והנה אין כל בלתי תוחלת המן. <br>
<br>
<b>אמרו המשל הידוע (יומא עד ב): <br>
</b><blockquote>אינו דומה מי שיש לו פת בסלו למי שאין לו פת בסלו. <br>
</blockquote>וספר הכתוב כמה מעלות במן, ואמר שטעמו כטעם לשד השמן, להגיד כי נפש אוכליו לא תיבש, כי הוא ילחלח וירוה ותהיה נפש אוכליו כגן רווה וכמוצא מים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : האנכי הריתי את כל העם הזה
id: 0411
nru: יב
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>על דעת אונקלוס: כמו על ברכות הורי (בראשית מט כו), כי האב יקרא הורה מפני שנותן ומזמין ההריון, יאמר אם אני אביהם, או אמם שילדתי אותם. ובעלי הפשט אמרו בהפך, האנכי אמם שהייתי הרה בהם ויולדת. וכן ותהר את מרים ואת שמי (דה'י א ד יז): שהרתה וילדה אותם, או אנכי אביהם שילדתיהו, כמו ויולד נח (בראשית ו י), לאביך זה ילדך (משלי כג כב), וזולתם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר כאשר ישא האומן את היונק - <br>
</span></b>האב או האם. <br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> הכל מליצה באם, וטעמו כמו האנכי הריתי את כל העם הזה ואנכי ילדתיהו, והזכיר כן כי האשה תסבול צער גדול הבנים בזכרה מה שסבלה בהם מלידה ומבטן ומהריון. ואמר <b>'אומן'</b>, כי הוא אומן לא אומנת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לא אוכל אנכי לבדי
id: 0411
nru: יד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>לא שיעזרוהו הזקנים לתת להם בשר, כי מאין להם. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> אפילו בהיות להם פרנסים רבים לא יתלוננו רק על משה רבנו שהוציאם ממצרים, כמנהגם לאמר לו <b>'למה העליתנו ממצרים'</b>, והוא שיתן להם בתפלתו כל משאלותם ותאוותם יביא להם. אבל חשב משה, כי בהיות להם מנהיגים רבים ישככו חמתם וידברו על לבם בעת תלונתם. <br>
<b><span id='katom'>ואפשר</span></b> כי כאשר התנבאו הזקנים שנאצל עליהם מן הרוח וידעו העם כי נאמנים הם לנביאים, לא יתאספו כולם על משה, וישאלו תאוותם גם מהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם ככה את עשה לי
id: 0411
nru: טו
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b><blockquote>תשש כוחו של משה כנקבה, שהראהו הקב'ה פורענות שהוא עתיד להביא עליהם על זאת, אמר לפניו אם כן הרגני נא הרוג,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שכנוי <b>'את'</b> כלפי מעלה הוא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> מנהג הלשון הוא גם בזכר, את כרוב ממשח הסוכך (יחזקאל כח יד). <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> אם ככה את עושה לי, במידת הדין ידבר, כמו שאמר וייחר אף ה' מאד (בפסוק י), וכן ואת תדבר אלינו (דברים ה כד), כינוי לאש הגדולה שתדבר דברי השם אלינו, ושמענו מפיך ועשינו. וכן את כרוב ממשח, בכרוב השני ירמוז.<b><span id='katom'> והמשכיל יבין</span></b>:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם הרגני נא הרג - <br>
</span></b>שתשלח עלי הורגים בחרב, כי טוב מותי אפילו בחרב אדם מחיי בצער הזה. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שהוא</span></b> כמו המיתני, וכן ואנשיהם יהיו הרוגי מות בחוריהם מוכי חרב במלחמה (ירמיה יח כא), וכן ופחי בהרוגים האלה (יחזקאל לז ט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אספה לי שבעים איש מזקני ישראל
id: 0411
nru: טז
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>כבר הזכירו רבותינו, כי שבעים אומות הן בשבעים לשון, ויש לכל אחת ואחת מזל ברקיע ושר למעלה כעניין שנאמר בדניאל (י יג): ושר מלכות פרס וכתיב (שם): אצל מלכי (יון): [פרס, וכן] והנה שר יון בא (שם פסוק כ), והוא שנאמר (ישעיה כד כא): יפקוד ה' על צבא המרום במרום (מכילתא שירה ב). ואמרו (סוכה נה ב): כי פרי החג ירמזו בהם:<br>
<br>
<b>ובפרקי רבי אליעזר (פרק כד): <br>
</b><blockquote>אמר הקב'ה לשבעים מלאכים הסובבים כסא כבודו בואו ונבלבל לשונם. <br>
</blockquote>ולכן היה המספר ביורדי מצרים שבעים. וציוה המספר הזה בשופטי ישראל, כי המספר הזה יכלול כל הדעות בהיותו כולל כל הכוחות, ולא יפלא מהם כל דבר. וכן במתן תורה ושבעים מזקני ישראל (שמות כד א), כי ראוי במספר השלם הזה שישרה עליהם כבוד השכינה כאשר היא במחנה העליון, כי ישראל צבאות השם בארץ, כמו שנעשה ארון וכפורת ומשכן בדמות המשמשין במרום ונעשו הדגלים בדמיון המרכבה אשר ראה יחזקאל להשרות שכינה עליהם בארץ כאשר היא שכינה בשמים. והנה משה על גבי שבעים זקנים, רמז לישראל שהוא גוי אחד בארץ:<br>
<br>
<b>וקבלו רבותינו (סנהדרין ב א): <br>
</b><blockquote>כי כל סנהדרי גדולה היושבת בבית השם במקום אשר יבחר לשכנו שם כן יהיה מנינם שבעים, והנשיא על גביהם כמשה רבנו, והנה הם שבעים ואחד. <br>
</blockquote>וכן האותיות בשם הגדול המפורש שבעים ושתים, כנגד השרים והשם המיוחד שהוא אדון יחיד על כולם, ולזה ירמוז הכתוב באומרו (תהילים פב א): אלוהים ניצב בעדת אל בקרב אלוהים ישפוט, כי השכינה עימהם להסכים על ידם. ואמר הכתוב (שם פסוק ב): עד מתי תשפטו עול, יזהיר בהם אחרי שהשם הנכבד עימהם בדבר המשפט איך לא תיראו ממנו להטות המשפט, כטעם העם המכעיסים אותי על פני (ישעיה סה ג). ואומר עוד (תהילים פב ו), אני אמרתי אלוהים אתם ובני עליון כולכם, כי מספרכם כמספר שרי מעלה ואדון היחיד, ואמרתי שתשבו מושב אלוהים בארץ, אכן כאדם תמותון, כאדם הראשון שגורש ממקומו הנכבד ומת, כן תתגרשו מבית השם ותמותו, וכאחד השרים של מעלה הייתם, ותפלו מן המעלה ההיא. וכבר הזכרתי מן העניין הזה בסדר ואלה המשפטים (שמות כא ו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירדתי ודברתי עמך שם ואצלתי
id: 0411
nru: יז
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>עניין הכתוב להגיד כי בעת הדבור עם משה יהיה האצילות וממנו הוא. וכן אמר במעשה (פסוק כה): וירד ה' בענן וידבר אליו, ולא פירש הכתוב הדבור הזה מה היה כאשר הוא כתוב בכל התורה שיבאר אחרי כן מה אמר ומה דבר ה', כי העניין בכאן, כי הזקנים אשר אמר בהם שהתנבאו לא שמעו דבור מפי השם ולא נראה להם במראה או בחלום, אבל השם מדבר עם משה ומאצילות רוח משה הם יודעים הנבואה ההיא. וזה טעם ויתנבאו ולא יספו (שם), שלא יספו להתנבאות מעצמם, אבל בנבואה שאמר השם למשה בה לבדה התנבאו, וזה טעם <b>'ואצלתי'</b>, שאניח אצלי מן הרוח אשר אני שם עליך ושמתי עליהם. <br>
<br>
ואין זה כעניין ונתת מהודך עליו (להלן כז כ), כי אצילות בכל מקום לשון עכוב אצלו, כלשון וכל אשר שאלו עיני לא אצלתי מהם (קהלת ב י), הלא אצלת לי ברכה (בראשית כז לו). וכן על כן נאצל מהתחתונות ומהתיכונות מהארץ (יחזקאל מב ו), שנשאר אצלם מהלשכות התחתונות והתיכונות מהארץ שלא יאכלו האתיקים מהנה בעליונות. וכן ואל אצילי בני ישראל (שמות כד יא), הנשארים והפרושים מהם שנאצלים אל עצמן מכלל המון העם, או שנקראים כן הגדולים שהכל באים אצלם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והמעתיקים מן הלשונות אמרו</span></b> <b>'אצילות'</b> על יציאת כוח מן הכוחות מאת הבורא ומתפשט על הנברא, ואומרים בנפש <b>'אצולה מרוח הקדש'</b>, כי הוא אצלם לשון המשכה.<b><span id='katom'> ואיננו נכון אצלי,</span></b> כי האצילות יהיה המשכה או הנחה והפרשה, אצל הנותן הוא:<br>
<br>
אבל אונקלוס יעשה בו שני פנים:<br>
<blockquote>תרגם כאן: וארבי, וכן <b>'ואל אצילי'</b> ולרברבי, <br>
ותרגם: הלא אצלת לי ברכה, שבקת. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>נראה שדעתו </span></b>באצילות שהוא עניין המשכה, או מאציל הנותן על המקבל, ויאמר בכאן אמשיך מאשר אצלך מן רוח הנבואה ושמתי עליהם, ונאמר עוד על ההמשכה שימשיך הנותן אצלו מן הדבר הנתון ויישאר עמו, וזה טעם הלא אצלת לי ברכה, שמשכת לי אצלך אחת מן הברכות לברכני בה:<br>
<br>
ועל הכלל בזקנים, כי אין נבואתם רק מן הרוח אשר ידבר במשה וממנו הוא להם. <br>
<b>ולפיכך אמרו במדרש במדבר סיני רבה (סוף בהעלתך): <br>
</b><blockquote>משל למלך שמסר פרדס לשומר ונתן לו שכר השמירה, אחר זמן אמר לו השומר איני יכול לשמרו כלו לבדי הבא עוד אחרים שישמרו עמי, אמר לו המלך נתתי לך הפרדס שלי לשמרו וכל פירות שמירתו נתתיו לך ועכשיו אתה אומר הבא עוד אחרים שישמרו עמי, הריני מביא אחרים שישמרו עמך והוי יודע שאין אני נותן להם שכר שמירה משלי אלא מתוך שכר שנתתי לך משם הם נוטלין שכרן. כך אמר לו הקב'ה למשה, אני נתתי לך רוח ודעת לפרנס את בני ולא הייתי מבקש אחר כדי שתתייחד אתה באותה השמירה, ועכשיו אתה מבקש אחר, תדע שמשלי אינן נוטלין כלום אלא ואצלתי מן הרוח אשר עליך ושמתי עליהם, ואף על פי כן לא חסר משה כלום, עד כאן במדרש:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והקרוב אלי,</span></b> כי כל ימי הזקנים נעשה להם כן, שידעו בכל מה שיצווה השם לישראל ביד משה בצרכי שעתם והמקרים אשר יבואו להם במדבר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם ונשאו אתך במשא העם - <br>
</span></b>כי כל מה שיאמר משה לעם ידעו הם ויתנבאו בהם לעם כל אחד בשבטו ואלופו, ומפני זה לא ישא משה לבדו תלונותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא יום אחד תאכלון
id: 0411
nru: יט
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>שיעורו לא יום אחד בלבד תאכלו ולא יומים בלבד, וכמוהו לא אחת ולא שתים (מ'ב ו י), שאינם אחת ושנים בלבד. <br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי, </span></b>האוכל והעושה דבר ימים רבים רצופים איננו נקרא אוכל ועושה יום אחד, וכן האוכל שלשים יום רצופים איננו נקרא אוכל עשרים יום. <br>
<b><span id='katom'>או שיהיה</span></b> <b>'האחד'</b> נמשך, לא יום אחד תאכלו ולא יומיים ועשרה ועשרים יום אחדים רק חדש שלם. והנה נתן להם תאוותם בבשר, ולא בדגה ולא בירקות, כי עיקר שאלתם אשר יבכו עליו <b>'תנה לנו בשר'</b> (פסוק יג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם עד חדש ימים עד אשר יצא מאפכם והיה לכם לזרא
id: 0411
nru: כ
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 11
htm:
</b>שיתן להם בשר הרבה ויאכלו ממנו כל החדש לרוב מאד, עד שיקוצו בו ויהיה להם כדבר נתעב וזר שאיננו נאכל. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט כן היה,</span></b> כי ביום הראשון הוכו מכה רבה ומתו העם המתאווים תחלה, הם האספסוף אשר בקרבו. גם בני ישראל הנזכרים תחלה שאמרו (פסוק ד): מי יאכילנו בשר, ושאר כל העם אשר בכו אחרי כן למשפחותם איש פתח אוהלו (פסוק י): אכלו ממנו חדש ימים, והיה להם לזרא וזרקו החמרים אשר נשארו להם ממנו. וכן אמר המזמור (תהילים עח כז - לא): וימטר עליהם כעפר שאר וגו' ויאכלו וישבעו מאד ותאותם יביא להם, לא זרו מתאוותם עוד אכלם בפיהם ואף אלוהים עלה וגו', כי קצתם אכלו וישבעו מאד, ובעלי התאווה לא נפרדו מתאוותם כלל כי בעוד אכלם בפיהם עלה בהם אף ה':<br>
<br>
(כב): ואין מדרשו של רבי שמעון ושל רבי יהודה הנשיא נאותין ללשון הכתוב, בעבור שאמר (פסוק כג): <br>
<b><span id='pink'>עתה תראה היקרך דברי אם לא - <br>
</span></b>ומדרשו של רבי עקיבא שאמר דברים כמשמען מי מספיק להם הוא משמעות הכתוב באמת, והוא דעתו של אונקלוס. <br>
<b><span id='katom'>אבל העניין בעצמו תמה,</span></b> כמו שאמר רבי שמעון, מי שכתוב בו (להלן יב ז): בכל ביתי נאמן הוא יאמר אין המקום מספיק להם. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי כולם ראו כבר נפלאות גדולות מזו. <br>
<br>
<b>ור'א תירץ: <br>
</b>כי משה היה חושב שלא יחדש השם מופת כי אם להצדיק נביאו. <br>
<b><span id='katom'>וגם זה איננו נכון בעיני,</span></b> כי כבר עשה עימהם כזה בשליו ראשון (שמות טז יג): וכן במים (שם יז ו): ובמן (שם טז), כי כולם על תלונותם נתנו להם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון אצלי,</span></b> כי כאשר יעשה השם אותות ומופתים לישראל חסד הם מאתו, וכולן לטוב להם כי טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו, זולתי כאשר יצא הקצף על עוברי רצונו שיעשה עימהם באף ובמידת הדין לרעה גמורה. והנה אין בנסים רק טובה גמורה שלימה ברחמים או נקמה במידת הדין. <br>
אבל עתה כשאמר לו שיתן להם שאלתם ויאכלו בשר עד אשר יצא מאפכם והיה לכם לזרא, ידע משה רבנו שלא יהיה אות מאת השם לבראות להם בשר כאשר נתן להם דגן שמים, כעניין <b>שיאמרו חכמים (סנהדרין נט ב): </b><br>
<blockquote>אין דבר טמא יורד מן השמים. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי כל הנסים יודיעם למשה הנני ממטיר לכם לחם מן השמים (שמות טז ד), הנני עומד לפניך שם על הצור (שם יז ו), אבל בכאן שאמר לו ואל העם תאמר התקדשו למחר (פסוק יח), ולא הודיעו, הבין משה שלא יהיה זה בנס מאתו יתברך. ועל כן שאל בתמיה מה יעשה להם כדרך כל הארץ, אם ישחט להם צאן ובקר מכל סביבותיהם לא יספיק להם, ואם ייאסף להם כל דגי הים אשר במקום ההוא הקרוב להם לא יספיק להם. והשם השיבו, כי אין יד השם קצרה לתת להם שאלתם גם בדרך המקרים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם היקרך דברי אם לא - <br>
</span></b>ואמר <b>'היד ה' תקצר'</b>, כלשון ויין מלכות רב כיד המלך (אסתר א ז). ולא אמר ה' <b>'הממני יפלא כל דבר'</b>, כי לא יעשה זה במופת. וכן היה, שנסע רוח מאת השם (פסוק לא): כמנהגו של עולם, לא <b>'רוח ים חזק מאד'</b> ולא <b>'רוח קדים עזה'</b> כאשר יזכיר במופתים (שמות י יט, שם יד כא), אבל רוח סתם כנהוגים, ויגז שלווים  מן הים, לא שנבראו עתה בעבורם, ואין בדבר חידוש מטבעו של עולם. ועוד שכבר היה להם כן, ולא חידש עתה רק שיהיו שלווים  רבים מאד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והאיש משה ענו מאד
id: 0412
nru: ג
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 12
htm:
</b>להגיד כי השם קנא לו בעבור ענוותנותו, כי הוא לא יענה על ריב לעולם אף אם ידע. <br>
<br>
<b>ור'א מפרש: <br>
</b><blockquote>ואמר כי הוא לא היה מבקש גדולה על שום אדם, ולא יתגאה במעלתו כלל אף כי על אחיו, והם חוטאים שמדברים עליו חנם. <br>
</blockquote><br>
<b>אבל בספרי (בהעלתך ק): <br>
</b><blockquote>רבי נתן אומר: אף בפניו של משה דברו בו שנאמר וישמע ה' והאיש משה עניו מאד, אלא שכבש משה על הדבר. יזכיר ענותנותו שסבל ולא ענם, והשם קנא לו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל משה ואל אהרן ואל מרים
id: 0412
nru: ד
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 12
htm:
</b>הנה משה לא היה עימהם אבל הנבואה באה לשלשתן כאחד. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם פתאם - <br>
</span></b>שלא היו בעת ההיא נותנים לבם ומתכונים לנבואה, ולכבוד משה באה להם מבלי הזמנה לדבר, כי <b>'פתאום'</b> על דעת המפרשים דבר שלא עלה על לב מגזרת פתי. ואמר הכתוב זה בעבור אהרן ומרים, כי משה רבנו ראוי לנבואה בכל עת ודעתו נכונה לדבקה בשם הנכבד בכל שעה, כמו שפירשו רבותינו (שבת פז א): בטעם פרישתו מן האשה:<br>
<br>
<b>אבל אונקלוס אמר: <br>
<blockquote>'בתכיף', <br>
</blockquote></b>והטעם, כי כאשר היו נדברים במשה עוד הדבר בפיהם נאמר להם צאו שלושתכם לא איחר להם כלל, <b>'ופתאום'</b> עניין מהירות הוא, וכן ואקוב נוהו פתאום (איוב ה ג), אשר פתאום לפתע (ישעיה ל יג), בפתע פתאום (לעיל ו ט), כפולי הטעם להפלגה, כמו כמעט קט (יחזקאל טז מז), הרבה מאד (בראשית טו א), וכן במאד מאד (שם יז ב), וכיוצא בהם. <b>'ופתאים'</b> הם הנמהרים ביותר שאין להם עיון בדבר ולא עצה כלל, כמו ועצת נפתלים נמהרה (איוב ה יג). וכן פתע ישבר (משלי ו טו), ואם בפתע בלא איבה (להלן לה כב), בתכיף, והוא כמו פתי מלשון פתאום:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם צאו שלשתכם, ויקרא אהרן ומרים - <br>
</span></b>כי רצה שיהיה משה שם ויראה בקנאת השם לכבודו, ויהיה מצוי להם, שלא ימחול השם להם רק על ידו כאשר יתחננו אליו ויתרצה להם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויקרא אהרן ומרים - <br>
</span></b>שיאמר שבחו שלא בפניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם יהיה נביאכם
id: 0412
nru: ו
pch: בהעלותך
lvr: C0408
prk: 12
htm:
</b>אם יהיה לכם נביא, כדברי אונקלוס. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote>כי טעמו אם יהיה נביאכם נביא ה', כמו והנבואה עודד הנביא (דהי'ב טו ח).<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה אמר.</span></b> וטעם הכתוב, שאפילו אם יהיה נביאכם נביא ה', אינו מתנבא בשמי הגדול רק במראה או בחידות. והזכיר כן, כי רבים מן הנביאים לא ישיגו לזה אבל יהיו נביאים ברוח הקדש, כעניין שנאמר רוח ה' דבר בי (ש'ב כג ב), והיא יד ה' האמורה ביחזקאל, ויתבאר בדברי זכריה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>במראה אליו אתודע - <br>
</span></b>לא אמר הכתוב <b>'במראה אליו אראה'</b> אבל אמר <b>'אתודע'</b>, והנה הפסוק הזה כפסוק וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב באל שדי (שמות ו ג), יאמר כי השם הגדול יהיה במראה ובה יתודע אל הנביא, לא בשמו הגדול, כמו שאמר (שם פסוק ג): ושמי ה' לא נודעתי. ואמר כי הדיבור יהיה בחלום, ולא כן עבדי משה, כי בכל ביתי אשר בו יראו הנביאים חלומות נאמן הוא ויודע מעצמו כל המידות, ומפה אל פה יהיה לו הדבור מאתי, והתמונה יביט בה לא יראנה בחלום:<br>
<br>
<b>ולשון ספרי (בהעלתך קג): <br>
</b><blockquote>ותמונת ה' יביט, זה מראה אחורים. <br>
</blockquote>והנה בכאן למד הכתוב מה בין נבואת משה לנבואת האחרים אשר בדורו, וכבר הזכיר כן בקודמים לו, וארא אל אברהם וגו' כאשר פירשתי, ויזכיר כן בסוף התורה בבאים אחריו, ולא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו ה' פנים אל פנים (דברים לד י), והעניין בכולן שווה. ואל תחוש למה שאמרו בשמואל ששקול כמשה, דכתיב (ירמיה טו א): אם יעמד משה ושמואל לפני אין נפשי אל העם הזה, כי בעבור שהזכירו עמו חשבוהו רבותינו לגדולה, לא שישוו הנבואות, חלילה להם:<br>
ועניין הכתוב, כי הזכיר משה מפני עמדו לפניו בפרץ להשיב חמתו מהשחית גם בעגל וגם במרגלים שהיו חייבים כליה, והזכיר שמואל, מפני שהכתוב הזה על דברי הבצרות שהיו צריכים גשם, אמר היש בהבלי הגויים מגשימים וגו' (שם יד כב), ואמר השם שאם יעמוד שמואל לפניו המוריד גשם שלא בעתו בימי קציר חטים (ש'א יב יז): לא ישמע אליו להורידו לאלה בעת צרתם. והנה הזכיר גדולי השבט אשר בחר השם לשרתו ולברך בשמו המתפללים על ישראל, וכן הטעם במה שנאמר (תהילים צט ו): משה ואהרן בכוהניו ושמואל בקוראי שמו וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שלח לך אנשים
id: 0413
nru: ב
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 13
htm:
</b><blockquote>לדעתך, אני איני מצווה לך, אם תרצה שלח. <br>
לפי שבאו ישראל ואמרו נשלחה אנשים לפנינו, כמו שנאמר (דברים א כב): ותקריבון אלי כולכם וגו', ומשה נמלך בשכינה, אמר: אני אמרתי להם שהיא טובה, שנאמר (שמות ג יז): אעלה אתכם מעני מצרים אל ארץ טובה, חייהם שאני נותן להם מקום לטעות בדבר המרגלים למען לא יירשוה, <b>לשון רש'י מדברי אגדה:<br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויש כאן לשאול,</span></b><span id='red'> אם כן משה עצמו חטא בעניין, שנאמר וייטב בעיני הדבר (דברים א כג). ולמה אמר להם בעניין הארץ <b>'הטובה היא אם רעה'</b> (פסוק יט): אחר שנאמר לו מתחלה שהיא טובה ורחבה? <br>
<br>
</span><b><span id='katom'>ועוד </span></b><span id='red'>מה עשו המרגלים, כי משה אמר להם (פסוק יח): וראיתם את הארץ מה היא ואת העם היושב עליה החזק הוא הרפה המעט הוא אם רב, ואמר להם בערים (פסוק יט): הבמחנים אם במבצרים, ועל כל פנים היו צריכין להשיבו על מה שציוה אותם. ומה פשעם ומה חטאתם כשאמרו לו (פסוק כח): אפס כי עז העם והערים בצורות גדולות, וכי על מנת שיעידו לו שקר שלח אותם?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ואל תחשוב</span></b> כי היה פשעם באומרם <b>'ארץ אוכלת יושביה'</b> (פסוק לב): בלבד, כי טרם שיאמרו להם כן היה מריבת כלב עימהם. וכן כתוב (דברים א כח): אחינו המסו את לבבנו לאמר עם גדול ורם ממנו וגו', ובכאן כתיב (להלן יד ג): לנפול בחרב נשינו וטפנו יהיו לבז. <br>
<br>
<span id='red'>והנה משה רבנו אמר לבניהם כדברים האלה, והפליג להם בחוזק העם ובמבצר עריהם וכוח הענקים יתר מאד ממה שאמרו המרגלים לאבותם, כדכתיב (דברים ט א ב): שמע ישראל אתה עובר היום את הירדן לבא לרשת גויים גדולים ועצומים ממך ערים גדולות ובצורות בשמים עם גדול ורם בני ענקים אשר אתה ידעת ואתה שמעת מי יתייצב לפני בני ענק, ואם היה פשע המרגלים וחטאתם בזה למה יניא את לב בניהם כהניא המרגלים את לב אבותם?<br>
</span><br>
<span id='red'>ועוד מה טעם למשה רבנו בשליחות הזאת, אם הארץ טובה והעם רפה הרי טוב, ואם רעה או שהעם חזק, סבור הוא שיחזירם למצרים?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>אבל ישוב העניין בזה</span></b>, כי ישראל אמרו כדרך כל הבאים להלחם בארץ נכריה ששולחים לפניהם אנשים לדעת הדרכים ומבוא הערים ובשובם ילכו התרים בראש הצבא להורות לפניהם הדרכים, כעניין שנאמר (שופטים א כד): הראנו נא את מבוא העיר, ושיתנו להם עצה באיזו עיר ילחמו תחלה ומאיזה צד יהיה נוח לכבוש את הארץ, וכך אמרו בפירוש (דברים א כב): וישיבו אותנו דבר את הדרך אשר נעלה בה ואת הערים וגו', כלומר הערים אשר נבא אליהן תחילה ומשם נבא בכל הארץ. וזו עצה הגונה בכל כובשי ארצות, וכן עשה עוד משה עצמו שנאמר (להלן כא לב): וישלח משה לרגל את יעזר, וכן ביהושע בן נון (יהושע ב א): שנים אנשים מרגלים, ועל כן היה טוב בעיני משה. כי הכתוב לא יסמוך בכל מעשיו על הנס, אבל יצווה בנלחמים להיחלץ ולהישמר ולארוב, כאשר בא הכתוב במלחמת העי (שם ח ב): שהייתה על פי השם ובמקומות רבים. אז נמלך משה בשכינה, ונתן לו השם רשות ואמר לו שלח לך אנשים ויתורו את ארץ כנען, וידעוה ויגידו לכם ועל פיהם תתייעצו בעניין הכבוש:<br>
<br>
והנה משה אמר להם (פסוק יז): עלו זה בנגב, וטעמו עלו זה הדרך בנגב, שידעו את העם היושב בארץ הנגב מפאת הרוח אשר ישראל שם החזק הוא ויצטרכו בעניינם להשתמר מאד ולהיחלץ, וכן הערים אם הם בצורות שישגבו בהן ויצטרכו לבנות דיק וסוללות או שיבואו מצד אחר. ואמר עוד שידעו בארץ עצמה הטובה היא אם רעה, כי אם היא רעה יכבשו תחלה מן המקומות האחרים, כי הם היו תרים הר האמורי מצד חברון, כי גם יהושע לא כבש את כולם. וזה טעם ומה הארץ אשר הוא יושב בה (פסוק יט), על העם היושב בנגב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי משה בעבור שידע כי היא שמנה וטובה כמו שנאמר לו (שמות ג ח): אל ארץ טובה ורחבה וגו', בעבור כן אמר להם שיתנו לב לדעת כן, כדי שיגידו לעם וישמחו ויחליפו כוח לעלות שם בשמחה, ולכך אמר להם והתחזקתם ולקחתם מפרי הארץ (פסוק כ), כדי שיראו בעיניהם בשבח הארץ. ומן הידוע כי אין מצרים רחוק מאד מחברון רק כמהלך שבעת ימים, וארץ כנען מגעת בתחומה קרוב למצרים, ואי אפשר שלא ידעו הדרים במצרים עניין ארץ כנען הטובה היא אם רעה. <br>
אבל כוונתו של משה לדעת את הדרך אשר יעלה בה ואת הערים אשר יכבוש תחלה כאשר פירשתי, ואמנם היו ישראל במצרים עבדים בעבודת פרך לא ידעו ולא יבינו, על כן רצה משה שיגידו להם כל ענייני הארץ לשמחם במעלותיה כי יודע היה בהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני בלשון הכתוב,</span></b> כי לא נמלך משה בשכינה, אבל טעם <b>'שלח לך'</b>, כי הסכימו לשלוח מרגלים. והיה במנהג שישלחו שנים אנשים מרגלים חרש לאמר ושישלחו מקצתם, והשם היודע עתידות ציוהו שישלח איש אחד איש אחד מכל מטות ישראל ושיהיו הנשיאים שבהם, כי חפץ השם שיהיו שווים בעניין כל הגדולים אולי יזכרו וישובו אל ה', ואם אין, שתהיה הגזירה שווה בכל העם. וזה טעם על פי ה' (פסוק ג), שיהיו במצוות השם נשיאים וראשי בני ישראל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי לפי פשט הכתוב,</span></b> כי לא הזכיר השם למשה שאלתם ששאלו לשלח מרגלים ולא הסכמת משה עימהם, שאלו היה כן היה הכתוב מספר בכאן ויקרבו בני ישראל אל משה ויאמרו נשלחה אנשים לפנינו וגו' וייטב הדבר בעיני משה, ואח'כ היה כותב וידבר ה' אל משה לאמר שלח לך אנשים כאשר דברו אליך איש אחד וגו'. אבל היה העניין כך, ששאלו ישראל השליחות וייטב הדבר בעיני משה, ואחר כך בא הדבור אל משה כשאר הדברות ואמר לו סתם <b>'שלח לך אנשים'</b>, וזה טעם ויתורו את ארץ כנען אשר אני נותן לבני ישראל, כי הוא מדבר בעניין חדש לא סופר בו כלל. והיה כל זה, כי ה' חפץ למען צדקו שתהיה השליחות במצותו ושתהיה בכל שבטיהם ובגדוליהם, למען ינצלו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן נראה עוד</span></b> שהם שאלו ממשה נשלחה אנשים לפנינו ויחפרו לנו את הארץ (דברים א כב), והוא חיפוש בדרכים ובעניין הכבוש מלשון חפר אוכל (איוב לט כט), וזה טעם <b>'לפנינו'</b> שילכו הם אחריהם על דרכם, כלשון וארון ברית ה' נוסע לפניהם (לעיל י לג). אבל השם ציווה <b>'ויתורו את ארץ כנען'</b>, והוא כטעם ברירה כבאים לקנות דבר, מלשון לבד מאנשי התרים והסוחרים (דה'י ב ט יד), וכן אל הארץ אשר תרתי להם (יחזקאל כ ו), וכן לתור להם מנוחה (לעיל י ג), ועל כן ציווה אותן משה לפרוט הטובה היא אם רעה וגו' השמנה היא אם רזה וגו', והכל לשמחם כי צבי היא לכל הארצות, ויעלו בה בחפץ גדול. והנה נאמר כאן העניין בסתם כי כן היה, אבל במשנה תורה הזכיר להם משה כל הדברים מתחילתן, להגיד להם פשעם כי חטאו במה שביקשו ושאלו הם עצמם:<br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו:</b> חטאו באומרם נשלחה אנשים לפנינו, בעבור שהם רואים את ישועת ה' אשר יעשה להם תמיד, והיה להם ללכת אחרי הענן אל אשר יהיה שמה הרוח ללכת. ומשה קבל מהם, למלאות תאוותם. ויהיה טעם וייטב בעיני הדבר (דברים א כג), שסבלתי רעתכם והוריתי לעשותו:<br>
