# daat

autr: רמבם
trm: : ויאמר לבן הגל הזה עד
id: 0131
nru: מח
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 31
htm:
</b>אחרי שקראו יעקב גלעד, דבר לבן בלשון יעקב הגל הזה עד, ועל כן נקרא שמו גלעד כי בשם הזה הסכימו שניהם. או שדברי לבן מתורגמין ללשון הקדש:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפגעו בו מלאכי אלוהים
id: 0132
nru: ב
pch: וייצא
lvr: C0128
prk: 32
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>מלאכי ארץ ישראל יצאו לקראתו. מחנים, שתי מחנות של חוצה לארץ באו עמו עד כאן ושל ארץ ישראל יצאו לקראתו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה בזה,</span></b> שהרי עדיין לא הגיע יעקב לארץ ורחוק היה משם ושלח מלאכים אל עשו מרחוק, ושם (להלן לב כג): נאמר ויעבור את מעבר יבק, שהוא <b>'יבק הנחל גבול בני עמון'</b> (דברים ג טז), שהוא דרומית מזרחית לארץ ישראל, ועדיין יש לו לעבור גבול בני עמון ומואב ואחרי כך ארץ אדום. ותחלת ביאתו בארץ בשכם היה שנאמר (להלן לג יח): ויבא יעקב שלם עיר שכם אשר בארץ כנען. אבל הייתה המראה הזאת ליעקב כאשר בא בגבול אויביו להודיעו כי רבים אשר אתו מאשר אתם. ונקרא שם המקום מחנים, כי כן הדרך בשמות. או מחנים, מחנהו ומחנה העליונים, לומר כי מחנהו בארץ כמחנה המלאכים, כלם מחנות אלוהים, מברכים לו ומודים בייחודו יתברך שמו לעולמים:<br>
<br>
(ד): נכתבה הפרשה הזאת להודיע כי הציל הקב'ה את עבדו וגאלו מיד חזק ממנו, וישלח מלאך ויצילהו. וללמדנו עוד שהוא לא בטח בצדקתו והשתדל בהצלה בכל יכלתו. ויש בה עוד רמז לדורות כי כל אשר אירע לאבינו עם עשו אחיו יארע לנו תמיד עם בני עשו, וראוי לנו לאחז בדרכו של צדיק שנזמין עצמנו לשלשת הדברים שהזמין הוא את עצמו, לתפלה ולדורון ולהצלה בדרך מלחמה, לברוח ולהנצל, וכבר ראו רבותינו הרמז הזה מן הפרשה הזאת כאשר אזכיר (להלן לב ט, לג טו):<br>
<br>
<b><span id='pink'>אל עשו אחיו ארצה שעיר - <br>
</span></b>בעבור היות נגב ארץ ישראל על ידי אדום ואביו יושב בארץ הנגב, יש לו לעבור דרך אדום או קרוב משם, על כן פחד אולי ישמע עשו והקדים לשלוח אליו מלאכים לארצו. וכבר תפסוהו החכמים על זה. <br>
<br>
<b>אמרו בבראשית רבה (עה ג): <br>
</b><blockquote>מחזיק באזני כלב וגו' (משלי כו יז). אמר לו הקב'ה, לדרכו היה מהלך והיית משלח אצלו ואומר לו כה אמר עבדך יעקב:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> גם זה ירמוז כי אנחנו התחלנו נפילתנו ביד אדום, כי מלכי בית שני באו בברית עם הרומיים (ספר החשמונאים א ח): ומהם שבאו ברומה (כך כותב רבנו בויקרא כו טז), והיא הייתה סבת נפילתם בידם, וזה מוזכר בדברי רבותינו ומפורסם בספרים (יוסיפון פרק סה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כה תאמרון לאדני לעשו כה אמר עבדך יעקב
id: 0132
nru: ה
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>ציווה אותם שיאמרו לאדני לעשו אנחנו, שלו, או שלוחים אליו, ולאמר לו כה אמר עבדך יעקב עם לבן גרתי. ודומה לו בפרשה (להלן פסוק יח): למי אתה. או שקראו יעקב בפניהם אדני עשו, להזהירם שלא יזכירוהו אפילו שלא בפניו רק דרך כבוד בראותם כי אדונם קורא אותו אדני:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע </span></b>כי הכבוד הזה שהיה יעקב עושה לאחיו בפחדתו לאמר אדני ועבדך, בעבור כי המנהג בצעיר לתת מעלה וכבוד אל הבכור כאלו הוא אביו, כאשר רמזה לנו גם התורה לרבות אחיך הגדול. והנה יעקב לקח בכורתו ואת ברכתו ועשו שוטם אותו עליהם, ועתה היה מראה לו כאלו אין המכירה ההיא אצלו כלום וכי הוא נוהג בו כבכור ואב להוציא את המשטמה מלבו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואשלחה להגיד לאדני
id: 0132
nru: ו
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b><blockquote>להודיע שאני בא אליך למצא חן בעיניך שאני שלם עמך ומבקש אהבתך, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>רצה לומר שאינו מוסב למעלה, אבל יאמר ואשלחה להגיד לאדני כי אני בא למצוא חן בעיניך ולעשות ככל אשר יצווה אדני. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון </span></b>שיוסב למעלה, ואשלחה להגיד לאדני שיש לי עושר ונכסים וכבוד לעשות בו חפצך ורצונך, ירמוז שישלח לו דורון מהם או שיקח הוא משלו מה שיחפוץ, וכן אמר (להלן לג ח): מי לך כל המחנה הזה אשר פגשתי ויאמר למצא חן בעיני אדני:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישובו המלאכים אל יעקב לאמר
id: 0132
nru: ז
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>השלוחים האלה עשו שליחותם, אבל לא סיפר הכתוב זה כי אין צורך. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וגם הולך לקראתך - <br>
</span></b>לאמר כאשר אתה הולך לקראתו כן הוא הולך לקראתך, ומהר תפגשו זה בזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויירא יעקב מאד
id: 0132
nru: ח
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>בעבור שאמרו לו כי יצא עשו מעירו והוא בא לקראת יעקב, ועוד שלקח עמו אנשים רבים ארבע מאות, היה ירא לנפשו מאד כי אמר לא לקח כל אלה רק להלחם בי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני בענין הזה,</span></b> כי עשו לא קבל השלוחים כהוגן ולא השגיח עליהם, ואולי לא היו לפניו כי לא נתן רשות שיבאו לפניו וידברו עמו כלל, כי היה הכתוב מספר ששאל להם מה שלום אחי ומה ענינו ועניני ביתו ובניו, וקראו לו בשלומו, ואמרו לו כי אני הולך לקראתו לראותו, והם היו מגידים כן ליעקב, והכתוב לא סיפר שיאמרו השליחים דבר בשם עשו, אבל עברתו שמורה בלבו, ולעשות לו רעה היה הולך בחיל הזה. והנה השלוחים חקרו במחנה וידעו כי הוא הולך לקראת יעקב:<br>
<br>
וזה טעם <b>'וגם'</b>, כי אמרו באנו אל אחיך אל עשו ולא ענה אותנו דבר ולא שלח לך דברי שלום, וגם הולך לקראתך בזרוע וחיל, ולכך הוסיף לו פחד על פחדו, ויירא יעקב מאד ויצר לו. <br>
<br>
<b>וכך אמרו רבותינו (ב'ר עה ז): <br>
</b><blockquote>כי השלוחים הכירו בו שנאה, אמרו באנו אל אחיך אל עשו, אתה נוהג בו כאח והוא נוהג עמך כעשו. <br>
</blockquote>אבל בסוף כאשר ראה הכבוד הגדול שעשה לו יעקב ואשר השפיל עצמו לפניו שהשתחוה ארצה שבע פעמים מרחוק עד גשתו אליו, נכמרו רחמיו, וחשב כי הוא מודה בבכורתו ובגדולתו עליו כאשר פירשתי (לעיל בפסוק ה), והתנחם בזה, כי הלבבות לה' המה לכל אשר יחפוץ יטה אותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה המחנה הנשאר לפליטה
id: 0132
nru: ט
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> אמר זה באולי, כי אמר אולי ינצל המחנה האחד, כי בהכותו האחד יברחו האחרים, או תשוב חמתו, או תבא להם הצלה מאת השם. וכן אמרו בבראשית רבה (עו ג): למדתך תורה דרך ארץ לא יניח אדם כל ממונו בזוית אחת:<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>והיה המחנה הנשאר לפליטה, על כרחו כי אלחם עמו, התקין עצמו לשלשה דברים, לתפלה ולדורון ולמלחמה.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b>וראיתי במדרש (קה'ר ט יח): <br>
</b><blockquote>מה עשה, זיינם מבפנים והלבישם בגדים לבנים מבחוץ, והתקין עצמו לשלשה דברים. <br>
</blockquote>וכן עיקר. והכונה בזה, כי יעקב יודע שאין זרעו כלו נופל ביד עשו, אם כן ינצל המחנה האחד על כל פנים:<br>
<b><span id='katom'>וגם זה ירמוז</span></b> שלא יגזרו עלינו בני עשו למחות את שמנו, אבל יעשו רעות עם קצתנו בקצת הארצות שלהם, מלך אחד מהם גוזר בארצו על ממוננו או על גופנו, ומלך אחר מרחם במקומו ומציל הפלטים. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (עו ג):<br>
</b><blockquote> אם יבא עשו אל המחנה האחת והכהו, אלו אחינו שבדרום, והיה המחנה הנשאר לפלטה, אלו אחינו שבגולה. <br>
</blockquote>ראו כי גם לדורות תרמוז זאת הפרשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קטנתי מכל החסדים ומכל האמת
id: 0132
nru: יא
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b><blockquote>נתמעטו זכיותי על ידי חסדים ואמת שעשית עמי, לכך אני ירא שמא משהבטחתני נתקלקלתי בחטא ויגרום לי להמסר ביד עשו<b>, לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון</span></b> בלשון הכתוב. <br>
<b><span id='katom'><br>
ועוד,</span></b> כי אמר אחרי כן ואתה אמרת היטב איטיב עמך ושמתי את זרעך כחול הים, ומה יועיל הבטחון ההוא אם גרם החטא אחר כך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי יעקב הזכיר שתי הבטחות שהבטיחו הקב'ה בבית אל ובחרן, ואמר תחלה מה שנאמר לו בחרן, ה' האומר אלי שוב לארצך ולמולדתך ואיטיבה עמך, והוא שנאמר לו בצאתו מבית לבן (לעיל לא ג): שוב אל ארץ אבותיך ולמולדתך ואהיה עמך. והנה אחרי כן לא היטיב לו בכל החסדים ובכל האמת האלה שיתמעטו זכיותיו על ידיהם:<br>
<br>
אבל <b>'קטונתי'</b> לומר כי קטון הוא מהיותו ראוי לכל החסדים שעשה עמו, וכן מי יקום יעקב כי קטון הוא (עמוס ז ב), מהיותו יכול לסבול כל הנגזר עליו. <br>
<br>
<b>וכן אמרו בבראשית רבה (עו ח): <br>
</b><blockquote><b>קטונתי, </b>רבי אבא אמר איני כדאי. והחסדים הם הטובות שעשה עמו בלא נדר, והאמת הטובה אשר הבטיחו ואימת לו הבטחתו. יאמר שאיננו ראוי שיבטיחנו ויעשה לו אותן טובות שהבטיחו בהן, ולא לטובות אחרות רבות שעשה עמו:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי דעת אונקלוס</span></b> שתרגם מכל חסדין ומכל טבון, והוא רגיל לתרגם חסד ואמת <b>'טיבו וקשוט'</b> (לעיל כד מט, להלן מז כט). ואולי עושה חסדים, הצלתו, אשר הצילו פעמים רבות מכל צרותיו. ועשה אמת, כל הטוב הזה שהיה לו, כי נתן לו בנים ובנות ועושר ונכסים וכבוד:<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי החסדים הקיימים יקראו אמת, כי היא מגזרת אמנה, כטעם ונאמן ביתך וממלכתך עד עולם (ש'ב ז טז), ענין קיום, לחמו נתן מימיו נאמנים (ישעיה לג טז), כאשר אמר היו תהיה לי כמו אכזב מים לא נאמנו (ירמיה טו יח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והכני אם על בנים
id: 0132
nru: יב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
פירשו בו (הראב'ע): <br>
</b><blockquote>והכני והכה אם על בנים. <br>
</blockquote>וכן רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואתה אמרת היטב איטיב עמך
id: 0132
nru: יג
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>אף על פי שהייתה פחדתו פן יגרום החטא, אמר עשית עמדי חסדים גדולים שלא הייתי ראוי להם, כל שכן שיש לעשות עמי חנם החסד הזה אשר הבטחתני עליו שתיטיב לי ותרבה את זרעי, ואין חטאי ראוי למנוע ממני הטובה אשר הבטחתני בה, כי גם מתחילה לא הייתי ראוי לה אם עונות תשמור לי, ולא הבטחתני עליה בעבור מעשי, רק בחסדיך הרבים:<br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> כי יעקב היה חומל על בניו ועל ביתו פן יכה אותם עשו, כי לא היה יודע בהבטחת והיה זרעך כעפר הארץ, אם על אלה או על אחרים, כי יתכן שימלט הוא לבדו וירבה עוד זרעו. <b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני</span></b>, כי אם הייתה זאת מחשבתו, איך אמר בתפלתו, ואתה אמרת היטב איטיב עמך ושמתי את זרעך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי שם נאמר לו והנה אנכי עמך ושמרתיך בכל אשר תלך והשיבותיך אל האדמה הזאת כי לא אעזבך, ואם יהיו בניו נופלים בחרב אחיו אין ההבטחה הזאת קיימת, ולזה ירמוז באמרו היטב איטיב עמך, וכן ואיטיבה עמך, כי כל זה ממה שנאמר לו (לעיל לא ג): ואהיה עמך:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל</span></b> הכל מיראת חטא, כי דרך הצדיקים לירא תמיד, והיה מתירא אולי אפילו משיצא משם חטא בבואו בברית עם לבן עובד עבודה זרה או בדבר אחר. ושגיאות מי יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מן הבא בידו מנחה
id: 0132
nru: יד
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>יאמר כי עשה מנחה מאשר עמו, כי עשרו היה צאן ובקר ומהם שלח, כי בדרך היה, ואיננו מקום לשלוח לו כלי כסף וכלי זהב ומגדנות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ורוח תשימו בין עדר
id: 0132
nru: יז
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>כדי להשביע עינו של אותו הרשע ולתווהו על הדורון. <br>
<br>
<b>וסברו בבראשית רבה (עה יג): <br>
</b><blockquote>שיש בזה רמז, אמר יעקב לפני הקב'ה רבונו של עולם אם יהיו צרות באות על בני לא תביא אותן זו אחר זו אלא הרוח להם מצרותיהם. עשה רמז שיהיו המסים והארנוניות שיגבו בני עשו מזרעו ברוח והפרש בין זו לזו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אכפרה פניו במנחה
id: 0132
nru: כא
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>אבטל רוגזיה, וכן וכפר בריתכם את מות (ישעיה כח יח), לא תוכלי כפרה (שם מז יא). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה בעיני</span></b> שכל כפרה שאצל חטא ועון ואצל פנים, כלם לשון קנוח והעברה הן. ולשון ארמית הוא בהרבה מקומות, בעי לכפורי ידיה (גיטין נו ב). וגם בלשון מקרא נקראים המזרקים כפורי זהב (עזרא א י): על שם שבהם מקנח ידיו בשפת המזרק, <b>לשון רבנו שלמה. <br>
</b><br>
<b>וכן אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>אנחיניה לרוגזיה:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואם כן יהיה פירושו</span></b>, כי חשב יעקב בלבו אכפרה פניו, והכתוב מגיד לנו זה, כי איננו ראוי שיאמרו השלוחים לעשות ככה. וכך פירש רבי אברהם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואיננו ישר בעיני</span></b> שיצטרך הכתוב להגיד לנו עתה מחשבתו זאת, והיא ידועה בכל שולחי מנחה.<br>
<br>
 <b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שאם כן היה ראוי שיזכיר הכתוב זה בתחלה, והנה גם הוא אחרינו כי חשב אכפרה פניו, כי עתה לא הוסיף על הצואה ההיא:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הנכון</span></b> כי עתה הוסיף לפרש להם שיאמרו הנה גם הוא אחרינו בלשון כבוד, כלשון זה, גם הנה עבדך יעקב אחרינו, והקדים אותנו לפניו לתת כופר נפשו על ראותו פני כבודך במנחה הזאת, כאשר יתנו העבדים כפרם בתת להם רשות לראות פני המלך, ואחרי כן אראה פניו כי אולי ישא פני ויכבדני, להיותי מרואי פני המלך. וזה דרך מעלה מיראתו ממנו. ובא אכפרה פניו, כדרך ואיש חכם יכפרנה (משלי טז יד), יתן כפר על החמה:<br>
<br>
ולשון קנוח בכפור איננו לשון קדש רק לשון ארמית, וכן כפורי זהב שם המזרקים בבבל, כי לעולם לא תבא כפרה בחטא, אבל יאמר לכפר על נפשותיכם (שמות ל טו), לכפר עליו ונסלח לו (במדבר טו כח), על נפשו, ויאמר אכפרה בעד חטאתכם (שמות לב ל), וכולן מלשון ונתנו איש כופר נפשו (שם ל יב), שהוא פדיון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והוא לן בלילה ההוא במחנה
id: 0132
nru: כב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>יאמר שלא בא באהלו בלילה ההוא אבל לן במחנה עם עבדיו ועם הרועים בצאן, ערוך כאיש מלחמה פן יבא אחיו בלילה ויכה בו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(כג - כה): ויקח את שתי נשיו ואת שתי שפחותיו - <br>
</span></b>אין מוקדם ומאוחר בפסוק הזה להצלה, אבל אמר שאסף נשיו ושפחותיו וילדיו אל שפת הנחל, ועבר הוא לבדו את מעבר יבוק לראות אם גבהו המים, ושב ולקחם עמו כולם כאחד ויעבירם את הנחל, ואחרי כן ויעבר את אשר לו - מקנהו ורכושו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויותר יעקב לבדו - <br>
</span></b><blockquote>ששכח פכים קטנים וחזר עליהן, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> ויקחם ויעבירם את הנחל, העבירם עמו. ויעבר את אשר לו, בצווי, כי חזר וציווה שיעברו לפניו ונשאר הוא אחריהם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויאבק איש עמו - <br>
</span></b><blockquote>ויתעפר, כך פירשו מנחם. לשון אבק, שמעלין אבק ברגליהם. ולי נראה לשון ויתקשר, ולשון ארמי הוא, בתר דאביקו ביה (סנהדרין סג ב), ואביקו ליה מיבק (מנחות מב א), זה <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
ואביקה בלשון חכמים חביקה שמשו בה הרבה, אבקתא אית בה (מכות כג א), דרגש עיולי ואפוקי באבקתא (נדרים נו ב). וכן אבוקה בלשונם בעבור היותה מעצים דקים חגורים וקשורים יחד, כי החי'ת תכבד בלשונם והקלו אותה לאל'ף, ופעמים רבים יבליעו החי'ת, תותך (חולין ז ב): במקום תחותך (זבחים נד א), מסותא (ב'מ ו א): במקום מסחותא (קדושין לג א), אסיתא חסיתא (שבת עז ב):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר</span></b> שיהיה ויאבק ויחבק, כמו ויחבקהו (להלן לג ד), כי אולי כן הלשון. ומצינו ברודים אמוצים (זכריה ו ג), כמו חמוצים, מלשון חמוץ בגדים (ישעיה סג א). <br>
<br>
<b>ואמרו המפרשים (הרד'ק):</b> כי וארוזים במרכולתך (יחזקאל כז כד), כמו וחרוזים, מן צוארך בחרוזים (שה'ש א י). וכן אמרו במלת ותאלצהו (שופטים טז טז): שהוא כמו ותחלצהו, מהופך מן ותלחצהו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ושמא</span> הוא דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>ואשתדל.<br>
</blockquote>וכך תרגם וכי יפתה (שמות כב טו): ארי ישדל, יחבק וינשק שהוא דרך הפתוי, או שלא נזדמן לו לשון ועשאו ענין תחבולה, כי כל השתדלות תחבולה וצדוד ענין. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (עז ג): <br>
</b><blockquote>מי נתמלא אבק, האיש שהיה עמו. כדברי מנחם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא הנכון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא כי לא יכל לו
id: 0132
nru: כו
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 32
htm:
</b>מלאכיו גבורי כח עושי דברו, ועל כן לא יכול לו המלאך להזיקו, כי לא הורשה רק במה שעשה עמו להקע כף ירכו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמרו בבראשית רבה (עז ג): <br>
</span></b><blockquote>נגע בכל הצדיקים שעתידין להיות ממנו, זה דורו של שמד. <br>
</blockquote>והענין כי המאורע כלו רמז לדורותיו שיהיה דור בזרעו של יעקב יתגבר עשו עליהם עד שיהיה קרוב לקעקע ביצתן, והיה זה דור אחד בימי חכמי המשנה כדור של רבי יהודה בן בבא וחביריו, כמו שאמרו (שהש'ר ב ז): אמר רבי חייא בר אבא אם יאמר לי אדם תן נפשך על קדושת שמו של הקב'ה אני נותן ובלבד שיהרגוני מיד, אבל בדורו של שמד איני יכול לסבול, ומה היו עושים בדורו של שמד, היו מביאין כדוריות של ברזל ומלבנין אותן באור ונותנין אותן תחת שיחיהן ומשיאין נפשותיהן מהן. ויש דורות אחרים שעשו עמנו כזה ויותר רע מזה, והכל סבלנו ועבר עלינו, כמו שרמז ויבא יעקב שלם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי אלה לך
id: 0133
nru: ה
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>שאל על הנשים ועל הילדים, וענה הילדים אשר חנן אלוהים את עבדך, דרך מוסר, כי לא רצה לומר שהם נשיו, והבין עשו שהן אמות הילדים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי לך כל המחנה הזה אשר פגשתי
id: 0133
nru: ח
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>הנה עבדי יעקב עשו כאשר ציווה אותם ולא רצה לקבל מהם. או שהוא בגאותו ועברתו לא דבר עמם ולא שאלם למי אתה ואנה תלך, והם יראו מגשת אליו, ואמר עתה מי לך כל המחנה הזה, כי חשב שהם ליעקב מדברי המלאכים הראשונים, או שאלה השלוחים הגידו כן במחנה עשו, או שאין אדם אחד בדרך ההוא להיות לו כן. וטעם מי לך כל המחנה הזה, כלומר מי זה לך שתשלח לו כל אלה, כלומר מי הוא הגדול אצלך שתשלח לו כל אלה, והוא ענהו למצוא חן בעיני אדוני, כי אתה הגדול והאדון בעיני:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי על כן ראיתי פניך
id: 0133
nru: י
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>אמר לו, תקח מנחתי מידי בעבור שראיתי פניך שהם לי כראות פני אלוהים, ותרצני בקבלת המנחה, כאשר האלוהים רוצה את יראיו בקבלת מנחתם וקרבנם. כענין ונרצה לו (ויקרא א ד), עולותיכם וזבחיכם לרצון על מזבחי (ישעיה נו ז), מלשון יהי רצוי אחיו (דברים לג כד), ואור פניך כי רציתם (תהלים מד ד), כי רצו עבדיך את אבניה (שם קב טו), כולם ענין חפץ וחשק בדבר:<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>על שנתרצית למחול לי על סורחני. ותרצני, נתפייסת לי. וכבר אמרתי (לעיל לב כא): שאיננו טוב שיהיה לו מזכיר עון:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : קח נא את ברכתי
id: 0133
nru: יא
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>המנחה, וכן עשו אתי ברכה (מ'ב יח לא), השיבו לי מנחה. וכן קח נא ברכה מאת עבדך (שם ה טו). ויקראו המנחה שישלח האדם לרצונו ברכה, כי הוא שולח מאשר ברך אותו השם, כענין אשר ברכך ה' אלהיך תתן לו (דברים טו יד), כאשר אמר למעלה (לב יד): מן הבא בידו. והמנחה אשר התנו בה למלך בדבר ידוע תקרא מס:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומתו כל הצאן
id: 0133
nru: יג
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>דרך חמלה, שהיה לו לומר <b>'ומתו כלם'</b>, אבל לא יאמר כן על הילדים. וגם לא רצה לומר <b>'ומתו'</b> סתם, על הבקר ועל הצאן, כי יחמול על הילדים שלא יהיו במשמע. ולא רצה להאריך <b>'ומתו כל הצאן והבקר'</b>. או יהיה פירושו כי הילדים רכים, ויעפו נערים וייגעו ולא ירצו ללכת, והצאן והבקר עלות, ואם ידחקום ימותו הצאן שהם בהמה דקה, כי הבקר לא ימות אבל יזיק להם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עד אשר אבא אל אדוני שעירה
id: 0133
nru: יד
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>היה ליעקב בשובו אל ארצו דרך בארץ שעיר, והנה אמר לו עשו ואלכה לנגדך, שלא יפרד ממנו עד שובו אל אביו לעשות לו כבוד בבואו אל ארצו, ויעקב אמר אני אלך לאטי ואדני ישוב אל עיר ממשלתו, ואם אשוב דרך עירו יכבדני וילך עמי כאשר יחפוץ. ולא היה זה נדר ממנו שיבא אליו, שאין עשו צריך לו. <br>
ורבותינו אמרו (ע'ז כה ב): עוד שלא היה בדעת יעקב לשוב דרך שעיר, ורצונו היה להתרחק ממנו כאשר יוכל, אבל הרחיב לו את הדרך. וגם זו עצת חכמה, ועוד להם מדרש אחר (ב'ר עח יד): שיקים דברו לימות המשיח, שנאמר (עובדיה א כא): ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו, יאמר כי המושיעים אשר בהר ציון יעלו לשפוט את הר עשו:<br>
<br>
<b>(טו): למה זה אמצא חן בעיני אדני - <br>
</b><blockquote>למה זה, תעשה לי טובה שאיני צריך לה. אמצא חן בעיניך, ולא תשלם עתה שום גמול, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>והכונה ביעקב כי לא היה חפץ בהם ובחבורתם כלל, וכל שכן שהיה בדעתו ללכת דרך אחרת:<br>