והשם ציוהו שישלח איש אחד איש אחד למטה אבותיו וגו' כעניין שנאמר בשמואל (ש'א ח ז): שמע בקול העם לכל אשר יאמרו אליך כי לא אותך מאסו כי אותי מאסו ממלוך עליהם. והנה האנשים האלה לא נקבו בשמות על פי השם כאשר היה בפקודים (לעיל א ה - טו): ובחלוק הארץ (להלן לד יט - כח), כי מצוות ה' לא תבוא בה תקלה לעושיה ושומר מצווה לא ידע דבר רע, רק הוא יתברך ציווה למשה איש אחד למטה אבותיו תשלחו וגו' ושיהיו נשיאים, ומשה מדעתו בירר את אלה ושלחם, והם גמלו לנפשם רעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למטה ראובן וגו'
id: 0413
nru: ד
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 13
htm:
</b>מנה הכתוב השבטים לא לדגליהם ולא לצבאותם ולא כתולדותם. <br>
<b><span id='katom'>ונראה</span></b> שראה למנותם הנה לפי מעלת השלוחים, כי היו ראשים ונשיאים בעם כאשר ספר, ואין מעלתם שווה אבל יש בהם גדול מחברו בחכמה (ובמניין): ובכבוד, והקדים הנכבד הקודם במעלה כי ממעלת עצמם מנאם לא למעלת השבט. וכן בנשיאים החולקים להם את ארץ כנען (להלן לד יז - כט): הזכירם כפי המעלה לא לתולדותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הטובה היא אם רעה
id: 0413
nru: יט
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 13
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b>אם הארץ טובה שהאוויר שלה טוב והמים טובים, וחזר ואמר השמנה היא לעשות חיטה ופירות רבים. <br>
<b><span id='katom'>והנכון, </span></b>כי <b>'הטובה'</b> כוללת כל הטובות <b>'ורעה'</b> כל הרעות בכללן. אבל יתכן בארץ הטובה שתהיה שמנה ופירותיה שמנים וימצאו בה הדברים השמנים פנג ושמן ותמרים ותאנים וכיוצא בהם, או שתהיה טובה ורזה וצריכה גשמים תדיר ולהעדר ולהזדבל מאד, ויהיו פירותיה נוטים ליובש ואע'פ שהם טובים ומתקיימים יותר מן השמנים, ושם ימצאו הפירות הרזים הרבה מאד כאגוזים והלוזים והתפוחים והחרובין ופירות היערים, והנה יכלול אם היא ארץ שמנה כמישור או ארץ רזה כהרים:<br>
<br>
<b>אבל אונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>העתירא היא אם מסכנא, <br>
</blockquote>כי יש ארצות אשר יושביהן עשירים מפני הזול המצוי ביניהן ושכיניהם רוכליהם בכל הטוב הנמצא בהם, ויש ארצות צריכות לשכונותם ויושביהן קצרי יד, והן טובות לא רעות כלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וחברון שבע שנים נבנתה
id: 0413
nru: כב
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 13
htm:
</b><blockquote>אפשר שבנה חם את חברון לכנען בנו הקטן קודם שיבנה את צוען מצרים לבנו הגדול? אלא הייתה מבונה בכל טוב על אחד משבעה בצוען, ובא להודיע שבחה של ארץ ישראל, <b>לשון רש'י:</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני בדרך הפשט, </span></b>כי חברון היא קרית ארבע, הוא האדם הגדול בענקים שהיה שמו ארבע, והוא הבונה אותה על כן נקראת על שמו, והוא שנאמר (יהושע יד טו): ושם חברון לפנים קרית ארבע האדם הגדול בענקים הוא, וזה האיש הוליד בן וקרא שמו ענק ועל שמו נקראו ענקים, ולכך אמר הכתוב כי שם בחברון אחימן שישי ותלמי ילידי הענק. וחברון שבע שנים נבנתה לפני צוען מצרים, לומר שבנה אותה ארבע לבנו ענק שבע שנים לפני הבנות צוען מצרים שהיא קדמונית, להגיד הפלגת חיי האנשים האלה, כי כאשר הם מופלגים בקומתן כן היו ימיהן ארוכין מכל האדם, כי לאביהם נבנתה חברון לפני צוען מצרים שנקפלו בה כמה דורות מאז ועד עתה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לרמוז</span></b> עוד במה שאמר (פסוק כ): השמנה היא אם רזה, כי חברון קדמונית מאד ועדיין עושה פירות שמנים וגדולים כאשר הגיד באשכול, וכל שכן הארץ החדשה שהיא יותר שמנה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר</span></b> כי <b>'ארבע'</b> הוא אבי אחימן שישי ותלמי, ועל שם שהיו הענקים ארבעה יקראוהו כן, והכתוב שאמר (יהושע טו יג): קרית ארבע אבי הענק היא חברון, יהיה פירושו אבי הענקים, ע'כ אמר <b>'ענק'</b> <b>'וילידי הענק'</b> בני הגדול בהם, כאשר אמר (שם יד טו): האדם הגדול בענקים הוא, ולכך באה בו ה'א הידיעה. ונקראו <b>'ענקים'</b> על יופי קומתם, כי הם ענקים לגרגרות בני האדם, כמו שנקראו <b>'בני האלוהים'</b> בסדר בראשית כאשר פירשתי שם (בראשית ו ד). <br>
<b><span id='katom'>וזה טעם הכתוב </span></b>וחברון שבע שנים נבנתה מיד הענק הזה לפני צוען מצרים. ובעבור כי הבונה את חברון ידוע ומפורסם, כי כן שם העיר קרית ארבע, אמר <b>'נבנתה'</b>. או טעמו שנבנתה לאלה, שבנאה להם ארבע אביהם, והנה חיו שנים רבות מאד מיום הוסדה ועד עתה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וגם זבת חלב ודבש הוא
id: 0413
nru: כז
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 13
htm:
</b>בעבור שציוה אותם לראות השמנה היא אם רזה, השיבו לו כי היא שמנה וגם זבת חלב ודבש היא, ועל שאלתו היש בה עץ אם אין, השיבו לו <b>'וזה פריה'</b>, כי כן ציווה אותם להראותו. והנה בכל זה אמרו אמת והשיבו על מה שנצטוו. והיה להם לאמר שהעם היושב עליה עז והערים בצורות, כי יש להם להשיב אמרי אמת לשולחם, כי כן ציווה אותם החזק הוא הרפה הבמחנים אם במבצרים, אבל רשעם במלת <b>'אפס'</b>, שהיא מורה על דבר אפס ונמנע מן האדם שאי אפשר בשום עניין, כלשון האפס לנצח חסדו (תהילים עז ט), ואין עוד אפס אלוהים (ישעיה מה יד). והנה אמרו לו, הארץ שמנה וגם זבת חלב ודבש והפרי טוב, אבל אי אפשר לבא אליהם כי עז העם והערים בצורות גדולות מאד וגם ילידי הענק ראינו שם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמרו עוד עמלק יושב בארץ הנגב
id: 0413
nru: כט
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 13
htm:
</b>לרמוז שאין שם רוח לבא בארץ משם, כי כולם גיבורים, כי עמלק בדרום והכנעני במערב ובמזרח והאמורי בהר. הגידו שליחותם, ויניאו לב העם ברמז, מפני מוראם ממשה ואהרן. והנה השיבו על כל מה שציוה להם משה, זולתי מה שאמר <b>'המעט הוא אם רב'</b> שלא ענו אותו דבר בזה, וכן לא הזכירו טובה, כי היה בדעתם לומר לעם אחר כך <b>'ארץ אוכלת יושביה היא'</b> בדרך דיבה, והנה עמה מועטים וחזקים מאד. והנה העם הבינו כוונתם, ואז החלו כל העדה אשר שם להתאונן:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ל - לא): וזה טעם ויהס כלב - <br>
</span></b>כי שתק אותם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר עלה נעלה וגו' כי יכול נוכל לה - <br>
</span></b>לומר אמת הוא שהעם חזק אבל אנחנו נחזק מהם ומעריהם הבצורות, על כן אמר <b>'לה'</b>. אז ענו המרגלים ופירשו דבריהם, ואמרו לא נוכל לעלות אל העם כי חזק הוא ממנו - לאמר אפילו העם אם יצאו אלינו בשדה לא נוכל לעלות אליהם להלחם בה, אף כי נכבוש מהם ערים בצורות גדולות מאד, כי טעם <b>'לעלות אל העם'</b>, כטעם ברו לכם איש וירד אלי (ש'א יז ח), לשון נלחמים במערכה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויבכו העם בלילה ההוא
id: 0414
nru: א
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>כי לעת ערב באו המרגלים באוהליהם כאשר הלכו מלפני משה, ובבקר השכימו וילינו כולם על משה ואהרן, וכך אמר משה (דברים א כז): ותרגנו באוהליכם, כי באוהליהם היו אומרים דברי נרגן. <br>
<br>
<b>ואמרו רבותינו (תענית כט א): <br>
</b><blockquote>הם בכו בכיה של חנם ואני אקבע להם בכיה לדורות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> מאיזה רמז שבפרשה הוציאו זה. אבל מקרא מלא הוא (תהילים קו כד - כז), וימאסו בארץ חמדה ולא האמינו לדברו וירגנו באוהליהם ולא שמעו בקול ה' וישא ידו להם להפיל אותם במדבר ולהפיל זרעם בגויים ולזרותם בארצות. אולי יידרש זה מפסוק (לא): וטפכם אשר אמרתם לבז יהיה, יאמר וטפכם כאשר אמרתם לבז יהיה בבא עת פקודתם כי אני פוקד עוון אבות על בנים, והבאתי אותם עתה שידעו את הארץ ידיעה בלבד, אבל לא שיירשו אותה לדורות. והכתוב ירמוז בכיוצא בזה, ולא ירצה לגזור רעה רק בעניין תוכחת על תנאי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ולמה ה' מביא אתנו אל הארץ הזאת לנפל בחרב נשינו וטפנו
id: 0414
nru: ג
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>לא יזכירו דיבת הארץ לאמר גם כן <b>'והארץ משכלת ורעה'</b>, כי יסתירו העם הדבר הזה ממשה, מפני שלא אמרו השלוחים כן בהשיבם דבר אליו ואל כל העדה, כי משה ואהרן יעידו בם כי שקר דברו, והמרגלים עצמם הסתירו זה ממשה מדעתם שהוא יודע ענייני הארץ ממצרים וממדין השכנים לה כאשר פירשתי (בפסוק ב), על כן היו אומרים הדיבה הזאת לעם באוהליהם בדרך סוד:<br>
והנה משה אמר במשנה תורה (דברים א כה כו): וישיבו אותנו דבר ויאמרו טובה הארץ אשר ה' אלוהינו נותן לנו ולא אביתם לעלות ותמרו את פי ה', והטעם כי כן אמרו אליו ואל אהרן ואל כל העדה כי הארץ טובה וגם זבת חלב ודבש היא, והעם מרו את פי ה' כשלא רצו לעלות מפני אמרם כי עז העם, ויש בה' לעזור ולהכשיל וכאשר יפרש שם (פסוק ל): ה' אלוהיכם הוא ההולך לפניכם הוא ילחם לכם, כי אחרי שאין המניעה מכלום רק מתוקף העם היה להם לבטוח בשם ה' כי לה' המלחמה. ולא נצטרך לומר כי על יהושע וכלב אמר משה כן, כי למה ישמעו לשנים ולא יאמינו לעשרה. ועוד, כי שם (פסוק כג): כתיב ואקח מכם שנים עשר אנשים, ועליהם אמר (פסוק כה): וישיבו אותנו דבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויפל משה ואהרן על פניהם
id: 0414
nru: ה
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>שראו שהיו העם נועצים לעשות ראש ולשוב מיד, וקמו הצדיקים והשתחוו לאפם ארצה לאמר להם, אל נא אחי תרעו ולא תהיה זאת לכם לפוקה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>על כן אמר לפני כל קהל עדת בני ישראל - <br>
</span></b>כי להם השתחוו על אפים. וכן ויפול לאפיו ארצה וישתחו שלוש פעמים (ש'א כ מא). <br>
<b><span id='katom'>וטעם </span>'לפני'</b> כמו להם, וכן וילכו גם אחיו ויפלו לפניו (בראשית נ יח), ורבים זולתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אך בה' אל תמרדו
id: 0414
nru: ט
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>כי יראתכם לחוזק העם היושב בה הוא מרד בשם הנכבד, כי לא בכוחכם יצאתם ממצרים כי יד ה' עשתה עמכם להפליא, והוא הבטיח אתכם שיורישם מפניכם, אם כן האמינו ותצליחו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמרו ואתם אל תיראו וגו' כי לחמנו הם - <br>
</span></b>כי גם בטבע ובנוהג שבעולם יפלו לפנינו, כי נפל פחדנו עליהם ויניחו אותנו לאוכלם כלחם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>סר צלם מעליהם - <br>
</span></b><blockquote>מגנם וחוזקם, כשרים שבהם מתו. דבר אחר צלו של מקום סר מעליהם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי <b>'צלם'</b> מגן וצנה אשר הם צל על הנלחמים, יאמרו כי נפל פחדנו עליהם ולא יקחו מגן וצנה וכובע להחלץ להלחם כנגדנו.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש:<br>
אבל יתכן שירמוז הכתוב,</span></b> למה שנודע כי בליל החותם לא יהיה צל לראש האיש אשר ימות בשנה ההיא, לכך יאמר כבר סר צלם מעליהם שנגזר עליהם מיתה.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>וה' אתנו - <br>
</span></b>כי הוא השוכן בקרבנו ועושה לנו נסים ונפלאות לעיני כל רואה, על כן אל תיראום. <br>
<b><span id='katom'>או ירמוז</span></b> לשרי מעלה, שאין אומה נופלת עד שנופל השר שלה תחילה (מכילתא שירה ב), כעניין שכתוב (ישעיה כד כא): יפקוד ה' על צבא המרום במרום וגו' ואחר כך על מלכי האדמה באדמה, וכמפורש בספר דניאל (י כ). יאמר כבר סר הכוח אשר בצלו יחיו הגויים, וה' המשפיל אותם אתנו, על כן אל תיראום. <br>
<br>
<b>וכך אמרו במדרש שיר השירים:<br>
</b><blockquote>ונסו הצללים, אלו שרי אומות והמלאכים שלהם, כי הם הצל על האומות. <br>
</blockquote>וכבר הזכרתי זה במקומות אחרים (ויקרא יח כה, לעיל יא טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמעו מצרים כי העלית בכחך
id: 0414
nru: יג
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>וישמעו מצרים שתהרגם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי העלית - <br>
</span></b>כי משמעו בלשון אשר. והם ראו שהעלית אותם בכוחך מקרבם, וכשישמעו שאתה הורגם, לא יאמרו שחטאו לך, אלא שכנגדם יש לך יכולת להלחם אבל לא כנגד יושבי הארץ הזאת. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזהו ואמרו אל יושב הארץ הזאת - <br>
</span></b><blockquote>ומה יאמרו עליהם, מה שאמור בסוף העניין (פסוק טז): מבלתי יכולת ה', לפי שיושבי הארץ חזקים וגיבורים ואינו דומה פרעה לשלושים ואחד מלכים, לשון רש'י. <br>
</blockquote>אם כן, יהיה <b>'אל יושב'</b> כמו <b>'על יושב'</b>, וכן רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>אין הכוונה למשה רבנו בטענה הזאת מפני שהכנענים חזקים וגיבורים במלחמה ואינו דומה פרעה לשלושים ואחד מלכים, כי השם הכה את מצרים בדבר והמית בכוריהם ברגע והביא עליהם מכות גדולות מן השמים, ונקל זאת בעיני ה' להכות בדבר הגיבורים והחזקים כדלים וכחלשים. אבל הכוונה בתפילה הזאת לאמר, יחשבו מצרים ויאמרו כי יש כוח באלוהי כנען להציל מידך, כי עשית במצרים ובאלוהיהם שפטים עד שהוצאת העם הזה מקרבו, ולא יכולת לעשות כן בכנען ובאלוהיהם, והנה יהיה בזה חלול השם ויחזקו ידי עובדי ע'ז. <br>
<b><span id='katom'>וא'כ יתכן </span></b>שיהיה <b>'אל יושב הארץ הזאת'</b> כפשוטו, שיאמרו המצריים לאנשי ארץ כנען מבלתי יכולת ה' וגו', כי בכם אל ואפס אלוהים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר עין בעין נראה אתה ה'
id: 0414
nru: יד
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>על מראה כבוד ה' לעיני כל ישראל (שמות כד יז). <b>'נראה'</b> פעל עבר, וטעמו נראית אתה, וכן ונאשאר אני (יחזקאל ט ח), וכן כי אמלל אני (תהילים ו ג), בעבור היות הלמ'ד בפתח גדול. <br>
</blockquote>והכפל <b>'עין בעין'</b>, אמרו המפרשים כדרך בני אדם שעיניו יראו את עיניו בדברו אתו, וכן פנים בפנים דבר ה' עמכם (דברים ה ד). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת, </span>'עין'</b> לשון מראה, ועינו כעין הבדולח (לעיל יא ז), וארא כעין חשמל (יחזקאל א כז), יאמר אשר מראה במראה נראה הוא שמך הגדול, וכן עניין הכתוב ביחזקאל (מג ג): וכמראה המראה אשר ראיתי כמראה אשר ראיתי בבאי לשחת את העיר ומראות כמראה אשר ראיתי אל נהר כבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועתה יגדל נא כח ה' כאשר דברת לאמר
id: 0414
nru: יז
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b><blockquote>ומהו הדבור, <b>'ה' ארך אפים'</b> לצדיקים ולרשעים. <br>
כשעלה משה למרום מצאו להקב'ה שהיה כותב ה' ארך אפים. <br>
אמר לו לצדיקים. <br>
אמר לו: אף לרשעים! <br>
אמר לו רשעים יאבדו. <br>
אמר לו: חייך, שתצטרך בדבר זה. <br>
כשחטאו בעגל ובמרגלים ונתפלל לפניו בארך אפים. <br>
אמר לו הקב'ה: והלא אמרת לי לצדיקים! <br>
אמר לו: והלא אמרת לי אף לרשעים! יגדל נא כח ה' לעשות דבורך. <b>לשון רש'י מדברי אגדה (סנהדרין קיא א):<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ודרך האמת תכיר</span></b> מפני שהשם במקום הזה כתוב באל'ף דל'ת, ויאמר שיהיה הגדולה בכוח רחמים, כי מידת הדין היא שמתוחה כנגדם. והזכיר במדות <b>'ארך אפים ורב חסד'</b> ולא הזכיר <b>'אמת'</b>, כי במידת אמת יהיו חייבים. ולא הזכיר <b>'נוצר חסד לאלפים'</b>, כי לא בזכות אבות נתפלל משה עכשיו ולא הזכיר בתפילה הזאת לאברהם ליצחק וליעקב כלל. <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> בעבור שהארץ ניתנה לאבות ומהם ירשוה, והם מורדים באבותם ולא היו חפצים במתנה שלהם אשר האבות היו בוחרים בה מאד, והיאך יאמר <b>'אשר נשבעת להם בך וגו' וכל הארץ הזאת אתן לזרעכם'</b> (שמות לב יג): והם אומרים אי אפשנו במתנה זו:<br>
ולא הזכיר <b>'וחטאה'</b>, בעבור שאלו מזידים ופושעים. <br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> למה לא הזכיר <b>'רחום וחנון'</b>, אולי ידע משה כי הדין מתוח עליהם ולא ימחול לעולם, לכן לא ביקש רק אריכות אפים שלא ימיתם כאיש אחד ולא ישחטם כצאן במדבר שימותו במגפה, ובעבור שלא בקש עתה אלא אריכות אפים אמר לו <b>'סלחתי כדבריך'</b> שאהיה להם ארך אפים ורב חסד. <br>
והזכיר <b>'פוקד עון אבות'</b>, לאמר שאם יראה שלא למחות עוונם יפקוד עוון אבות על בניהם ולארך אפים יקחם, ומזה הייתה הגזרה לקבוע להם בכיה לדורות בלילה הזה כי פקד עוונם על זרעם:<br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי בעבור שמצאנו אם יראו את הארץ אחר סלחתי כדברך, ידענו כי מלת סלח נא אריכות אף, וכן <b>'ונסלח לו'</b>, עד שיעשה תשובה שלימה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי סליחה הנחת העונש כדברי אונקלוס, והקורבנות מעלים עונש השוגג מעליו, וכן טוב וסלח (תהילים פו ה), ואמר <b>'סלחתי כדברך'</b> לעם בכללן שלא יכם בדבר ויורישם ויעשה אותו לגוי גדול ועצום ממנו והם וזרעם יאבדו מן הארץ, אבל יסלח להם שיירשו בניהם את הארץ ושלא ימותו הם במגפה, וגזר שיתמו פגריהם במדבר וימותו שם כל אחד בבא יומו:<br>
<br>
והנה במשנה תורה הזכיר משה במעשה העגל תפלתו אשר התפלל עליהם, ואמר (דברים ט יח): ואתנפל לפני השם כראשונה וגו', ופירש שם (פסוק כו): תפלתו ואתפלל אל ה' ואומר וגו', והזכיר גם כן תפלתו על אהרן (פסוק כ), ולא הזכיר להם במרגלים שהתפלל עליהם כלל. וכל זה מן הטעם שהזכרתי, כי הוא לא התפלל למחול להם אלא שישא להם ויאריך אפו ויפקוד עוון אבות על בנים, ולא הייתה תפלתו שלימה עליהם, ועל כן לא הזכירה להם כי היו יכולין לטעון עליו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חי אני
id: 0414
nru: כא
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>לשון שבועה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וימלא כבוד ה' את כל הארץ, אם יראו את הארץ - <br>
</span></b><blockquote>מקרא מסורס הוא, חי אני נאם ה' כי כל האנשים אם יראו את הארץ, וכבודי ימלא את הארץ שלא יתחלל שמי במגפה הזאת לאמר מבלתי יכולת ה' להביאם, שלא אמיתם פתאום כאיש אחד אלא באחור ארבעים שנה מעט מעט, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון כלל:<br>
אבל </span></b>הכתובים האלה חסרי השבועה לכבוד של מעלה, חי אני וימלא כבודי את כל הארץ, אם כל האנשים המנסים אותי יראו את הארץ אין הדבר ככה. וכן חי אני נאם ה' וגו' אם אתם תבואו אל הארץ (להלן פסוקים כח ל), יחסר השבועה. וככה יקצרו אף בהדיוט, כה יעשה לי אלוהים וכה יוסיף (ש'ב ג לה), לא ירצו לפרש האלה, כה יעשה אלוהים לאויבי דוד וכה יוסיף, יחסרו הברכה. <br>
וכן מצינו שאמר כלב ליהושע (יהושע יד ו): אתה ידעת את הדבר אשר דבר ה' על אודותי ועל אודותיך, וכתיב (שם פסוק ט): וישבע משה ביום ההוא לאמר אם לא הארץ אשר דרכה רגלך בה לך תהיה לנחלה ולבניך עד עולם כי מלאת אחרי ה' אלוהי, והוא ממה שנאמר כאן (פסוק כד): ועבדי כלב עקב הייתה רוח אחרת עמו וימלא אחרי והביאותיו אל הארץ אשר בא שמה וזרעו יורישנה, ויזכיר בהבטחה זו שבועה, כי הכל נקשר בפסוק ואולם חי אני שהוא שבועה כמו שפירשתי, ואמר <b>'וישבע משה'</b>, כי משה הזכיר השבועה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> ואולם חי אני וימלא כבוד ה' את כל הארץ, הבטחה למשה בסליחה, יאמר שימלא כבודו את כל הארץ בזרעם ולא בהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וכל מנאצי לא יראוה
id: 0414
nru: כג
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>כי כל מנאצי לא יראוה.<br>
 <br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כל מנאצי, מבניהם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין בו טעם.</span></b> <br>
<b><span id='katom'>ואולי ירמוז </span></b>זה לדורות הגולים ממנה כדברי רבותינו (תענית כט א), וכאן קבע להם בכיה לדורות בלילה הזה, שיזכור להם עונשם הראשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועבדי כלב
id: 0414
nru: כד
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>לא הזכיר יהושע, כי פירש לכלב שכרו שיוריש הארץ אשר בא שמה ושכר יהושע אינו ראוי לפרשו עתה שיהיה הוא במקום משה. והקדים הכתוב (פסוק ל): כי אם כלב בן יפונה ויהושע בן נון, בעבור כי הוא הקדים לחלוק על המרגלים ויהס כלב (לעיל יג ל). אבל משה אמר (פסוק לח): ויהושע בן נון וכלב בן יפנה חיו מן האנשים, בעבור גודל מעלת יהושע בחכמה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כו):</span></b> ובעבור כי משה ואהרן נפלו על פניהם לפני כל קהל עדת בני ישראל (לעיל פסוק ה): להתחנן לו, היה הדבור כאן גם לאהרן. והצואה למשה <b>'אמר אלהם'</b> (פסוק כח), כי הוא העיקר בנבואה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אם לא כאשר דברתם באזני
id: 0414
nru: כח
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 14
htm:
</b>אם כאשר דברתם, כן לא אעשה לכם, כטעם תמיהה. וכן דרך הלשון, לא אל עמים רבים עמקי שפה וכבדי לשון אשר לא תשמע דבריהם אם לא אליהם שלחתיך המה ישמעו אליך (יחזקאל ג ו), וכן אם לא כאשר דמיתי כן הייתה (ישעיה יד כד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי תבאו אל ארץ מושבתיכם
id: 0415
nru: ב
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 15
htm:
</b>אחר שהבטיח את הבנים שיבואו אל הארץ, השלים להם תורת הקורבנות שיקריבו נסכים בבואם לארץ. ואולי היה זה עתה, לנחמם ולהבטיחם, כי היו נואשים לאמר, מי יודע מה יהיה לאורך ימים לסוף ארבעים שנה, ואם יחטאו גם הבנים, ולכן ראה הקב'ה לנחמם, כי בצוותו אותם במצוות הארץ הבטיחם שגלוי לפניו שיבואו ויירשו אותה:<br>
והנה ציווה בנסכים בארץ בעשותם עולות וזבחים, כי במדבר לא נתחייבו בנסכים לבד בתמיד שנאמר בו (שמות כט מ): ונסך רביעית ההין יין לכבש האחד, כי שם נאמר (שם פסוק מב): פתח אהל מועד לפני ה' אשר איוועד לכם שמה לדבר אליך שם, וכן הנשיאים בחנוכה שלהם לא הביאו נסכים. <br>
<br>
<b>ורבותינו נחלקו בזה, מהם שאמרו בספרי (שלח קז): <br>
</b><blockquote>בא הכתוב ללמדך שלא נתחייבו בנסכים אלא מביאתם לארץ ואילך וכו', ומהם שאמרו שלא נתחייב היחיד בנסכים אלא מביאתם לארץ ואילך:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(יח):</span></b> והשלים עוד תורת כוהנים וציוה על החלה שלא נהגה במדבר. כי התרומה והמעשר בידוע שלא ינהגו שם, כי הם מרוח הגוי ובחוצה לארץ. <br>
<br>
<b>ויש עוד שנוי בחלה על דעת רבותינו (כתובות כה א): <br>
</b><blockquote>שנתחייבו בחלה כשנכנסו לארץ מיד ולא נתחייבו במעשרות ובתרומה אלא לאחר ירושה וישיבה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכי תשגו ולא תעשו את כל המצוות האלה
id: 0415
nru: כב
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 15
htm:
</b><b><span id='katom'>הפרשה הזו סתומה במשמעה,</span></b> ויטעו בה בעלי הפשט לומר שהוא קרבן על מי שלא עשה מה שציוה לעשות והוא שוגג. ודבריהם דברי רוח, שאם כן יהיה חיוב קרבן בכל מצוות עשה שבתורה כשלא קיים את כולם ושגג באחת מהם, ויהיה חיוב כרת בכל מי שאינו מקיים את כולם כשיעבור על אחת מהן במזיד, כי הכתוב אומר (פסוק כג): את כל אשר ציווה ה' (אותו): אליכם. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> שאמר כאן (פסוק כד): והיה אם מעיני העדה נעשתה לשגגה, כי שגגתם במעשה שעשו, לא שישבו ולא עשו, וכן אשר תעשה ביד רמה (פסוק ל). אבל טעמו שתשגו ולא תעשו מה שציוה השם אבל תעשו הפכו. <br>
<b><span id='katom'>או יאמר</span></b> שתשגו ולא תעשו מצוותיו במה שהזהיר אתכם שלא לעשות, כי המניעות בלא תעשה יקראו מצוות כמו שאמר (ויקרא ד ב): כי תחטא בשגגה מכל מצוות ה' אשר לא תעשינה:<br>
<br>