ורבותינו ראו עוד בזה עצה, אמרו (ב'ר עח טו): רבי ינאי כד הוה סליק למלכותא הוה מסתכל בהדא פרשתא ולא הוה נסיב עמיה רומאין, חד זמן לא איסתכל בה ונסיב עמיה רומאין, ולא הגיעו לעכו עד שמכר פינס שלו. מפני שהייתה קבלה בידם שזו פרשת גלות. כשהיה בא ברומה בחצר מלכי אדום על עסקי הצבור היה מסתכל בפרשה זו ללכת אחרי עצת הזקן החכם, כי ממנו יראו הדורות וכן יעשו, ולא היה מקבל חברת אנשי רומי ללותו שאין מקרבין אלא להנאת עצמן ומפקירין ממונו של אדם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבן לו בית
id: 0133
nru: יז
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b>יתכן כי היה המקום מקום אין שם עיר, והוצרך לבנות לו בית ולעשות סוכות. או ויבן לו בית, שבנה לו בית גדול ובו מגדל עז להשגב מפני עשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבא יעקב שלם. מפדן ארם
id: 0133
nru: יח
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 33
htm:
</b><blockquote>כאומר לחברו יצא פלוני מבין שני אריות ובא שלם, אף כאן ויבא יעקב שלם מלבן ומעשו, זה<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b>אבל רבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote>שבא בשלום ולא אירע לו שום מאורע, כי עתה יחל לספר מאורע דינה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ולפי דעתי</span></b> אמר הכתוב כן, כי בסוכות היה מתפחד מעשו, כי סכות בעבר הירדן מזרח במלכות סיחון, אם הוא המוזכר בספר יהושע (יג כז), ואם הוא אחר, הנה הוא יותר קרוב לשעיר. ועד היותו בארץ כנען לא שקט לבו, כי אז ידע שלא יגע בו כי אביו קרוב משם, או שיעזרוהו אנשי הארץ, כי אביו נשיא אלוהים בתוכם, או שזכות הארץ תצילהו, ולכן אמר עתה שבא שלם אל ארץ מגורי אביו, כי הצילו אלוהים בדרך מכף כל אויביו. <br>
<br>
<b>ואמרו בבראשית רבה (עח טז): <br>
</b><blockquote>כל אותן החדשים שעשה יעקב אבינו בסוכות היה מכבד את עשו באותו הדורון, כי היה מתירא ממנו שם ומשלח לו כאותו הדורון בכל חדש וחדש, או פעם אחת בשנה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>ויחן את פני העיר - <br>
</span></b>לא רצה להיות אכסנאי בעיר, אבל רצה שתהיה תחילת ביאתו בארץ בתוך שלו, ולכן חנה בשדה וקנה המקום, וזה להחזיק בארץ. והמעשה הזה היה רמז, כי המקום ההוא יכבש לפניו תחילה, טרם הורישו יושבי הארץ מפני זרעו, כאשר פרשתי באברהם (לעיל יב ו):<br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (ב'ר עט ו): <br>
</b>נכנס עם דמדומי חמה וקבע לו תחומין. ועל דעתם לא היה בכוונה ממנו. אבל על כל פנים היה המאורע לרמוז על העתיד שאמרנו. <br>
<br>
<b>אבל רבי אברהם אמר: <br>
</b>כי הזכיר הכתוב זה להודיע כי מעלה גדולה לארץ ישראל ומי שיש לו חלק בה חשוב הוא כחלק העולם הבא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם בת לאה אשר ילדה ליעקב
id: 0134
nru: א
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 34
htm:
</b>לומר שהיא אחות שמעון ולוי המקנאים ונוקמים נקמתה. והזכיר אשר ילדה ליעקב - כי כל האחים קנאו בה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישכב אותה ויענה
id: 0134
nru: ב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 34
htm:
</b><blockquote>וישכב, כדרכה. ויענה, שלא כדרכה (ב'ר פ ה), <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b>אבל רבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>ויענה, בעבור היותה בתולה. <br>
</blockquote>ואין צורך, כי כל ביאה באונסה תקרא ענוי, וכן לא תתעמר בה תחת אשר עניתה (דברים כא יד), וכן ואת פלגשי ענו ותמת (שופטים כ ה). ויגיד הכתוב כי הייתה אנוסה ולא נתרצית לנשיא הארץ, לספר בשבחה:<br>
<br>
<b>(ז): וכן לא יעשה - <br>
</b><blockquote>לענות הבתולות שהאומות גדרו עצמן מן העריות מפני המבול, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><span id='katom'><br>
ולא ידעתי זה,</span></b> כי הכנענים שטופים בעריות ובבהמה ובזכור, דכתיב (ויקרא יח כז): כי את כל התועבות האל עשו אנשי הארץ אשר לפניכם, ולא התחילו בהן באותו הדור. ובימי אברהם ויצחק היו יראים פן יהרגו אותן לקחת נשיהם:<br>
<b><span id='katom'>אבל </span>'וכן לא יעשה'</b> נמשך עם בישראל, כי נבלה עשה בישראל וכן לא יעשה בהם. על כן אמר בישראל, כי איננה נבלה בין הכנענים. <br>
<br>
<b>ואונקלוס אמר: <br>
</b><blockquote>לא כשר לאיתעבדא, לומר שהוא אסור, ולכך היא נבלה בישראל:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מהר ומתן
id: 0134
nru: יב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 34
htm:
</b>מהר, כתובה, שהוא הדבר הנתן לבתולה, כדכתיב (שמות כב טז): כמהר הבתולות, והם סבלונות שהבחורים שולחים לבתולות כאשר ישאו אותן. ומתן, מגדנות או כסף וזהב לאביה ולאחיה. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (פ ז): <br>
</b><blockquote>אמרו מהר, פראנון. מתן, פרא פרנון, והם כתובה ונכסי מלוג בלשון ירושלמי, כלומר שיתן לה הוא משלו נכסים שיהיו שלה כנכסי בית אביה, ויהיו אצלו כנכסי מלוג:<br>
</blockquote>וטעם הפיוס הזה כדי שיתנו אותה לו לאשה ברצון, כי הנערה לא הייתה מתרצה אליו וצועקת ובוכה תמיד. וזה טעם וידבר על לב הנערה, ולכך אמר קח לי את הילדה הזאת לאשה, שכבר היא בביתו ובידו ולא יירא מאחיה כי הוא נשיא הארץ, ואיך יגזלוה ממנו להוציאה מביתו. והחשק הגדול לשכם כי הייתה הנערה יפת תאר מאד, אבל לא סיפר הכתוב ביפיה כאשר עשה בשרה וברבקה וברחל, כי לא ירצה להזכיר יפיה בהיותו אליה למכשול עון, ובשבח הצדיקות דבר הכתוב ולא בזו. וכן לא הזכיר מה נעשה בה אחרי כן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> עמדה עם אחיה צרורה באלמנות חיות, כי הייתה טמאה בעיניהם, כדכתיב אשר טמא את דינה אחותם. ורבותינו נחלקו בה (ב'ר פ יא). והקרוב דברי האומר נטלה שמעון וקברה בארץ כנען, והוא כמו שאמרנו, כי הייתה עמו בביתו כאלמנה וירדה עמהם למצרים ושם מתה ונקברה בארץ. וקבורתה ידועה עד היום בקבלה והיא בעיר ארבאל עם קבר ניתאי הארבלי. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי העלה שמעון עצמותיה בחמלו עליה, או שהעלו אותם ישראל עם עצמות אחיה כל השבטים, כמו שהזכירו רבותינו (ב'ר ק יא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויענו בני יעקב את שכם ואת חמור אביו במרמה
id: 0134
nru: יג
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 34
htm:
</b>הנה חמור ושכם אל אביה ואל אחיה דברו, אבל הזקן לא ענה אותם דבר, כי בניו ידברו במקומו בענין הזה לכבודו, כי בעבור היות הדבר להם לקלון לא ירצו שיפתח פיו לדבר בו כלל:<br>
ויש כאן שאלה, שהדבר נראה כי ברצון אביה ובעצתו ענו, כי לפניו היו, והוא היודע מענם כי במרמה ידברו, ואם כן למה כעס. ועוד, שלא יתכן שיהיה רצונו להשיא בתו לכנעני אשר טמא אותה. והנה כל האחים ענו המענה הזה במרמה, ושמעון ולוי לבדם עשו המעשה, והאב ארר אפם להם לבדם:<br>
<b><span id='katom'>והתשובה</span></b> כי המרמה הייתה באמרם להמול להם כל זכר, כי חשבו שלא יעשו כן בני העיר, ואם אולי ישמעו לנשיאם ויהיו כלם נמולים יבואו ביום השלישי בהיותם כואבים ויקחו את בתם מבית שכם, וזאת עצת כל האחים וברשות אביהם, ושמעון ולוי רצו להנקם מהם והרגו כל אנשי העיר:<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה הכעס ליעקב שארר אפם על שהרגו אנשי העיר אשר לא חטאו לו, והראוי להם שיהרגו שכם לבדו. וזהו מה שאמר הכתוב ויענו בני יעקב את שכם ואת חמור אביו במרמה וידברו אשר טמא את דינה אחותם, כי כולם הסכימו לדבר לו במרמה בעבור הנבלה שעשה להם:<br>
<span id='red'>ורבים ישאלו, ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי?<br>
</span><b>והרב השיב בספר שופטים (רמב'ם הלכות מלכים פי'ד ה'ט) ואמר: <br>
</b><blockquote>שבני נח מצווים על הדינים, והוא להושיב דיינין בכל פלך ופלך לדון בשש מצות שלהן, ובן נח שעבר על אחת מהן הוא נהרג בסייף, ראה אחד שעבר על אחת מהן ולא דנוהו להרגו הרי זה הרואה יהרג בסייף. ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה שהרי שכם גזל, והם ראו וידעו ולא דנוהו:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דברים הללו נכונים בעיני,</span></b> שאם כן היה יעקב אבינו חייב להיות קודם וזוכה במיתתם, ואם פחד מהם למה כעס על בניו וארר אפם אחר כמה זמנים, וענש אותם וחלקם והפיצם, והלא הם זכו ועשו מצווה ובטחו באלוהים והצילם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי </span></b>הדינין שמנו לבני נח בשבע מצות שלהם אינם להושיב דיינין בכל פלך ופלך בלבד, אבל ציווה אותם בדיני גנבה ואונאה ועושק ושכר שכיר ודיני השומרים ואונס ומפתה ואבות נזיקין וחובל בחברו ודיני מלוה ולוה ודיני מקח וממכר וכיוצא בהן, כענין הדינין שנצטוו ישראל, ונהרג עליהן אם גנב ועשק או אנס ופתה בתו של חברו או שהדליק גדישו וחבל בו וכיוצא בהן. ומכלל המצווה הזאת שיושיבו דיינין גם בכל עיר ועיר כישראל, ואם לא עשו כן אינן נהרגין, שזו מצות עשה בהם, ולא אמרו (סנהדרין נז א): אלא אזהרה שלהן זו היא מיתתן, ולא תיקרא אזהרה אלא המניעה בלאו, וכן דרך הגמרא בסנהדרין (נט ב):<br>
<br>
ובירושלמי אמרו בדינין של נח, הטה דינו נהרג, לקח שחד נהרג. בדיני ישראל, כל דין שאתה יודע שאתה שלם ממנו אי אתה רשאי לברוח ממנו, וכל שאתה יודע שאי אתה שלם ממנו אתה רשאי לברוח ממנו, אבל בדיניהם אף על פי שאתה יודע שאתה שלם ממנו אתה רשאי לברוח ממנו. נראה מכאן שרשאי הגוי לאמר לבעלי הדין איני נזקק לכם, כי תוספת היא בישראל לא תגורו מפני איש (דברים א יז), אל תכניס דבריך מפני איש (סנהדרין ו ב), וכל שכן שלא יהרג כשלא יעשה עצמו קצין שוטר ומושל לשפוט את אדוניו:<br>
<br>
ומה יבקש בהן הרב חיוב, וכי אנשי שכם וכל שבעה עממין לא עובדי עבודה זרה ומגלה עריות ועושים כל תועבות השם היו, והכתוב צווח עליהן בכמה מקומות (דברים יב ב): על ההרים הרמים ועל הגבעות ותחת כל עץ רענן וגו', לא תלמד לעשות וכו' (שם יח ט), ובגלוי עריות כי את כל התועבות האל עשו וכו' (ויקרא יח כז), אלא שאין הדבר מסור ליעקב ובניו לעשות בהם הדין:<br>
<br>
אבל ענין שכם, כי בני יעקב, בעבור שהיו אנשי שכם רשעים ודמם חשוב להם כמים רצו להנקם מהם בחרב נוקמת, והרגו המלך וכל אנשי עירו כי עבדיו הם, וסרים אל משמעתו, ואין הברית אשר נמולו נחשב בעיניהם למאומה כי היה להחניף לאדוניהם, ויעקב אמר להם בכאן כי הביאוהו בסכנה שנאמר עכרתם אותי להבאישני, ושם ארר אפם כי עשו חמס לאנשי העיר, שאמרו להם במעמדו וישבנו אתכם והיינו לעם אחד, והם היו בוחרים בהם ובעטו בדבורם, ואולי ישובו אל ה' והרגו אותם חנם, כי לא הרעו להם כלל. וזהו שאמר כלי חמס מכרותיהם (להלן מט ה):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם נאמין</span></b> בספר <b>'מלחמות בני יעקב'</b> (הוא ספר הישר): בא להם פחד אביהם כי נאספו שכני שכם ועשו עמהם שלש מלחמות גדולות, ולולי אביהם שחגר גם הוא כלי מלחמתו ונלחם בם היו בסכנה, כאשר יספר בספר ההוא. ורבותינו (ב'ר פ י): הזכירו מזה בפסוק אשר לקחתי מיד האמורי בחרבי ובקשתי (להלן מח כב), אמרו נתכנסו כל סביבותיהם להזדווג להם, חגר יעקב כלי מלחמה כנגדן, כמו שכתב רש'י שם. אבל הכתוב יקצר בזה, כי היה נס נסתר, כי אנשים גבורים היו וכאלו זרועם הושיעה למו, כאשר קצר הכתוב בענין אברהם באור כשדים, ולא הזכיר מלחמת עשו עם החורי כלל, אבל הזכיר בכאן כי היה חתת אלוהים על הערים אשר סביבותיהם, ולא נאספו כולם לרדוף אחרי בני יעקב, כי היו נופלים עליהם כחול אשר על שפת הים לרוב. וזה טעם <b>'חתת אלוהים'</b>, כי נפלה עליהם אימתה ופחד מן הגבורה אשר ראו במלחמה, ולכך אמר (להלן לה ו): ויבא יעקב לוזה הוא וכל העם אשר עמו, להודיע שלא נפקד מהם ולא מעבדיהם איש במלחמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שלמים הם אתנו