והנה חיוב הקורבן הזה בשגגת העדה משונה מן הקורבן האמור בפרשת ויקרא, כי שם חייב להביא פר לחטאת (שם פסוק טו): וכאן פר לעולה ושעיר לחטאת, ועל כן הוצרכו רבותינו לומר (הוריות ח א): שזה הקורבן על שגגת ע'ז. ולשון הכתוב שלא נוציא אותו מפשוטו ומשמעו, יאמר וכי תשגו מכל המצוות ותעברו על כל מה שציוה השם לכם ביד משה שלא תעשו דבר מכל מה שציוה אתכם תקריבו הקורבן הזה, ולכך לא הזכיר בכאן כאשר יאמר בקורבנות החטא <b>'אחת מכל מצוות ה''</b>:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה זה כפי משמעו</span></b> הוא קרבן מומר לכל התורה בשוגג, כגון ההולך ונדבק לאחת מן האומות לעשות כהם ולא ירצה להיות בכלל ישראל כלל. ויהיה כל זה בשוגג, כגון שיהיה ביחיד תינוק שנשבה לבין האומות, ובקהל כגון שיחשבו שכבר עבר זמן התורה ולא הייתה לדורות עולם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או שיאמרו </span>כמו שזכר בספרי (שלח קטו): <br>
</b><blockquote>מפני מה אמר המקום לא שנעשה ונטול שכר אנו לא עושים ולא נוטלין שכר.<br>
</blockquote>כעניין שהיו ישראל אומרים ושואלים את יחזקאל, שנאמר (יחזקאל כ א): באו אנשים מזקני ישראל וישבו לפני, אמרו לו רבנו יחזקאל הרי עבד שמכרו רבו לא יצא מרשותו וכו'. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שישכחו את התורה, וכבר אירע לנו כן בעונותינו (כי): בימי מלכי ישראל הרשעים כגון ירבעם ששכחו רוב העם התורה והמצוות לגמרי, וכאשר בא בספר עזרא באנשי בית שני. וזהו שימוש לשון הכתוב שהשגגה הזאת הנזכרת כאן היא בתורה ובמצוות בכללן, ועל כן ייחדו להם רבותינו מצווה אחת שבשגגתה יצא מכלל ישראל ומכל המצווה בהם, והיא עבודה זרה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויהיה שיעור הכתוב, וכי תשגו - <br>
</span></b>ללכת אחרי אלוהים אחרים.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>ולא תעשו - <br>
</span></b>דבר מכל מצוות ה'. כי המודה באלוה זולתו כבר הוא בטל אצלו כל מה שציוה השם הנכבד בין במצוות עשה בין במצוות לא תעשה, שאם יש אלוה זולתו, יראתו ומצוותיו וכל החיוב בהם אינו כלום:<br>
ובאה זאת הפרשה להשלים בתורת כוהנים דין שגגת עבודה זרה כי הספר הזה ישלים דיני הקורבנות כאשר פירשתי (בתחילת הספר). ונכנסה כאן בעבור שהם מרו דבר השם ואמרו נתנה ראש ונשובה מצרימה (לעיל יד ד), להיות שם במצרים כאשר היו בראשונה בלא תורה ובלא מצות. והנה באה הפרשה, להודיעם כי אפילו בע'ז יכפר על השוגגים אבל העושים ביד רמה יכרית אותם, וכבר פירשתי הכרת הזה בסדר אחרי מות (ויקרא יח כט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והם הביאו את קרבנם אשה לה'
id: 0415
nru: כה
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 15
htm:
</b>על פר העולה הנזכר.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וחטאתם - <br>
</span></b>על שעיר החטאת. <br>
והזכיר כן לגודל החטא שהוא בכל מצוות השם, לאמר כי אע'פ שהחטא גדול במאד מאד כיון שהוא שגגה והם הביאו עליה קורבנם עולה וחטאת ראוי לכפר להם. <br>
<br>
<b>ובספרי (שלח קיא) דרשו הכתוב: <br>
</b><blockquote>ליתורו. <br>
רבי יאשיה אומר: שבט שעשה על הוראת בית דינו ועשו, שאר שבטים מנין שהיו מביאים על ידם? <br>
תלמוד לומר: והם הביאו את קורבנם אשה לה', רבי יונתן אומר וכו':<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת כבר הודעתיך</span></b> כי כל מקום שנאמר ה' במידת רחמים, ולפני השם כמו על פני, והרי זו כמו שאמרו הוא ובית דינו. והנה אמר כי הם הביאו את קורבנם לשם המיוחד וחטאתם לפני, והנה החטא מכופר במידת רחמים ובמידת הדין, והזכיר זה בע'ז, אבל בסדר ויקרא בשאר המצוות הזכיר פעמים רבים לפני ה', וזה מבואר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם עונה בה
id: 0415
nru: לא
pch: שלח-לך
lvr: C0415
prk: 15
htm:
</b><blockquote>בזמן שעונה בה ולא בזמן שעשה תשובה, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (שבועות יג א</b>). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span></b>הוא כמו דמיהם בם (ויקרא כ כז), חטאם ישאו ערירים ימותו (שם פסוק כ), ערות אחותו גלה עונו ישא (שם פסוק יז). <br>
<br>
<b>וראיתי בפרקי דרך ארץ: <br>
</b><blockquote>מהו עונה בה? מלמד שהנפש נכרתה ועונה עמה, כלומר שהעון דבק בה אחרי הכרת להיות נדונת ביסורין לעולם, כעניין כי תולעתם לא תמות ואשם לא תכבה (ישעיה סו כד):<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(לב):</span></b> ולפרשה הזאת סמך אחריה עניין המקושש, כי היה בזמן הזה אחר מעשה המרגלים <b><span id='katom'>על דרך הפשט. <br>
</span></b><b><span id='pink'>וזה טעם ויהיו בני ישראל במדבר - <br>
</span></b>כי בהתאחר שם העם בגזרה הנזכרת היה המאורע הזה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(לח):</span></b> ואחר כן ציווה במצוות ציצית, שיזכרו בו המצוות כולן ולא ישכחו את השבת או זולתה מן המצות. <br>
<b><span id='katom'>וטעם הזיכרון הזה</span></b> שיהיה בציצית לכל המצות. <br>
<br>
<b>כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>מפני המנין של ציצית בגימטריא שש מאות, ושמונה חוטין וחמשה קשרים הרי תרי'ג. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שהציצית בתורה חסר יו'ד ואין מנינם אלא חמש מאות ותשעים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שהחוטין לדעת בית הלל אינם אלא שלושה (מנחות מא ב), והקשרים מן התורה אינם אלא שנים, <b>כמו שאמרו (שם לט א): </b><br>
<blockquote>שמע מינה קשר העליון דאורייתא דאי סלקא דעתך לאו דאורייתא כלאים בציצית דשרא רחמנא למה לי הא קיימא לן התוכף תכיפה אחת אינו חבור:<br>
</blockquote><br>
אבל הזיכרון הוא בחוט התכלת, שרומז למדה הכוללת הכל שהיא בכל והיא תכלית הכל.<br>
<b><span id='pink'>ולכן אמר: וזכרתם את כל - <br>
</span></b>שהיא מצוות השם. <br>
<br>
<b>וזהו שאמרו (שם מג ב): <br>
</b><blockquote>מפני שהתכלת דומה לים וים דומה לרקיע ורקיע דומה לכסא הכבוד וכו'. <br>
</blockquote>והדמיון בשם גם הגוון תכלית המראות, כי ברחוקם יראו כולם כגוון ההוא, ולפיכך נקרא תכלת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח קרח
id: 0416
nru: א
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b><blockquote>פרשה זו יפה נדרשת במדרש רבי תנחומא (קרח ב). ויקח קרח, לקח עצמו לצד אחד להיות נחלק מתוך העדה לעורר על הכהונה, וזהו שתרגם אונקלוס ואתפלג, נחלק מתוך העדה להחזיק במחלוקת, וכן מה יקחך לבך (איוב טו יב), לוקח אותך להפליגך משאר בני אדם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ודעת המדרש אינו כפירוש הרב. <br>
</span></b><br>
<b>אבל אמרו שם: <br>
</b><blockquote>אין ויקח אלא לשון פליגה שלבו לקחו כעניין שנאמר מה יקחך לבך. <br>
</blockquote>ואינו רוצה לומר שלקח עצמו לצד אחד, וכן מה יקחך לבך, אינו שיקח אותך לצד אחד להפליג עצמך משאר בני אדם, אבל כוונת המדרש בויקח קרח, שלקח עצה בלבו לעשות מה שיספר, כי הלקיחה תאמר על העצה והמחשבה. וכן מה יקחך לבך, מה מחשבה יקח לך לבך שתחשוב בסתר לית דין ולית דיין ולא תגלה אותה, או מה ירמזון עיניך, שמתוך רמיזותיך נכר שאתה כופר במשפט האלוהים, ולא תפרש זה אבל תקרא תגר כמסתיר עצמו. ואליפז אמר זה לאיוב קודם שגילה איוב מחשבתו במאמר ברור שאין לבורא השגחה בפרטי הנבראים השפלים, ולכך אמר לו (שם כב יג): ואמרת מה ידע אל הבעד ערפל ישפוט, והוא עניין המענה ההוא למתבונן בו. וכן לשון לקיחה במחשבה, קחו מוסרי (משלי ח י), ולבלתי קחת מוסר (ירמיה יז כג):<br>
<br>
<b>אמרו עוד במדרש (רבה יח טז): <br>
</b><blockquote>ויחלוק וידבר ויצו קרח אינו נאמר אלא ויקח, מה לקח, לא לקח כלום אלא לבו נטלו, אמר הכתוב מה יקחך לבך.<br>
</blockquote><b><span id='katom'> והוא כמה שפירשתי.</span></b> <br>
<br>
<b>ואונקלוס שתרגם: <br>
</b><blockquote>ואתפלג, <br>
</blockquote>פתר העניין לא הלשון כמנהגו במקומות רבים, וכן תרגם על דבר קרח (להלן יז יד): על פלוגתא דקרח, ותרגם בדבר בלעם (להלן לא טז): בעצת בלעם, כי הוא מזכיר העניין בתרגומו. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>ויקח קרח, אנשים, דרך קצרה, כמו חמור לחם (ש'א טז כ). <br>
</blockquote>ואחרים אמרו כי <b>'ודתן'</b> כמו ואלה בני צבעון ואיה וענה (בראשית לו כד), ותקונו ויקח קרח דתן ואבירם. <br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי אין צורך,</span></b> כי הגון הוא בלשון שיאמר ויקח קרח ודתן ויקומו ויקהלו על משה ועל אהרן, כי בכל תחילת מעשה תבא לקיחה והוא לשון התעוררות במעשה ההוא, וכן ואבשלום לקח ויצב לו בחייו את מצבת (ש'ב יח יח). ואם תחפוץ לפרש כי הלקיחה על הדבר אשר יזכיר אחרי כן ויקח אבשלום את המצבת ויצב לו בחייו, כך תפרש ויקח קרח את האנשים מבני ישראל חמישים ומאתים ויקומו לפני משה ויקהלו על משה ועל אהרן:<br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי זה הדבר היה במדבר סיני כאשר נחלפו הבכורים ונבדלו הלווים , כי חשבו ישראל שאדונינו משה עשה זה מדעתו לתת גדולה לאחיו, גם לבני קהת שהם קרובים אליו ולכל בני לוי שהם ממשפחתו, והלווים  קשרו עליו בעבור היותם נתונים לאהרן ולבניו, וקשר דתן ואבירם בעבור שהסיר הבכורה מראובן אביהם, גם קרח בכור היה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה מדעתו של רבי אברהם שהוא אומר במקומות רבים אין מוקדם ומאוחר בתורה לרצונו.</span></b> וכבר כתבתי (לעיל ט א): כי על דעתי כל התורה כסדר זולתי במקום אשר יפרש הכתוב ההקדמה והאחור, וגם שם לצורך עניין ולטעם נכון, אבל היה הדבר הזה במדבר פארן בקדש ברנע אחר מעשה המרגלים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בדרש,</span></b> שכעס קרח על נשיאות אלצפן כמאמר רבותינו (תנחומא קרח א), וקנא גם באהרן כמו שנאמר ובקשתם גם כהונה (פסוק י). ונמשכו דתן ואבירם עמו, ולא על הבכורה, כי יעקב אביהם הוא אשר נטלה מראובן ונתנה ליוסף, אבל גם הם אמרו טענתם, להמיתנו במדבר (פסוק יג), ולא אל ארץ זבת חלב ודבש הביאתנו (פסוק יד). והנה ישראל בהיותם במדבר סיני לא אירע להם שום רעה, כי גם בדבר העגל שהיה החטא גדול ומפורסם היו המתים מועטים, ונצלו בתפלתו של משה שהתנפל עליהם ארבעים יום וארבעים לילה. והנה היו אוהבים אותו כנפשם ושומעים אליו, ואלו היה אדם מורד על משה בזמן ההוא היה העם סוקלים אותו, ולכן סבל קרח גדולת אהרן וסבלו הבכורים מעלת הלווים  וכל מעשיו של משה. <br>
<br>
אבל בבואם אל מדבר פארן ונשרפו באש תבערה ומתו בקברות התאווה רבים, וכאשר חטאו במרגלים לא התפלל משה עליהם ולא בטלה הגזרה מהם, ומתו נשיאי כל השבטים במגפה לפני ה', ונגזר על כל העם שיתמו במדבר ושם ימותו, אז הייתה נפש כל העם מרה והיו אומרים בלבם כי יבואו להם בדברי משה תקלות, ואז מצא קרח מקום לחלוק על מעשיו וחשב כי ישמעו אליו העם. וזה טעם <b>'להמיתנו במדבר'</b>, אמרו הנה הבאת אותנו אל המקום הזה ולא קיימת בנו מה שנדרת לתת לנו ארץ זבת חלב ודבש כי לא נתת לנו נחלה כלל, אבל נמות במדבר ונהיה כלים שם, כי גם זרענו לא יצאו מן המדבר לעולם, ויבטל מן הבנים מה שנדרת להם כאשר נתבטל מן האבות. וזה טעם תלונתם הנה במקום הזה אחר גזרת המרגלים מיד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והקרוב,</span></b> כי היו אלה הנקהלים כולם בכורות כי על כן חרה להם על הכהונה, ולכך אמר להם משה שיקחו מחתות כמנהגם הראשון ויתגלה הדבר אם יבחר השם בהם או בכהנים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפול על פניו
id: 0416
nru: ד
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b>ולא ויפלו, כי אהרן במוסרו ובקדושתו לא ענה דבר בכל המחלוקת הזו, ויהי כמחריש וכמודה שמעלת קרח גדולה ממעלתו, אבל הוא עושה כדבר משה ומקיים גזירת מלך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וידע ה' את אשר לו
id: 0416
nru: ה
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b><blockquote>לעבודת לוויה, ואת הקדוש - לכהונה<b>, לשון רש'</b>י, <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש. <br>
</span></b>יאמר הכתוב שיודיע השם אם הלווים  הם שלו כעניין שנאמר (לעיל ח יד): והיו לי הלווים , או עדיין הבכורות שלו כעניין שנאמר (שם ג יג): כי לי כל בכור, שלא יחליפם בלווים , ואת הקדוש, הם הכוהנים המקודשים לעבודה, כמו שנאמר ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים (דה'י א כג יג). כי קרח כדי לאסוף עליו העם, גם על הלווים  יחלוק וירצה להחזיר העבודה כולה לבכורים. והנה כאשר נשרפו אלה הבכורות נודע שלא בחר השם בעבודתם, וכאשר נתקבל קטורת אהרן נודע שהוא הקדוש. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואת אשר יבחר בו יקריב אליו - <br>
</span></b>פעם שנית, שיודיע השם את אשר לו, ואת הקדוש והקריב אליו מחר וישע אל מנחתו, ואל האחרים ואל מנחתם לא יפנה, ואת אשר יבחר בו לדורות, לעמוד לשרת לפניו הוא וזרעו כל הימים, יקריב אליו מחר. לומר שיהיה להם הניסיון הזה אות לדורות עולם שלא יחלקו לא על הנבחר ולא על זרעו לעולם:<br>
<br>
<b>וכתב רבנו חננאל: <br>
</b><blockquote>כי אלה הנקהלים כולם היו לווים  משבט קרח, וזה טעם רב לכם בני לוי (פסוק ז), שמעו נא בני לוי (פסוק ח), אולי חשבו כי כל שבטם נבחר לכהונה ומשה מעצמו חלק כבוד לאחיו, ע'כ.<br>
</blockquote><br>
וחלילה שהיו בשבט משרתי אלוהינו מאתים וחמישים קרואים ונשיאים בני מרי מבעטים ברבם ובגדול שבטם ומלינים על ה'. ואלו היו מן השבט ההוא בלבד, לא היו כל מטות ישראל מתלוננים ממחרת לאמר אתם המיתם את עם ה' (להלן יז ו), כי לא מת להם מת רק משבט משה ואהרן. וגם באות המטה ראיה כי המחלוקת מכל שבטי ישראל היא. והכתוב פירש ואנשים מבני ישראל (פסוק ב), להגיד כי היו מכל השבטים לא מן השנים הנזכרים בלבד. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אבל טעם רב לכם בני לוי = <br>
</span></b>בעבור כי קרח היה מפתה לכל השבטים כי לכבודם רוצה להחזיר העבודה לבכוריהם כאשר אמר (פסוק ג): כי כל העדה כולם קדושים, ומשה בחכמתו גלה מצפון לבו לכל העם כי הוא על כהונתו צועק, ואמר שדי לו בכבוד שבטו, רב לכם בני לוי. וחזר ואמר שמעו נא בני לוי, לקרח גדולם, וזה טעם ויאמר משה אל קרח (פסוק ח), אבל כולל דבריו עם בני לוי, כי דברי משה בחכמתו פיוס לו ולכל השבט שלא ימשך אדם מהם אחריו:<br>
<br>
והנה משה מעצמו חשב המחשבה הזאת ורצה בקטרת יותר משאר קורבנות, כי ראה כבר בנדב ואביהוא כי בהקריבם קטרת זרה לפני ה' נשרפו, והתיר לאהרן להקטיר אותה לצורך השעה, או שהייתה קטרת הבקר שהקטיר בהעלותו את הנרות כמשפט, ובטח משה כי השם מקים דבר עבדו ועצת מלאכיו ישלים. <br>
<br>
<b>ויש אומרים</b> כי: <br>
<b><span id='pink'>וישמע משה ויפול על פניו - <br>
</span></b>לדרוש את השם לדעת מה יעשה, ואז נאמר לו: בקר ויודע ה' וגו', ולא נזכר זה רק בספור משה לעם, וכבר הראיתיך כי במקומות רבים פעם יאריך בדבור השם אל משה ויקצר בספור משה, ופעם יעשה בהפך. ולפעמים לא יזכיר האחד כלל, כאשר בא במעשה בני גד ובני ראובן שספר הכתוב המעשה במשה בעצמו והוא נעשה על פי השם, כמו שאמרו (להלן לב לא): את אשר דבר ה' לעבדיך כן נעשה, וכתוב ביהושע (כב ט): אל ארץ הגלעד אל ארץ אחוזתם אשר נאחזו בה על פי ה' ביד משה. <br>
<b><span id='katom'>ואם נאמר שהיה כן</span></b> מפני הסכמת השם, כעניין שאמר (להלן לד יג): זאת הארץ אשר תתנחלו אותה בגורל אשר ציווה ה' לתת לתשעת המטות וחצי המטה, ויהיה זה מן הדברים שעשה משה מדעתו והסכים הקב'ה על ידו (שבת פז א), אינו נכון שיעשה משה דבר בחלוק הארץ אלא ברשות, כי הכל במצוות השם יעשה דכתיב לאלה תחלק הארץ וגו':<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודעתי בזה</span></b> ובמה שאמר לאהרן (להלן יז יא): קח את המחתה ושים קטרת, שהיתה עליו יד ה' בהם והוא הנקרא רוח הקדש, כעניין בספרי דוד ושלמה שהיו ברוח הקדש וכמו שאמר (ש'ב כג ב): רוח השם דבר בי ומלתו על לשוני, כי משה רבנו בכל ביתו נאמן הוא, כאשר פירשתי עניין הבית (שמות לג יט): והזכרתיו פעמים רבות, ומפני שאינו מדרך נבואתו של משה לא הוזכר בהן דבר ה':<br>
<br>
וראיתי באונקלוס שתרגם: כל קטרת הנזכרת בפרשה <b>'קטרת'</b> כלשונו, לא אמר בו <b>'קטרת בוסמין'</b> כמנהגו, נראה שסבר שלא היה קטרת הסמים של הקדש אבל לבונה וכיוצא בה שהקטיר לנסיון, וכן עשה בבני אהרן (ויקרא י א). ודעת רבותינו שהיה קטרת הקדש, והוא הנכון. ואולי לא ירצה אונקלוס לשבח הקטרת להוסיף בו <b>'בוסמין'</b> רק בהעשות ענינו במצוה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לכן אתה וכל עדתך
id: 0416
nru: יא
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b><blockquote>לכן, בשביל כך, אתה וכל עדתך הנועדים על ה', כי בשליחותו עשיתי לתת כהונה לאהרן, ולא לנו המחלוקת הזה, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואם כן,</span></b> יאמר אתה וכל עדתך אתם הנועדים על ה' לא על אהרן. <br>
<br>
<b>ור'א אמר:<br>
</b><blockquote>כי ה'א הנועדים נוסף. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן שיאמר,</span></b> לכן אתה וכל עדתך הנועדים על ה', כי לא על אהרן, היו לפני השם עם אהרן מחר. ומקרא קצר הוא בתנאים אשר הזכיר. ועניין הכתוב, כי מתחלה דבר אל קרח ואל כל עדתו לאמר בקר ויודע ה' וגו', ואחר כך חזר לדבר עם קרח רב לכם בני לוי, ואמר לקרח לבדו שמעו נא בני לוי, ולכך חזר ואמר אתה וכל עדתך הנועדים על ה', כי אין עליו לבדו העונש רק על כל עדתו כי כולם נועדים על ה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישלח משה לקרא לדתן ולאבירם
id: 0416
nru: יב
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b>הנה דתן ואבירם הם היו בעלי המחלוקת הזו כקרח, כמו שאמר ויקח קרח ודתן ואבירם ויקומו לפני משה ואנשים מבני ישראל וגו', שהם המקהילים אותם על משה ועל אהרן. והנה משה דבר אל קרח ואל כל עדתו, ואמר לו עוד (פסוק יא): אתה וכל עדתך, כי אליו דבר תחלה כי הוא הגדול בהם. והנה הנועדים היו עדת דתן ואבירם גם כן, ולכך רצה עתה לדבר גם עימהם ולהזהירם על עצמם ועל כל הנועדים שהם עדתם ולפייס אותם בדברים טובים דברים ניחומים לישראל, כי דבריו עם קרח פיוס לבני לוי לבדם. וטעם <b>'וישלח'</b>, כי הלכו מלפניו בדברו עם קרח, ואחרי כן ויאמר משה אל קרח (פסוק ח): אשר היה עודנו עומד לפניו שם.<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> מפני שהיה קרח לוי עומד במחנה לוויה סמוך לאהל משה, כי כל זה היה ביום הראשון כאשר אמר אתה והם ואהרן מחר (פסוק טז), והוא הבקר שאמר להם (פסוק ה): בקר ויודע ה' את אשר לו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיו דתן ואבירם נשיאי עדה חשובים מאון בן פלת, ואם היו הם מתרצים אליו היה און הולך אחר עצתם, על כן לא שלח אליו. והנה לא בא, ולא היה עימהם ולא עם עדת קרח, כי הלך מלפניו כשהלכו להם דתן ואבירם כאשר נתווכח עם קרח ולא הושב שם, שכבר חזר בו בעצת אשתו שהצילתו כמאמר רבותינו (סנהדרין קט ב). כי הנה הכתוב לא הזכירו שנבלע עם דתן ואבירם, והוא לא היה בתוך העדה הנועדים על ה' במקריבי הקטרת, כי היו חמישים ומאתים מלבד ארבעה הנזכרים תחלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי תשתרר עלינו גם השתרר
id: 0416
nru: יג
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b><blockquote>גם שררות רבות, או אתה ואהרן אחיך, <b>לשון ר'א</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולדעתי</span></b> <b>'גם'</b> במקום הזה כטעם <b>'אפילו'</b>, וכן אין גם אחד (תהילים יד ג), גם לרעהו ישנא רש (משלי יד כ), ודומיהן. אמרו המעט ממך כי עשית עמנו רעה גדולה להמיתנו במדבר שהיינו ראויים לרגום אותך, כי תשתרר עלינו אפילו שררה מועטת לשלוח לנו לעלות לפניך, כל שכן שתמלוך ותתנשא עלינו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל תפן אל מנחתם
id: 0416
nru: טו
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b><blockquote>לפי פשוטו הקטרת שהם מקריבים לפניך למחר אל תפן אליה. <br>
ומדרשו אמר יודע אני שיש להם חלק בתמידי צבור חלקם לא יקרב לפניך לרצון, <br>
<b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני</span></b> שיהיה על הקטרת, לפי שעל דתן ואבירם הוא אומר כן שחרה לו על דבריהם והם לא היו בתוך העדה הנועדים להקטיר קטרת. <br>
<b><span id='katom'>אבל פשוטו,</span></b> כי בעבור שהיו אלה רוצים בכהונה להקריב קרבן, אמר משה <b>'אל תפן אל מנחתם'</b> אל תפן אל קרבן שיקריבו לפניך ואל תפילה שיתפללו לך, כי כל הקורבנות גם התפילה יקראו מנחה בכתוב.<br>
 <br>
<b>וגם אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>קרבנהון, <br>
</blockquote>איזה דבר שיקריבו לפניך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לא חמור אחד מהם נשאתי - <br>
</span></b>אמר מה שררה אני משתרר עליהם, כי מעולם לא לקחתי מהם אפילו חמור אחד לעשות צרכי כדרך המלכים או השרים, כי זה משפט המלוכה דכתיב (ש'א ח טז): ואת חמוריכם יקח ועשה למלאכתו. וזה טעם של אונקלוס <b>'שחרית'</b>, שכך נקרא אנגריא של מלך שחוור (ב'ב מז א). הזכיר הדבר הקטן שבדיני מלכות. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וחזר ואמר ולא הרעתי את אחד מהם - <br>
</span></b>לשומו במרכבתי ובמלאכתי כאשר יאות למלך, או להטות דינו ולבזות על כבודו, כי כלל על הרעות כולן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר משה אל קרח אתה וכל עדתך היו לפני ה'
id: 0416
nru: טז
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
 כתב רבי אברהם: <br>
</b>כבר נאמר כן (לעיל פסוקים ה - ז), אבל הטעם, כאשר אמר משה לקרח היו לפני ה' לקחו איש מחתתו. <br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי מתחלה אמר להם זאת עשו קחו לכם מחתות קרח וכל עדתו וגו' והיה האיש אשר יבחר ה' הוא הקדוש, ולא אמר שיהיה אהרן עימהם, והם שתקו, ואולי לא נתרצו ולא הודו בכך. כי חשבו אם יהיה אהרן עמנו תרד האש לכולנו או לא תרד כלל ונהיה כולנו שווים, ואם לא יהיה אהרן עמנו ולא תרד האש, יאמרו כי לא בחר בנו, ויחשבו כי בו כבר בחר שירדה האש בקורבנותיו ביום השמיני. ואותו היום יש לנו טענה עליו, שלא היה לבחור באהרן שיהיה הוא לבדו הכהן רק בזכות ישראל שעשו המשכן, ולכל שליח צבור היה יורד, ועדיין לא הוחלפו הבכורים בעת ההיא. <br>
על כן לא היה קרח חפץ לנסות דבר בלא אהרן. והיו שם דתן ואבירם כאשר דבר להם משה כן, והיו הם בכלל מה שאמר (פסוק ו): קרח וכל עדתו, וכאשר שלח להם ויאמרו <b>'לא נעלה'</b> ויחר למשה מאד, ורצה לגזור עליהם שלא ימותו כמות כל האדם, אז חזר משה אל קרח ואמר קחו איש מחתתו חמישים ומאתים מחתות ואתה ואהרן איש מחתתו, והנה הוציא מכללם דתן ואבירם. וזה טעם <b>'חמשים ומאתים מחתות'</b>, כי מה צורך להזכיר המנין במקום הזה. והכניס אהרן שיהיה עימהם, אז שמע קרח אליו, כי חשב שישתוה המעשה בהם ובאהרן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקהל עליהם קרח [את כל העדה]
id: 0416
nru: יט
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b>את גדולי העם הנועדים תמיד אל פתח אהל מועד, או בכורי כל ישראל הראויים לעבודה. ולא הזכיר <b>'העם'</b> כמו בעגל ובמרגלים, כי אילו היו כל ישראל היה אומר <b>'ואכלה אותם כרגע ואעשה אותך לגוי גדול'</b>:<br>
וכל זה שהזכרתי על הבכורים (לעיל פסוקים א ה): הוא על דרך רבותינו (זבחים קיב ב): שאומרים כי העבודה הייתה לבכורות. <br>
<b><span id='katom'>אבל על דרך הפשט,</span></b> היו כל ישראל תחלה ראויים לעבודת הקורבנות כי כן הוא הדין לעולם בבמות יחיד, ונבחר אהרן לעבודת המשכן והמקדש, והיה קרח טוען על הבחירה הזאת, ורוצה להחזיר העבודות לכל ישראל כי כל העדה כולם קדושים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הבדלו מתוך העדה הזאת
id: 0416
nru: כא
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b><b><span id='katom'>יש לשאול,</span></b><span id='red'> אם ישראל לא חטאו ולא מרדו ברבם למה היה הקצף עליהם לאמר ואכלה אותם כרגע, ואם גם הם מרדו כקרח וכעדתו איך יאמרו משה ואהרן האיש אחד יחטא ועל כל העדה תקצוף? <br>
</span><br>
<b>וכתב רבנו חננאל: <br>
</b><blockquote><b>הבדלו מתוך העדה הזאת,</b> עדת קרח ולא עדת בני ישראל, <b>ויאמרו אלהי הרוחות לכל בשר וגו',</b> מיד הודיע הקב'ה למשה כי לא כל עדת בני ישראל בקש לכלות אבל עדת קרח בלבד, לפיכך פירש לו זה שאמרתי <b>'הבדלו'</b> העלו מסביב למשכן קרח דתן ואבירם הוא שאמרתי לך. הזכיר להם <b>'העלו מסביב'</b>, אולי כשיראו קרח ועדתו ישובו, אלו דבריו. <br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>ואינם נכונים,</span></b> כי לא היה ראוי לומר על קרח דתן ואבירם שלושה אנשים <b>'הבדלו מתוך העדה'</b> כי אינם עדה. ואין ישראל בתוכם, ואהרן עם עדת מקריבי הקטורת היה בתוכם בבואם. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי <b>'הבדלו'</b> רמז למשה ואהרן בלבד, כמו הרומו (להלן יז י). וכן ואכלה אותם כרגע, רמז למגפה שתכלה עם רב ועצום כרגע. וחלילה שלא יבין משה נבואתו ויטעה בה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הטעם, </span></b>כי מתחלה היה לב העם אחרי משה ואהרן, וכאשר לקחו קרח ועדתו איש מחתתו וישימו עליהם קטרת ועמדו פתח אהל מועד עם משה ואהרן, אז קרא קרח לכל העדה ואמר להם כי בכבוד כולם הוא מקנא, וייטב הדבר בעיניהם ונקהלו כולם לראות אולי יישר בעיני האלוהים ותשוב העבודה לבכוריהם, וזה טעם ויקהל עליהם קרח את כל העדה (פסוק יט). והנה נתחייבו כליה שהיו מהרהרים אחרי רבם, והם כמהרהרים אחרי השכינה ומוותרים על נבואת נביא בלבם וחייבין מיתה בידי שמים. ומשה ואהרן למדו עליהם זכות, שלא חטא במעשה אלא קרח, והוא הגורם והוא המפתה אותם, וראוי הוא שימות לבדו לפרסם ולהודיע ענשו לרבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזו דרך מבקשי רחמים</span></b> שיקלו החטא מעל העם ונותנין אותו על היחיד הגורם, מפני שהוא חייב על כל פנים. וכן אמר דוד (ש'ב כד יז): הנה אנכי חטאתי ואנכי העוויתי ואלה הצאן מה עשו תהי נא ידך בי ובבית אבי. והיה העונש ההוא על העם גם בחטאם, שהיה להם לתת השקלים מעצמם, אם העונש ההוא על זה כדברי רבותינו (ברכות סב ב). כי לא ציווה אותם המלך שלא יתנו השקלים, כי הוא לדעת המניין בלבד היה חפץ, ועונשם ועונשו בזה שווה הוא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי מלבד המניין היה עונש על העם מתחילת דבר, כדכתיב (ש'ב כד א): ויוסף אף ה' לחרות בישראל ויסת את דוד בהם. וכתב שם רש'י לא ידעתי על מה. <br>