id: 0134
nru: כא
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 34
htm:
</b>היו אנשי העיר חושבים שהיו שונאים אותם כי ראו אותם עצבים ויחר להם מאד. ואולי היו נשמרים מהם ונותנים בעירם בריח ודלתים, כי גבורים המה ואנשי חיל למלחמה, ועתה אמרו להם אל תפחדו ואל תתרחקו מהם כי בלב שלם הם אתנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושב שם ועשה שם מזבח
id: 0135
nru: א
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>לא ידעתי מהו ושב שם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שציווהו לשבת שם תחלה ואחר כן יעשה המזבח להטהר מעבודה זרה, או מן החללים שהרגו, כענין ואתם חנו מחוץ למחנה שבעת ימים (במדבר לא יט), כי לא צוו עדיין במי חטאת, ויעקב נזדרז במצווה להטהר טרם בואו שם. או שיהיה ונקומה ונעלה בית אל מוקדם במעשה. ואולי ציווה ושב שם, לפנות מחשבתו לדבקה באל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויטמון אותם יעקב
id: 0135
nru: ד
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>עבודה זרה ומשמשיה אינן מן הנקברים, אבל צריך שיהא מפרר וזורה לרוח או מטיל לים (ע'ז מג ב). <br>
<b><span id='katom'>והנראה אלי</span></b> כי בני יעקב לא לקחו עבודה זרה ומשמשיה משכם עד שנתבטלה והותרה להם, שהעכו'ם מבטל עבודה זרה בעל כרחו (שם מג א), והנה היא מותרת להם. אבל יעקב ציווה להסיר אותה לטהרת הקדש שיהיו ראויים לעבוד את השם ולהקריב לפניו קרבן, כאשר ציווה להם בטבילה וחלוף הבגדים, והיה די להם בקבורה, ולכן טמן אותם תחת האלה במקום שלא יעבד בו ולא יזרע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותמת דבורה מינקת רבקה
id: 0135
nru: ח
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי</span></b><span id='red'> למה נכנס הפסוק הזה בין <b>'ויקרא למקום אל בית אל'</b>, ובין <b>'וירא אלוהים אל יעקב עוד'</b> והפסיק בענין אחר שהיה בבת אחת ובמקום אחד, כי יעקב בבאו לוזה היא בית אל, בנה מזבח וקרא למקום אל בית אל, ונראה לו האלוהים שם ויברך אותו, ולמה הושם הכתוב הזה בתוך ענין אחד?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>והקרוב</span></b> מה שאמרו רבותינו (ב'ר פא ה): <br>
<blockquote>שירמוז למיתת רבקה, ולכן קרא שם המקום ההוא אלון בכות, כי אין בכי ואנקה על המינקת הזקנה שיקרא שם המקום עליו. אבל יעקב בכה והתאבל על אמו הצדקת אשר אהבתהו, ושלחה אותו שם ולא זכתה לראותו בשובו, ולכן נגלה אליו האלוהים וברך אותו לנחמו כאשר עשה ליצחק אביו אחרי מות אברהם (לעיל כה יא). <br>
</blockquote>ובשניהם אמרו חכמים (סוטה יד א): ברכת אבלים ברכו. וסיוע לזה מה שאמור למטה (פסוק כז): ויבא יעקב אל יצחק אביו ממרא קרית הארבע, ואלו הייתה רבקה שם היה מזכיר <b>'אל אביו ואל אמו'</b>, כי היא השולחת אותו שם והגורמת לו כל הטובה, ויצחק בעצתה ציווה אותו ללכת שם:<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>ולפי שהעלימו את יום מותה שלא יקללו אותה הבריות, כרס שיצא ממנה עשו, אף הכתוב לא פרסמה. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ומדרש חכמים הוא (פסדר'כ זכור ד). <br>
</b><blockquote>והנה גם מיתת לאה לא יזכיר. אבל הכוונה להם מפני שהזכיר המיתה ברמז, ותלה הדבר במניקתה, וכיון שדבר בה למה הסתיר הענין ולא גלהו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>וטעם הקללה אינו מחוור,</span></b> שהרי הזכירו במיתת יצחק (להלן פסוק כט): ויקברו אותו עשו ויעקב בניו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן לומר</span></b> שלא היה לה כבוד במיתתה, כי יעקב איננו שם, ועשו שונא אותה ולא יבא שמה, ויצחק כהו עיניו ואיננו יוצא מביתו, ולכן לא רצה הכתוב להזכיר שיקברוה בני חת:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכענין הזה מצאתי</span></b> (<b>באלה הדברים רבה בפרשה כי תצא למלחמה): [תנחומא תצא ד] אמרו:</b> <br>
<blockquote>אתה מוצא כשמתה רבקה אמרין מאן יפוק קמא, אברהם מת, יצחק יושב בבית ועיניו כהות, יעקב הלך לו לפדן ארם, יפוק עשו רשיעא קמא ויימרון ברייתא ליטין בזיא דהא כדין ינקין, מה עשו הוציאו מטתה בלילה. אמר רבי יוסי בר חנינה, לפי שהוציאו מטתה בלילה לא פרשו הכתובים מיתתה אלא מן הצד, הדא הוא דכתיב ויקרא שמו אלון בכות, שתי בכיות. הדא הוא דכתיב וירא אלוהים אל יעקב ויברך אותו, מה ברכו, ברכת אבלים ברכו, עד כאן. <br>
<br>
</blockquote>והנה בעבור שהיה עשו יחידי בקבורתה פחדו מן הקללה ולא ראו שיהיה לה לכבוד, <b><span id='katom'>וזה ענין הרמז:<br>
</span></b>והייתה דבורה עם יעקב, כי אחרי שבאה עם רבקה שבה לארצה, ועתה תבא עם יעקב לראות גברתה. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> נתעסקה בגדול בני יעקב לכבוד רבקה ולאהבתה והייתה בביתו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שאינה היא המינקת שנאמר בה (לעיל כד נט): וישלחו את רבקה אחותם ואת מניקתה, אבל הייתה מינקת אחרת שנשארה בבית לבן ובתואל, ועתה יביא אותה יעקב עמו לכלכל את שיבתה לכבוד אמו, כי כן דרך הנכבדים להיות להם מיניקות רבות, כי רחוק הוא שתהיה הזקנה השליח שתשלח אמו ליעקב כדברי רבי משה הדרשן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמך יעקב
id: 0135
nru: י
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>יאמר כי עתה עודך אתה נקרא יעקב, אף על פי שהחליף שמך שרו של עשו, כי הוא לא נשתלח לך להחליף את שמך, אבל מעתה לא יקרא שמך יעקב כי אם ישראל יהיה שמך, וזה טעם ויקרא את שמו ישראל. או ירמוז שקרא את שמו ישראל מוסף על יעקב, לא שיאסר להקרא יעקב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת הארץ אשר נתתי לאברהם וליצחק לך אתננה
id: 0135
nru: יב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>כאשר נתתיה להם כן אתננה לך, ירמוז זה לשבועה, כי להם נתנה בשבועה שלא יגרום החטא, אבל לו נתנה מתחלה בלא שבועה, וזהו שאומר בכל מקום (שמות לג א ועוד): אשר נשבעתי לאברהם ליצחק וליעקב. או שיהיה הכפל הנבואה לו לשבועה, כאשר פירשתי כבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעל מעליו אלוהים
id: 0135
nru: יג
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>כמו שאמר באברהם (לעיל יז כב): ויעל אלוהים מעל אברהם, ובשניהם להודיע כי לא היה זה מראה וחלום נבואה בלבד, או כענין ותבא אותי ירושלימה במראות אלוהים (יחזקאל ח ג), אבל ששרתה עליו שכינה במקום אשר הוא עומד:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> עלה מעליו אלוהים במקום המדבר עמו, כענין שנאמר ברוך כבוד ה' ממקומו (שם ג יב), ויאמר מה שהזכירו החכמים האבות הן הן המרכבה (ב'ר פב ו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויצב יעקב מצבה
id: 0135
nru: יד
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
פירש רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>וכבר הציב בפעם הראשונה מצבה ונסך עליה עתה נסך ויצק עליה שמן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקרא יעקב את שם המקום בית אל
id: 0135
nru: טו
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>יקראנו כן פעם אחר פעם להודיע כי הדבר אמת ונכון כי הוא בית אלוהים, ושם השכינה תמיד, וכן ענין שם באר שבע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כברת ארץ
id: 0135
nru: טז
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>מנחם פירש לשון <b>'כביר'</b>, מהלך רב. <br>
<br>
<b>ואגדה (ב'ר פב ז): <br>
</b><blockquote>בזמן שהארץ חלולה ככברה שהניר מצוי והסתו עבר ועדיין השרב לא בא. <br>
<br>
ואין זה פשוטו של מקרא, שהרי בנעמן מצינו (מ'ב ה יט): וילך מאתו כברת ארץ. <br>
ואומר אני שהוא שם מדת קרקע, <b>לשון רש'י:<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון</span></b> מה שחשב בו ר' דוד קמחי כי הכ'ף לדמיון ואיננה שרשית, ומוצא המלה, היו לברות למו (איכה ד י), ותברני לחם (ש'ב יג ה), ענין אכילה מועטת בבקר, ופירושה שיעור מהלך ארץ מן הבקר עד לעת האוכל, כי כן ישערו כל הולכי דרך:<br>
<br>
<b><span id='katom'>זה כתבתי תחילה,</span></b> ועכשיו שזכיתי ובאתי אני לירושלם, שבח לאל הטוב והמטיב, ראיתי בעיני שאין מן קבורת רחל לבית לחם אפילו מיל. והנה הוכחש הפירוש הזה, וגם דברי מנחם. אבל הוא שם מדת הארץ כדברי רש'י, <br>
ואין בו תאר רק הסכמה כרוב השמות, והכ'ף לשמוש שלא נמדד בכוון. ואם יהיה השם הזה מתואר, יתכן שיהיה ברת כמו בת, מלשון מה ברי ומה בר בטני (משלי לא ב), והוא שם למדה הקטנה שימדדו הולכי ארחות, כמו למיל היום, ויאמר לה <b>'בת ארץ'</b>, כי המדה כמו בת לפרסה, או למדה אחרת ידועה בימים ההם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן ראיתי </span></b>שאין קבורה ברמה ולא קרוב לה, אבל הרמה אשר לבנימן רחוק ממנה כארבע פרסאות, והרמה אשר בהר אפרים (ש'א א א): רחוק ממנה יותר משני ימים. על כן אני אומר שהכתוב שאומר קול ברמה נשמע (ירמיה לא יד), מליצה כדרך משל, לאמר כי הייתה רחל צועקת בקול גדול ומספד מר עד שנשמע הקול למרחוק ברמה שהיא בראש ההר לבנה בנימן, כי איננו שם, והיא חרבה מהם. לא נאמר בכתוב <b>'ברמה רחל מבכה על בניה'</b>, אבל אמר כי שם נשמע הקול:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה בעיני</span></b> כי קברה יעקב בדרך ולא הכניסה לעיר בית לחם יהודה הקרובה שם, לפי שצפה ברוח הקודש שבית לחם אפרתה יהיה ליהודה ולא רצה לקברה רק בגבול בנה בנימן, והדרך אשר המצבה בה קרובה לבית אל בגבול בנימין. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בספרי (זאת הברכה לג יא): <br>
</b><blockquote>בחלקו של בנימין מתה, כדאיתא בפרשת וזאת הברכה. <br>
</blockquote><br>
<b>וראיתי ליונתן בן עוזיאל שהוא מרגיש בזה, ואמר: <br>
</b><blockquote>קל ברום עלמא אשתמע, ותרגם כל הכתוב על כנסת ישראל:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : בן אוני
id: 0135
nru: יח
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b><blockquote>בן צערי. בנימין, נראה בעיני לפי שהוא לבדו נולד בארץ כנען שהוא בנגב, כשאדם בא מארם נהרים, כמו שאמר בנגב בארץ כנען (במדבר לג מ), הלוך ונסוע הנגבה (לעיל יב ט), בנימין, בן ימין, לשון צפון וימין אתה בראתם (תהלים פט יג), ולפיכך הוא מלא. <b>לשון רש'י:<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה</span></b> שתהא ארץ ישראל דרומית לארם נהרים, שהרי ארם מזרחית לארץ ישראל, כדכתיב (לעיל כט א): וילך ארצה בני קדם, וכתיב (במדבר כג ז): מן ארם ינחני בלק מלך מואב מהררי קדם, ויעקב עבר הירדן שהוא למזרחה של ארץ ישראל והיה חוזר דרך אדום שהוא בדרום ארץ ישראל, נמצא ארם מזרחית דרומית לארץ ישראל וארץ ישראל לצפונה:<br>