<b><span id='katom'>ואני אומר בדרך סברא,</span></b> שהיה עונש על ישראל בהתאחר בנין בית הבחירה, שהיה הארון הולך מאהל אל אהל כגר בארץ ואין השבטים מתעוררים לאמר נדרוש את ה' ונבנה הבית לשמו, כעניין שנאמר (דברים יב ה): לשכנו תדרשו ובאת שמה, עד שנתעורר דוד לדבר מימים רבים ולזמן ארוך, שנאמר (ש'ב ז א ב): ויהי כי ישב המלך בביתו וה' הניח לו מסביב מכל אויביו ויאמר המלך אל נתן הנביא אנכי יושב בבית ארזים וארון האלוהים יושב בתוך היריעה. והנה דוד מנעו השם יתברך מפני שאמר (דה'י א כב ח): כי דמים רבים שפכת ארצה לפני, ונתאחר עוד הבניין עד מלוך שלמה. <br>
ואלו היו ישראל חפצים בדבר ונתעוררו בו מתחלה היה נעשה בימי אחד מהשופטים או בימי שאול, או גם בימי דוד, כי אם שבטי ישראל היו מתעוררים בדבר לא היה הוא הבונה אבל ישראל הם היו הבונים. אבל כאשר העם לא השגיחו, ודוד הוא המשגיח והמתעורר והוא אשר הכין הכל היה הוא הבונה, והוא איש משפט ומחזיק במידת הדין ולא הוכשר בבית הרחמים, ועל כן נתאחר הבניין כל ימי דוד בפשיעת ישראל, ועל כן היה הקצף עליהם. ועל כן היה המקום אשר יבחר ה' לשום שמו שם נודע בעונשם ובמגפתם. והכתוב ירמוז כל זה, שנאמר (ש'ב ז ו ז): כי לא ישבתי בבית למיום העלותי את בני ישראל ממצרים ועד היום הזה ואהיה מתהלך וגו' בכל אשר התהלכתי בכל בני ישראל הדבר דברתי את אחד שבטי ישראל אשר ציוויתי לרעות את עמי את ישראל לאמר למה לא בניתם לי בית ארזים. הרי יאשים הכתוב, כי השכינה מתהלכת בכל ישראל מאהל אל אהל וממשכן אל משכן ולא היה אחד בכל שופטי ישראל הרועים אותם מתעורר בדבר. ואמר הכתוב עוד, כי גם השם רחק מהם ולא דבר לאחד מכולם לבנות הבית, רק עתה שנתעוררת הטיבות כי היה עם לבבך, ואצווה עתה לבנותו על יד שלמה בנך שיהיה איש שלום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואל תגעו בכל אשר להם פן תספו
id: 0416
nru: כו
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b>שיעור הכתוב, סורו נא מעל אוהלי האנשים הרשעים האלה פן תיספו בכל חטאתם ואל תגעו בכל אשר להם. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> שאם לא יסורו משם יהיו נבלעים בפי הארץ, ויזהירם שלא יגעו להציל מממונם דבר ולקחת להם, כי חרם הוא. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>שאם באו להציל ממונם ירדו שאול כמו הם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן,</span></b> יהיה זה כטעם ותבט אשתו מאחריו ותהי נציב מלח (בראשית יט כו), כאשר הזכרתי בטעמו שם (בפסוק יז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם כמות כל האדם ימתון אלה
id: 0416
nru: כט
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b>הנה גם רבים בעם אמרו לו פעמים רבות <b>'למה העליתנו ממצרים'</b>, אבל היה העונש על אלה מכל האדם, באמרם (פסוק יג): כי תשתרר עלינו גם השתרר. כי עשו שתים רעות, בזו על כבוד הרב, וכפרו בכל מעשה ה' אשר עשה במצרים ובמדבר וגם במעמד הר סיני שנאמר בו וגם בך יאמינו לעולם (שמות יט ט), והם אמרו שאינו כדאי להשתרר עליהם ולא בא להם על ידו רק רע, ומפני זה אמר (פסוק טו): ויחר למשה מאד. וגם קרח אמר (פסוק ג): ומדוע תתנשאו, ועל כן נבלע אוהלו עימהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם לא ה' שלחני - <br>
</span></b>שלא שלחני כלל להוציאם ממצרים, כטעם אשר שלחו ה' לעשות בארץ מצרים (דברים לד יא), וזה לך האות כי אנכי שלחתיך (שמות ג יב). וכן כי ה' שלחני לעשות את כל המעשים האלה (פסוק כח), המעשים אשר ראיתם בעיניכם, רמז לכל אשר עשה מיום שאמר לו לך ואשלחך אל פרעה (שמות ג י), כי תחילת ביאת הנביא יקרא שליחות, כעניין את מי אשלח ומי ילך לנו (ישעיה ו ח), ואשלח לפניך את משה אהרן ומרים (מיכה ו ד). ואין טעם <b>'כל המעשים'</b>, להחליף הבכורים ללווים  וכהונת אהרן כדברי המפרשים, אלא לכלל המעשים אשר עשה משה לעיני כל ישראל כמו שפירשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואם בריאה יברא ה'
id: 0416
nru: ל
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
כתב ר'א: <br>
</b><blockquote>יש אומרים כי בריאה תורה על המצא יש מאין, וכבר נבקעו מדינות רבות וירדו הדרים בהן שאולה, אבל פירושה כטעם גזרה, מן וברא אותהן (יחזקאל כג מז). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון שתאמר</span></b> על המצא דבר מאין, כי אין אצלנו בלשון הקדש מורה על זה זולתי המלה הזאת. <br>
<b><span id='katom'>אבל העניין,</span></b> כי בקיעת האדמה אינה בריאה מחודשת, אבל פתיחת הארץ את פיה לבלוע הוא חידוש לא נהיה מעולם. כי כאשר תבקע האדמה כמו שנעשה פעמים רבים ברעש הנקרא זלזלה תישאר פתוחה, גם ימלא הבקע מים ויעשה כאגמים. אבל שתפתח ותיסגר מיד כאדם הפותח פיו לבלוע ויסגור אותו אחרי בלעו, זה הדבר נתחדש ביום ההוא כאלו הוא נברא מאין, וזה טעם ותכס עליהם הארץ (פסוק לג). ולכך אמר הכתוב אחרי ותבקע האדמה (פסוק לא), ותפתח הארץ את פיה ותבלע אותם (פסוק לב). <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (סנהדרין קי א): <br>
</b><blockquote>בקרוב פתח גיהינום, גם הוא עניין נתחדש לשעתו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת כל האדם אשר לקרח
id: 0416
nru: לב
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 16
htm:
</b>קנה לו עבדים ושפחות ובני בית היו לו, מצריים וכושיים וכנעניים קניין כספו, ונענשו בכלל הרכוש שלהם שהם לקו בגופם ובממונם. ואולי גם מישראל היו בביתו גרים ותושבים, ונמשכו אחר עצתו ונענשו. כי איננו רומז לזרעו, דכתיב (להלן כו יא): ובני קרח לא מתו, כי היו גדולים צדיקים וטובים וזכותם עמדה להם, ולא היו לו בנים ובנות קטנים, כי לא הזכיר הכתוב בקרח טף:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי קדשו
id: 0417
nru: ב
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 17
htm:
</b><blockquote>המחתות, והם אסורין בהנאה שכבר עשאום כלי שרת, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי טעם לאיסור הזה,</span></b> שהרי קטורת זרה הקריבו וזר שעשה כלי שרת להקריב בחוץ באיסור אינו מקודש. אבל יש לומר, כי בעבור שעשו כן על פי משה היו קדש, כי הם הקדישו אותם לשמים לפי שחשבו שיענה אותם האלוהים באש ותהיינה המחתות האלה כלי שרת באהל מועד לעולם. <br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי יאמר הכתוב (פסוק ג): כי הקריבום לפני ה' ויקדשו ויהיו לאות לבני ישראל, כלומר אני הקדשתי אותם מעת שהקריבו אותם לפני כדי שיהיו לאות לבני ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כאשר דבר ה' ביד משה לו
id: 0417
nru: ה
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 17
htm:
</b><blockquote>כמו עליו על קרח, ומהו <b>'ביד משה'</b> ולא כתב <b>'אל משה'</b>, רמז לחולקים על הכהונה שלוקין בצרעת כמו שלקה משה בידו, ועל זה לקה עזיהו בצרעת. ולפי פשוטו, ולא יהיה בלוע ושרוף כקרח וכעדתו, אך כאשר נעשה למשה בידו שלקה בצרעת. ויש פותרים, למען אשר לא יקרב איש זר אשר לא מזרע אהרן הוא, כאשר דבר ה' ביד משה לאהרן שיהיו הוא ובניו כוהנים ולא זר,<b> לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון</span></b> שהוא רומז אל אלעזר הנזכר, שאמר הכתוב (פסוק ב): אמור אל אלעזר בן אהרן וגו'. ושיעורו, ויקח אלעזר הכהן את מחתות הנחושת אשר הקריבו השרופים וירקעום צפוי למזבח כאשר דבר ה' ביד משה לו, זיכרון לבני ישראל וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אתם המתם את עם ה'
id: 0417
nru: ו
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 17
htm:
אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>אתון גרמתון דמית עמא דה'. <br>
</blockquote>יפתור, כי יאשימו אותם על שנתנו העצה הזאת להקטיר קטורת זרה לפני ה', מדעתם שהמקריבים אותם נשרפים. כי השם לא אמר למשה להקריב הקטורת הזאת, והוא לא אמר לישראל בשם ה' לעשות כן, אם כן מעצמם נתנו העצה הזאת אשר מתו בה העם, והיו יכולין לתת אות ומופת אחר במטה או בזולתו. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>מה ראיה זו ששבט לוי נבחר ונבחר אהרן לכהן גדול, ויתכן שבתפילתכם או בחכמה שידעתם שרפתם המקריבים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן נראה</span></b> שלא האמינו, כי מה שאמר אחרי כן (פסוק יז כ): דבר אל בני ישראל וקח מאתם מטה מטה וגו' והיה האיש אשר אבחר בו מטהו יפרח והשכותי מעלי וגו', ראיה שלא האמינו העם בשריפה הזאת שנבחרו הלווים  והוחלפו הבכורות בהם, רק חשבו כי משה ואהרן גרמו השריפה, או שהיה העונש בקטורת אש זרה אשר לא ציווה אותם וקטורת אהרן הייתה קטורת הבקר כאשר פירשתי (ויקרא י ב). ולא הייתה התלונה רק על השריפה, לא על הבליעה, כי השם אמר למשה העלו מסביב וגו' וזה ירמוז על פתיחת פי הארץ, ומשה הגיד זה לישראל בשם ה', ודתן ואבירם היו חייבים יותר שהיו מלעיבים במלאכי אלוהים ובוזים דבריו ומתעתעים בנביאיו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני, </span></b>שהיו העם מאמינים עתה בכהונת אהרן שכבר יצאה אש מלפני ה' ותאכל את קורבנותיו, אבל היו חפצים שיהיו הבכורות משרתי המשכן במקום הלווים , ולא ירצו בחלופין שעשו בהם, כי היו חפצים שיהיה לכל השבטים חלק בעבודת בית ה'. והנה יתלוננו, אתם המיתם אותם, שנתתם העצה הזאת שיקריבו קטורת ככוהנים, והם היו ראויים לעבודת לווים  לא שיהיו ככוהנים מקריבי קטרת, וזה טעם פרח מטה אהרן לבית לוי (פסוק כג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הרמו מתוך העדה הזאת
id: 0417
nru: י
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 17
htm:
</b><b><span id='katom'>לא הבינותי טעם הכתוב הזה וחברו למעלה</span></b><span id='red'> (לעיל טז כא): הבדלו מתוך העדה הזאת, כי יש באלוהים להמית בדבר רבים סביב צדיק אחד והוא לבדו נשאר כאשר היה בבכורי מצרים, וכן היה בכל המגפות שלושה ישנים בטלית אחת השנים מתים והאמצעי נמלט? <br>
<br>
</span><b><span id='katom'>ונראה,</span></b> שהיה הקצף יוצא להמית גם כל העדה כמיתת החטאים האלה שנמשכו אחריהם, בפתיחת פי הארץ או באש היוצאת, והם מכות כוללות ראויות להמית כל העומדים שם ביחד, זולתי אם יעשה נס שינוי בנמלטים, או שאמר הקב'ה כן לכבוד הצדיקים שכל זמן שהם בתוכם לא ישלח ידו בהם. והכוונה באלה וכיוצא בהם, להודיע שהם צריכים בקשת רחמים וכפרה, ומשה הוא המזרז לעשות כן מיד:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יז - יח): שנים עשר מטות - <br>
</span></b>מטה אהרן הוא בי'ב, כי לא אמר ותקח מטה לבית לוי ותכתוב עליו שם אהרן, אבל הוא במנין הנזכר, והנה לא נחשב יוסף רק לשבט אחד. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי לא ימנו שבטי ישראל לעולם רק שנים עשר, ומפני שיחשוב לוי יחשוב יוסף רק אחד. ועוד אפרש זה בסדר וזאת הברכה (דברים לג ו): אם יברכני ה' להגיע לשם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>איש את שמו תכתב על מטהו - <br>
</span></b><b><span id='katom'>יש מפרשים:</span></b> שם ראש השבט ראובן שמעון לוי ויהודה. <br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> שם הנשיאים, ועשה אהרן נשיא לשבט לוי. והוצרך לפרש כי הם מטה אחד ונשיא אחד להם, לומר אע'פ שחילקתים לשתי משפחות כהונה לבד ולוויה לבד, מכל מקום שבט אחד הוא ונשיא אחד להם. <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כאשר פירשתי (בפסוק ו), כי לא הוצרכו ראיה רק שנבחר השבט ההוא מכל שבטי ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עבדת מתנה אתן את כהנתכם
id: 0418
nru: ז
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 18
htm:
</b><blockquote>במתנה תהיה לכם, לשון רש'י. <br>
</blockquote>לומר שהיא לכם מתנה גמורה עד שהזר הקרב יהיה חייב מיתה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> שיאמר ועבדתם - עבודת כהונה, ואיננה לכם עבודת שעבוד כעבודת עבדי המלכים, אבל עבודת מתנה - גדולה נתתי לכם בה לכבוד ולתפארת מאתי. כעניין שדרשו (סוטה טו א): למשחה, לגדולה כדרך שהמלכים אוכלין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בקדש הקדשים תאכלנו
id: 0418
nru: י
pch: קורח
lvr: C0416
prk: 18
htm:
</b><blockquote>לימד על קדשי קדשים שאינן נאכלין אלא בעזרה ולזכרי כהונה,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> כי קדש הקדשים אינו מקום אכילת הקורבנות, כי הכתוב אומר (ויקרא ו יט): במקום קדוש תאכל בחצר אהל מועד, וקדש הקדשים הוא במקום הארון לפנים מן הפרוכת, כמו שכתוב (שמות כו לג): והבדילה הפרוכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים, וכתיב (שם פסוק לד): ונתת את הכפורת על ארון העדות בקדש הקדשים, ואין שם אכילה ושתייה שאין נכנס שם אלא כוהן גדול ביום הכיפורים. <br>
<br>
<b>וראיתי בספרי: <br>
</b><blockquote>רבי יהודה בן בתירא אומר: הרי גויים שהקיפו את העזרה, מנין לקדשי קדשים שנאכלין אפילו בהיכל? <br>
תלמוד לומר: בקדש הקדשים תאכלנו. <br>
</blockquote>והנה ר' יהודה בן בתירא נתעורר בזה והעמיד הכתוב במקום האונס, והזכירו באימה שאמר <b>'נאכלין בהיכל'</b> והראוי שיאמר שנאכלין אפילו לפני ולפנים אם הקיפו את ההיכל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט נפרש </span>'בקדש הקדשים תאכלנו'</b>, שתאכלנו בקדושת קדש הקדשים, כי אמר תחלה (פסוק ט): קדש קדשים לך הוא ולבניך, שלא תנהגו בהם מנהג קדשים קלים אבל יהיו בידכם קדש קדשים, וחזר ופירש <b>'בקדש הקדשים תאכלנו'</b> שתהיה אכילתך בהם בקדושה חמורה. ולפי שכבר פירש במנחה ובחטאת את החומר שיש באכילתן יותר מקדשים קלים במקומן ובזמנן, לא הוצרך להאריך כאן אלא לומר שיהו כלן קדש קדשים באכילתן, שתהיה אכילתן בהם בקדושה חמורה לא כקדשים קלים. ושמושי הבי'ת רבים, כי בי'ת הכלי כאשר תחזיק המקום והזמן כן תחזיק העניין, וכן בעיצבון תאכלנה (בראשית ג יז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זאת חקת התורה
id: 0419
nru: ב
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 19
htm:
</b><blockquote>לפי שהשטן ואומות העולם מונין את ישראל לומר מה המצווה הזאת, לפיכך כתב בה חקה, גזירה היא מלפני ואין לך רשות להרהר אחריה, לשון רש'י מדברי רבותינו (יומא סז ב). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וכבר כתבתי בעניין שעיר המשתלח</span></b> (ויקרא טז ח): מה טעם לאומות שיהיו מונין אותנו בזאת יותר משאר הקורבנות שיכפרו ויש מהם שיטהרו כקורבנות הזב והיולדת, כי מפני היותה נעשית בחוץ יראה להם שהיא נזבחת לשעירים על פני השדה, והאמת שהיא להעביר רוח טומאה ושריפתה כריח ניחוח בחוץ. וטעם טומאת המת, בעטיו של נחש, כי הנפטרים בנשיקה לא יטמאו מן הדין, והוא שאמרו צדיקים אינן מטמאין. ולכך אמר הכתוב זאת חקת התורה, כלומר הנחקקת מן התורה והיא תורה שבע'פ. על כן היא פרה והיא אדומה ממידת הדין, ונתנה לאלעזר להעשות לפניו אפילו על ידי זר, אבל הסגן יראה מעשיה כדי שתעשה על כוונתו שלא יחשבו בה מחשבה רעה כאומות והשטן:<br>
<br>
והפרשה הזאת תשלום תורת הכהנים, ונכתבה כאן אחר מתנות כהונה, לומר שגם טהרתן של ישראל על ידי כוהן תהיה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם זאת חקת התורה אשר ציווה ה' - <br>
</span></b>כטעם ואל משה אמר עלה אל ה' (שמות כד א), או הוא כמו מסורס, דבר אל בני ישראל זאת חקת התורה אשר ציווה ה' לאמר. <b>'דבר'</b> ולא <b>'דברו'</b>, כי משה הוא העיקר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אליך - <br>
</span></b>שיעשו כן במדבר לשעתם, ואחרי כן (בפסוק י): יצוה שתהיה לבני ישראל ולגר לחקת עולם, שיעשו כן לדורותם. וכן ויקחו אליך שמן זית זך וגו' (שמות כז כ), ואחרי כן חקת עולם לדורותם (שם פסוק כא):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ונתתם - <br>
</span></b>ולא ונתת, להכניס אהרן עמו לכבודו כי שניהם יצוו לאלעזר לשחוט לפניו. או אמר <b>'ונתתם'</b> לרבים, עכשיו ולדורות, והטעם כי אלעזר השוחט מיד ב'ד יקחנה שיתנוה לו שתעשה בהכשר <b>ועל דעתם, כעניין ששנינו (פרה פ'ג מ'ה):</b> <br>
<blockquote>ומי עשאן, הראשונה עשה משה רבנו והשניה עשה עזרא, שבע מעזרא ואילך, ומי עשאן, שמעון הצדיק ויוחנן כוהן גדול עשו שתים שתים וכו':<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל אלעזר הכהן
id: 0419
nru: ג
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 19
htm:
</b><blockquote>מצוותה בסגן, לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין הכוונה</span></b> לומר שיהיה חיוב המצווה בסגן יותר מכהן גדול או כוהן הדיוט, אלא הוראת שעה הייתה בפרה ראשונה שתהיה באלעזר והוא היה הסגן. <br>
<br>
<b>ולשון ספרי (חקת ח): <br>
</b><blockquote>בא הכתוב ולמד על הפרה שתהא עשויה בסגן, תדע שכן, שהרי אהרן קיים ואלעזר שורף את הפרה. ונתתם אותה אל אלעזר הכהן, זו נעשית באלעזר ושאר כל הפרות בכהן גדול דברי רבי מאיר. <br>
רבי יוסי ורבי יהודה ורבי שמעון ורבי אליעזר בן יעקב אומרים: זו נעשית באלעזר ושאר כל הפרות בין בכהן גדול בין בכהן הדיוט. <br>
<br>
</blockquote>והעניין לומר כי המצווה הזאת לעומק סודה ראויה להינתן לגדול שבכהונה. ולא נתנה לאהרן, ואולי הוא לגדולתו כי הוא קדוש ה' וחסידו המכפר במקדשו ולא רצה ליתן לו עבודת חוץ, או היה להכתיר אלעזר ולחנכו בחיי אביו במצווה אחת מן המצוות של כהונה גדולה, או היה לעונש העגל כדברי רבי משה הדרשן:<br>
והנה עשה הקב'ה גם אהרן נביא במצווה הזאת, והוא ומשה רבנו יתנו אותה לאלעזר שהוא גדול הכהונה אחרי אהרן והוא המשוח בשמן המשחה, וזה רמז לדורות שתעשה בגדול הכהונה והוא הכהן הגדול. <br>
<br>
<b>וכן שנינו (פרה פ'ד מ'א): <br>
</b><blockquote>פרת חטאת ששחטה שלא בכהן גדול פסולה, ורבי יהודה מכשיר. <br>
</blockquote><br>
<b>ובגמרא במסכת יומא (מב ב): <br>
</b><blockquote>ונתתם אותה אל אלעזר הכהן אותה אל אלעזר ולא לדורות לאלעזר, איכא דאמרי לדורות בכהן הדיוט, ואיכא דאמרי לדורות בכהן גדול.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא סתם משנתינו והנכון בטעם. <br>
</span></b>ולדברי האומר לדורות בכהן הדיוט, ציווה באלעזר לפי שלא היה שם כוהן אחר, כי אינו הגון שיהיה אחיו הקטן קודם אליו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : את משכן ה' טמא
id: 0419
nru: יג
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 19
htm:
</b>הזכיר הכתוב הכרת הזה בסתם ואמר את משכן ה' טמא, בעבור שכבר הזהיר במקדש מן הטומאה כמו שאמר (ויקרא יב ד): בכל קודש לא תיגע ואל המקדש לא תבוא, כי הזכיר שם בטומאה הקלה כאשה היולדת בימי טוהר שהוא בתולדתה, והוא הדין בכל הטמאים. <br>
<br>
וכבר הזכיר גם כן הטבילה (שם יז טז), ואם לא יכבס ובשרו לא ירחץ ונשא עונו, כלומר שישא עונו בעברו על המוזהר ממנו. ולפיכך אמר כאן בטומאת המת, כי הנוגע במת ולא יתחטא אע'פ שיכבס בגדיו ורחץ במים יחשב מטמא המשכן כאלו לא טבל כלל. ולא היה צריך לפרש רק שהחיטוי מעכב בטהרתו.<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם טומאתו בו - <br>
</span></b>כלומר אע'פ שטבל כשאר הנטהרים עודנו טמא כי מי נדה לא זורק עליו. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שירמוז</span></b> לאיש, וטעמו כל הנוגע במת בנפש ולא יתחטא [אשר] את משכן ה' טמא ונכרתה. וכמוהו בחסרון שי'ן או מלת אשר, לכל יבוא גבורתיך (תהילים עא יח), וכל יש לו נתן בידו (בראשית לט ד), את הדרך ילכו בה (שמות יח כ), ורבים כן. <br>
<b><span id='katom'>וטעם</span></b> כי את מקדש ה' טמא (בפסוק כ), כאשר את מקדש ה' טמא, כמו כי יקרא קן צפור לפניך (דברים כב ו), וחבריו הרבים:<br>
והזכיר הכתוב הכרת שני פעמים, ועל דעת רבותינו (שבועות טז ב): הוא לחייבו במשכן אהל מועד ובמקדש בית עולמים. ואפשר כפי פשוטו, כי <b>'מקדש ה''</b> קדשי הקורבן, כי כבר חייב כרת באוכל בשר מזבח השלמים אשר לה' וטומאתו עליו (ויקרא ז כ), וכאן חייב עוד גם על מי שלא יתחטא ביום השלישי וביום השביעי אע'פ שטבל. ויהיה פירוש <b>'מקדש ה''</b> קדשי ה', כמו את מקדשו ממנו (לעיל יח כט), הנה הכרת בפרשה על טומאת מקדש וקודשיו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני בפשוטו,</span></b> כי הכרת הראשון בנוגע במת כמו שאמר כל הנוגע במת בנפש, והשני גם במאהילים שלא נגעו בעצם ובקבר, כי טעם ואיש אשר יטמא ולא יתחטא, ואיש אשר יטמא בכל אלה הנזכרים ולא יתחטא. ועל דרך האמת, יתכן שיהיה <b>'מקדש ה''</b> רמז למקדש המקדש:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אדם כי ימות באהל
id: 0419
nru: יד
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 19
htm:
</b>אדם כי ימות והוא עתה באהל, או שדבר הכתוב בהווה, והוא הדין אם ימות בחוץ והכניסוהו לאהל. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כל הבא אל האהל וכל אשר באהל - <br>
</span></b>הכלים שבתוכו והאהל עצמו בכלל הזה, כמו שאמר (פסוק יח): והזה על האהל ועל כל הכלים ועל הנפשות אשר היו שם. והזכיר הכתוב האהל, להגיד שהוא עצמו טמא שבעה וצריך הזיה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>מפני שהיו ישראל יושבי אוהלים במדבר ודבר הכתוב בהווה כי המצווה מיד ולדורות, אבל הוא הדין לבית ולכל המאהילים שמביאים את הטומאה על כל הכלים ועל הנפשות ששם, אלא שאין הבית המחובר מקבל טומאה בעצמו כלל. והנה הזכיר הכתוב במת טומאת מגע ואהל ולא הזכיר בו משא, אבל רבותינו (ספרי): דורשין אותו בקל וחומר מן הנבילה ומרבים אותו לטומאת שבעה כמגע. וכן הוא כפי פשט הכתוב, הזכיר כי באדם המת והשחוט טומאת שבעה והזיה במגע, וכבר הוא ידוע כי מגע התורה הנגיעה ממש והנגיעה על ידי דבר אחר שישא אותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על פני השדה
id: 0419
nru: טז
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 19
htm:
רבותינו אמרו (חולין עב א): <br>
</b><blockquote>לרבות גולל ודופק. ופשוטו על פני השדה שאין שם אהל מטמא המת בנגיעה, <br>
<b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote>ואין גולל ודופק על דעת חכמים נדרש מן הכתוב, אבל הוא הלכה, ואין הנזיר מגלח עליו ואין חייבין עליו על טומאת מקדש וקדשיו. אבל <b>'על פני השדה'</b> הוא לרבותינו כפשוטו, שיגע בחלל חרב שנפל על פני השדה ואין שם דבר מאהיל עליו, ומפני יתורו עשו בו מדרש. כך אמרו בנזירות בפרק כוהן גדול (נג ב): וכל אשר יגע על פני השדה זה המאהיל על המת, כי המאהיל עליו הוא נוגע על פני השדה, ויהיה להם <b>'בחלל חרב'</b> חסר וא'ו <b>'ובחלל חרב'</b>. ומפני שאמר <b>'פני השדה'</b> ולא אמר <b>'השדה'</b> דרש בו רבי ישמעאל (חולין שם): עוד, להוציא עובר במעי אמו, שהיא טומאה בלועה ואינה על פני המקום:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר בחלל חרב - <br>
</span></b>כי דבר הכתוב בהווה, והוא הדין לחלל אבן או אגרוף. והזכיר חלל ומת, כנגד הבהמות שהשחוטות טהורות והנבלה מטמאה. <br>
<br>
<b>ורבותינו (נזיר נג ב): <br>
</b><blockquote>עשו בו מדרש מפני יתורו לומר שהחרב כחלל, שלא בא הכתוב אלא להשוות החלל והחרב לומר שהוא נעשה אבי אבות לטומאה כמת עצמו ומטמא אדם וכלים טומאת שבעה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנראה</span></b> מן הסוגיות במשנה ובגמרא, שהוא מטמא במגע ובמשא כמת אבל אינו כמוהו לטמא באהל, שמא מצאו בו מיעוט מן הכתוב באהל <b>'אדם כי ימות באהל'</b>, שאינו רק על האדם עצמו. ואם היה החרב שנטמא במת מטמא באהל, היו הכוהנים אסורים בכל הבתים, שבכולן החרב טמא ויהיה מטמא אותם באהל. <br>
<br>
<b>וכן נראה עוד בגמרא (שם נד ב): <br>