אבל אם נולד בתחום בית לחם אפרתה שהוא בארץ יהודה, כדכתיב (שופטים יט ב): בית לחם יהודה, וכתיב (מיכה ה א): ואתה בית לחם אפרתה צעיר להיות באלפי יהודה, הנה הוא בדרומה של ארץ ישראל, והנה בין בית אל ובין בית לחם אפרת נולד:<br>
<br>
ואם המקום בהר אפרים, הרי הוא בצפונה של ארץ ישראל, כדכתיב (יהושע יח ה): יהודה יעמוד על גבולו מנגב ובית יוסף יעמדו על גבולם מצפון, ואם בחלקו של בנימין גם כן אינה בדרום, דכתיב ויהי להם גבול לפאת צפונה. ומכל מקום אין טעם לקרותו בן דרום:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי אמו קראתו בן אוני ורצתה לומר בן אבלי, מלחם אונים (הושע ט ד), לא אכלתי באוני (דברים כו יד), ואביו עשה מן אוני כחי, מלשון ראשית אוני (להלן מט ג), ולאין אונים (ישעיה מ כט). ולכן קרא אותו בנימין, בן הכח או בן החוזק, כי הימין בו הגבורה וההצלחה, כענין שכתוב (קהלת י ב): לב חכם לימינו, ימינך תמצא לכל שונאיך (תהלים כא ט), ימין ה' רוממה (שם קיח טז), רצה להיות קורא אותו בשם שקראתו אמו, כי כן כל בניו בשם שקראו אותם אמותם יקראו, והנה תרגם אותו לטובה ולגבורה:<br>
<br>
<b>וראיתי בבראשית רבה (פב ט): <br>
</b><blockquote>בן אוני בן צערי, ואביו קרא לו בנימין בלשון הקדש. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי מהו,</span></b> כי הכל לשון הקדש, וכן שם כל בניו לשון קדש הוא, אבל רמזו למה שאמרתי, שתרגם הלשון לטובה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישמע ישראל
id: 0135
nru: כב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 35
htm:
</b>סיפר הכתוב ענותנותו, כי שמע בחלל בנו יצועיו, ולא ציווה שיוציאוהו מביתו מכלל בניו ולא ינחל עמהם, אבל ימנה עמהם ויהיו שנים עשר, והוא ימנה ראשון. ולכך עשה משתי הפרשיות פסוק אחד, כי אף על פי שהוא תחלת ענין, שבא למנות השבטים משנולדו כולם, רמז כי ראובן לא נדחה במעשהו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט יתכן</span></b> שבלבל ראובן יצועי בלהה מפחדו שלא תלד ליעקב עוד, כי הוא הבכור, וחשב לקחת שני חלקים ויפסיד יותר מכל האחים, ולא פחד מאמו כי זקנה הייתה, ואולי מתה זלפה, או חשש לכבוד אמו בעבור היותה שפחתה. ולכן נטלה ממנו הבכורה מדה כנגד מדה, וזהו טעם ויהיו בני יעקב שנים עשר, כי לא הוליד אחרי כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0136
htm:
<div id='title1'>רמבן, בראשית              פרק לו</div><br>

	<b><span id='pink'>(ב - ג): עדה בת אילון - <br>
</span></b><blockquote>היא בשמת בת אילון ונקראת בשמת (לעיל כו לד): על שם שהייתה מקטרת בשמים לעבודה זרה. ואהליבמה היא יהודית, אותו רשע כינה שמה יהודית לומר שהיא כופרת בעבודה זרה כדי להטעות את אביו. בשמת בת ישמעאל - ולהלן הוא קורא לה מחלת (לעיל כח ט), מצאתי בהגדת מדרש ספר שמואל (פרק יז): שלשה מוחלין להם על כל עונותיהם, גר שנתגייר והעולה לגדולה והנושא אשה, ולמד הטעם מכאן, לכך נקראת מחלת שנמחלו לו עונותיו. כל זה <b>לשון רש'י:<br>
<br>
</b></blockquote>והנה לא נתן טעם באבי אהליבמה שנקרא שם בארי, וכאן ענה, ובשמת בת ישמעאל יהיה שם העצם, והוא שם תואר לקטור הבשמים. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (סז יג) אמרו: <br>
</b><blockquote>נתן עשו דעתו להתגייר, מחלת, שמחל לו הקב'ה על עונותיו, בשמת, שנתבשמה דעתו עליו. והנה שניהם תאר, אין שם העצם נודע בם. ולכך אמר רבי אברהם כי היו לה שני שמות וגם לאביה:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן לומר</span></b> כי השתים נשים ההם מתו בלא בנים, אולי נענשו בעבור שהיו מורת רוח ליצחק ולרבקה, ונשא אחות אשתו בת אלון, ואחרת, אהליבמה בת ענה, אבל בת ישמעאל אחות נביות, בעבור שהיה לה שם כעור בלשון הקדש, מחלת, קרא את שמה בשם הנכבד אשר היה לאשתו הראשונה, מלשון בשמים, כי הייתה חביבה עליו בעבור שהייתה ממשפחתו, ואיננה רעה בעיני יצחק אביו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח עשו את נשיו ואת בניו ואת בנותיו
id: 0136
nru: ו
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>זה המסע היה אחרי שוב אחיו מחרן והאחזו בארץ כנען, כמו שאמר כאן, ואפשר שהיה גם אחרי מות אביהם. והנה בעוד אחיו בחרן היה עשו בשעיר ככתוב למעלה (לב ד):<br>
<b><span id='katom'><br>
אבל הענין,</span></b> כי עשו הלך לשעיר בימי אלופי החרי יושבי הארץ ויהי לשר הולך עם ד' מאות איש, ובניו וביתו היו בארץ כנען. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהייתה לו שם אחוזה במקום אחד במישור, לא בהר שעיר, על כן ייחס לו ארצה שעיר שדה אדום. ואחרי שחזר אחיו לארץ כנען פנה לו מפניו, כי ידע שארץ כנען נחלת אחיו אשר נתן לו אביו בברכתו, ולקח בניו וכל נפשות ביתו עם רב, והלך לשעיר להתיישב שם, ואז נלחם בבני שעיר החרי יושבי הארץ, כי אולי פחדו ממנו ולא היו נותנים אותו לבא בגבולם בהר שעיר שהיו שם המבצרים, אלא שישב בשדה אדום במקומו הראשון, וישמידם ה' מפניהם ויירשום וישבו תחתם, כאמור במשנה תורה (דברים ב כא), ולכך יאמר שם (ב ה): כי ירושה לעשו נתתי את <b>'הר'</b> שעיר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וילך אל ארץ - <br>
</span>אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>אל ארץ אחרת. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote>לגור באשר ימצא, כי הלך אל ארץ אשר ימצא לו מקום לחנותו, עד שבא אל הר שעיר וישב שם:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שיאמר וילך אל ארץ שעיר, וחסרו הכינוי, בעבור היותו מובן, שכבר הזכיר (לעיל לב ד): שהיה עומד בארץ שעיר, והידוע כי לשם יוליך ביתו, ויזכיר בסמוך (פסוק ח): וישב עשו בהר שעיר. ונמצא כזה (מ'א טז יח): ויבא אל ארמון בית המלך וישרף עליו את בית מלך, ושיעורו בית המלך הזה שהיה בו. וכן וישרף את הבמה הדק לעפר ושרף אשרה (מ'ב כג טו), כלומר אשר לירבעם הנזכרת במקום ההוא. וכן ויאמר יואב לכושי לך הגד למלך וישתחו כושי ליואב (ש'ב יח כא). וחמור והאריה (מ'א יג כח). וכן כי נשברו אניות בעציון גבר (שם כב מט), האניות, וכן רבים. אף כאן, וילך אל ארץ, כמו אל הארץ, ארץ שעיר הנזכרת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יכלה ארץ מגוריהם
id: 0136
nru: ז
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>טעמו עיר מגוריהם, היא חברון אשר גר שם אברהם ויצחק, כי ארץ כנען תשא כזה וכזה אלף פעמים, אבל עשו בראותו כי לא יוכל לעמוד בעירו ובמקומו עזב את כל הארץ לאחיו והלך לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה תולדות עשו אבי אדום
id: 0136
nru: ט
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>בא להזכיר התולדות אשר הולידו בניו אחרי שהלכו עמו לשעיר, כי הוא לא הוליד שם, והנה החל ממנו, לומר, הוא הוליד את אליפז ורעואל, והם הולידו בארץ שעיר תולדות הללו, ויזכיר עמהם בני אהליבמה הנולדים בארץ כנען, אף על פי שלא הזכיר להם תולדות בארץ שעיר, כדי שימנו עם אחיהם בני עשו הנזכרים בתחילת הפרשה, ועוד בעבור היותם בשעיר אלופים, כי כל אלופיהם יזכיר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותמנע הייתה פילגש
id: 0136
nru: יב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>מפני שלא הקפיד בכל האחרים להודיע שם האם. <br>
<br>
<b>דרשו רבותינו (ב'ר פב יד): <br>
</b><blockquote>כי זה להודיע גדולתו של אברהם אבינו, כמה היו תאבים להדבק בזרעו, שהרי תמנע זו בת אלופים הייתה שנאמר ואחות לוטן תמנע, אמרה איני זוכה להנשא לך הלואי ואהיה פילגש, כמו שכתב רש'י:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי בני אליפז החמשה היו ידועים לו, כי הולידם מנשיו, ועמלק בעבור היותו בן פלגש לא היה לו שם באחיו, והיה נכלל עם בני עשו בעבור היותו מזרעו, והוצרך הכתוב לומר כי אמו פלונית אשר הוא נודע לה ילדתו לאליפז, אבל איננו בכלל בני עשו, ולא יושב עמהם בהר שעיר, כי בבני הגבירות יקרא לו זרע ולא בבן הפילגש, כי לא יירש בן אמה עם בניו, כמו שעשה אביו. והנה אנחנו נצטוינו בבני עשו שלא נתעב אותם (דברים כג ח): ולא נקח את ארצם (שם ב ה), והם כל בניו הידועים לו היושבים בשעיר, כי הם הנקראים אדום על שמו, אבל בן הפילגש אינו בכלל בני עשו ולא עמהם בארצם, ונצטוינו בו בהפך לתעב אותו ולמחות את שמו:<br>
<br>
<b>וכתב רש'י עוד ובדברי הימים (א א לו): <br>
</b><blockquote>מונה תמנע בבניו של אליפז, מלמד שבא על אשתו של שעיר החורי ויצאה תמנע מביניהם, וכשגדלה הייתה פילגשו, וזהו ואחות לוטן תמנע (להלן פסוק כב), ולא מנאה מבני שעיר, שהייתה אחותו מן האם ולא מן האב. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דעתי סובלת זה,</span></b> כי היה ראוי לומר בדברי הימים <b>'ותמנע בתו'</b>, ולמה ימנה האשה בבנים. אולי לא יקפיד הכתוב בכך בדבר הידוע, כי מצינו שם בדברי הימים (א ה כט): ובני עמרם אהרן ומשה ומרים, ובני אהרן נדב ואביהוא וגומר. ואם כן ראוי שנאמר כי תמנע זאת היא בת אליפז אשר ילדה לו אשת שעיר החורי אחרי מות אישה, והייתה אחות לוטן מן האם, ונשאה אליפז לפילגש, שהעכו'ם מותר בבתו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או נאמר</span></b> על דעת רבותינו, כי תמנע הנזכר בדברי הימים הוא תמנע האלוף הנזכר למטה (בפסוק מ), שנמנה שם מבני אליפז כאשר נמנה קרח, והוא בן אהליבמה, כי שניהם היו ממזרים, נולדו מאחד, ונמנים עם בני האחר, כי רחוק שימנה האשה בין הבנים בתוכם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> יש לחשוב בו, כי תמנע פילגש אליפז אחרי לידתה את עמלק ילדה בן, ותקש בלדתה ותמת, ותקרא את שמו תמנע בעבור הזכיר שמה. ואביו אליפז קרא לו קרח, ולא הזכיר הכתוב הבן הזה לתמנע אמו כדי שלא יאריך, כי הכונה הייתה למנות עמלק בפני עצמו. אבל בני אליפז, שבעה היו. ומנה הכתוב האלופים דרך מעלתם, על כן הקדים קנז וקרח לגעתם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני עוד סובר בכתוב הזה</span></b> מה שאמרו רבותינו בשלשים ושתים מדות (מדה יא): שהאגדה נדרשת, אמרו סדור היה ראוי להיות אלא שנחלק, שנאמר (דהי'ב ל יח): כי מרבית העם וכו'. וגם רודפי הפשט יאמרו כן בפסוקים אחרים. וכן זה יאמר בני אליפז תימן אומר צפו וגעתם וקנז ותמנע. וחזר ואמר הייתה פילגש לאליפז בן עשו ותלד לאליפז את עמלק, ולא הזכיר שם הפילגש. והאמת שהיא אחות לוטן תמנע, והיא הסבה שלא הזכיר שמה, כי לא רצה לאמר שני פעמים ותמנע לזכר ולנקבה:<br>
והנה בני אליפז שבעה, והם האלופים הנזכרים לו, אבל החליפו שם זה הקטן בעבור היות שמו כשם הפילגש, שלא יחשב כבנה, וקראוהו קרח בעלותו למעלת אלוף:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי קרח בן אהליבמה אשת עשו הוא נמנה פעמים, כי הוא הקטן מבני אהליבמה וגדלתו עדה, וכן בני מיכל בת שאול, כדברי רבותינו (סנהדרין יט ב). <br>
</blockquote>ועל דעת הזו יהיה פירוש הכתוב בדברי הימים כי תמנע ילדה עמלק, שיהיה שיעורו ולתמנע עמלק, וחסרו הלמ'ד כדרך ושני שרי גדודים היו בן שאול (ש'ב ד ב), לבן שאול. <b><span id='katom'>והנכון מה שחשבתי בו:<br>
</span></b>וטעם אלה בני עדה, על הרוב, כי עמלק איננו בנה. וכן אלה בני יעקב אשר ילד לו בפדן ארם (לעיל לה כו), אינו על בנימן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה בני שעיר החרי
id: 0136
nru: כ
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>החרי שם איש היה, אבי אומה קדמונית, תקרא על שמו, כמו האמורי והפריזי, כמו שנאמר (דברים ב כב): אשר השמיד את החורי מפניהם, ונקרא שעיר על שם הארץ שנקראת שעיר, והשם הזה היה לארץ מן עשו שהוא איש שעיר מיום שהלך שם ואילך, וכן שם אדום ממנו היה, אבל הכתוב הפריש ביניהם, כי אלה הם בני שעיר החורי שהיו יושבי הארץ למבראשונה, לא בני שעיר האדומי אשר בא שם. ועוד אפרש יחוס החורי במשנה תורה (דברים ב י): בעזרת השם. <br>
<br>
<b>וכתב רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>הזכיר הכתוב זה להפריש יחוסי שעיר ועשו, כי ישראל יצוו על בני עשו. <br>
</blockquote><br>
<b>ורש'י כתב (בפסוק כד):<br>
</b><blockquote> לא הוזקק לכתוב משפחות החורי אלא מפני תמנע להודיע גדולת אברהם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואחות לוטן תמנע
id: 0136
nru: כב
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>כמו ואחות תובל קין נעמה (לעיל ד כב), ואחיותיהם צרויה ואביגיל (דהי'א ב טז), ותמר אחותם (שם ג ט), וסרח אחותם (להלן מו יז), כי המנהג ליחס הבת אל האחים. והיה ראוי שתמנה למעלה עם בני שעיר, ודישון ואצר ודישן ותמנע אחותם, אבל הייתה אחות לוטן בת אביו ובת אמו, לא אחות שאר האחים, ולכן רצה ליחס אותה אליו. או שהייתה אחותו מן האם ולא מן האב, ואיננה בת שעיר החורי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה בני צבעון ואיה וענה
id: 0136
nru: כד
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>הוי'ו יתירה, וכן עבד אביך ואני מאז ועתה ואני עבדך (ש'ב טו לד), דין שניהם אני. ואלה ראשי בית אבותם ועפר וישעי (דהי'א ה כד), וכמוהם רבים. והנה צבעון זה הוא הבן השלישי לשעיר החורי והוליד שני בנים אלו איה וענה. וסיפר הכתוב כי ענה זה בן צבעון, הוא אותו ענה שמצא הימים במדבר ברעותו החמורים של צבעון אביו, להבדיל בינו ובין ענה דודו אחי צבעון אביו, וזה ענה בן צבעון הוא חמיו של עשו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אשר מצא את הימים - <br>
</span></b>כדעת מקצת רבותינו בתלמוד (פסחים נד א): הם הפרדים. וזה האיש מצא כי יולידו מין שלא במינו, ואין כן בשאר מיני הכלאים. ואמר במדבר ברעותו החמורים, כי היו לו שם במדבר חמורים רבים תובעים אתונות, והרביעם עם הסוסיות והולידו. ונראה שנחשב לו בדורו לחכמה כי הכיר במיניהם שהם קרובים בטבע ויולידו, והיה נודע במעשה ההוא, ועל כן יתארהו בו:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>גבריא. <br>
</blockquote>והנראה מסברתו, כי ענה זה באו עליו מן האומה הנקראת אימים, לפנים עם גדול ורם כענקים (דברים ב י), ורצו לגזול ממנו החמורים של צבעון אביו, והוא היה במדבר ואין עוזר לו, ותמצא ידו להם והציל מידם, והוא מלשון תמצא ידך לכל אויביך (תהלים כא ט), ולא המציתך ביד (שאול): [דוד] (ש'ב ג ח). או יאמר שמצא אותם ונצל, והיה נודע בגבורה הזאת. <b><span id='katom'>ונכון הוא:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה בני ענה דישון ואהליבמה בת ענה
id: 0136
nru: כה
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>דרך הכתוב לאמר בבנות כן, כמו ואת דינה בתו (להלן מו טו). וזה ענה הוא הבן הרביעי לשעיר החורי, אחי צבעון, הנמנה אחריו למעלה (בפסוק כ). כי הפרשה תמנה שבעה בני שעיר החורי כתולדותם. והיה לזה ענה בן אחד יקרא גם כן דישון כשם דודו, ולו בת תקרא אהליבמה כשם קרובתה בת ענה בן צבעון. ולכך יאמר הכתוב באשת עשו (לעיל פסוק ב): אהליבמה בת ענה בת צבעון, להגיד כי היא בת ענה שמצא הימים נכדת צבעון, לא אהליבמה בת ענה בן שעיר החורי אחי צבעון:<br>
<br>
ועל דעת קצת רבותינו (פסחים נד א): אין בפרשה רק איש אחד הנקרא ענה, והוא בן צבעון שבא בזנות על אמו אשת שעיר החורי, וימנה אותו הכתוב (בפסוק כ): בבני שעיר החורי, כי יחשבוהו האנשים כבנו, ויקראוהו ענה בן שעיר, וגדלו בין בניו בחשבו שהוא בנו. וימנה אותו הכתוב פעם אחרת (בפסוק כד): על פי האמת בן לצבעון. וזה מדרשם של דורשי חומרות, כמו שמוזכר במסכת פסחים (שם), ואיננו דברי הכל בגמרא, ולא משמעו של מקרא כלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה בני דישן חמדן ואשבן
id: 0136
nru: כו
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>הוא דישון הבן החמישי לשעיר, כי אין קפידא שיקראנו דישן או דישון, רק כשהם בפסוק אחד להבדיל בין שניהם, וכן ויעש חירום את הכיורות, ויכל חירם (מ'א ז מ). והוצרך הכתוב בכאן לקראו דישן שלא יחשב שהוא דישון בן ענה הנזכר בסמוך ליחס לו תולדות, כי כן יהיה במשמע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה המלכים אשר מלכו בארץ אדום
id: 0136
nru: לא
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>נכתב זה להגיד כי נתקימה בו ברכת יצחק שאמר לו ועל חרבך תחיה (לעיל כז מ), כי גברו על בני שעיר החורי ומלכו עליהם בארצם, ואלה הערים מדינות בארץ אדום, כי בצרה לאדום היא, כמו שכתוב (ישעיה לד ו): כי זבח לה' בבצרה וטבח גדול בארץ אדום, וכן ארץ התימני מאדום, כמו שנאמר בו (עובדיה א ט): וחתו גבוריך תימן למען יכרת איש מהר עשו. וכולם כך המה, אבל ספר הכתוב כי לא היו מלך בן מלך, כאשר היו בישראל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולפני מלך מלך - <br>
</span></b>ימים רבים קודם, ואין טעם <b>'לפני מלך מלך'</b> שנמשכה מלכות אלה עד מלכות ישראל (ראה רש'י, ורד'ק), אבל לאמר כי אז לא תהיה להם מלכות, לקיים <b>'ואת אחיך תעבוד'</b> (לעיל כז מ). ויתכן שאלו כולם בימי משה כבר עברו, כי היו זקנים בעת שהמליכו אותם ולא האריכו ימים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובעל חנן בן עכבור
id: 0136
nru: לח
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b>היה ממקום שאול, על כן לא הזכיר לו עיר אחרת. ויתכן שהיה חנן מקום, והוא בעל עליו ואחרי כן מלך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואלה שמות אלופי עשו
id: 0136
nru: מ
pch: וישלח
lvr: C0132
prk: 36
htm:
</b><blockquote>מתחלה (פסוקים טו - יט): מנה בני בניו שהיו אלופים בדור ההוא, ואחר כן הצליחו מזרעו למלוכה, ואחרי כן פסקה מלכותם וחזרו ונתנו את אלו אלופים לראש, וכך נאמר בדברי הימים (א א נא): וימת הדד ויהיו אלופי אדום אלוף תמנע,<b> כך פירש רש'י:<br>
<br>
</b></blockquote>ומה שאמר למשפחותם למקומותם בשמותם, למושבותם בארץ אחוזתם (פסוק מג), כי הראשונים היו כל האחים אלופים יושבים כלם בעיר אחת, מושלים בעם כאחד, או כענין נשיאי שבט וראשי בתי אבות, אבל אלו אחרונים היו אלופים למשפחותם, כי כל אחד היה אלוף לכל משפחות בני עשו ובכל מקומות מושבותם, והוא לבדו נקרא בדור אלוף, אין אחר נקרא כן בכל ארץ אחוזתם, כי היו כמלכים לארצם, אבל לא ישבו לכסא להם ולא נתנו עליהם הוד מלכות:<br>
<br>
<b>ונכתבה הפרשה בדרך הנבואה לדעת רבים (רש'י, וראב'ע, והרד'ק). <span id='katom'>ואיננו נכון</span>, </b>כי הנבואה למה תזכיר את אלה, ועד איזה זמן תמנה ותפסיק בהם. אבל הנכון שכל אלה לפני התורה. ונאמר שמשלו כאחד ויהיה פירוש למקומותם, שמשל כל אחד במקומו, או שהיה ממשלתם זמן מועט, ושנות רשעים תקצורנה (משלי י כז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם וישב יעקב בארץ מגורי אביו
id: 0137
nru: א
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>כי אמר שאלופי עשו ישבו בארץ אחוזתם, כלומר הארץ שלקחו להם לאחוזת עולם, אבל יעקב ישב גר כאביו בארץ לא להם אלא לכנען. והכונה להגיד כי הם בוחרים לגור בארץ הנבחרת, ושנתקיים בהם כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם (לעיל טו יג), ולא בעשו, כי ביעקב לבדו יקרא להם זרע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה תולדות יעקב
id: 0137
nru: ב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b><blockquote>ואלה של תולדות יעקב, אלה ישוביהן וגלגוליהן עד שבאו לכלל ישוב. סיבה ראשונה יוסף בן שבע עשרה שנה, על ידי זה נתגלגלו וירדו, זהו ישוב פשוטו של מקרא להיות דבר דבור על אופניו, <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote>ואין לשון <b>'לתולדות'</b> שיהיה על הישוב. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>אלה המאורעות שאירעו לו והקורות שבאו עליו, כטעם מה ילד יום. <br>
</blockquote>ואין אדם מוליד קורותיו, רק לימים מיוחסים שיולידום. ואולי יאמר, אלה תולדות הימים של יעקב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי אלה תולדות יעקב, יוסף ואחיו אשר יזכיר, ואחז הכתוב דרך קצרה בשמותם, שכבר הזכירם למעלה, אבל אמר אלה תולדות יעקב, יוסף ואחיו, אשר אירע להם ככה. ואפשר גם כן שירמוז <b>'אלה'</b> את כל הנזכרים בספר הזה, שבעים נפש ירדו אבותיך מצרימה, כי כאשר הזכיר <b>'באלה תולדות עשו'</b> בנים ובני בנים מלכים ואלופים כל אשר היו בהם עד זמן התורה, כן ימנה בתולדות יעקב בניו ובני בניו וכל זרעו, רק יזכיר בהם הפרטים בתולדותם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוא נער את בני בלהה - <br>
</span></b><blockquote>שהיה עושה מעשה נערות, ממשמש בעיניו ומתקן בשערו. <br>
<b>את בני בלהה -</b> כלומר ורגיל את בני בלהה לפי שהיו אחיו מבזין אותן והוא מקרבן. <br>
<b>את דבתם רעה </b>- כל רעה שהיה רואה באחיו בני לאה היה מגיד לאביו, <b>לשון רש'י</b>. <br>
<br>
<span id='red'></span></blockquote>ואם כן למה לא הצילוהו בני השפחות, והוא אוהב אותם ומקרבן ומגיד לאביו על האחים בבזיונם. ואם נאמר שייראו מן האחים, והנה הם ד', וראובן עמהם, ויוסף עצמו, ותגבר ידם עליהם, ואף כי לא יבאו עמהם במלחמה. <b><span id='katom'>ועוד, </span></b><span id='red'>כי נראה בכתוב כי כולם הסכימו במכירתו? <br>
</span><br>
<b>אבל לדעת רבותינו בבראשית רבה (פד ז): <br>
</b><blockquote>על כולם היה מוציא הדבה:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי זה הכתוב שב לבאר מה שהזכיר, ושיעורו, יוסף, והוא נער בן שבע עשרה שנה היה רועה בצאן את אחיו, את בני בלהה ואת בני זלפה נשי אביו, ודומה לו בסדר הזה (להלן מ ה): ויחלמו חלום שניהם איש חלומו בלילה אחד איש כפתרון חלומו, המשקה והאופה אשר למלך מצרים אשר אסורים בבית הסוהר, שב לפרש מלת <b>'שניהם'</b> אשר הזכיר, ושיעורו, ויחלמו חלום שניהם המשקה והאופה אשר למלך מצרים אשר אסורים בבית הסוהר איש כפתרון חלומו, וכן רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או שיהיה </span>'והוא'</b> מושך אחר עמו, ומשפטו והוא נער והוא את בני בלהה ואת בני זלפה נשי אביו, יאמר כי הוא נער, והוא עם בני בלהה ועם בני זלפה נשי אביו תמיד, לא יפרד מהם בעבור נערותו, כי להם ציווה אביהם שישמרוהו וישרתוהו, לא לבני הגבירות, והוא מביא מהם דבה רעה אל אביהם, ולכן ישנאוהו אלה הארבעה האחים. ואחר כן אמר כי אביו אהבו, ויראו אחיו האחרים כי אותו אהב אביהם יותר מכולם ויקנאו בו וישנאוהו, נמצא שנוא מכולם, בני הגבירות יקנאו בו למה יאהב אותו מהם והם בני גבירה כמוהו, ובני השפחות אשר לא יקנאו בזה למעלתו עליהם, ישנאו בו בעבור היותו מביא דבתם אל אביהם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם דבתם רעה -<br>