</b><blockquote>שאין החרב הנוגע במת מטמא אדם להצריכו הזאת שלישי ושביעי אע'פ שהאדם הזה הנוגע בו אב לטומאה. והיה זה, מפני שבכתוב השני שאמר והזה על האהל (פסוק יח): כתוב ועל הנוגע בעצם או בחלל או במת, ולא אמר או בחלל חרב. וא'כ הרי החרב כחלל לטמא במגע טומאת שבעה, אבל לא לטמא באהל, ולא להצריכו הזאה, ואין הנזיר מגלח עליו, ואין הכהן מוזהר ממגעו כלל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא הקרוב והנראה מדברי רבותינו.</span></b> ואנחנו בעונותינו טמאי הגלות ולא ידענו בטהרת הקדש, עד יערה עלינו רוח ממרום ויזרוק השם עלינו מים טהורים ונטהר, אמן וכן יהי רצון במהרה בימינו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבאו בני ישראל כל העדה מדבר צן
id: 0420
nru: א
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 20
htm:
</b><blockquote>העדה, עדה שלמה, שכבר מתו מתי מדבר ואלו פרשו לחיים<b>, לשון רש'י. וכן דעת ר'א.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן </span></b>מה צורך להזכיר כן בבואם אחרי כן אל הר ההר (פסוק כב). <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי הזכיר זה בעבור כי יצא אדום להלחם בם הזכיר הכתוב שלא נפקד מהם איש בבואם מעיר אדום. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> כי ישראל נטו מעליו ולא נלחם בם כלל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי מנהג הכתוב להזכיר כן במקום התלונות, ויבאו כל עדת בני ישראל אל מדבר סין אשר בין אלים ובין סיני (שמות טז א), ויסעו כל עדת בני ישראל למסעיהם ויחנו ברפידים (שם יז א), יודיענו הכתוב כי היו כולם בתלונה, וכן ותשא כל העדה ויתנו את קולם (לעיל יד א), וילונו כל עדת בני ישראל ממחרת (שם יז ו). ואמר כן בבואם אל הר ההר, להודיע שהיו כולם בהספדו של אהרן קדוש ה', כמו שאמר ויבכו את אהרן כל בית ישראל וגו' (פסוק כט), ואמר לעיני כל העדה (פסוק כז). ובמדבר סיני רבה (יט ט): ראיתי שהזכיר הלשון הזה עדה שלימה וכו' בכתוב השני בהר ההר בלבד, כי הראשון מפני התלונה נאמר כאשר פירשתי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וישב העם בקדש - <br>
</span></b>לומר כי כאשר נכנסו במדבר צין עד קדש מתה מרים. וטעה ר'א שאמר בעבור שישבו שם ימים רבים כי כן כתוב. כי קדש אשר כתוב בו (דברים א מו): ותשבו בקדש ימים רבים כימים אשר ישבתם, הוא קדש ברנע והוא במדבר פארן, ומשם נשתלחו המרגלים בשנה השניה ושם חזרו, אבל קדש זה הוא במדבר צין ובאו שם בשנת הארבעים ושם מתה מרים, ומקראות מפורשים הם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(ח):</span></b> החטא במשה ואהרן במי מריבה אינו מתפרסם בכתוב. <br>
<b>ורש'י פירש (בפסוקים יא יב): <br>
</b><blockquote>מפני שציוה אותם ודברתם אל הסלע - ולא אמר והכיתם, שאלו דברו היה הקב'ה מתקדש לעיני כל העדה ואומרים ומה סלע זה שאינו שומע ואינו מדבר מקיים דברו של הקב'ה אנו על אחת כמה וכמה. <br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ודברי אגדה הם, אבל לא נתחוורו,</span></b><span id='red'> כי מאחר שציוה קח את המטה יש במשמע שיכה בו, ואלו היה רצונו בדבור בלבד מה המטה הזה בידו? <br>
</span><br>
<span id='red'>וכן במכות מצרים שאמר (שמות ז טו): והמטה אשר נהפך לנחש תקח בידך, והוא להכות בו, ולפעמים יאמר נטה את ידך, ורצונו לומר להכות במטה, כי הכתוב יקצר בדבר הנשמע. ואין הנס גדול בדבור יותר מההכאה, כי הכל שווה אצל הסלע? <br>
<br>
</span><b><span id='katom'>ועוד</span></b><span id='red'> למה אמר בזה (דברים לב נא): מעלתם בי. והצוואה בדבור אל הסלע הזה הוא מה שנזכר במעשה, ציווה שיאמרו והיא שומעת כי השם יוציא מים מן הסלע הזה, כדרך כי היא שמעה את כל אמרי ה' (יהושע כד כז), וכן עשו כמו שאמר (פסוק י): ויקהילו משה ואהרן את הקהל אל פני הסלע ויאמר להם וגו', והנה הסלע שומעת באמרו כן לכולן?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>וטענות רבות למפרשים בחטא הזה,</span></b> <b><span id='katom'>כבר סתר בו ר'א דברים רבים מהם. והסוד שרמז בו גם הוא אינו נכון,</span></b> כי אם משה אבד כוונתו בעבור מריבת העם ולא דבר אל הסלע, ולכן לא יצאו מים בפעם הראשונה, וחזר והכהו פעם שניה בכוונה הדבקה בכל ויצאו המים, הנה חטאו בפעם הראשונה, אבל אינו ראוי שיאמר בזה <b>'לא האמנתם בי להקדישני'</b> (פסוק יב), כי אין כאן חסרון אמונה כלל:<br>
<br>
<b>וה'ר רבי משה (סוף פ'ד משמנה פרקים) סבר בו סברא, ואמר: <br>
</b><blockquote>כי משה רבנו ע'ה חטאו הוא שנטה לצד הרגזנות באומרו שמעו נא המורים, דקדק עליו הש'י שיהיה אדם כמוהו כועס לפני עדת בני ישראל במקום שאין ראוי בו הכעס, וכל כיוצא בזה בדין האיש ההוא חלול השם, מפני שמתנועותיו כולם ומדבריו היו למדין והיו מקוין להגיע בהם אל הצלחות העולם הזה והעולם הבא, ואיך יראה עליו הכעס והוא מן הפעולות הרעות ולא תבוא כי אם מתכונה רעה מתכונות הנפש. <br>
<br>
אבל אמרו בו <b>'מריתם פי'</b> (להלן כז יד): הוא כמו שאבאר, שהוא לא היה מדבר עם סכלים ולא עם מי שאין לו מעלה אבל אשה קטנה שבנשיהם הייתה כיחזקאל בן בוזי כמו שזכרו החכמים (מכילתא שירה ג), וכל מה שיאמר או יעשה יבחנוהו, וכאשר ראוהו שכעס אמרו שהוא עליו השלום אין בו פחיתות מידה ולולי שהיה יודע שהשם כעס עלינו בבקשת המים ושאנחנו הכעסנו אותו יתברך לא היה כועס, ואנחנו לא מצאנו לשם יתעלה שכעס בדברו אליו בזה העניין, אבל אמר (פסוק ח): קח את המטה והקהל את העדה אתה ואהרן אחיך ודברתם אל הסלע לעיניהם ונתן מימיו והוצאת להם מים מן הסלע והשקית את העדה ואת בעירם. <br>
<br>
והנה התרנו ספק מספקי התורה שנאמרו בו דברים רבים ונשאל פעמים רבים אי זה חטא חטא, וראה מה שנאמר בו ומה שאמרנו בו אנחנו, והאמת יורה דרכו. אלו דבריו ז'ל: <br>
<br>
</blockquote>והוסיף הבל על הבלים. שהכתוב אמר <b>'מריתם פי'</b> שעברו על דברו, ואמר <b>'לא האמנתם בי'</b> שלא האמינו בו, אין העונש בעבור שכעס. ויותר היה ראוי שיהיה העונש על משה כשקצף על פקודי החיל (להלן לא יד): בחנם. והכתוב לא ספר כלל שכעס, כי <b>'שמעו נא המורים'</b> תוכחת, כדרך ממרים הייתם עם ה' (דברים ט כד). ועוד כי אהרן לא כעס מימיו, כי בשלום ובמישור הלך מעודו. ועוד שאי אפשר שלא היה כעס גדול מאת השם עליהם בעשותם מריבה עם משה. ובכל הניסיונות במדבר חטאם הגדול כשיאמרו <b>'למה העליתנו ממצרים'</b>, שירצו להיות עבדים לשונאיהם בעבודת פרך מלהיות עם האלוהים כבן העובד את אביו, וכן אמר הכתוב (לעיל יא כ): יען כי מאסתם את ה' אשר בקרבכם ותבכו לפניו לאמר למה זה יצאנו ממצרים. ובפעם הראשונה אמרו פחות מזה, למה זה העליתנו ממצרים להמית אותי ואת בני ואת מקני בצמא (שמות יז ג), והיה עליהם קצף גדול ואשמה רבה כמו שאמר ויקרא שם המקום מסה ומריבה על ריב בני ישראל וגו'. ובכאן כתוב מפורש (פסוק יג): המה מי מריבה אשר רבו בני ישראל את ה', ומה פשע גדול מזה הוי רב את יוצרו. ומשה אמר (דברים א לז): גם בי התאנף ה' בגללכם לאמר, אם כן הם חטאו וגרמו כל הרעה הזאת, ולדברי הרב אין להם בכל המעשה הזה חטא ופשע כלל:<br>
<br>
ומה שאמר לא מצינו בה' יתברך שכעס, אבל אמר קח את המטה וגו'. דע כי כאשר צריכים במחיתם דבר, אע'פ שמתלוננים וחוטאים בו, והוא רחום יכפר עוון ולא יעיר כל חמתו ולא יזכירנו ויתן להם שאלתם. וכן במים הראשונים אמר בנחת רוח (שמות יז ה): עבור לפני העם וגו', אע'פ שהיה שם מסה ומריבה שהזהיר ממנה ולדורות (דברים ו טז). וכן במן, הנני ממטיר לכם לחם מן השמים (שמות טז ד), בדרך אהבה וחבה, אלא שאמר בסוף בדבור השני (שם פסוק יב): שמעתי את תלונות, הודיע להם חטאם בלבד. אבל כאשר יתלוננו חנם, ישפוך עליהם חמת אפו. ובכאן עוד רמז לקצף גדול וחיוב מגפה, שנאמר (פסוק ו): וירא כבוד ה' אליהם, שרומז אל הקהל הנזכר, והוא מראה יד ה' ההווה במגפות, כאשר תראה במרגלים (לעיל יד י): וביום קרח (לעיל טז יט): וממחרת (לעיל יז ז). והתימה על הרב, שהרי מקרא מלא הוא (תהילים קו לב): ויקציפו על מי מריבה וירע למשה בעבורם, וימנה הכתוב החטא הזה עם הניסיונות הגדולים שנסו את ה' במדבר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והקרוב מן הדברים שנאמרו בזה,</span></b> והוא טוב לדחות השואל, הם דברי רבנו חננאל שכתב כי החטא הוא אמרם (פסוק י): המן הסלע הזה נוציא לכם מים, וראוי שיאמרו יוציא ה' לכם מים, כדרך שאמרו (שמות טז ח): בתת ה' לכם בערב בשר לאכול וגו', וכן בכל הנסים יודיעום כי ה' יעשה עימהם להפליא, ואולי חשבו העם כי משה ואהרן בחכמתם הוציאו להם מים מן הסלע הזה, וזהו לא קידשתם אותי (דברים לב נא). ומעשה הראשון בצור אמר (שמות יז ו): הנני עומד לפניך שם על הצור בחורב, ושבעים הזקנים רואים עמוד הענן עומד על הצור והנס מתפרסם כי מעשה ה' הגדול הוא, אבל בכאן לא ראו דבר וטעו במאמר משה ואהרן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר </span></b>בזה <b>'מעלתם בי'</b> (דברים לב נא), כי הנהנה מן ההקדש נקרא מעילה. וכן <b>'מריתם פי'</b> (להלן כז יד), שהוא ציווה ודברתם אל הסלע לעיניהם, והטעם שאתקדש לעיניהם, או שניתם דברי, מן ותמר את משפטי (יחזקאל ה ו), כי לא ציוויתי שתאמרו ככה. ויהיה <b>'לא האמנתם בי'</b> (פסוק יב): יוצא אל בני ישראל, או הוא לשון חיזוק, לא התחזקתם להקדישני לעיניהם, מן ואמנה על המשוררים (נחמיה יא כג), היתד התקועה במקום נאמן (ישעיה כב כה):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והאמת כי העניין סוד גדול מסתרי התורה. </span></b>כי בראשונה אמר לו (שמות יז ו): הנני עומד לפניך שם על הצור בחורב והכית בצור, יאמר כי שמי הגדול על הצור בחורב שהוא כבוד ה' האש האוכלת בראש ההר, ובעבור כן לא הכה אלא פעם אחת ויצאו מים רבים, אבל בכאן לא פירש לו כן, והסכימו שניהם להכות בצור פעמים והנה זה חטא, ועל כן אמר <b>'לא האמנתם בי'</b>, לשום אמונה בשמי, ובאמונה יעשה הנס. ונאמר <b>'מריתם פי'</b>, כי מרו את רוח קדשו הנקרא בכל מקום <b>'פי ה''</b>, ולכך אמר <b>'מעלתם בי'</b>, ואין מעילה אלא שיקור. והנה החטא מוזכר מפורש בכתוב, וכן אמר המשורר (תהילים קיד ז ח): מלפני אלוה יעקב ההופכי הצור אגם מים. וכן תוכל להתבונן זה בתפלת משה שאמר (דברים ג כד): ה' אלוהים אתה החלות, כי התחנן לשם הנכבד שימחול לו. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (ספרי): <br>
</b><blockquote>שמזכירין לו הכעס, יתכן שהכה בצור ויצאו טיפים במיעוט כוונתו על הכעס. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ותמהו אל הדבר, </span></b>והסכימו שניהם להכות פעם שניה על הצור כאשר הזכרתי, והוא החטא על שניהם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ועל דעתי טעם ודברתם אל הסלע - <br>
</span></b>כמו על הסלע, וכן כה אמר ה' צבאות אל העמודים ועל הים ועל המכונות בבלה יובאו (ירמיה כז יט כב). יצווה שיאמרו לעיני העדה בהיותם נקהלים כולם שהשם יוציא להם מים מן הסלע, וכן עשה. <br>
<b><span id='katom'>ואל יקשה עליך</span></b> ודברתם אל הסלע לעיניהם, כי טעמו כמו לפניהם, שישמעו כלם, וכן ויאמר חנניה לעיני כל העם לאמר כה אמר ה' ככה אשבר את על נבוכדנאצר מלך בבל וגו' (שם כח יא), וכן רבים. או טעם <b>'לעיניהם'</b> בכאן, שיהיה הדבור בהיותם נקהלים שם והסלע לעיניהם, כמו שאמר בעשייה (פסוק י): ויקהילו משה ואהרן את הקהל אל פני הסלע, כי כאשר נקהלו שם וראו הסלע פנים בפנים אמרו המן הסלע הזה נוציא לכם מים, כמו שהזכירו חכמים (מכילתא בשלח ו): שלא יאמרו מעיינות היו שם. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שהוא כמסורס,</span></b> הקהל את העדה אל הסלע ודברתם לעיניהם ונתן מימיו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ונתן מימיו - <br>
</span></b>שיהיו מיד מים רבים נובעים ממנו כמו שאמר (פסוק יא): ויצאו מים רבים, כי הנתינה תאמר על הריבוי, כמו ונתנה הארץ יבולה ועץ השדה ייתן פריו (ויקרא כו ד), כי זרע השלום הגפן תיתן פריה והארץ תיתן את יבולה והשמים יתנו טלם (זכריה ח יב), כולם על הריבוי יבטיחם, וכן כתוב (תהילים עח כ): ונחלים ישטפו. ואין טעם <b>'מימיו'</b> כמו <b>'תיתן יבולה'</b> <b>'וייתן פריו'</b>, שאין בטבע הסלע להיות בו מים, אבל טעמו המים אשר יצאו ממנו, כי בהפוך השם החלמיש למעינו מים ובו יהיו וממנו יצאו יקראו על שמו <b>'מימיו'</b>, וכן וברך את לחמך ואת מימיך (שמות כג כה), לחמו נתן מימיו נאמנים (ישעיה לג טז). ואמר כן להודיע שמגוף הסלע יצאו, לא מן הארץ אשר תחתיו כמנהג מעיינות רבים רק מאמצעו, וכן כתוב (תהילים קיד ח): ההופכי הצור אגם מים חלמיש למעינו מים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וחזר ואמר והוצאת להם מים מן הסלע - <br>
</span></b>כי אתה בעודך שם תוציא להם המים מן הסלע, <b>'להם'</b>, שכולם יראו אותם נובעים והשקית את העדה - שתצווה אותם לשתות לפניך, וכל זה לפרסם הנס. ובמעשה לא הזכיר כן <b>'וישק את העדה ואת בעירם'</b>, אבל אמר (פסוק יא): <b>'ותשת העדה ובעירם'</b>, כי מרוב הצימאון ובראותם מים רבים נוזלים מיד נפלו על הנחל ושתו:<br>
ועל דעת רבותינו בבארה של מרים אמרו כי הסלע הזה הוא הצור אשר היה בחורב, ולפיכך יפרשו <b>'מימיו'</b> אשר היה דרכו לתת, כי עתה נסתם מעינו במות מרים. כי הכוונה לרבותינו בבארה של מרים, שהיה מעולם באר נסי מקור מים חיים נובע בכל מקום שיהיה שם הרצון עליו, העלה אותו לישמעאל במדבר באר שבע, ונבקע בחורב מן הצור ההוא שהיה שם, ובשאר המסעים נובע מן הצור במקום שיחנו שם, וכאשר מתה הצדקת פסק המעיין, ועתה חזר על ידי משה להיות לו מקור נפתח מן הסלע הזה בעצמו, והוא מה שאמר <b>'אל הסלע'</b> הנודע. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> היה שם סלע סמוך למחנה וציוה ודברתם אל הסלע הזה אשר לפניכם. גם אפשר לפרש, ודברתם אל הסלע אשר לעיניהם, כלומר הראשון שיראו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : המן הסלע הזה נוציא לכם מים
id: 0420
nru: י
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 20
htm:
</b>חלילה חלילה שיהיה התימה למניעות, כי משה רבנו הנאמן בכל בית ה' לא יפלא ממנו כל דבר מה', והוא וכל ישראל עמו ראו גדולות ונפלאות מזו, ואף כי הוא אשר נעשה כן על ידו פעם אחרת בצור בחורב. ואמרו המפרשים שיש תמיהות מתקיימות, כמו הנגלה נגליתי (ש'א ב כז), הרואה אתה (ש'ב טו כז), התשפוט (יחזקאל כב ב), המן העץ אשר צויתיך (בראשית ג יא). <br>
<br>
<b>אבל ר'א כתב: <br>
</b><blockquote>המן הסלע יש לנו כח להוציא לכם ממנו מים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ירצה לפרש,</span></b> שאמר להם שמעו נא המורים בה' האומרים ולמה הבאתם את קהל ה' אל המקום הרע הזה, המן החלמיש הזה יהיה לנו כח בטבע שנוציא אנחנו ממנו מים, רק תכירו כי מאת ה' הוא כי הוא אשר הוציא אתכם ממצרים והביא אתכם אל המקום הזה והוא אשר יפרנס אתכם בו, וזה כטעם שאמר להן במן (שמות טז ו): וידעתם כי ה' הוציא אתכם מארץ מצרים:<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> הה'א הזו לשאלה, המן הסלע הזה נוציא לכם מים אם לא, כי הכתוב פעם יפרש בשאלה הן ולאו, היש בה עץ אם אין (לעיל יג כ), התשמור מצוותיו אם לא (דברים ח ב), ופעם יזכיר הן לבדו, הזה אחיכם הקטן (בראשית מג כט), הידעתם את לבן בן נחור (שם כט ה), האבכה בחדש החמישי הנזר (זכריה ז ג). אבל הייתה השאלה הזאת להם שאלת הניסיון, אמר שמעו נא המורים מה תחשבון על ה' המן הסלע הזה החזק נוציא לכם מים היהיה הדבר הזה אם לא, הפליג במרים והגיד כי הם קטני אמנה, וכאשר יריבו אליו הוא מפני מחשבתם שלא יעשה השם עימהם להפליא, כעניין שנאמר (תהילים עח יח - כ): וינסו אל בלבבם, היוכל אל לערוך שולחן במדבר, הגם לחם יוכל תת. <br>
<br>
וכך אמרו (אבות ה ד): עשר ניסיונות נסו אבותינו להקב'ה במדבר. וכמו השאלה במחשבת הנשאל במקומות רבים, ההשב אשיב את בנך (בראשית כד ה), אם רצונך כן, הנלך אל רמות גלעד אם אחדל (דהי'ב יח ה), אם עצתך כן, אף כאן, אם מחשבתכם שנוציא לכם מים מזה. וכן דעתי בהנגלה נגליתי, הראית כי נכנע אחאב מלפני (מ'א כא כט), המן העץ אשר ציוויתיך, התשפוט, כי כולם שאלות, אבל עניינם לשאול בדבר מפורסם שיודה בו הנשאל על כורחו. אם נגליתי לבית אביך ובחרתי בכם אם ידעתם זה ולמה תבעטו בזבחי ובמנחתי, הלה' תגמלו זאת הגמולה. וכן אם מן העץ אשר ציוויתיך אכלת ותבוש ותחבא, או למה תתחבא. ובדרך הזה האחרים. אבל הרואה אתה, שאלה גמורה בדבר המסופק, אם יועץ אתה תשוב אל העיר, כלשון רואה אני את דברי אדמון (כתובות קח ב קט א), וכבר פירשתי בסדר בראשית (א ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקדש בם
id: 0420
nru: יג
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 20
htm:
</b><blockquote>שמתו משה ואהרן על ידם, כשהקב'ה עושה דין במקודשיו הוא מתיירא ומתקדש על הבריות, שנאמר (ויקרא י ג): בקרובי אקדש, וכן הוא אומר (תהילים סח לו): נורא אלוהים ממקדשיך, <b>לשון רש'י. גם כן פירש ר'א.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נראה בעיני,</span></b> כי עדיין לא מתו משה ואהרן, ואיננו מתפרסם לבריות שימותו בחטא הזה שיתיירא הקב'ה על ידי כך כאשר היה בנדב ואביהוא ובפרץ עוזא (ש'ב ו ח). <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי הכתוב אמר אשר רבו בני ישראל את ה' ויקדש בם, כי במריבים נתקדש, מלשון בקרובי אקדש, וראוי היה לדבריהם שיאמר <b>'ויכבד על פניהם'</b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי מעשה הצור הראשון היה לעיני זקני ישראל בלבד, כמו שמפורש שם (שמות יז ו ז), ובזה אמר ויקהילו משה ואהרן את הקהל וגו', על כן אמר הכתוב כי מי מריבה האלה שנגזרה בהם הגזרה על משה ועל אהרן המה אותם מי מריבה אשר רבו בני ישראל את השם ויקדש בם לעיני כלם, כעניין שכתוב (יחזקאל לט כז): וקיבצתי אתם מארצות אויביהם ונקדשתי בם לעיני הגויים רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע</span></b> כי בראשונה הייתה להם מריבה עם משה כמו שאמר (שמות יז ב): וירב העם עם משה, וכן אמר (שם פסוק ד): עוד מעט וסקלוני, והיו מנסים את השם היש ה' בקרבנו (שם פסוק ז), אבל בכאן היו מריבים כלפי מעלה ולא היה בכאן ניסיון, ועל כן אמר כי אלה מי מריבה שנגזרה בהם הגזרה הזאת המה מי מריבה אשר רבו בני ישראל את ה' ויקדש בם לעיניהם ולא הראשונים אשר נסו את השם ולא נתקדש רק לעיני זקני ישראל. ובעבור היות עניין הסלע שני פעמים, הוצרך לבאר על איזה מהם נענשו הצדיקים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל מלך אדום
id: 0420
nru: יד
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 20
htm:
</b>לא הזכיר הכתוב שמו, כי אין צורך. אבל הזכיר סיחון ועוג מלכי האמורי בשמותם, בעבור כי היו ידועים בגבורה ולהם שם בגויים, להודות לפניו יתברך כי עשה עמנו להפליא, כמו שנאמר (תהילים קלו יז - כ): למכה מלכים גדולים כי לעולם חסדו, לסיחון מלך האמורי כי לעולם חסדו ולעוג מלך הבשן כי לעולם חסדו. ומנהג הכתוב להזכיר שם גדולי המלכים אשר ירשנו את ארצם, כעניין שהזכיר ביהושע חמשת מלכי האמורי אדוני צדק מלך ירושלים והוהם מלך חברון ופראם מלך ירמות ויפיע מלך לכיש ודביר מלך עגלון (יהושע י ג): ויובב [מלך מדון ויבין] מלך חצור (שם יא א), ושאר המלכים הזכירם במספר (שם יב ט - כד): לא בשמות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : במסלה נעלה
id: 0420
nru: יט
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 20
htm:
</b>הנה מתחלה היו אומרין לבא בערים, רק ישתמרו שלא יכנסו בשדה ובכרם כדרך מחנות עם רב ששוללים את הגרנות ונכנסים בכרמים, אבל ילכו בדרך המלך שהיא דרך הרבים לא דרך היחיד, והיו אומרים שלא ישתו כלל המים אשר להם בבארות לצרכם. אחרי כן שלחו להם, שלא יקרבו לערים כלל אבל ילכו במסילה העולה לארץ כנען שהיא סלולה וכבושה לכל, ואם ישתו מימי הנהרות בדרכים הם והבהמות בעברם בנהר יתנו דמיהם שנהנו מהם, על כן אמר רק אין דבר - שאין בזה הפסד שום דבר. ואחרים פרשו, לא נשתה מי באר, אם לא בדמים. <b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי למה יחזור לשלוח לו מה שלא רצה בתחילה. <br>
<br>
<b>ומדרשו (תנחומא חקת יב): <br>
</b><blockquote>לא נשתה מי באר שלנו ונקח מכם, כמו שכתב רש'י (בפסוק יז):<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>ואמרו ישראל לאדום עד אשר נעבר גבלך - <br>
</span></b>ולא הזכירו לו <b>'אל הארץ אשר ה' אלהינו נותן לנו'</b>, שלא יקנא בהם על הארץ לאמר כי להם הייתה לולי שלקח בכורתו וברכתו במרמה. אבל לסיחון הזכירו, עד אשר אעבור את הירדן אל הארץ אשר ה' אלוהינו נותן לנו, כמו שהזכיר משה במשנה תורה (דברים ב כט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויט ישראל מעליו
id: 0420
nru: כא
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 20
htm:
</b>קצר הכתוב בזה, כי מפי הגבורה נצטוו (דברים ב ד ה): ונשמרתם מאד אל תתגרו בם, כאשר פירש להם משה. ועל פי הדבור נטו מעליו, כי לא יכלו לעשות דבר אחר כיון שלא הניחם לעבור:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישמע הכנעני
id: 0421
nru: א
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 21
htm:
</b>מצינו בכיבושי יהושע (יהושע יב יד): מלך ערד אחד, ועוד כתיב במסעות (להלן לג מ): והוא יושב בנגב בארץ כנען, והכתוב לא יקרא ארץ כנען סתם מעבר לירדן מזרחה, כמו שאמר (להלן לד ב): ארץ כנען לגבולותיה. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי היה ראוי שיחלוק משה את ארצו של מלך ערד לאחד משבטי ישראל, והכתוב יספר בכל מקום כי ארץ סיחון ועוג שני מלכי האמורי נתן משה לשני המטות וחצי המטה, ותשעת המטות וחצי המטה לקחו נחלתם אחרי עברם את הירדן בארץ כנען. <br>
<b><span id='katom'>ואולי נאמר,</span></b> כי החרימו ישראל את ארצם ולא ישבו בה כלל. <b><span id='katom'>ואינו נכון.</span></b> <br>
<br>
<b>וכן רש'י מפרש: <br>
</b><blockquote>והחרמתי את עריהם (פסוק ב), שהקדיש שללם לגבוה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי זה מלך ערד הוא יושב בנגב מעבר לירדן ימה בארץ כנען על יד הירדן בגבול בני יהודה סמוך לחברון שהיא בנגב, ושמע מרחוק בבוא בני ישראל ובא דרך האתרים אל ערבות מואב להלחם עימהם שם, וזה טעם <b>'וישמע'</b>, ולכך ספר הכתוב <b>'והוא יושב בנגב בארץ כנען'</b> כי בא מארץ אחרת אל מקום ישראל. ונדרו ישראל נדר לה' שאם יתן אותו בידם שיחרימו כל אשר להם לה', וספר הכתוב כי שמע השם תפלתם ונדרו נדר לה' ושלמו אותו. כי הרגו אותם עתה בימי משה, כמו שציוה (ויקרא כז כט): כל חרם אשר יחרם מן האדם לא יפדה מות יומת, ונתנו כל שללם לאוצר בית ה':<br>
<br>
<b><span id='katom'>והשלים עוד בכאן לספר,</span></b> כי החרימו ישראל גם את עריהם אחרי בואם בארץ כנען אחרי מות יהושע לקיים את נדרם אשר נדרו ויקראו שם הערים חרמה. והוא מה שנאמר בספר שופטים (א טז): ובני קיני חותן משה עלו מעיר התמרים את בני יהודה מדבר יהודה אשר בנגב ערד, ושם כתוב (פסוק יז): וילך יהודה את שמעון אחיו ויכו את הכנעני יושב צפת ויחרימו אותה ויקרא את שם העיר חרמה, ושם נשלם הנדר הזה. <br>
אבל השלים הכתוב להזכיר העניין בכאן, וזה כעניין הפרשה שאמרה ברדת המן (שמות טז לד לה): ויניחהו אהרן לפני העדות למשמרת ובני ישראל אכלו את המן ארבעים שנה עד בואם אל ארץ נושבת את המן אכלו עד בואם אל קצה ארץ כנען, והוא לאחר מיתתו של משה עד ממחרת הפסח (יהושע ה יב). וכן אלה שמות האנשים אשר ינחלו לכם את הארץ וגו' (להלן לד יז), נבואה שיהיו חיים וקיימים, כי לא יתכן שיהיה השם מיחד להם אנשים על הספק אבל היה ראוי שיצווה ליהושע בעת החלוקה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>גם נכון הוא לומר, </span></b>שהחרימו ישראל עתה בימי משה את המלך הזה ואת עמו לפי חרב וקראו שם מקום המלחמה חרמה, ואחרי עברם את הירדן המית יהושע גם את מלך ערד אשר מלך אחרי כן עם מלכי כנען אשר מלכו בימים ההם, ובני יהודה בבואם בעריהם החרימו אותם גם כן וקראו שם הערים חרמה, כי השלימו את נדרם אשר נדרו אבותם <b>'והחרמתי את עריהם'</b>. ולכך אמר כאן ויקרא שם המקום חרמה, ושם כתוב ויקרא את שם העיר חרמה, שם כל עיר שהייתה ממלך ערד, כי השלימו נדרם והיה שללם מחרמי גבוה. והנה כל הנזכר כאן היה בבת אחת, זולתי שהזכיר <b>'ואת עריהם'</b> שהיה לעתיד בבואם בעריהם, ולכך אמר והחרמתי את עריהם, ולא אמר אתהם ואת עריהם כי הזכיר הנדר העתיד כי הם במלחמה ימותו ושם יתמו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולשון הכתוב נאות למה שפירשנו,</span></b> שהיה ראוי לומר וייתן את הכנעני בידם ויחרימו אתהם ואת עריהם ויקראו שם המקום חרמה, אבל חסר הכינויין לרמוז שנתן הכנעני ביד מי שנתנו מישראל, מהם עתה ומהם לעתיד. כי השם שמע את תפלתם והם קיימו את נדרם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כי בא ישראל דרך האתרים - <br>
</span></b>על דעת אונקלוס: כי כאשר באו המרגלים ועלו בנגב וחזרו להם הרגישו בהם יושבי הארץ, ושמע בהם הכנעני הזה שהיה יושב בנגב ובא בדרך שהלכו הם עד הגיעו למחנה ישראל, ויפה פירש. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (ר'ה ג א): <br>