</span></b> להפליג, כי כל דבה רעה היא. <br>
<br>
<b>ועל דעת רש'י (במדבר יד לו): <br>
</b><blockquote>יתכן שתהיה דבה טובה. <b>'ומביא דבה'</b> הוא אשר יראה יגיד. <br>
אבל <b>'מוציא דבה'</b> הוא כסיל האומר שקר:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט איננו קשה</span></b> שיקראנו נער והוא בן שבע עשרה שנה, כי בעבור היותו קטן מכולם יקראנו כן, לומר כי לא היה מתחזק כאחיו ויצטרך להיותו עם בני בלהה וזלפה מפני נערותו. וכתיב ברחבעם בן שלמה (דהי'ב יג ז): ורחבעם היה נער ורך לבב ולא התחזק לפניהם, והוא בן ארבעים ואחת שנה במלכו, וכן השלום לנער לאבשלום (ש'ב יח לב). ובנימן ברדתו למצרים גדול ממנו ויקראנו נער פעמים רבים:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>והוא נער והוא מרבי עם בני בלהה. <br>
</blockquote>יאמר, כי מיום היותו נער הוא עמהם, הם גדלוהו כאב והם ישרתוהו. <b><span id='katom'>גם נכון הוא</span></b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל הדרך שפירשתי,</span></b> כי הכתוב יספר כי מאלה יביא הדבה ולבני הגבירות בקנאתם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם נשי אביו - <br>
</span></b>כי נשיו היו שלקחם לנשים, ולא יקרא אותם הכתוב שפחות רק בהיותם עם רחל ולאה שהן גבירות להן. וכן וישם את השפחות ואת ילדיהן (לעיל לג ב), לומר כי בעבור היותן שפחות לרחל וללאה שם אותן לפניהן. וכן וישכב את בלהה פלגש אביו (לעיל לה כב), שאילו הייתה גברת לא יעשה כן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי בחיי רחל ולאה יקרא אותן שפחות ופילגשים, ועתה מתו ולקחן לנשים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי בן זקונים הוא לו
id: 0137
nru: ג
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>שנולד לו בעת זקנתו. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>ארי בר חכים הוא ליה.<br>
</blockquote>שכל מה שלמד משם ועבר מסר לו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>דבר אחר:</span></b><blockquote> שהיה זיו איקונין שלו דומה לו, לשון רש'י. <br>
</blockquote><br>
<b>וכן אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי בן זקונים שהולידו לזקוניו, והוא בן תשעים ואחת שנה, וגם אחיו בנימין קראו ילד זקונים קטן:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון בעיני,</span></b> כי הכתוב אמר שאהב את יוסף מכל בניו בעבור שהוא בן זקונים, וגם כל בניו נולדו לו בזקוניו, והנה יששכר וזבולון אינם גדולים מיוסף רק כשנה או שנתים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני </span></b>כי מנהג הזקנים שיקחו אחד מבניהם הקטנים להיות עמו לשרתו, והוא נשען על ידו תמיד לא יפרד ממנו, והוא נקרא לו בן זקוניו בעבור שישרתו לזקוניו, והנה לקח יעקב את יוסף לדבר הזה והיה עמו תמיד, ועל כן לא ילך עם הצאן ברעותם במקום רחוק:<br>
<br>
<b>ואונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>'בר חכים' <br>
</blockquote>ירצה לומר שהיה בן דעת וחכם בעיני אביו, וטעמו כטעם זקנים. ותרגם בילד זקונים, בר סבתין, כי לא אמר הכתוב בכאן <b>'כי בן זקונים היה'</b>, אבל אמר <b>'הוא לו'</b>, שהיה כן בעיניו.<br>
<br>
<b>וזאת כונתם באמרם (ב'ר פד ח): <br>
</b><blockquote>כל מה שלמד משם ועבר מסר לו, <br>
</blockquote>לומר שמסר לו חכמות וסתרי תורה ומצאו משכיל ובעל סוד בהם כאלו היה זקן ורב ימים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קמה אלומתי וגם נצבה והנה תסובינה אלומותיכם
id: 0137
nru: ז
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>ענין החלום באלומות, כי הראוהו שעל ידי אלומות ותבואה ישתחוו לו. וענין תסובינה, כי יקיפו אותו כמלך עתיד לכידור אשר עבדיו יחנו סביב לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : המלוך תמלוך עלינו אם משול תמשול בנו
id: 0137
nru: ח
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
פירש רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>אנחנו נשימך מלך עלינו או אתה תמשול בנו בחזקה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון</span></b> <b>דעת אונקלוס:</b> <br>
<blockquote>התהיה מלך עלינו או שלטון מושל בנו. <br>
</blockquote>כי לשניהם אדם משתחוה, לא תהיה עלינו לעולם לא מלך ולא מושל:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם על חלומותיו ועל דבריו - <br>
</span></b>שהיו שונאים אותו על החלומות, וגם על הסיפור שהוא מספר אותו להם כמתהלל, כמו שאמר שמעו נא החלום הזה אשר חלמתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויספר אל אביו
id: 0137
nru: י
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>סיפר החלום הזה לאביו ולא הראשון, כי הוא עצמו המכיר בפתרונו, כי השמש ירמוז לאביו, והוא גער בו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ואל אחיו - <br>
</span></b>פעם שנית, כי יספר אותו לאביו בפני אחיו. והוא גער אותו לשכך חמתם מעליו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם מה החלום הזה אשר חלמת - <br>
</span></b>כמו מה אדם ותדעהו (תהלים קמד ג), כלומר מה החלום הזה, אינו כלום שתגידנו, כי אינם אלא דברים בטלים. או טעם הגערה לומר איך נשאך לבך לחלום החלום הזה, אין זה כי אם גובה לב ונערות שיעלו דברים כאלו על לבבך, כענין שנאמר בחלומות (דניאל ב כט): רעיונך על משכבך סליקו. וכתוב (שם ד ב): והרהורין על משכבי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>הבוא נבוא אני ואמך - <br>
</span></b><blockquote>והלא אמך כבר מתה, והוא לא היה יודע שהדברים מגיעים לבלהה שגדלתו כאמו. ורבותינו (ברכות נה א): למדו מכאן שאין חלום בלא דברים בטלים, ויעקב נתכוון להוציא הדבר מלב בניו שלא יקנאוהו בכך, אמר לו כשם שאי אפשר באמך כך הכל בטל, <b>לשון רש'י</b>:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולפי דעתי,</span></b> כי בעת שירד יעקב למצרים כבר מתה בלהה גם זלפה, כי הכתוב אמר בספור שבעים נפש (להלן מו כו): מלבד נשי בני יעקב, ולא הזכיר <b>'מלבד נשיו ונשי בניו'</b>. ואם תאמר כי בעבור היותם פילגשים לא רצה לומר <b>'לבד מנשי בני יעקב ופילגשיו'</b>, הנה כתוב נשי אביו. ורחוק הוא שיהיה הירח רמז לפילגשו:<br>
אבל ענין החלום, כי השמש רמז ליעקב, והירח רמז לבני ביתו וכל נשיו שבהן היו תולדותיו, וירמוז כי כל תולדותיו ישתחוו לו, והם כל שבעים נפש יוצאי ירכו, כי כולם השתחוו בבואם אליו. ואחד עשר כוכבים, אלו אחיו אשר השתחוו לו בפני עצמן טרם בא אביהם, כדכתיב (להלן מג כו): ויבא יוסף הביתה ויביאו לו את המנחה אשר בידם הביתה וישתחוו לו אפים ארצה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישלחהו מעמק חברון
id: 0137
nru: יד
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>יזכיר הכתוב המקום אשר שלחו משם, לומר כי היה מרחק רב ביניהם, ולכן עשו עמו רעה כי רחוקים היו מאביהם. ולהגיד כי יוסף לכבוד אביו נתאמץ ללכת אחריהם אל מקום רחוק, ולא אמר איך אלך והם שונאים אותי. ולרבותינו עוד בזה מדרש (ב'ר פד יג): להשלים עצה עמוקה של חבר הנאה הקבור בחברון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וימצאהו איש והנה תעה בשדה
id: 0137
nru: טו
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>יאמר כי הוא תועה מן הדרך ולא היה יודע אנה ילך, ונכנס בשדה כי במקום המרעה היה מבקש אותם. ויאריך הכתוב בזה, להגיד כי סיבות רבות באו אליו שהיה ראוי לחזור לו, אבל הכל סבל לכבוד אביו. ולהודיענו עוד, כי הגזרה אמת והחריצות שקר, כי זמן לו הקב'ה מורה דרך שלא מדעתו להביאו בידם. <br>
<b><br>
ולזה נתכוונו רבותינו (ב'ר פד יד): <br>
</b><blockquote>באמרם כי האישים האלה הם מלאכים, שלא על חנם היה כל הסיפור הזה, להודיענו כי עצת ה' היא תקום:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : נסעו מזה
id: 0137
nru: יז
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b><blockquote>הסיעו עצמן מן האחוה. נלכה דותינה, לבקש לך נכלי דתות שימיתוך בהם. <br>
<b>ולפי פשוטו</b> שם מקום הוא, ואין מקרא יוצא מידי פשוטו,<b> לשון ר' שלמה. <br>
</b><br>
</blockquote>ואין הכונה לרבותינו שיפרש לו האיש נסעו מזה מן האחוה והלכו לעורר עליך דינין ותרעומות, שאם כן היה נמנע ללכת ולא היה מסכן בעצמו. <br>
<b><span id='katom'>אבל הכונה להם</span></b> כי האיש גבריאל אשר הגיד לו הגיד אמת, ואמר לשון משמש לשני פנים, ושניהם אמת, והוא לא הבין הנסתר בו, והלך אחר הנגלה ממנו, וילך אחר אחיו וימצאם בדותן כאשר אמר לו. <br>
<b><span id='katom'>ודרשו זה,</span></b> מפני שהאיש הזה הוא מלאך ואם כן יודע הוא אנה הם, ולמה לא אמר הנם בדותן, ואמר כמסתפק ששמע מהם שילכו שם ואינו יודע אנה הם עתה, ולכן יעשו מדרש במאמרו:<br>
כי שמעתי אומרים - שמעתי אותם שהיו אומרים נלכה דותינה, וכן רבקה שומעת (לעיל כז ה): הייתה שומעת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר:</span></b> נסעו הרועים מזה, כי שמעתי אנשים אומרים נלכה דותינה, אולי הם אחיך, דיבר עמו כמסתיר פנים מן הענין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויתנכלו אותו להמיתו
id: 0137
nru: יח
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>היו חושבים להמית אותו בנכליהם אשר יתנכלו בטרם יקרב אליהם, ולא יצטרכו לשפוך דמו בידיהם. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (פד יד): <br>
</b><blockquote>נשסה בו את הכלבים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואולי</span></b> עשו כן ולא עלתה בידם. וכאשר ראו כי קרב אליהם ולא יכלו להמיתו בנכליהם, אמרו איש אל אחיו הנה בא אלינו ועתה נהרגהו אנחנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונראה מה יהיו חלמתיו
id: 0137
nru: כ
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>מליצה דרך לעג, נראה אחרי מותו אם נשתחוה לו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי אמרו עתה נראה מה יהיו חלומותיו, כי אם יצילוהו מידינו מלוך ימלוך עלינו. <br>
<br>
<b>אבל רבותינו אמרו (שם): <br>
</b><blockquote>רוח הקדש אומרת נראה מה יהיו חלומותיו, כלומר דבר מי יקום ממני ומהם:<br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
</span></b><b


autr: רמבם
trm: : אל תשפכו דם
id: 0137
nru: כב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>אמר להם, הנה הייתי סובל לכם כאשר חשבתם להמית אותו בנכליכם, כי גם אני שנאתיו ורציתי שיומת על ידי אחרים, אבל אתם אל תהיו שופכים דם בידיכם, חלילה לכם. והכונה לראובן בכל זה הייתה להצילו להשיבו אל אביו. והכתוב סיפר מה שאמר להם ראובן ושמעו אליו, אבל דברים אחרים אמר להם מתחילה שלא קבלו ממנו, כמו שאמר להם (להלן מב כב): הלא דברתי אליכם לאמר אל תחטאו בילד ולא שמעתם, וכאשר ראה שלא שמעו לעזבו אמר להם, אם כן אל תשפכו דם בידיכם. ולא אמר <b>'דמו'</b>, כי הראה עצמו שלא יאמר כן לאהבתו, רק שלא יהיו שופכים דם, לימד אותם שאין עונש הגורם כעונש השופך דם בידיו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אל הבור הזה אשר במדבר - <br>