</b><blockquote>מה שמועה שמע, כי הוקשה להם הכתוב בפרשת המסעים (להלן לג מ): וישמע הכנעני מלך ערד והוא יושב בנגב בארץ כנען בבא בני ישראל, שלא הזכיר שם המלחמה ולא שום דבר, על כן אמרו שהשמועה הייתה במיתת אהרן הנזכרת שם, יזכיר כי שמעו אויבי ישראל במיתת הצדיק ונתעוררו בה להלחם עימהם.<br>
</blockquote><br>
<b> וכן אמרו (במדבר רבה יט יא): <br>
</b><blockquote>שהכנעני הזה הוא עמלק. ולא כבש ארצם ולא חלק אותה אבל החרים עריהם:<br>
</blockquote><span id='pink'><br>
<b>וישב ממנו שבי - <br>
</b></span><blockquote>אינה אלא שפחה אחת, <b>לשון רש'י מדברי רבותינו. </b><br>
</blockquote>נתעוררו החכמים בזה, מפני דעתם שלא יהיו ישראל מנוצחים כלל מאויב זולתי בעת קלקלתם, כגון במלחמת עמלק הראשונה מפני שאמרו היש ה' בקרבנו (שמות יז ז), ובשניה מפני חטאם במרגלים שהזהירם משה ממנה (לעיל יד מא - מה), אבל בכל מלחמת מצווה לא נפקד מהם איש כל ימי משה. ולפיכך פירשו הכתוב הזה, וישב ממנו השבי שהיה בידו, והיא השפחה הזו ששבו אותה ישראל מהם, כלשון בכור השבי (שמות יב כט): שהוא בכור השפחה, כי לא אמר וישב ממנו אנשים או נשים וטף:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט, </span></b>עניין הכתוב כי לא הרג מהם הכנעני הזה שום אדם, אבל שבה מהם מעטים וכאשר נתן השם אותו בידם השיבו את הכל, ולא נפקד מהם איש. והזכיר הכתוב (הזה): [זה], להודיע כי מפני שראו ישראל מתחלה כי גבר הכנעני נדרו הנדר הזה להחרים כל שללם לה' וישמע השם בקולם. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שנאמר עוד,</span></b> כי קצף השם על הכנעני הזה בעבור שבא מארץ מרחקים להלחם בישראל ולא ירא אלוהים, ורצה שיהיה לחרם, על כן הגביר אותו מתחלה כדי שידרו להחרימו לה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעש משה נחש נחושת
id: 0421
nru: ט
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 21
htm:
</b><blockquote>לא נאמר לו לעשותו של נחושת, אלא אמר משה הקב'ה אמר לי נחש, אני אעשנו של נחושת, לשון נופל על הלשון, זה לשון רש'י מדברי רבותינו (ב'ר לא ח). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שהרי הקב'ה לא הזכיר לו <b>'נחש'</b> אלא <b>'עשה לך שרף'</b>. אבל דעתם לומר כי הלך משה אחר שם העצם אשר לו. <br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני בסוד הדבר הזה, </span></b>כי הוא מדרכי התורה שכל מעשיה נס בתוך נס, תסיר הנזק במזיק ותרפא החולי במחליא, כמו שהזכירו (מכילתא ויסע א): בויורהו ה' עץ (שמות טו כה): וכן במלח אלישע במים (מ'ב ב כא). וידוע מדרכי הרפואות, שכל נשוכי בעלי הארס יסתכנו בראותם אותם או בראות דמותם, עד כי נשוכי הכלב השוטה וכן שאר הבהמות השוטות אם יביטו במים יראה להם שם בבואת הכלב או המזיק וימותו, כמו שכתוב בספרי הרפואות ומוזכר בגמרא במסכת יומא (פד א). <br>
<br>
וכן ישמרו אותם הרופאים מהזכיר בפניהם שם הנושך, שלא יזכרו אותם כלל כי נפשם תדבק במחשבה ההיא ולא תיפרד ממנה כלל עד שתמית אותם. וכבר הזכירו דבר מנוסה מפלאות התולדה, כי נשוך הכלב השוטה אחרי שנשתטה בחוליו אם יקובל השתן שלו בכלי זכוכית יראה בשתן דמות גורי כלבים קטנים, ואם תעביר המים במטלית ותסננם לא תמצא בהם שום רושם כלל, וכשתחזירם לכלי הזכוכית וישתהו שם כשעה תחזור ותראה שם גורי הכלבים מתוארים, וזה אמת הוא בפלאי כוחות הנפש. <br>
<br>
וכשיהיה כל זה כך, ראוי היה לישראל נשוכי הנחשים השרפים שלא יראו נחש ולא יזכרו ולא יעלו על לב כלל, וציוה הקב'ה למשה לעשות להם דמות שרף, הוא הממית אותם. וידוע כי הנחשים השרפים אדומי העיניים רחבי הראש שגופם כעין הנחושת בצווארם, ולכן לא מצא משה לקיים מצוותו בשרף בלתי שיעשה נחש נחושת כי הוא דמות נחש שרף, ואם יעשנו מדבר אחר היה דמות נחש ולא דמות שרף. ומה שאמרו מן הלשון הנופל על הלשון, כי הזכרת השם בלבד תזיק. והכלל, כי ציווה השם שיתרפאו במזיק הממית בטבע ועשו דמותו ושמו, וכשיהיה האדם מביט בכוונה אל נחש הנחושת שהוא כעין המזיק לגמרי, היה חי, להודיעם כי השם ממית ומחיה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי ארנון גבול מואב בין מואב ובין האמרי
id: 0421
nru: יג
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 21
htm:
</b>היה ארנון שם עיר למואב, והיא בסוף תחום האמורי תחילת גבול מואב, יושבת על נחלים נוזלים ממנה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יד - טו): ודרך הפשט בספר מלחמות ה' - <br>
</span></b>שהיו בדורות ההם אנשים חכמים כותבים ספר המלחמות הגדולות, כי כן בכל הדורות, ובעלי הספרים היו נקראים מושלים, שנושאים בהם משלים ומליצות, והניצחונות הנפלאים בעיניהם מיחסים המלחמות ההם לה' כי לו המה באמת. והנה גבורת סיחון במואב הייתה נפלאת בעיניהם, וכתבוה בספר. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמרו בה מליצות את והב בסופה - וגו', <br>
</span></b>ונשאו בה משל (להלן פסוק כז): <br>
<br>
<b><span id='pink'>בואו חשבון וגו'.<br>
</span></b> ושם עיר אחת מן הערים שהיו למואב והב. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואשד הנחלים - <br>
</span></b>מדרון הנחל שהנחלים נגרים ונמשכים, מן אשדות הפסגה (דברים ג יז), וכן ההר והנגב והשפלה והאשדות (יהושע י מ). <br>
<br>
<b><span id='pink'>בסופה - <br>
</span></b>מן בסופה ובשערה (נחום א ג). והנה כאשר לכד סיחון ערי מואב כתבו המושלים בספר שקראו מלחמות ה', את והב בסופה, או שכתבו נלחם ה' את והב בסופה, ואת הנחלים אשר לארנון ושפך הנחלים אשר נטה למושב ער ונשען האשד לגבול מואב הכל השמיד ה' בסופה ובסערה, כי בא עליהם סיחון פתאום פרסות סוסיו כצר נחשבו וגלגליו כסופה, וכן אמרו (להלן פסוק כח): כי אש יצאה מחשבון להבה מקרית סיחון וגו':<br>
והנה הכתוב מביא ראיה מספר המלחמות, כי ארנון הוא גבול מואב ואסור לישראל, והנחלים וכל האשדות עד ארנון מותרין להם, כי סיחון לקח ממלך מואב כל ארצו עד ארנון ולא ארנון בכלל, ונשאר ארנון למואב והוא יגבול בו, כדכתיב (דברים ג טז): ולראובני ולגדי נתתי מן הגלעד ועד נחל ארנון תוך הנחל וגבול, וכן אמר יפתח (שופטים יא יח): ויחנון בעבר ארנון ולא באו בגבול מואב כי ארנון גבול מואב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ומשם בארה
id: 0421
nru: טז
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 21
htm:
</b>יחזור למעלה (פסוק יד), לומר כי חנו מעבר ארנון ומשם נסעו והקיפו בארה, כי לא נכנסו בארנון וממנו והלאה כי הוא גבול מואב הנשאר. וקורא בכאן שם המקום על שם הנס, ואין שמו כן במסעים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וממדבר מתנה
id: 0421
nru: יח
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 21
htm:
</b>כדברי אונקלוס, והוא לשון קצר יבא בשירות, יאמר כי מן המדבר אשר הוא ארץ ציה וצימאון המתנה הזאת לנו, ומן המתנה לנחלים ומן הנחלים לבמות, עד הפסגה הנשקפה על פני הארץ שהיא כולה ילל ישימון, אין בה נחל אחר ולא מקור נובע זולתי זה. והוא בארה של מרים על דעת רבותינו (במדב'ר יט כה כו), או באר שיצא על פי משה מפי הגבורה, ולא שאלוהו ישראל, והשם אמר לו אסוף את העם ואתנה להם מים, ונחלים ישטופו ממנה והלכו למרחקים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כא - כב): וישלח ישראל מלאכים אל סיחון וגו', אעברה בארצך - <br>
</span></b><blockquote>אף על פי שלא נצטוו לשלוח להם לשלום פתחו להם בשלום, לשון רש'י. <br>
</blockquote>ועוד אבאר בע'ה במקומו (דברים כ י): כי בכל האומות נצטוו לפתוח להם לשלום, חוץ מעמון ומואב. <br>
<b><span id='katom'>אבל באמת</span></b> מה שאמר לו <b>'אעברה בארצך'</b> זה היה משה עושה מעצמו דרך פיוס, כי ארץ סיחון ועוג ירושתם של ישראל הייתה כי לאמורי היא, והיה מן הדין שאם יענו שלום ופתחו להם שיהיה כל העם הנמצא בה להם למס ועבדום. אבל משה היה יודע כי ישראל עתה לא יכבשו כל עשרה עממים, והיה חפץ שיהיה כל כבושם מעבר לירדן והלאה, שיהיה מושבם יחד, ושהיא הארץ הטובה אשר היא זבת חלב ודבש, הלא תראה שאם לא בקשוהו ממנו בני גד ובני ראובן לא היה מניח שם אדם אלא שתהיה לחרבה. <br>
<br>
<b>וכן שנוי בספרי (תבא רצט): <br>
</b><blockquote>לתת לך, פרט לעבר הירדן שנטלת מעצמך.<br>
</blockquote><br>
<b>ועוד אמרו רבותינו (במדב'ר ז ח): <br>
</b><blockquote>בעשר קדושות, שאין עבר הירדן ראוי לבית המקדש ולשכון השכינה.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן נראה בכתוב</span></b> שאמר (יהושע כב יט): ואך אם טמאה ארץ אחזתכם וגו'. ולא שלחו אל עוג דברי שלום, כי הוא כאשר ראה כי הכו את סיחון יצא לקראתם למלחמה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כו - כח): כי חשבון עיר סיחן מלך האמרי היא - <br>
</span></b>כלומר עתה כאשר נלחמו בו ישראל עירו של סיחון מלך האמורי הייתה, כלומר עיר מושב המלך. כי הוא נלחם במלך מואב הראשון אשר מלך עליהם לפני מלוך מלך, או <b>'הראשון'</b> קודם לבלק שהוא מלך למואב בעת ההיא, ויקח סיחון את כל ארצו מידו ועד ארנון. וחשבון בתחילת גבול הכבוש, על כן תחשב לאמורי, ולא הוזהרו ישראל על ארץ מואב ובני עמון רק על הארץ אשר היא בידם בעת הצואה. והביא הכתוב ראיה כי חשבון עיר סיחון היא, כי המושלים יאמרו באו חשבון וגו'. כי בעת שנלחם סיחון במלך מואב לכד תחלה עיר חשבון ונחרבה העיר, ואחרי כן בנה אותה לבית מלכות, וזה טעם אשר יושב בחשבון (להלן פסוק לד), וכן נאמר בספר יהושע (יג י): סיחון מלך האמורי אשר מלך בחשבון. <br>
<br>
והיו המושלים אומרים לאמורי: <br>
<b><span id='pink'>באו חשבון - ותשבו בה, תבנה ותכונן - <br>
</span></b>אחרי חורבנה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>עיר סיחון - <br>
</span></b>אשר המלך עליה. ואחר שישב סיחון בחשבון, אסף שם את חילו וילכוד מגבול מואב עד ארנון וארנון בכלל. על כן אמרו המושלים: <br>
<b><span id='pink'>כי אש יצאה מחשבון להבה מקרית סיחון - <br>
</span></b>אשר יושב בה, ואכלה ער מואב בעלי הבמות אשר לארנון, שלכד סיחון ממואב עד ארנון וכל במות הארץ ובעלי הבמות, כעניין ובמות עולם למורשה (יחזקאל לו ב). ולקח עוד מבני עמון מארנון עד היבוק, כמו שנאמר ביהושע (יג כד כה): ויתן משה למטה גד וגו' יעזר וכל ערי הגלעד וחצי ארץ בני עמון עד ערוער, והיא הארץ אשר היה מלך בני עמון תובע ליפתח, כמו שאמר (שופטים יא יג): כי לקח ישראל את ארצי מארנון ועד היבק (ומן המדבר): ועד הירדן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אוי לך מואב אבדת עם כמוש
id: 0421
nru: כט
pch: חוקת
lvr: C0419
prk: 21
htm:
</b>כי היה עם מואב עובד לכמוש אלוהו בונה במות ובטוח בו יותר מכל עם, ובעת צרתו אמר לו קומה והושיענו. וכן הכתוב מזכיר בהם בכל מקום כמו שכתוב (ישעיה טז יב), והיה כי נראה כי נלאה מואב על הבמה ובא אל מקדשו להתפלל ולא יוכל, ונאמר ויצא כמוש בגולה כוהניו ושריו יחדו (ירמיה מח ז), והשבתי למואב נאם ה' מעלה במה ומקטיר לאלוהיו (שם פסוק לה). ולכך יאמרו המושלים דרך לעג: <br>
<b><span id='pink'>כי כמוש נתן בניו פליטם - <br>
</span></b>כלומר בורחים ונסים מפני חרב. <br>
<b><span id='pink'>ובנתיו בשבית - <br>
</span></b>כי המאמינים בו יקראו בניו ובנותיו כאשר יקראו עמו, וכן בת אל נכר (מלאכי ב יא), ולא כדברי רש'י שפירש נתן הנותן בניו פלטים מחרב. והיה כמוש נעבד גם לבני עמון, כמו שאמר יפתח (שופטים יא כד): את אשר יורישך כמוש אלוהיך אותו תירש, והיה להם עוד בארצם מלכום שקוץ עמונים. או הזכיר יפתח לעמון כמוש, בעבור מה שתפשו ישראל ממואב, כאשר הזכיר להם (שם פסוק כה): בלק מלך מואב, לומר שלא הציל כמוש אלוהיהם ולא בלק מלכם את ארצם מיד ישראל. <br>
והגון הוא מאד שנאמר <b>כדברי רבותינו (במדב'ר יט יח)</b>, <br>
<blockquote>כי המושלים בלעם וכיוצא בו מן הקוסמים, שהיו נושאים משל בעתידות:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם ויגר מואב מפני העם
id: 0422
nru: ג
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b>שהיה מואב קטן בגויים, כי איננו עם קדמון כמו הכנעני והאמורי וזולתם מבני נח, ויגורו מאד מפני העם שהיו רבים מאד מהם כי פרו וישרצו ויעצמו מהם.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>ויקץ - עוד מפני בני ישראל - <br>
</span></b>ששמעו המסות הגדולות הנעשות להם ולאבותיהם. והנה ידעו מואב כי ישראל לא ילכדו את ארצם מהם, כי שלחו להם כאשר שלחו לסיחון (דברים ב כט): עד אשר אעבור את הירדן אל הארץ אשר ה' אלוהינו נותן לנו, או ששמעו גם כן מניעת השם שאמר להם (שם שם ט): אל תצר את מואב. ולכן אמרו לזקני מדין, אפילו שלא ילכדו את ארצנו, ילחכו ברובם את כל סביבותינו כלחוך השור את ירק השדה, וילכדו להם את כל סביבותינו כאשר עשו לשני מלכי האמורי ויתנו אותנו למס עובד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : זקני מדין
id: 0422
nru: ד
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי יתכן שהיו החמשה מלכים זקנים. וא'כ וילכו זקני מואב וזקני מדין (בפסוק ז): אינם הזקנים הנזכרים תחלה, כי המלכים לא הלכו לפניו רק שרים ככתוב (פסוק ח). <br>
</blockquote><br>
<b>ועל דעת רבותינו (במדב'ר כ ד): <br>
</b><blockquote>שאמרו מנהיגם של אלו במדין נתגדל, ראוי להם לשלוח אל זקני מדין, לא למלכים ולא לעם, כי הזקנים הם היודעים ענינו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנראה בעיני,</span></b> כי היו מתחלה במדין מלכים, וסיחון מלך האמורי נלחם במלך מואב הראשון ויקח את כל ארצו מידו עד ארנון, ונלחם בבני עמון ולקח מארצם כמו שאמר מלך עמון ליפתח (שופטים יא יג): כי לקח ישראל את ארצי בעלותו ממצרים, ויפתח השיב לו כי מסיחון לקחה (שם פסוק כא), וכתוב ביהושע (יג כה): ויהי להם הגבול יעזר וכל ערי הגלעד וחצי ארץ בני עמון עד ערוער, ונלחם סיחון עוד עם מלכי מדין וכבש ארצם ושם אותם לו לעבדים נושאי מנחה, והסיר עטרת ראשם ולא נתן להם הדר מלכות, והשאירם שופטים בארץ מדין בעבורו ולכן יקראו <b>'זקני מדין'</b>, כדרך השערה אל הזקנים (דברים כה ז). <br>
<br>
<b><span id='katom'>והראיה בזה,</span></b> שכתוב ביהושע (יג כא): וכל ממלכות סיחון מלך האמורי אשר מלך בחשבון אשר הכה משה אותו ואת נשיאי מדין את אוי ואת רקם ואת צור ואת חור ואת רבע נסיכי סיחון יושבי הארץ, כי הייתה תחת ממשלתו. וטעם <b>'ואת מלכי מדין'</b> (להלן לא ח), אשר היו מלכים תחילה, כמו שאמר <b>'נשיאי מדין נסיכי סיחון'</b>, וכן נאמר (להלן כה טו): ראש אומות בית אב במדין הוא, לא מלך. <br>
<b><span id='katom'>או יהיה</span></b> טעם <b>'מלכי מדין'</b>, שחזרו למלכותם בעת ההיא:<br>
<b><span id='katom'>ולא ידעתי טעם</span></b><span id='red'> למה שאמר הכתוב ובלק בן צפור מלך למואב בעת ההיא - כי הראוי הוא שיאמר תחלה, וירא בלק בן צפור מלך מואב את כל אשר עשה ישראל לאמורי? <br>
</span><b><span id='katom'><br>
ואולי</span></b> היה בלק גיבור חיל נודע מאד במעשה תקפו וגבורתו, והזכיר הכתוב כי אף על פי שהיה למואב בעת ההיא מלך תקיף ואמיץ לבו בגיבורים היה ירא וקץ מאד מפני בני ישראל, ולכך אמר יפתח (שופטים יא כה): הטוב טוב אתה מבלק בן צפור מלך מואב, כי לא יפחיד את המלך רק במלך נורא מאד:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי מואב לא היה עליהם מלך, והיה העם ירא מאד מפני בני ישראל, ועשו שני דברים, שלחו אל זקני מדין לאמר עתה ילחכו הקהל, והקימו עליהם המלך הזה בעצת מדין, ואחרי כן שלחו כולם אל בלעם במצוות המלך, וזה טעם <b>'בעת ההיא'</b>, בהתייעצם בעניין ישראל, ושלחם לבלעם. ויהיה טעם <b>'וירא בלק'</b>, שהיה אחד משרי מואב וגיבור חיל, ונתעורר בעניין הזה ואמר למואב הבה נתחכמה לעם, והם קמו והמליכוהו בעצת מדין. <br>
<br>
<b>ובמדרש במדבר סיני רבה (כ ד) ראיתי: <br>
</b><blockquote>ובלק בן צפור מלך למואב בעת ההיא, והלא מתחלה נסיך היה שנאמר את אוי ואת רקם ואת צור ואת חור ואת רבע, אלא משנהרג סיחון המליכוהו עליהם, בעת ההיא, שגרמה לו השעה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ארץ בני עמו
id: 0422
nru: ה
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b><blockquote>של בלק. משם היה, וזה היה מתנבא ואומר לו עתיד אתה למלוך, <b>לשון רש'י מדברי אגדה (במדב'ר כ ז). <br>
</b></blockquote>ופשוטו, ארץ בני עמו של בלעם, כי שם נולד ושם יחוסו. והטעם להזכיר כן, מפני שהיה קוסם מן הארץ שכל עמה קוסמים, כעניין שכתוב (ישעיה ב ו): כי מלאו מקדם ועוננים כפלשתים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל שרי בלק
id: 0422
nru: יג
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
על דעת רש'י (פסוק ז): <br>
</b><blockquote>כי זקני מדין הלכו להם כאשר אמר להם לינו פה הלילה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן זה,</span></b> כי כאשר הזכיר להם כאשר ידבר ה' אלי (פסוק ח): לא רצו להמתין לו, כי אמרו השם הזה בעזרתם של ישראל הוא מעולם, הוא אשר הוציאם ממצרים ועשה להם אותות ומופתים, כי זקני מדין חכמים היו וידעו כל דברי משה עם יתרו גדול ארצם, אבל הכתוב לא הזכיר זה. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי לא הזכירם בעבור כי בלק הוא העיקר והוא בעל השליחות, וכן וישבו שרי מואב (שם), כי עיקר השליחות מאדוניהם היה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי זקני מדין, ואולי הם המלכים הראשונים, באו מארצם אל בלק להתייעץ בעניין ישראל, ולקחו כולם עצה לשלוח לבלעם. והנה שלח בלק השרים שלו שופטיו וחכמיו והלכו עם זקני מדין לארץ מדין כי משם היה דרכם אל עיר בלעם, ונשארו זקני מדין בעירם והלכו שרי בלק שהם השלוחים לבדם עד ארם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם וילכו זקני מואב וזקני מדין - <br>
</span></b>כי הלכו מלפני בלק כולם עד מדין, וקסמים בידם. ויבאו אל בלעם, שב לזקני מואב, שבהם אמר וישלח מלאכים (פסוק ה): לא לזקני מדין:<br>
<br>
<b><span id='pink'>לתתי להלך עמכם - <br>
</span></b><blockquote>אלא עם שרים גדולים, למדנו שרוחו גסה. ולא רצה לומר שהוא ברשותו של מקום אלא בלשון גסות, ולפיכך ויסף עוד בלק שלח שרים - לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון,</span></b> כי כל כבודו שיתפאר ויתגדל בדבר השם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שהוא לא היה חושב שיתן לו רשות ללכת עם שרים אחרים נכבדים. <br>
<b><span id='katom'>אבל טעמו,</span></b> שאין השם חפץ שילך כלל. והנה בלק חשד אותו כי להרבות שכרו אמר כן, ולכך אמר לו (פסוק לז): למה לא הלכת אלי האמנם לא אוכל כבדך, ועל כן הוסיף שלוח שרים רבים ונכבדים להראות לו כי הוא חפץ בו מאד, ונדר לתת לו הון ועושר ככל אשר יצווה ויגזור עליו. ובלעם השיב להם (פסוק יח), אם יתן לי בלק וגו' לא אוכל לעבור את פי ה', כי הוא אלוהי, ולא אוכל לעשות קטנה או גדולה אם אעבור את פיו, כי בשמו אני עושה. או יאמר, לא אוכל לעבור את פיו בדבר קטן או גדול, כי הוא אלוהי ואני עבדו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם לקרא לך באו האנשים
id: 0422
nru: כ
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b><blockquote>אם הקריאה שלך וסבור אתה ליטול עליה שכר, קום לך אתם - ועל כורחך הדבר אשר אדבר אליך אתו תעשה - ואף על פי כן וילך בלעם, אמר שמא אפתנו ויתרצה, לשון רש'י. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ויחר אף אלוהים כי הולך הוא (פסוק כב): - <br>
</span></b><blockquote>ראה שאין הדבר טוב בעיני המקום ונתאווה לילך,<b> גם זה לשון הרב</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א כתב: <br>
</b><blockquote>אמר הגאון אם יטעון טוען ויאמר אחר שאמר לו לא תלך עימהם (פסוק יב): איך אמר לו קום לך אתם, יש להשיב כי השם לא רצה שילך עם הראשונים עד שיבואו שרים נכבדים מהם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי אין צורך, </span></b>כי טעמו כמו שלח לך אנשים (לעיל יג ב), כי השם אמר לישראל עלה רש (דברים א כא): והם לא האמינו רק אמרו (שם פסוק כב): נשלחה אנשים, אז שאל משה את השם. וכן זה, כי מה צורך היה לו לומר (פסוק יט): ואדעה מה יוסף ה' דבר עמי, רק חשב בלבו מחשבה רעה, והשם אמר לו לך אתם רק הישמר שלא תדבר רק מה שאומר לך, והעד על פירושי ויחר אף אלוהים כי הולך הוא, אלו דבריו. <br>
וכל זה איננו שווה לי. כי מה שאמר הגאון, איננו כן, כי השם אמר לו (פסוק יב): לא תלך עימהם לא תיאור את העם כי ברוך הוא, בעבור שלא יקלל את העם ימנענו ואיך יהיה מותר לו ללכת עם שרים אחרים, ולא מנעו מלכת בעבור חסרון מעלת השרים. <br>
<b><span id='katom'>ומה שאמר ר'א, איננו נכון</span></b> שינחם האלוהים וישיב דברו אחור בעבור עקשות השואל, ועניין שלח לך אנשים לא כן היה, וכבר פירשתי טעמו (לעיל יג ב), ולא יעניש האלוהים בדבר אשר יתן רשות בו, וחלילה. <br>
<br>
<b>ובמדרש (במדב'ר כ יב): <br>
</b><blockquote>אמרו מכאן אתה למד שבדרך שאדם רוצה לילך בה מוליכין אותו:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני בעניין הזה</span></b>, כי מתחלה מנעו השם שלא יקלל את העם כי ברוך הוא, ולמה ילך עימהם אחרי שלא יקללם והם לא יחפצו בו לדבר אחר, על כן אמר לא תלך עימהם שלא תיאור את העם כי ברוך הוא, ובידוע כי בלעם הודיעם את דברי האלוהים. ובלק שלח אליו פעם שנית כי לא האמין, והוסיף לו כבוד בשרים רבים ונכבדים מן הראשונים ונדר להרבות שכרו וכבודו. ובלעם ענה אותם, שאין הדבר תלוי בממון ולא ברצונו, רק הכל ביד השם וישאל ממנו עוד מה יצווה אותו, ועשה זה כהוגן, כי מה ידע הוא בדעת עליון ועצת ה' לעולם טובה והוא יורה חטאים בדרך, ויודיענו מה יענה מלאכי גוי או יגיד לו מה יקרה להם בעתיד. <br>
<br>
והנה השם אמר לו, כבר הודעתיך כי העם ברוך הוא ולא תוכל לקללם, ועתה חזרו לפניך, ואם לקרוא לך בלבד באו כלומר שיתרצו בלכתך עימהם על מנת שלא תקלל את העם כאשר הודעתיך מתחלה קום לך אתם, ואך את הדבר אשר אדבר אליך אותו תעשה, שאפילו אם אצווה אותך לברך שתברכם (לא): [ולא] תירא מבלק, וזה טעם <b>'אם לקרא'</b>. וכן היה החפץ לשם הנכבד מתחלה שילך עימהם, אחרי הודיעו אותם שלא יקללם ושיתנהג בעניינם כאשר יצווה, כי הרצון לפניו יתברך שיברך את ישראל מפי נביא לגויים:<br>
<br>
והנה היה על בלעם להגיד כן לשרי בלק ולאמר, הנה הרשה השם אותי להיות קרוא לכם בלבד, אבל על מנת שלא לקלל את העם ועל מנת שאם יצווה אותי לברך שאברכם, ואם לא יתרצו בכך יהיו מניחים אותו, כי גם בפעם הזאת השנית אמר בלק (פסוק יז): ולכה נא קבה לי את העם הזה, לא יחפוץ בו להודיעו עתידות ולא לדבר אחר זולתי לקוב את העם. והנה בלעם מרוב חפצו ללכת לא הודיעם זה ולא אמר להם כלום, ויקם בבקר ויחבוש את אתונו וילך עימהם כרוצה להשלים חפצם, על כן חרה אף ה' כי הולך הוא שאלו הודיעם לא היה הולך. ועוד שהיה בזה חלול ה', כי בלכתו עימהם סתם והוא ברשות השם חשבו שנתן לו רשות לקלל להם את העם, והנה חזר בו ממה שאמר תחלה <b>'לא תיאור את העם כי ברוך הוא'</b> כפי מה שהגיד להם, וכאשר יראו עוד שלא יקללם, יאמרו כי אחרי כן נמלך עוד או יהתל בהם כהתל באנוש, חלילה לה' מעשות כדבר הזה כי נצח ישראל לא ינחם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותרא האתון את מלאך ה'
id: 0422
nru: כג
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b>מלאכי השם השכלים הנבדלים לא יראו לחוש העיניים, כי אינם גוף נתפש במראה, וכאשר יראו לנביאים או לאנשי הרוח הקודש כדניאל ישיגו אותם במראות הנפש המשכלת כאשר תגיע למעלת הנבואה או למדרגה שתחתיה, אבל שיושגו לעיני הבהמה אי אפשר. <br>
<b><span id='katom'>על כן תוכל לפרש</span></b> <b>'ותרא האתון'</b>, כי הרגישה בדבר מפחיד אותה מלעבור והוא המלאך אשר יצא לשטן, כעניין ולבי ראה הרבה חכמה ודעת (קהלת א טז), שיאמר על ההשגה לא על הראות. <br>
<br>
וכאשר אירע בה הנס ושם לה הבורא הדבור, אמרה לבלעם: <br>
<b


autr: רמבם
trm: ההסכן הסכנתי לעשות לך כה
id: 0422
nru: ל
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b>אבל לא ידעה למה עשתה עתה כן כי לאונסה נעשה בה כך, ולפיכך לא אמרה לו <b>'הנה מלאך השם עומד לנגדי וחרבו שלופה בידו'</b> כי לא עלתה השגתה לדעת זה כלל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר ותרא את מלאך ה' וחרבו שלופה בידו - <br>
</span></b>לא שתראה חרב אף כי מלאך, אבל ירמוז הכתוב כי מפני היות המלאך נכון להכות בה חרדה חרדה גדולה נדמה לה כאלו באים לשחוט אותה. ואם נאמר כי המלאכים הנראים בדמות אנשים, כאשר הזכרתי בפרשת וירא (בראשית יח ב), יושגו אף לעיני הבהמות, אם כן איך לא יראנו בלעם, ולא הוכה בסנוורים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן,</span></b> שהוסיף בהשגת עיניה מי שהוסיף בה הדבור וראתה כאדם, ולא הזכיר בה הכתוב <b>'ויגל השם עיני האתון'</b> כאשר הזכיר באדוניה (פסוק לא), כי העניין כולו באתון נס גדול כבריאה חדשה בנבראים בין השמשות ואינו נקרא גלוי עיניים בלבד. אבל רבותינו (אבות פ'ה מ'ו): לא יזכירו בנסים רק פתיחת פיה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם הנס הזה, </span></b>להראות לבלעם מי שם פה לאדם או מי ישום אלם, להודיעו כי השם פותח פי הנאלמים, וכל שכן שיאלם ברצונו פי המדברים, גם ישים בפיהם דברים לדבר כרצונו כי הכל בידו, ולהזהירו שלא ילך אחר נחש וקסם ויקללם בהם, כי מנחש וקוסם היה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויגל ה' את עיני בלעם
id: 0422
nru: לא
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b>מזה הכתוב נלמד כי בלעם לא היה נביא, אלו היה נביא איך יצטרך לגלוי העיניים בראיית המלאך כאשר יאמר הכתוב במי שלא הגיע לנבואה כנער אלישע (מ'ב ו יז): והגר המצרית (בראשית כא יט), ולא יאמר כן בנביאים, וכך קראו הכתוב (יהושע יג כב): בלעם בן בעור הקוסם. ומה שאמר הוא (פסוק ח): כאשר ידבר ה' אלי, יקרא ידיעתו העתידות בקסמיו <b>'דבר ה''</b>. אבל לכבוד ישראל בא אליו השם בלילה ההוא, ואחרי כן זכה לגלוי עיניים בראיית המלאך ודבר עמו, ובסוף עלה למעלת מחזה שדי (להלן כד ד טז), והכל בעבור ישראל ולכבודם. ואחרי ששב לארצו היה קוסם, כי כן יקראנו הכתוב במיתתו (יהושע יג כב): ואת בלעם בן בעור הקוסם הרגו בחרב, וחלילה שישלחו יד בנביא השם. וכך אמרו במדרש במדבר סיני רבה (כ יט), בלעם נזקק לרוח הקדש, וכשנזדווג לבלק נסתלקה ממנו רוח הקדש וחזר להיות קוסם כבתחילה, לפיכך צווח רם הייתי והורידני בלק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי ירט הדרך לנגדי
id: 0422
nru: לב
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b>כי ההולך ירט דרכו ועיוות אותה לנגד עיני, כי אנכי היודע ועד. או <b>'לנגדי'</b>, שירט הדרך לעשות כנגד רצוני כדברי אונקלוס, כמו כי הכעיסו לנגד הבונים (נחמיה ג לז). <b>'ירט'</b> לשון עוות, וכן ועל ידי רשעים ירטני (איוב טז יא), יעוות אותי. והעניין כאשר פירשתי (בפסוק כ), כי ההליכה היה בה רשות מאת ה' הנכבד, אבל בלעם עיוות אותה בלכתו עימהם על דעתם שיקלל את העם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותט לפני
id: 0422
nru: לג
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b>פירשו בו, ותט אל השדה כאשר הייתה לפני. ואין צורך, רק טעמו כמו מפני, כי כן תשמש הלמ'ד, כמו ויחדלו לבנות העיר (בראשית יא ח), חדל להשכיל להטיב (תהילים לו ד), וכן רבים, וכמוהו ויצא יואב ושרי החיל לפני המלך לפקוד את העם את ישראל (ש'ב כד ד):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אולי נטתה מפני -<br>
</span></b><b> על דעת המפרשים: </b>כמו לולא שנטתה מפני, ישמש במקום הזה שלא כדרך חבריו כולם. <br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי הוא כמשמעו,</span></b> כי האתון הרגישה במלאך או ראתה בו ולא ידעה מה העניין, אבל נטתה מפני חרב שלופה כמנהג הבהמות, על כן אמר המלאך לבלעם ותראני האתון ונטתה מפני, ובשמא נטתה מפני, כי אני להרוג אותך באתי אבל אותה החייתי, כי החטא בך ולא באתון:<br>
<br>
<b><span id='pink'>גם אתכה הרגתי - <br>
</span>אמר ר'א: <br>
</b>מלת <b>'גם'</b> לעד שמתה האתון אחרי שדברה. וטעם החייתי, כי בן אדם בראותו את המלאך ימות, והעד ותנצל נפשי (בראשית לב לא), אף כי הבהמה שאין לה שום שותפות עם המלאך כבן אדם. ואין מלת <b>'גם'</b> נדרש כאשר אמר, כי שניהם לא ימותו, כי עתה שנטתה מתה האתון והחיה את בלעם ואם לא נטתה היה הורג את בלעם ומחיה האתון. אבל מלת <b>'גם'</b> כדברי רש'י, שהוא כמסורס גם הרגתי אותך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואותה החייתי - <br>
</span></b>לומר כי החטא כולו עליך והרגתי אותך בו, אבל היא אין עליה חטא שתמות בו, והנה הנטייה שנטתה מפני לטובתך לא לצרכה כלל, והכית אותה חנם וגמלת לה רעה תחת טובה. ולא הגיד הכתוב אם היו שרי בלק עם בלעם במעשים האלה, או שהיו רוכבים לפניו ורחוק היה ביניהם ובינו. והקרוב שהיו עמו לא יתפרדו ממנו, וראו בנטות האתון והכות בלעם אותה כסבורים היו שהיה כמנהג הבהמה הרעה, ולא שמעו דבורה, אף כי דבר המלאך שהוא גלוי עיני בלעם:<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (במדב'ר כ יד): <br>
</b><blockquote>שהיו שרי מואב תמהים שראו נס שלא היה כמותו בעולם. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו (שם): <br>
</b><blockquote>שכיון שדברה מתה, שלא יהו האומות אומרים זו היא שדברה ועושין אותה יראה, ועוד שחס הקב'ה על כבודו של רשע שלא יהו אומרים זו היא שסלקה את בלעם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכל זה אפשר מדרך הקבלה, </span></b>לא שדבר הכתוב במיתתה כלל, כאשר פירשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לך עם האנשים ואפס וגו'
id: 0422
nru: לה
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 22
htm:
</b><b><span id='katom'>יתכן שיאמר</span></b> לך עם האנשים ואפס את הדבר אשר אדבר אליך אותו תדבר ותודיע אותם זה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או טעמו, </span></b>כי אחרי אשר התודה אם רע בעיניך אשובה לי (פסוק לד), אמר לו לך עימהם כי מחלתי על חטאתך, ובלבד שתזכור אזהרתי אשר הזהרתיך. <br>
<b><span id='katom'><br>
והוצרך לומר לו כן, </span></b>שלא יחשוב שיאמר לו לך עימהם לעשות מה שביקשו ממך. <br>
<b><span id='katom'>גם יתכן,</span></b> שהיה חפץ ההולך לקלל את העם, ולא היה חפצו לברכם בשום פנים, ולכן יזהירנו האלוהים בכל עת שידבר עמו. ומפני זה הודיע בלעם לבלק בתחילת דברו עמו (פסוק לח): הנה באתי אליך, כי בביאה בלבד הורשיתי, אבל בעניין העם, היכול אוכל דבר מאומה כרצונך, הדבר אשר ישים אלוהים בפי אותו אדבר, בין קללה בין ברכה, ראה אם תחפוץ שאדבר בעניינם, ואם לא תחפוץ בכך אשובה לי מעתה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0423
htm:
<div id='title1'>רמבן, במדבר               פרק כג</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): שבעה מזבחות - <br>
</span></b><b><span id='katom'>רמז בזה ר'א סוד עמוק. </span></b>והנה בלעם רצה לדבקה אליו הרצון מאת ה' בקורבנות האלה, ולכן העלה עולות מספר כולם. ורצה שיתעסק בלק עצמו בהם. ולכך אמר: <br>
<b><span id='pink'>ויעל בלק ובלעם פר ואיל במזבח - <br>
</span></b>זה שוחט וזה זורק. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם </span></b>ויאמר אליו את שבעת המזבחות ערכתי (פסוק ד), דרך תפילה, כאומר ערכתי לפניך מזבח שלם בקרבן שלם יעלו על רצון מזבחך, כעניין שיאמר הכתוב (תהילים כ ד): יזכור כל מנחותיך ועולתך ידשנה סלה, ויאמר (שם סו טו): עולות מחים אעלה לך עם קטרת אלים אעשה בקר עם עתודים סלה, וכן במקומות רבים. וטעם הידיעה, כבר זכרה ר'א. והנה בסוף כאשר לא רצה ללכת לקראת נחשים, לא רצה בלעם שיהיה בלק מעלה בקורבנותיו שלא יפגל במחשבתו, ולכך אמר הכתוב (פסוק ל): ויעל פר ואיל במזבח, וירמוז לבלעם הנזכר. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שבלק העלה אותם, כי לפייס דעתו עשה כן והוא לא היה עוד חפץ בהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקר אלוהים אל בלעם
id: 0423
nru: ד
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b>בעבור שלא היה האיש הזה מגיע למעלת הנבואה על כן יאמר בו כלשון הזה, כי עתה בא אליו דבור השם דרך מקרה לכבוד ישראל, ולכך אמר בו (לעיל כב כ): ויבא אלוהים אל בלעם, כי הלשון הזה לא יאמר בנביאים, רק במי שלא בא במדרגה ההיא, וכן ויבא אלוהים אל אבימלך (בראשית כ ג), ויבא אלוהים אל לבן (שם לא כד). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר שפירושו </span></b>ביאת הרצון בדבור מן העליון אל השכלים אשר יחלימו, כי גם בלעם ביום נופל ותרדמה נפלה עליו וגלוי עיניים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויקר אלוהים וגו' ויאמר אליו - <br>
</span></b>כי כאשר קרה לבלעם כמקרים אשר יקרו לאנשי רוח הקודש בהתבודדם, שחלף רוח על פניו תסמר שערת בשרו פחד קראתהו ורעדה ורוב עצמותיו הפחיד והודו נהפך עליו למשחית והוא נופל על פניו ארצה, אז אמר את שבעת המזבחות ערכתי, והוא דרך תפילה כאשר פירשתי (פסוק א). והשם לא שמע אליו על כוונתו, ואמר לו כה תדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וישם ה' דבר בפי בלעם
id: 0423
nru: ה
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b>יש מפרשים כי לא ידע בלעם בדברים, אך השם מלא אותו דברים ואמר לו שוב אל בלק וכה תדבר כי יצאו הדברים מפיך. <br>
<br>
<b>ואולי כן דעת רבותינו שאמרו (תנחומא בלק יב): <br>
</b><blockquote>עיקם את פיו ופיקמו כאדם שקובע מסמר בלוח, ר' אליעזר אומר מלאך היה מדבר, ר' יהושע אומר וכו'. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון בעיני,</span></b> בעבור אמרו (להלן כד ד): שומע אמרי אל אשר מחזה שדי יחזה, אבל טעם <b>'וישם'</b> הלמוד, שלמדו הדברים שיגרוס אותם בפיו ולא ישכח ולא יפיל מהם דבר, כטעם ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם (דברים לא יט), וכן כי על פי אבשלום הייתה שומה (ש'ב יג לב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי מראש צורים אראנו
id: 0423
nru: ט
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b><b><span id='katom'>הטעם, </span></b>בעבור שהעלהו במות בעל לראותו, אמר מראש צורים ומן הגבעות אני מביט ורואה אותו כי ישכון לבדו, ואין עמו גוי אחר שיחשב הוא אליו כמו שיתקבצו עמים רבים ואומות שונות להיות מחנה אחת, אבל אלו כולם תורה אחת ומשפט אחד להם וגוי אחד הם, וישכון בדד בשם יעקב וישראל. ועל כן הזכיר (פסוק ז): ארה לי יעקב וזועמה ישראל, כי הזכיר להם שמם הנכבד ושמות אבותם, לאמר שהם עם לבדד ושמות נאות להם מאבותם. כי בלק לא היה מזכיר לו שם ישראל, רק אמר (לעיל כב ה): עם יצא ממצרים, כמתנכר בהם שלא ידע אותם, שהיה כפוי טובת אביהם. <br>
<b><span id='katom'>והכוונה לומר,</span></b> כי כאשר אני רואה אותו עתה שוכן לבדו, כן ישכון לעולמים בטח בדד עין יעקב, והוא יהיה לראש לעולם ואין אומה שתתגבר עליו, ולא שיטפל הוא אליהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי מנה עפר יעקב
id: 0423
nru: י
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b>יאמר, אני רואה אותם מראש הרים שוכנים לבדד, ולא אוכל למנות אותם כי הם לבדם כעפר הארץ אשר לא יוכל איש למנות את עפר הארץ, וגם רובע ישראל למחנות הדגלים הארבעה לא אוכל למנות. יתנבא עליהם שירבו ולא ימעטו, ויהיו תמיד הם לבדם זרע יעקב כחול הים אשר לא ימד ולא יספר. <br>
<b><span id='katom'>וזה דעת אונקלוס ברבע ישראל. גם נכון הוא,</span></b> שיהיה כמו ארחי ורבעי זרית (תהילים קלט ג), מן לא תרביע כלאים (ויקרא יט יט), כלשון וממי יהודה יצאו (ישעיה מח א):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר תמת נפשי מות ישרים ותהי אחריתי כמהו - <br>
</span></b>לומר שהן נוחלי גן עדן. כי אחרית האדם המות, על כן יבקש שימות מות ישרים, הם ישראל הנקראים ישורון שיבלו ימיהם בטוב, ותהי אחריתי כמוהו, כישראל אשר חלקם בחיים ואינם בני גיהנם ואבדון. והנה כלל נבואתו בזה הפעם, שאין השם חפץ בקללתנו, וכי אנחנו עם לבדד חלקו ועמו לא נתערב בגויים ולא נחשב עימהם, ואחריתנו טובה בדרך ישר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקר ה' אל בלעם
id: 0423
nru: טז
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b>עתה לכבוד ישראל עלה האיש הזה להתנבא במידת רחמים בשם הגדול אשר נגלה למשה, כי עד עתה נאמר בו ויקר אלוהים (פסוק ד), ויבא אלוהים (לעיל כב ט). ועתה ידע כי לא יוכל לקללם בשום עניין, בעבור כי במידת רחמים יחונן עליהם, כי עד עתה כשהיה שומע במידת הדין היה חושב למצוא להם עלה בעוון אשר חטאו כעניין ויהפך להם לאויב הוא נלחם בם (ישעיה סג י), או שתבוא עליהם רעה מאת ה' לא ינצלו ממנה במידת הדין. וזה טעם וירא בלעם כי טוב בעיני ה' לברך את ישראל (להלן כד א), כי גם ה' ייתן הטוב בברכה, <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא הביט און ביעקב
id: 0423
nru: כא
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b><blockquote>יחזור אל האל הנזכר (פסוק יט), יאמר שלא הביט השם און ושקר ביעקב ולא ראה בהם עמל וכעס שיעשו לפניו ועל כן הוא עמם, ותרועת מלכותו בהם כי יריע אף יצריח על אויביהם יתגבר, <b>זה דעת ר'א. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא. <br>
</span></b><br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד לפרש, </span></b>כי <b>'און'</b> במקום הזה כמו תחת און ראיתי אהלי כושן (חבקוק ג ז), ועמל כמוהו, וכן תחת לשונו עמל ואון (תהילים י ז), כזב ושקר, כי הדבר שלא יהיה ולא יבא כי שקר הוא יקרא און ועמל, בעבור שלא יגיע לאדם ממנו רק העמל. יאמר הנה ברך לקחתי וברך ולא אשיבנה, כי לא הביט אדם ביעקב ולא ראה איש בישראל און ודבר כזב, אין ביטחונם שקר ואין תוחלתם נכזבת, אבל כל ברכותיהם וביטחונם יתקיימו לעולם. כלשון הנה כה מבטנו (ישעיה כ ו), וחתו ובשו מכוש מבטם (שם פסוק ה), וכן ולא הבטתם אל עושיה ויוצרה מרחוק לא ראיתם (שם כב יא), עניין ביטחון ותקווה. ואמר הטעם, כי ה' אלוהיו עמו, אשר לא יכזב ולא ינחם, ותרועת מלך גיבור בו, שלא ינוצח לעולם, כי בהוציאו אותם ממצרים הנה לו תוקף גדול כתועפות ראם על כל בהמה. ואיך לא יתקיימו כל ברכותיהם ואין בהם נחש וקסם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי לא נחש ביעקב
id: 0423
nru: כג
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 23
htm:
</b><blockquote>אינם צריכים לנחש וקסם שיאמר ליעקב וישראל מה פעל אל ומה גזרותיו במרום, אינם מנחשים וקוסמים אלא נאמר להם על פי נביאים מה גזרת המקום, או אורים ותומים מגידים להם, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי בעבור היותו קוסם, ובלק שלח לו (לעיל כב ו): כי ידעתי את אשר תברך בקסמיך מבורך ואשר תיאור בהם יואר, ושלח לו קסמים, על כן אמר לו, אין נחש ביעקב להרע או להטיב להם, ולא קסם בישראל מזיק או מועיל, כי בכל עת יאמר ליעקב ולישראל מה פעל אל בהם, כי מפי עליון תצא להם הרעות והטוב. לומר כי חלק ה' עמו אינם בממשלת שרים וכוכבי השמים וכסיליהם שיזיק להם אדם בקסם ונחש כגויים. וזה כאשר אמר משה (דברים ד יט כ): אשר חלק ה' אלוהיך אותם לכל העמים תחת כל השמים ואתכם לקח ה' להיות לו לעם נחלה, כאשר פירשתי בסדר אחרי מות (ויקרא יח כה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0424
htm:
<div id='title1'>רמבן, במדבר               פרק כד</div><br>

	<br>
<b><span id='pink'>(א - ב): ולא הלך כפעם בפעם לקראת נחשים - <br>
</span></b>כי בפעמים הראשונים היה מנחש ורוצה לקלל אותם בנחש, והיה השם בא אליו בדרך מקרה, לא בכוונתו לנבואה ולא ממעלתו שהגיע אליה. ועתה כאשר נאמר לו כי לא נחש ביעקב ולא קסם בישראל להרע או להטיב להם, הניח הנחשים ולא הלך כפעם בפעם לקראתם, אבל שם אל המדבר פניו אשר ישראל שם, שיראה אותם ויכין להם נפשו שיחול עליו הדבור מאת השם כאשר עשה עמו פעמים, וכן היה לו. <br>
<br>
על כן אמר: <br>
<b><span id='pink'>ותהי עליו רוח אלוהים - <br>
</span></b>כי עתה הייתה עליו יד ה' כאשר היא לנביאים, כמו שאמר (לעיל יא כט): ומי יתן כל עם ה' נביאים כי יתן ה' את רוחו עליהם, ואומר (ישעיה סא א): רוח ה' אלוהים עלי, ועל כן קרא עצמו עתה (פסוק ד): <b>'שומע אמרי אל'</b>, כי נביא הוא. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>וישת אל המדבר פניו, כתרגומו. כי היה הרב מתרגם בו ושוי למדברא דעבדו ביה בני ישראל עגלא אנפוהי. <br>
</blockquote>ואין בנוסחאות מדוקדקות מתרגומו של אונקלוס כן, אבל הוא כתוב בקצתן שהוגה בהן מן התרגום הירושלמי, והעיקר מה שפירשנו:<br>
<br>
ואמר (שם): אשר מחזה שדי יחזה, כי ראה עתה באיספקלריא המאירה, כנביאים הראשונים שאמר בהם (שמות ו ג): וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב באל שדי, או במדרגה למטה מהם, כי מחזה שדי איננו שדי, והנה הם יראו באל שדי והוא יחזה במחזה של שדי והנה היו שתי מדרגות למטה מהם, וע'כ קרא עצמו <b>'גלוי עינים'</b> שהיא מדרגת בני הנביאים, כמו שנאמר (מ'ב ו כ): ה' פקח את עיני וגו'. וכבר נאמר כן בבלעם עצמו בראיית המלאך (לעיל כב לא), ויגל ה' את עיני בלעם. ולא תחשוב בזה זולת מה שפירשנו מפני מאמר רבותינו שאמרו <b>בספרי (ברכה לט):</b><br>
<blockquote>ולא קם נביא עוד בישראל כמשה, בישראל לא קם אבל באומות העולם קם, ואיזה זה בלעם.<br>
</blockquote> אלא הפרש יש בין נבואת משה לנבואת בלעם, משה לא היה יודע מה מדבר עמו, ובלעם היה יודע מה מדבר עמו שנאמר נאום שומע אמרי אל, משה לא היה יודע מתי מדבר עמו שנאמר (לעיל ז פט): מדבר אליו, ובלעם היה יודע מתי מדבר עמו שנאמר ויודע דעת עליון, משה היה מדבר עמו מעומד שנאמר (דברים ה כח): ואתה פה עמוד עמדי, ובלעם היה מדבר עמו שהוא נופל שנאמר נופל וגלוי עיניים. משל לטבחו של מלך יודע כמה הוצאות יוצאות למלך על שולחנו:<br>
<br>
וביאור עניין הברייתא הזו, מפני שאמר הכתוב (שם לד י): לא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו ה' פנים אל פנים, ודרשו רבותינו שאינו בא לספר במעלה אשר לנבואת משה על נבואת שאר הנביאים, שכבר הודיע אותנו מעלתו עליהם בשני מקומות, בפסוק וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב באל שדי ושמי ה' לא נודעתי להם (שמות ו ג), ובפסוק אם יהיה נביאכם וגו' (לעיל יב ו). אבל עתה לא דבר על משה שידע הוא את השם כעניין שנאמר (שמות לג יג): הודיעני נא את דרכיך ואדעך, שלא אמר הכתוב <b>'אשר ידע את השם פנים אל פנים'</b>, אבל אמר <b>'אשר ידעו'</b> כי ידבר על ביאור הנבואה. יאמר כי למשה רבנו תבוא מבוארת כמדבר אל חברו פנים אל פנים, שמודיעו דבריו וכוונתו עד שיכיר בפניו שהבין דבריו וכוונתו באמירה ובהכרת רצונו בפניו, ואמרו כי לבלעם היה זה בעת שניבא לכבוד ישראל שעמד על דברי ה' ועל רצונו וחפצו בכל העניין העתיד לבא לישראל:<br>
<br>
ואף על פי כן יש הפרש בין נבואת משה לבלעם. כי משה לא היה יודע מה מדבר עמו, באיזה עניין באיזה מצווה יצוונו, אבל היה הוא מוכן בכל עת לדבור והיה הקב'ה מצווה אותו כפי הרצון לפניו, אבל בלעם היה מכוון ומחשב בדבר ההוא שהוא חפץ בו והולך ומתבודד ומכין נפשו להיות עליו הרוח אולי יקרה ה' לקראתו כאשר הוא מפורש בכאן, ויודע שאם יחול עליו בעניין ההוא אשר חשב ידבר עמו לא בעניין אחר. ומשה לא היה יודע מתי ידבר עמו, כי לא היה אליו עת קבוע לדבור, אבל בכל עת שיחפוץ משה ויכוון לבו לדבור היה מדבר עמו כמו שאמר (לעיל ט ח): עמדו ואשמעה מה יצווה ה', וכן בכל עת שיהיה לפניו יתעלה הרצון להיות מצווה אותו מאהל מועד וישמע את הקול מדבר אליו, אבל בלעם היה מכוון את השעה שיהיה לו הדבור ולא תנוח עליו הרוח אלא באותה השעה. אולי היא השעה יזכירו רבותינו במסכת ברכות (ז א): ובמסכת סנהדרין (קה ב): שהיה מקלל בה, ובה היה חל עליו הרוח לא בעת אחרת לעולם:<br>
<br>
וכן עניין העמידה מעלה למשה, והנפילה בבלעם פחיתות שלא יסבול נבואה, כעניין שנאמר (דברים ה כב כד): אם יוספים אנחנו לשמוע את קול ה' אלוהינו עוד ומתנו וגו', קרב אתה ושמע. ואמרו משל לטבחו של מלך, על המידה הראשונה, וכוונתם לאמר שהטבח יודע בהוצאת שולחנו של מלך והשר שלו שהוא נאמן בכל ביתו ועומד בסודו לא ידע בהוצאת השולחן, והמשל הזה יורה שדעת החכמים לומר שהיה בלעם יודע מעצמו אחרי כוונתו שהשם יאמר לו מה אקוב לא קבה אל (לעיל כג ח): וכל העניין, ואחר כן ישמע הדבור במלות ההם אשר חשב בלבו. וזה מה שהזכרתי, כי היה קוסם ותבואנה העתידות בלבו ועתה בשביל ישראל ישמע בהם גם הדיבור, ולפיכך היה מתפאר בעצמו עתה לומר נאם שומע אמרי אל:<br>
<br>
וראיתי העניין הזה השנוי בספרי, שאמרו בסיגנון אחר בהגדה של במדבר סיני רבה (כ א), ואין לי להאריך. והכלל כי כוונתם לומר שנבואת בלעם תבוא אליו במלות מבוארות לו, מן הטעם שאמרו שלא יהא פתחון פה לאומות העולם לומר אלו היה לנו נביא כמשה היינו עובדים להקב'ה, אבל מדרגת נבואתו למטה משאר הנביאים שהיא במחזה שדי כמו שביארנו. <br>
<br>
<b>וכן אמרו בויקרא רבה (א יג): <br>
</b><blockquote>אין הקב'ה נגלה על נביאי אומות העולם אלא בחצי דבור היך כמה דתימר ויקר אלוהים אל בלעם, אבל לנביאי ישראל בדבור שלם שנאמר ויקרא אל משה, וחצי הדבור.<br>
</blockquote> תבין עניינו ממה שבארנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שתם העין
id: 0424
nru: ג
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>לא מצאו מוצא למלה הזאת מן המקרא. <br>
<br>
<b>ואונקלוס אמר: <br>
</b><blockquote>דשפיר חזי, <br>
</blockquote>כמו פתוח העין, לשון חכמים (ע'ז סט א): כדי שישתום ויסתום, כלומר שיפתח הנקב. ואולי היא מלה מורכבת מן שיתי אותותי אלה (שמות י א), שתוי מה, הגבר שישיג לכל מה שישית עינו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירם מאגג מלכו
id: 0424
nru: ז
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>מלך הראשון שלהם יכבוש את אגג מלך עמלק. נקרא שמו טרם הולידו, דומה לו לכורש אשר החזקתי בימינו (ישעיה מה א), הנה בן נולד לבית דוד יאשיהו שמו (מ'א יג ב), ויצחק (בראשית יז יט): וישמעאל (שם טז יא): ושלמה (דהי'א כב ט). <br>
<br>
<b><span id='pink'>ותנשא מלכותו - <br>
</span></b><blockquote>של יעקב יותר ויותר, שיבא דוד ושלמה בנו אחריו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויפה פירש. <br>
ויתכן</span></b> שהיה כל מלך בעם עמלק נקרא אגג, כי המלך הראשון אשר שמו עליהם היה שמו כן ונקראו בניו היושבים על כיסאו בשמו, כדרך רוב המלכים גם היום שנקראים בשם תופסי המלכות, וכן המן האגגי (אסתר ח ג), כי היה מזרע המלוכה ההיא. כי רחוק הוא שיקרא הנביא שם הרשע בטרם נוצר בבטן. וכן <b>'גוג'</b> (יחזקאל לט א), כל נשיא המגוג יקרא כן:<br>
והנה הוסיף בפעם הזאת השלישית, להודיע לבלק כי אוהלי יעקב היו טובים, רמז מעת היותם שוכני אוהלים עד שינחלו את הארץ, ומשכנות ישראל גם כן יהיו טובים אחרי כבוש וחלוק, שישכנו בה במשכנות מבטחים. וכן תהיה ארצו מלאה כל טוב כגן רווה וכמוצא מים אשר לא יכזבו מימיו. וכי ינצח את עמלק בעבור שנלחם בו, ויאבד זכרו. ותינשא עוד המלכות של ישראל, שיהיו בה אחרי כן מלכים אדירים ינשאו מאד. <br>
<br>
ואמר לו שיאכל כל צריו, <b>'ועצמותיהם יגרם'</b> רמז להונם וכל אשר להם. ואמר שישכנו בה לבטח לא ייראו מכל עם, כארי וכלביא שלא יירא פריץ חיות. ועתה נואש בלק ממנו, שאם ילחם בו יאבד באמת, כי כל צריו יאכל כאשר יאכל עמלק בעבור שנלחם בו, על כן אמר לו עתה שיברח אל מקומו אין לו חפץ בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הלא גם אל מלאכיך
id: 0424
nru: יב
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>יתנצל בלעם עתה, במה שאמר למלאכיו בשובם אליו טרם שידע מה יוסף ה' דבר עמו. אבל אחרי כן הראה שיבוא ויקלל, עד שהתרה בו המלאך בדרך, כאשר פירשתי (לעיל כב כ):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לכה איעצך
id: 0424
nru: יד
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>לפי שרצה לומר פורענות אומתו כדכתיב (פסוק יז): ומחץ פאתי מואב, לכך אמר לו <b>'איעצך'</b>, כלומר אומר לך לצד אחד דרך עצה שלא ישמעו אחרים. לכה איעצך מה לך לעשות, ומה היא העצה, אלהיהם של אלו שונא זימה הוא וכו' כדאיתא בפרק חלק (סנהדרין קו א). תדע שבלעם השיאם עצה זו בזימה, שנאמר (להלן לא טז): הן הנה היו לבני ישראל בדבר בלעם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>אשר יעשה העם הזה לעמך - <br>
</span></b><blockquote>מקרא קצר הוא, איעצך להכשילם, ואומר לך מה עתידין להרע למואב באחרית הימים, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> שיאמר לו אגיד לך העצה אשר יעץ האלוהים שיעשה העם הזה לעמך באחרית הימים, מלשון זאת העצה היעוצה על כל הארץ (ישעיה יד כו), שמעו עצת ה' אשר יעץ על אדום (ירמיה מט כ). ואמר <b>'איעצך'</b>, כי השומע עצה יקרא נועץ:<br>
והנבואה הזאת לימות המשיח היא, כי כל נבואותיו מוסיפות בעתידות, מתחלה אמר שהם חלק ה' ונחלתו, ובשנית הוסיף כבשם הארץ והרגם מלכיה, ובשלישית ראה שבתם בארץ ופרו ורבו על הארץ והעמידם מלך ינצח את אגג, ותינשא עוד המלכות שראה דוד מתנשא למעלה, וכמו שנאמר (ש'ב ה יב): וידע דוד כי הכינו ה' למלך וכי נשא מלכותו בעבור עמו ישראל, כלומר בעבור אשר הבטיחם שתינשא מלכותם. ועתה בנבואה הזאת הרביעית יוסף לראות עניין המשיח, ולכך הרחיק העניין מאד ואמר אראנו ולא עתה אשורנו ולא קרוב - (פסוק יז): מה שלא אמר כן בנבואות הראשונות, ואמר שזאת עצת ה' שיעץ להיות באחרית הימים:<br>
<br>
<span id='pink'>(טו - טז): וקרא עצמו עתה <b>'שומע אמרי אל'</b> <b>'ומחזה שדי יחזה'</b><br>
</span>כאשר עשה בנבואה השלישית, והוסיף לקרא עצמו <b>'יודע דעת עליון'</b>. והאומר כך <b>'יודע אני דעת פלוני'</b>, ירצה לומר שהוא מכיר ממנו מה בלבו הדברים שלא יגיד בפיו, וכן זה יכוון לומר שהוא יודע ויאמר עתה מה שיש בדעתו של אל עליון לעשות בעולמו בסוף כל הימים, וזה כעניין שנאמר (ישעיה סג ד): כי יום נקם בלבי, ואמרו (קהלת רבה יב י): ליבא לפומא לא גלי. <br>
<br>
<span id='pink'>והנה אמר הכתוב בכאן<b> וישא משלו ויאמר - </b><br>
</span>ולא הזכיר שהיה זה בנבואה כאשר הזכיר בשלשה פעמים, כי כיון שאמר נאם שומע אמרי אל ומחזה שדי יחזה, בידוע כי הייתה עליו יד ה', כאשר בפעם השלישית שאמר (פסוק ב): ותהי עליו רוח אלוהים, וקרא עצמו כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דרך כוכב מיעקב
id: 0424
nru: יז
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>בעבור כי המשיח יקבץ נידחי ישראל מקצה הארץ, ימשילנו לכוכב הדורך ברקיע מקצה השמים, כמו שנאמר בו (דניאל ז יג): וארו עם ענני שמיא כבר אנש אתה וגו'. ואמר שהוא רואה לזמן רחוק, שידרוך כוכב מקצה השמים ויקום ממנו שבט מושל, ומחץ פאתי מואב וקרקר כל בני שת בן אדם שהוא אבי כל האומות. והזכיר <b>'פאתי מואב'</b>, להודיע לבלק כי עמו לא ייפול ביד ישראל עתה, אבל באחרית הימים לא ינצל מואב מיד השבט המושל בו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם פאתי - מואב -<br>
</span></b>לומר כי זה השבט יקרקר כל בני שת, ולא ינצל מואב מידו אע'פ שהם קצוצי פאה ואין להם שם באומות ולא ילחמו בישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והיה ירשה שעיר אויביו
id: 0424
nru: יח
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>שיהיה שעיר ירשה לאויביו. או <b>'אויביו'</b> הם אדום ושעיר הנזכרים שהם אויבי יעקב, ויהיו ירשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם והאביד שריד מעיר
id: 0424
nru: יט
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 24
htm:
</b>מכל עיר, שלא ישאר שריד מכל עיר שבעולם, כי מתחלה אמר (פסוק יז): וקרקר כל בני שת, ועתה יאמר שלא ישאיר שריד ופליט. והנה נשלמה העצה שהודיע לבלק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לזנות אל בנות מואב
id: 0425
nru: א
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 25
htm:
</b><blockquote>על ידי עצת בלעם, כדאיתא בחלק (סנהדרין קו א), <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>ובאמת שהזנות לא הייתה מזימת הנשים, כי בעצת אנשיהן וגדוליהם נעשה, ומזקני מדין היה להם, שנאמר במדיינים (להלן פסוק יח): כי צוררים הם לכם בנכליהם אשר נכלו לכם על דבר פעור, כי נכלו להם בזימה להדיחם אחר בעל פעור. <br>
<b><span id='katom'>ולכן יתכן</span></b> שהיה בלעם בעצה, שהוא גדול עצתם, ודעתו להרע לישראל ועשה בזה כל יכולתו, כמו שנאמר (דברים כג ו): ולא אבה ה' אלוהיך לשמוע אל בלעם, ועל כן הרגוהו בחרב. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על דרך הפשט,</span></b> לא הזכיר הכתוב העצה בכאן, רק במה שאמר אחרי כן (להלן לא טז): הן הנה היו לבני ישראל בדבר בלעם, כאשר לא הזכיר עצת זקני מדין רק במה שאמר כי צוררים הם לכם, אחרי המעשה בעת הנקמה יזכיר מאין יצאה להם הרעה, ויאמר כי לא היה המעשה ביצר הזמה אשר הוא באנשים ובנשים מנעוריהם בטבעם רק עצה רעה להדיחם, ולפיכך ראוי לנקמה גדולה. כי פירוש <b>'לכה איעצך אשר יעשה העם הזה לעמך באחרית הימים'</b> הוא באמת כאשר פירשתי (לעיל כד יד):<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד על דרך הפשט,</span></b> כי בלק בתחילה היה חפץ לקללם ולהלחם בהם ולא ייתן אותם לבא בגבולו כלל, וכאשר אמר לו בלעם כי לא יוכל להם, והודיעו שלא יחריבו ארצו ועמו רק באחרית הימים, אז הוציא לחם ויין בערבות מואב ופתה אותם כאוהב להם, וזהו <b>'בדבר בלעם'</b> כי בעבור דבריו עשו כן. אבל מפני שהיה חפצו לקללם, ונשכר לבלק בכך לולי צדקות ה' אשר הפך את הקללה לברכה, על כן הרגוהו בחרב, כי השוכר והשכיר שניהם נענשו, כמו שאמר (דברים כג ה): ואשר שכר עליך את בלעם בן בעור וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הרגו איש אנשיו
id: 0425
nru: ה
pch: בלק
lvr: C0422
prk: 25
htm:
</b><blockquote>כל אחד ואחד מדייני ישראל היה הורג שנים, ודייני ישראל שבעה ריבוא ושמונת אלפים כדאיתא בסנהדרין (יח א), <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שיהיו הנצמדים שנידונו רבים מט'ו ריבוא, רובע ישראל, וחלילה. ואין דיני נפשות בדיין אחד אלא בסנהדרין של עשרים ושלשה, ועדיין יהיו מרובין ואין החסרון בחומש הפקודים (במדבר כו נא): כל כך, וכל הנצמדים מתו דכתיב (דברים ד ג): כי כל האיש אשר הלך אחרי בעל פעור השמידו ה' אלוהיך מקרבך. אבל פירוש <b>'איש אנשיו'</b>, שיהרגו השופטים כל הנצמדים, כל ב'ד וב'ד ידון את שבטו ואת אלפו, כדכתיב (שם א טו): ואקח את ראשי שבטיכם ואתן אותם ראשים עליכם שרי אלפים ושרי מאות ושוטרים לשבטיכם. <br>
<br>
<b>אחר כך מצאתי בגמרא ירושלמי בפרק חלק (סנהדרין פ'י ה'ב): כך: <br>
</b><blockquote>וכמה הם שופטי ישראל, שבע ריבוא ושמונת אלפים ושש מאות, אמר להן כל חד מנכון יקטלון תרין, נמצאו ההרוגים חמש עשרה ריבוא ושבעת אלפים ומאתים. <br>
</blockquote>אם כן נאמר לדעתם שנתרבו ישראל בין מנין למנין הרבה מאד:<br>
<b><span id='katom'><br>
והנכון בעיני בעניין הפרשה,</span></b> כי מתחלה נאמר (בפסוק ג): ויצמד ישראל לבעל פעור ויחר אף ה' בישראל, כי יצא הקצף מלפני ה' החל הנגף. והשם ברחמיו אמר למשה, שישפטו השופטים ויתלו הנצמדים ולא יספה האף צדיק עם רשע, ומשה ציווה כן לשופטים. וכאשר נאספו כל העדה פתח אהל מועד לעשות כדבר משה ועוד הנגף הווה בהם, והנה העז השמעוני הזה ויקרב אל אחיו את המדינית למרוד במשה ובשופטים ולעשות כן בפרהסיא, כי נשיא וגדול היה ורבים עוזרים לו.<br>
<br>
<b>או כמו שאמרו רבותינו (סנהדרין פב א): <br>
</b><blockquote>שאמרו לו שבטו אנו נדונין מיתה ואתה שותק. והנה התחילו משה והשופטים לבכות, ויעמד פנחס ויפלל ותעצר המגפה. ולא נדון אחד מכל העם ביד השופטים, כי השם אמר (פסוק ד): והוקע אותם וישוב חרון אף ה' מישראל, וכבר שב אפו, ולכך לא הזכיר הכתוב <b>'ויעשו כן שופטי ישראל'</b>. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שתהיה כוונת האגדה הנזכרת, לומר שיהיו ההרוגים לפי המצווה יותר מחמש עשרה ריבוא, לומר שהיו החוטאים רבים, אבל חסך עליהם עניין פנחס. והנה נשארו מן הנצמדים והקב'ה השמידם אחר כן טרם עברם את הירדן, זהו שכתוב (דברים ד ג ד): כי כל האיש אשר הלך אחרי בעל פעור השמידו ה' אלוהיך מקרבך ואתם הדבקים בה' אלוהיכם חיים כולכם היום:<br>
<b><br>
<span id='pink'>(יב - יג):</span> </b>הודיע הקב'ה למשה שישלם שכר טוב לפנחס על קנאתו אשר קנא לאלוהיו, ועל הצדקה שעשה עם ישראל לכפר עליהם, ולא מתו כולם במגפה. וציוהו שיודיע לישראל שהוא כוהן לעולם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם לכן אמור - <br>
</span></b>שיגיד זה בישראל. ולא אמר הכתוב <b>'והיתה לו ולזרעו אחריו כהונת עולם'</b> כמו שאמר (שמות כט ט): באהרן, אבל אמר <b>'ברית כהונת עולם'</b> ואמר <b>'את בריתי שלום'</b> שיתן לו ברית עם השלום דבק בו, ובאהרן נאמר לכבוד ולתפארת (שמות כח ב), ולכך אמר אשר קנא לאלהיו - <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
<b><span id='pink'>והזכיר ושם איש ישראל המוכה, ושם האשה המכה - <br>
</span></b>להודיע כי ראוי היה לשכר הגדול הזה, שהרג נשיא בישראל ובת מלך גויים ולא ירא מהם בקנאתו לאלוהיו. ואחרי שנתן שכרו הטוב לצדיק ציוהו להיפרע מן הרשעים, ואמר לו צרור את המדיינים - וציוהו שימנה העם תחלה, וזה טעם ויהי אחרי המגפה (להלן כו א), כי המניין יהיה תחלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חנוך משפחת החנכי
id: 0426
nru: ה
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b>אולי כאשר נתחלקה הארץ לשבטים על דעת רבותינו (ב'ב קכב א): ונטל שבט שמעון המועט כשבט יהודה המרובה חלק כחלק, כך נתחלקה לבתי אבות ליורדי מצרים, ועשו מנחלת ראובן ד' חלקים, והיה חלק משפחת החנוכי כחלק משפחת הפלואי וחצרון וכרמי אע'פ שאינן שוות במספר שמות לגולגלותם. וזה טעם המניין הזה שימנו המשפחה ליורדי מצרים, ולא יזכיר <b>'לגלגלותם'</b>, ואף על פי שיזכיר מספרם בכלל. <br>
ומה שאמר לרב תרבו נחלתו (להלן פסוק נד), בבני המשפחה שנטלו איש לפי פקודיו לגולגלותם. ומפני זה יזכיר בספר יהושע בחלוקת הארץ <b>'למשפחותם'</b>, ויהי הגורל למטה בני יהודה למשפחותם (יהושע טו א), וכן בכולם. או יהיה טעם <b>'למשפחותם'</b>, לכל משפחות השבט. או שחלקו הארץ למשפחותם וכל משפחה ומשפחה היה חלקם במקום אחד ולא תתערב במשפחה אחרת,<b><span id='katom'> והוא הנכון בעיני:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובני אליאב נמואל ודתן ואבירם הוא דתן ואבירם
id: 0426
nru: ט
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b>הזכיר הכתוב זה, להודיע שנשארה כל הירושה ממשפחת הפלואי לנמואל לבדו, כי דתן ואבירם וכל אשר להם נבלעו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או </span>כדברי רבותינו (ב'ב קיח ב): <br>
</b><blockquote>לרמוז שאבדו חלקם מן הארץ, אף על פי שהיו מיוצאי מצרים וראויים לנחלה:<br>
</blockquote><br>
<br>
פרשת פנחס<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לזרח
id: 0426
nru: יג
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b><blockquote>הוא צוחר (בראשית מו י), לשון צהר, אבל משפחת אהד בטלה. וכן חמש משפחות משבט בנימין, שהרי בעשרה בנים ירד למצרים (שם פסוק כא): וכאן לא מנה אלא חמשה, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b>ועוד כתב (בפסוק כד): <br>
</b><blockquote>כל המשפחות נקראו על שם יורדי מצרים והנולדים משם ואילך לא נקראו משפחות, חוץ ממשפחות אפרים ומנשה שנולדו כולם במצרים וארד ונעמן בני בלע בן בנימין. <br>
ומצאתי ביסודו של ר' משה הדרשן: שירדה אמן למצרים כשהיא מעוברת מהן. <br>
ואם אגדה היא הרי טוב, ואם לאו אני אומר שהיו לבלע בנים הרבה, ומשנים הללו ארד ונעמן יצתה מכל אחד ואחד משפחה רבה, ונקראו תולדות שאר הבנים על שם בלע ותולדות השנים הללו נקראו על שמם, כל זה לשון הרב ז'ל:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה עליו,</span></b> שאין הקושיא בעבור שימנה הכתוב משפחת הבלעי לעצמה ומשפחת הארדי ומשפחת הנעמי בניו לעצמן, כי זה היה מפני היותן למשפחות כדברי הרב, וכן יעשה בבני יהודה ובבני מנשה ואפרים וכן בבני אשר, אבל אם נאמר שנולדו ארד ונעמן לבלע בן בנימין אחרי רדתו למצרים לא היו ראויים להימנות כאן למשפחות, ואם נחשוב שנולדו לו קודם לכן יהיו יותר משבעים נפש כי אז היו בני בנימין עשרה ואלה בני בלע שנים, על כן דרש רבי משה הדרשן שהייתה אמם מעוברת מהן ולא ימנה אותם שם, וכאן יחשבם לנולדים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם אגדה היא נסבול הדוחק לקבלה,</span></b> ונצטרך עוד לומר כי יוכבד נולדה בין החומות ביום הכנסם שם ולכך יזכיר אותה בשבעים נפש, ואלה נולדו אחרי החדשים, ואם אינה קבלת רבותינו נדחה סברתו זאת בשתי ידים:<br>
<b><span id='katom'>אבל נוכל לומר,</span></b> כי ארד ונעמן בני בנימן מתו בלא בנים, ובלע רצה להקים לאחיו שם בישראל וקרא שם בניו על שם אחיו המתים. ואולי היה יבם בנשותיהם כי הוא הבכור, והיו ארד ונעמן בני בלע לראשי משפחות להקים שם לארד ונעמן בני בנימן יורדי מצרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי נעמן וארד אשר ימנה בבני בנימין שם בפרשת ואלה שמות (בראשית מו כא): הם בני בנו הבכור בלע כמו שמפורש כאן, וכן ימנה אותם בדברי הימים (א ח א - ה). ומנהג הכתוב לעשות בני הבנים כבנים, כמו שאמר (בראשית כט ה): את לבן בן נחור, וכתיב בדברי הימים (א א יז): בני שם עילם ואשור וארפכשד ולוד וארם ועוץ וחול וגתר ומשך, והנה אלה ארבעה האחרונים בני בניו. ואע'פ שלא עשה כן בבני פרץ ובבני בריעה, אולי נולדו על ברכי בנימין ויחשבם לו כדרך ואלה תולדות אהרן ומשה (לעיל ג א), או בעבור שהיו בני בנימין רבים שהיו שמנה טפל המיעוט לרוב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הסברא יתכן עוד שנאמר, </span></b>שלא מנה הכתוב המשפחות ליורדי מצרים לבדם, כי גם הנולדים במצרים מאותו יום ואילך מנה למשפחות כמו שעשה באפרים ומנשה, ואין טעם לעשות כן בעבור היותם במצרים, כי לעת הירידה ראוי שימנו כולם למספר אחד ויעשה משפחות משבעים נפש, וכן ימנם הכתוב בכל מקום ביורדי מצרים, בשבעים נפש ירדו אבותיך מצרימה (דברים י כב), וכן בני בלע אחרי כן נולדו. <br>
<b><span id='katom'>אבל העניין,</span></b> כי היה המנהג בישראל לעשות להם ראשי בתי אבות יתייחסו כל יוצאי ירכו לעולם אל האיש ההוא ויקראו על שמו לכבודו, כאשר יעשו גם היום כל הישמעאלים וכל ישראל הדרים בארצותם להיקרא כולם למשפחות אבן עזרא אבן שושאן, וזה שנאמר (שמות ו יד): אלה ראשי בית אבותם, כי מעת אשר פרו ורבו במצרים העמידו להם ראשי משפחות להתייחס עליהן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> התחילו העניין הזה במצרים, שלא יתערבו בגויים ויהיו נכרים וידועים לשבטיהם ששם עלו שבטים שבטי יה עדות לישראל, ותהי לחוק בישראל. והנה היו אלה הנזכרים כאן במצרים איש איש לראש לבית אבותיו תתייחס המשפחה אליו, ולכך ימנה בבית מכיר משפחת המכירי ומשפחת הגלעדי בנו ומשפחת האיעזרי והחלקי בניו ואחיהם, ובן בבני יהודה ואפרים, כי הבנים האלה הנזכרים גדולים ונכבדים ויהיו לראש. לא היה זה בעבור הולידם משפחה רבה כדברי הרב, כי כולם הולידו משפחות רבות כי פרו וישרצו וירבו ויעצמו במאד מאד, אבל היה זה לכבוד ששמו עליהם ראש. ורוב המשפחות בהיותם במצרים היו מתיחסות אל היורדים למצרים שהם להם האבות הנכבדים, והשאר עשו להם מן הנולדים שם בקרוב ראשי האבות, ולכן יהיו להם רוב הנזכרים כאן יורדי מצרים, והנה יהיה ייחוס המשפחות האלה ליורדי מצרים כי שם תקנו אותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם אלה משפחת דן למשפחתם
id: 0426
nru: מב
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b>כי היו לשוחם בנים, עשו משפחות נקראות בשם אבי המשפחה, אבל היו כולם מתייחסות אל שוחם הראש והיו נקראות אליו בשמו, כאמרם לדניאל משפחת דניאל השוחמי, ליחזקאל משפחת יחזקאל השוחמי. והנה הם משפחות רבות, ומשפחה אחת אצל השוחמי ולכן ייחס את כולן אליו. ועל דעת האומרים כי ליורדי מצרים יתייחסו, היו משפחות רבות נקראות בשם אבותם שנולדו במצרים, ובכאן לא היה מייחס אותם אלא לשוחמי כי הוא ירד למצרים לבדו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושם בת אשר שרח
id: 0426
nru: מו
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b><blockquote>לפי שהייתה בחיים מנאה כאן, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>ושום בת אתת אשר סרח. <br>
</blockquote>נתכוון בזה לומר כי הייתה בת [יורשת כי בנים זכרים היו לו, אבל הייתה בת אשתו] יורשת נחלה, ולכך הזכירה הכתוב בכאן כאשר הזכיר בנות צלפחד, ותכנס בכלל לאלה תחלק הארץ (פסוק נג). ואלו הייתה בת אשר עצמו לא הייתה יורשת, כי בנים זכרים היו לו, אבל הייתה בת אשתו מאיש אשר לא היה לו בן והייתה נחלתו לבתו. ויהיה טעם ושרח אחותם (בראשית מו יז), כי הייתה אחות בניו לא בתו. ולכך אמר <b>'ושם בת אשר שרח'</b> ולא אמר <b>'ובת אשר'</b>, לומר כי היה שמה בת אשר ונקראת שרח. ואם הייתה בחיים כדברי רש'י הנה היא כבנות צלפחד לנחלה, ואם מתה, משפחתה נטלו בעבורה. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט, </span></b>היה לה משפחה גדולה תקרא על שמה ותכנס בכלל אלה משפחות בני אשר לפקודיהם (פסוק מז), אבל לא רצה הכתוב ליחסם אל האשה שיאמר <b>'לשרח משפחת שרח'</b> וקצר העניין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לרב תרבה נחלתו
id: 0426
nru: נד
pch: פינחס
lvr: C0425
prk: 26
htm:
</b><blockquote>לשבט מרובה באוכלוסין נתנו חלק רב, ואע'פ שלא היו החלקים שווים שהרי לפי ריבוי השבט חלקו החולקים, לא עשו אלא על ידי גורל, והגורל על פי רוח הקדש, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ומדרש רבותינו בכתוב הזה אינו כן.</span></b> <br>
<b>אלא אמר בספרי (פנחס כו ג): <br>
</b><blockquote>לרב תרבה נחלתו, הרי שיצאו עמו עשרה בנים ממצרים ובכניסתן לארץ נמצאו חמישה וכו'. <br>
</blockquote>וכן בגמרא מפורש שאין משמעותו אצל חכמים לחלק בין שבט לשבט כלל, כמו שאמרו: <br>
<b>(ב'ב קיז ב): <br>
</b><blockquote>בשלמא למ'ד ליוצאי מצרים היינו דכתיב לרב תרבה נחלתו וגו'. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> שכבר כתבתי בסדר ויחי יעקב (בראשית מח ו): כי בגמרא בפרק יש נוחלין (שם קכב א): העלו בפירוש שלא נתחלקה לקרקפתא דגברי אלא לשבטים נתחלקה שנים עשר חלקים שווים עשו ממנה ונטל כל השבט החלק שיצא לו הגורל עליו. <br>
וזהו מה שצווחו בני יוסף שאמרו (יהושע יז יד): מדוע נתת לי נחלה גורל אחד וחבל אחד ואני עם רב, ולא הוסיף להם יהושע כלום אבל אמר לו (שם טו): עלה לך היערה ובראת לך שם בארץ הפריזי והרפאים כי אץ לך הר אפרים, לומר שיכבשו להם מן הארץ שלא נכבשה להם וירחיבו בה את גבולם. וזהו שאמר (פסוקים נה נו): לשמות מטות אבותם ינחלו בין רב למעט, שייקחו כל המטות בשווה בין שהוא מרובה באוכלוסין או ממועט בהם. ויהיה פירוש <b>'לרב תרבו נחלתו'</b> לאנשי השבט עצמו. <br>
<b><span id='katom'>או כפי מדרשו</span></b> שנתחלקה ליוצאי מצרים, הרי שיצאו עמו עשרה ממצרים ובכניסתן לארץ נמצאו חמישה קורא אני עליו לרב תרבו. כלומר שאם מתו אותן עשרה שהיו בני עשרים שנה ביציאתן ממצרים ונולדו להם חמישה בנים במדבר, או שהיו טפלים ונעשו בני עשרים קורא אני עליו לרב תרבה, כלומר לרב ביציאת מצרים תרבו אע'פ שהוא עכשיו מועט. הרי שיצאו עמו חמישה ובכניסתן לארץ נמצאו עשרה קורא אני עליו למעט תמעיט, כדאיתא בספרי:<br>
<br>
<b>אבל ראיתי [בספרי] שם: <br>
</b><blockquote>דקתני, לפי פקודיו, מגיד שלא נתחלקה הארץ אלא לכל שבט ושבט לפי מה שהוא, כן הוא אומר וידברו בני יוסף את יהושע לאמר מדוע נתת לי נחלה גורל אחד וחבל אחד ואני עם רב אשר עד כה ברכני ה', מהו אומר ויאמר אליהם יהושע אם עם רב אתה עלה לך היערה ובראת לך שם בארץ הפריזי והרפאים כי אץ לך הר אפרים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>זהו לשון הברייתא הזאת, ונראה ממנה שנתחלקה הארץ לגולגלותם כדברי הרב, </span></b>אבל לפי הגמרא משבשתא היא. ועוד שאם כן מה יצעקו בני יוסף, והלא נתן להם לפי מנינם המרובה כשאר כל השבטים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי יש בברייתא הזו קצור,</span></b> והוא ממה שאמרו בגמרא (ב'ב קיח א): דמשום טפלים דנפישו להו צוחו בני יוסף. <br>
<b><span id='katom'>וביאור העניין,</span></b> כי בני יוסף כשני שבטים נטלו בני אפרים חלק אחד ובני מנשה חלק אחד כי כן כתוב (יהושע יד ד), ואין אחד מהם שמרובה באוכלוסים יותר משאר השבטים, אבל בשאר השבטים מרובים מהם כי שבט יהודה ויששכר וזבולון ודן מרובים מהם, ולמה יצווחו הם והמרובים ישתקו. וכל שכן אם נתחלקה הארץ ליוצאי מצרים כפי מדרשו, שהיו במניין הראשון בני יהודה מרובין משני השבטים האלה יחדיו. אבל היו צועקים מפני הטפלים, שהיו בני מנשה במניין יציאת מצרים שלשים ושנים אלף ונתרבו במניין השני במדבר לשנים וחמישים אלף, ואין בכל השבטים שנתרבה כל כך, והיו כמו כן מרבים בנים עד שנתחלקה הארץ וגם בני אפרים כן, ולא היו הטפלים ההם נוטלים כלום, ולכך צעקו ושומע אין להם כי כן המשפט שלא יטלו אלא בני עשרים. ולכך אמרה הברייתא לפי פקודיו, שהיו מבן עשרים שנה, מלמד שלא נתחלקה הארץ אלא לכל שבט ושבט לפי מה שהוא בשעת המניין, שלא יתנו כלום לטפלים ואפילו גדלו והגיעו לעשרים בשעה שחלקו:<br>
<br>
והכתוב שאמר מדוע נתתה לי נחלה גורל אחד וחבל אחד ואני עם רב, לדברי הכל אי אפשר שיישאר בנגלה מפשוטו. כי אם חלק להם הארץ לגלגלותם כדברי רש'י, הנה לקחו דים וכמו שהם עם רב לקחו חלק רב. ואם לשבטים, אי אפשר שלא נתן להם יהושע חלק בכורתם, שלא היה עובר על צואת יעקב, וגם הקב'ה ציווה בתורה לשבטי אפרים ומנשה. ועוד כתוב מפורש כי שני גורלות נתן להם, דכתיב (יהושע טז ה ח): ויהי גבול בני אפרים למשפחותם, זאת נחלת מטה בני אפרים למשפחותם, ובני מנשה (שם יז א ז), ויהי הגורל למטה מנשה, ויהי גבול מנשה, ככל הנאמר בשאר השבטים. אבל אמרם <b>'גורל אחד וחבל אחד'</b>, לומר כל מה שנתת לשנינו ראוי לאחד בגורלו. <br>
והזכירו זה הלשון, לפי שיהושע הפיל תחלה גורל אחד לשניהם, שנאמר (שם טז א ג): ויצא הגורל לבני יוסף מירדן ירחו וגו' עד והיו תוצאותיו ימה, ושם נאמר (בפסוק ד): וינחלו בני יוסף מנשה ואפרים, כלומר שנחלו שניהם בגורל הזה, ואח'כ חלק אותו הגורל בין שניהם בגורל, כמו שאמר שם ויהי גבול בני אפרים וגו', וכתיב ויהי הגורל למטה מנשה וגו'. על כן אמרו, הנה הגורל האחד הראשון ראוי לכל אחד משנינו כי עם רב אנחנו, ומדוע חלקת אותו אחרי כן לשני חלקים, והייתה הטענה מפני הטפלים שנתרבו בהן על דרך הגמרא:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דרך הפשט נראה לי,</span></b> כי הצווחה הזאת הייתה של בני מנשה, אלא שבאו לפניו שני השבטים יחד. וכן ויגשו בני יהודה אל יהושע בגלגל ויאמר אליו כלב בן יפונה (שם יד ו), הדין לאחד וכל השבט יתרעם עמו. והייתה הטענה לבני מנשה, מפני שאין בכל השבטים מי שהשאיר ערים רבות וגדולות לכנעני כאשר השאיר מנשה שלשת הנפת (שם יז יא): תלתא פלכין. וראיה לדבר, כי לאחר שכתוב (שם פסוק יב): ולא יכלו בני מנשה להוריש את הערים האלה, שם כתיב (בפסוק יד): וידברו בני יוסף, כי מתחלה לא נתרעמו עד שעשו עמם מלחמה ולא יכלו להם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שזה</span></b> טעם גורל אחד וחבל אחד, אמרו מפני שהפלת לשנינו תחלה גורל אחד נפל חבלנו יחד ואירע חלק שנינו במקום הזה הקשה, ואלו עשית לנו שני גורלות כנהוג בכל שני שבטים היה יוצא במקום אחר שהוא נוח לכבוש. ואמר להם יהושע, שאם יעלו ביער הפרזי והרפאים יבררו להם שם כל מה שירצו וירחיבו גבולם. וחזרו הם ובארו דבריהם, ואמרו גם ההר לא יספיק לנו כי רכב ברזל בכל הכנעני שנתת לנו בארץ העמק. ואז אמר להם יהושע, כי לא יתן להם בהר גורל אחד, אבל יהיה להם ההר כולו והיער הגדול ששם ויבררו להם ממנו כל צרכם, ויהיה להם כל תוצאות גבולי ההר ויורישו משם הכנעני כי רכב ברזל לו, והוא חזק ואין שאר השבטים חפצים בו, אבל הם שני האחים שהם עם רב וכוח גדול להם הם יעזרו זה את זה והם יורישוהו. <br>
וסוף דבר שלא שמע אליהם ולא הוסיף להם כלום, כי כן הדין. והנה הצורך הרחיב דברינו בעניין הזה, ועוד כתבנוהו בראיות בפרשת ויחי יעקב. והכלל, כי הדין שהעלו בגמרא הוא אמת ובו ראוי לפרש המקראות:<br>
<br>
<b>והנה פירוש הפרשה,<span id='pink'> לאלה - </span>הנזכרים למשפחות תחלק הארץ. <span id='pink'>במספר שמות - </span><br>
</b>שיתנו לכל זכר לגולגלותם חלקו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>לרב תרבו נחלתו - <br>
</span></b>שיחלקו ארץ ראובן לארבעת חלקים, למשפחת החנוכי המרובה על דרך משל נרבה נחלתו ולמשפחת הפלואי המועטת נמעיט.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>כי איש לפי פקודיו</span></b> - המשפחה<b><span id='pink'> יותן נחלתו - </span></b><br>
ותיטול כל המשפחה במקום אחד, ומן הטעם הזה מנאם כאן למשפחות. ולפיכך הזכירו חכמים (ת'כ בהר פרשה א ב): חלקו למשפחות ולא חלקו לבתי אבות ואין כל אחד ואחד מכיר את שלו וכו':<br>
<br>
<b><span id='pink'>(נה - נו): אך בגורל יחלק את הארץ - <br>
</span></b>לשבטי ישראל.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>ולשמות מטות אבתם - <br>
</span></b>שהם שנים עשר מטות <br>
<b><span id='pink'>ינחלו -</span></b> אותם. <br>
<br>
וחזר ואמר: <br>
<b><span id='pink'>על פי הגורל תחלק נחלתו - <br>
</span></b>של מטה, בין רב למעט - כי גם בין המשפחות יטילו גורל, ויהיה חלק החנוכי ברוח ובמקום אשר יעלה לו הגורל וחלק הפלואי באותו מקום אשר יעלה לו הגורל, אך נרבה לרב ונמעיט למועט במשפחות. וזהו שנאמר בסדר אלה מסעי (להלן לג נד), והתנחלתם את הארץ בגורל למשפחתיכם לרב תרבו את נחלתו ולמעט תמעיט את נחלתו אל אשר יצא לו שמה הגורל לו יהיה למטות אבתיכם תתנחלו, הנה באר שתהיה הנחלה למשפחות בגורל אל הרוח אשר ייפול לו הגורל שם נרבה לרב ונמעיט למעט במשפחות, ואמר שתהיה למטות אבותם, כלומר שתים עשרה מטות:<br>
<br>
<b>ומה שכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>לשמות מטות אבותם, אלו יוצאי מצרים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>אינו נכון,</span></b> שאין <b>'מטות'</b> רק שבטי ישראל שנים עשר, כעניין שכתוב (להלן לו ט): ולא תיסוב נחלה ממטה למטה אחר כי איש בנחלתו ידבקו מטות בני ישראל, וכן אלף למטה לכל מטות ישראל (להלן לא ד), וכן במרגלים (לעיל יג ב - טו), וכן בכל מקום, ושם שבט ומטה אחד הוא.<br>
<br>
<b>אבל מה שאמרו בגמרא (ב'ב קיז א): <br>
</b><blockquote>רבי יאשיה אומר ליוצאי מצרים נתחלקה הארץ שנאמר לשמות מטות אבותם ינחלו. <br>
</blockquote>מדרש מריבוי הכתוב, שהיה די שיאמר אך בגורל יחלק הארץ לשמות המטות, וכיון שהזכיר <b>'אבותם ינחלו'</b> דרשו שהאבות והם הנזכרים במצרים אלה ראשי בית אבותם (שמות ו יד), הם נוחלים את הארץ ומהם תבא לאלה אשר תחלק להם:<br>
<br>
<b