</span></b>לאמר, הנה הבור הזה עמוק ולא יוכל לצאת הימנו והוא במדבר, ואם יצעק אין מושיע לו כי אין עובר עליו:<br>
וסיפר הכתוב כי היה ריק ואין בו מים, שאם היה בו מים לא יטביעו אותו שכבר נמנעו משפוך דמו:<br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>ממשמע שנאמר והבור ריק, אינני יודע שאין בו מים, מה תלמוד לומר אין בו מים, מים אין בו אבל נחשים ועקרבים יש בו, לשון רש'י מדברי רבותינו (שבת כב א). <br>
</blockquote>ואם כן היו נחשים ועקרבים בחורי הבור, או שהיה עמוק ולא ידעו בהם, שאילו היו רואים אותם ולא יזיקו ליוסף היה הדבר ברור להם שנעשה לו נס גדול ושהוא צדיק גמור, וידעו כי זכותו תצילנו מכל רע, ואיך יגעו במשיח השם אשר הוא חפץ בו ומצילו, וכענין שנאמר (דניאל ו כג): אלהי שלח מלאכה וסגר פום אריותא ולא חבלוני כל קבל די קדמוהי זכו השתכחת לי. אבל הם לא ידעו בדבר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט יאמר</span></b> והבור ריק אין בו מים כלל, שגם אם היו בו מים מעט יקרא רק, וכן כי מת אתה ולא תחיה (מ'ב כ א): כלל בשום פנים, והכל ביאור וחיזוק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה ארחת ישמעאלים באה מגלעד
id: 0137
nru: כה
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>כאשר נשאו עיניהם וראו מרחוק אנשים באים מדרך גלעד, הכירו כי ארחת ישמעאלים היא בגמלים, וידעו כי למצרים ילכו, כי מגלעד יובא הצרי והנכאת, ולמצרים היה דרכם להוליך אותו. ולכן אמר להם יהודה, הנה האנשים האלה מארץ מרחק, והולכים אל ארץ רחוקה, נמכרנו להם כי לא יודע הדבר:<br>
<br>
וכאשר קרבו להם מצאו כי היו בעלי סחורה, אשר להם הנכאת והצרי, אנשים מדינים סוחרים, ששכרו הגמלים מהישמעאלים. וימכרו את יוסף למדינים שקנו אותו לסחור בו לסחורה, כי ארחת הישמעאלים משכירי הגמלים לא יקנו הם סחורה לעצמם. ואמר (בפסוק כח): וימכרו את יוסף לישמעאלים, כי להם מסרו אותו שהם מוליכים הסחורה למצרים. וזה טעם מיד הישמעאלים אשר הורידוהו שמה (להלן לט א), כי היה בידם, אבל המדינים היו בעליו והם סחרו בו, והוא שאמר והמדנים מכרו אותו אל מצרים:<br>
<br>
וכל מעשה בכתוב, פעם יספר אותו במושל המצווה בו, ופעם בשליח שיעשנו בידו, כענין שנאמר (דברים יא ז): את כל מעשה ה' הגדול אשר עשה, וכתוב אחר (שם לד יב): אשר עשה משה לעיני כל ישראל. וכן אמר (מ'א ז נא): ותשלם כל המלאכה אשר עשה המלך שלמה, וחירם עשאה, כדכתיב (שם ז יד): ויבא אל המלך שלמה ויעש את כל מלאכתו. וביוסף עצמו אמר (להלן לט כב): את כל אשר עושים שם הוא היה עושה, נותן המעשה למצווה בו ולעושה אותו:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר (בפסוק כח): <br>
</b><blockquote>כי המדינים יקראו ישמעאלים, כאשר אמר הכתוב על מלכי מדין, כי ישמעאלים הם (שופטים ח כד). <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו כאשר חשב,</span></b> כי הכתוב שאמר (שם): כי נזמי זהב להם כי ישמעאלים הם, ירמוז על בני קדם שהמלחמה ההיא להם הייתה, דכתיב (שם ו לג): וכל מדין ועמלק ובני קדם נאספו יחדיו, ובני קדם הם ישמעאלים, כי על כל בני הפילגשים אשר לאברהם אמר (לעיל כה ו): וישלחם מעל יצחק בנו בעודנו חי קדמה אל ארץ קדם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>גם יתכן</span></b> שהיו המלכים ישמעאלים והם מלכו על מדין, כי למה יקראו מדין על שם ישמעאל אחיהם. <br>
<b><span id='katom'>והנכון בפשט הכתוב</span></b> ביוסף מה שאמרנו בו. <br>
<br>
<b>אבל רבותינו אמרו (ב'ר פד כ): <br>
</b><blockquote>שנמכר פעמים רבות:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכסינו את דמו
id: 0137
nru: כו
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b><blockquote>ונעלים את מיתתו, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b>וכן אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>ונכסי על דמיה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון שהוא כפשוטו, </span></b>כי מנהג רוצחי מסתרים להרוג הנרצח ולקברו ולכסות דמו בעפר, כענין שנאמר (שמות ב יב): ויטמנהו בחול, ולכך אמר להם, הנה אנחנו הורגים את אחינו ומכסים את דמו בעפר, כי כן יחשב לנו:<br>
והנה ראובן למד להם שלא ישפכו דם בידם אבל ישליכוהו בבור וימות שם, שאין עונש הגורם כעונש השופך דם, ובא יהודה עתה ואמר גם זה יחשב לנו לרציחה כאלו אנחנו הרגנוהו, וכן הדבר באמת, וכענין שאמר הכתוב (ש'ב יב ט): ואותו הרגת בחרב בני עמון, ודינא רבא ודינא זוטא איכא ביניהו, ושניהם אמרו אמת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישלחו את כתונת הפסים ויביאו אל אביהם
id: 0137
nru: לב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>בצווי. או ויביאו, השלוחים המביאים, כי שלחו אותה ועודם בדותן, ואמרו זאת מצאנו הכר נא. או ששלחוה אל חברון לבית האחד מהן, ובבואם הכניסוה לפני אביהם ואמרו לו זאת מצאנו. וכל זה להתנכר בענין, כי אם שתקו היה חושד אותם לאמר אתם הרגתם אותו כי ידע קנאתם בו:<br>
<b>ויש מפרשים:</b> וישלחו, שתקעו בה השלח לקרעה במקומות רבים כדמות שני חיות, מלשון בשלח יעבורו (איוב לו יב). וטעם הפסים, כי שלחו אותה שיכירנה בפסים אשר עשה לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכל בנותיו
id: 0137
nru: לה
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 37
htm:
</b>בתו ובת בנו. ויתכן שיכנס בכלל הזה גם כלותיו עמהן, כי בכלל הבנות יקראו גם הכלות כן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span> כמאמר חכמים (ב'ר פד יט): <br>
</b><blockquote>אין אדם נמנע מלקרוא לכלותיו בנותיו. <br>
</blockquote>וכן אמרה נעמי לכלותיה לכנה שובנה בנותי, אל בנותי (רות א יא, יג), לכי בתי (שם ב ב). ואיננו רק דרך חיבה בלבד, כמו הלא שמעת בתי (שם ב ח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בת איש כנעני
id: 0138
nru: ב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>תגרא, <br>
</blockquote>כלומר איש סוחר שבא לגור בארץ בסחורתו. <br>
ודעתו לומר כי בני יעקב ישתמרו מלישא כנעניות כאשר ציווה אביהם יצחק גם אברהם, וכן הזכירו בגמרא במסכת פסחים (נ א). והיו נשיהם מצריות עמוניות מואביות ומיוחסי בני ישמעאל ובני קטורה, ולכך יחד הכתוב על שאול בן שמעון (להלן מו י): <b>'ושאול בן הכנענית'</b> כי הוא לבדו בהם. וגם שם דרשו (ב'ר פ יא): שהיא דינה שנבעלה לכנעני:<br>
<br>
<b>ורבותינו (שם פד יט): <br>
</b><blockquote>נחלקו בדבר. אמרו, רבי יהודה אומר תאומות נולדו עם השבטים ונשאום, רבי נחמיה אומר כנעניות היו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שלא הקפיד רבי נחמיה בייחוסן, שלא נתכוון אלא לומר שנשאו מנשי ארץ כנען, אבל היו מן הגרים והתושבים הבאים מכל הארצות או עמוניות ומואביות ומיתר העמים, כי לא נתכוון רק לחלוק על רבי יהודה שלא נשאו אחיותיהם, שאחותו מן האם אסורה לבני נח (סנהדרין נח ב):<br>
ולדעת רבי יהודה יצטרכו בני לאה לשאת תאומות ששה האחרים והם ישאו שלהם, או שלא יודה ר' נחמיה בתאומות כלל, ולא הייתה לו בת זולתי דינה כמשמעות הכתוב. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך סברא איננו נכון</span></b> שישאו כלם כנעניות, שיהיה בנוחלי הארץ מזרע כנען העבד הארור כמו מזרעו של אברהם, והכתוב ציווה להחרימו ולא תהיה לו שארית ופליטה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל כל פנים</span></b> זה האיש תגר, כי למה יצטרך הכתוב לאמר כי הוא כנעני ביחוסו, וכל אנשי הארץ ההיא כנענים הם מן הפריזי ומן היבוסי ואחיהם, כי לכנען יתיחסו כלם, ועדולם בארץ כנען היא, והראוי היה שיאמר ויקח שם יהודה אשה ושמה כך, כאשר הזכיר שמות הנשים בתמר ונשי עשו וזולתן (לעיל ד יט, יא כט, כה א):<br>
אבל פירש בו שהוא תגר שאיננו מן הארץ שהייתה לחוי או לאמורי. וזה טעם וירא שם יהודה בת איש כנעני, כי בעבור אביה נשאה. והכתוב שאמר בני יהודה ער ואונן ושלה שלשה נולדו לו מבת שוע הכנענית (דהי'א ב ג), בעבור היותה בת איש הכנעני תקרא כן, כי האיש ההוא יקרא להם הסוחר, כי הוא ידוע ומובהק בסחורתו אשר בעבורה גר שם:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר (להלן מו י): <br>
</b><blockquote>כי בעבור היות האשה הזאת כנענית ועבר על דעת אבותיו היו בניה רעים ומתו. <br>
</blockquote>ולכן הזכירו הכתוב. ושאול לבדו הזכיר שהיה בן הכנענית, כי לא הוצרך להזכיר כן בשלה. ואם כן יהיה טעם וירא שם יהודה, כלומר שראה אותה וחשק בה, כענין וירא אשה בתמנתה דשמשון (שופטים יד א):<br>
ובפרשת ויחי יעקב (להלן נ יג): כתב רש'י ז'ל וישאו אותו בניו, ולא בני בניו, שכך צום אל יטענו במטתי אחד מבניכם לפי שהם מבנות כנען (במדב'ר ב ח). ויהיה זה לפי ששאול בן שמעון ושלה בן יהודה היו מבנות כנען, ולכן יוציא את כלם, אבל בנסחאות שלנו בבראשית רבה מצינו בכלן, אחד מבני בניכם שיש בהם מבנות כנען:<br>
וכן תמר הייתה בת אחת מן הגרים בארץ, לא בת איש כנעני ביחוסו, כי חלילה שיהיה אדוננו דוד ומשיח צדקנו שיגלה לנו במהרה מזרע כנען העבד המקולל. ורבותינו אמרו (ב'ר פה י): בתמר שהייתה בתו של שם, והוא כהן לאל עליון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקרא את שמו ער
id: 0138
nru: ג
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b>יהודה קרא לבנו ער, מלשון עוררה את גבורתך (תהלים פ ג), ואשתו קראה שם השני אונן, ולא סיפר הכתוב למה. ויתכן שתקש בלדתה, כי דרך נשים לקרא שם בניהם על זה, כאם יעבץ (דהי'א ד ט): שקראה שמו יעבץ לאמר כי ילדתי בעצב, וגם כן עשתה עטרה אם אונם (שם ב כו), והוא מלשון ויהי העם כמתאוננים (במדבר יא א), מה יתאונן אדם חי (איכה ג לט), כמו בן אוני דרחל (לעיל לה יח). ויהודה לא הקפיד לשנות שמו כיעקב אביו. ובבראשית רבה (פה ד): אמרו ער שהוער מן העולם. ולא שהייתה זו כוונת יהודה, אבל דרשו כי השמות יורו על העתיד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותקרא את שמו שלה והיה בכזיב בלדתה אותו
id: 0138
nru: ה
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>אומר אני על שפסקה מלדת נקרא כזיב, לשון היה תהיה לי כמו אכזב (ירמיה טו יח), שאם כן מה בא ללמדנו. ולא ידעתי למה יקרא שם המקום על זה, ואין במאורע ההוא כל חדש, כי די לה שתלד שלשה בנים. ובעת לדתה לא נודע אם פסקה או תוליד אחרי כן, רק בעת מותה נודע הדבר:<br>
<br>
</blockquote><b>ויש אומרים (הרד'ק, ומהר'ם מרוטנברג):</b> כי היה דרכם שיקרא האב שם הבכור, ותקרא האם שם השני, על כן הראשון ויקרא את שמו, והשני ותקרא, ואמר בשלישי ותקרא, כי יהודה היה בכזיב בלדתה אותו ואיננו שם שיקרא לו שם. ואין בזה טעם או ריח. <br>
<br>
<b>ודעת רבי אברהם:<br>
</b><blockquote>שסיפר הכתוב אנה נולדו, ואמר בלדתה אותו כאילו אמר בלדתה אותם, כי במקום אחד נולדו כולם:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי,</span></b> שלה, לשון דבר הפוסק והכוזב, וכן לא תשלה אותי (מ'ב ד כח): אמר בו התרגום לא תכדב פתגמך באמתך. ואולי יתיחס ללשון שגגה שלו, כי השוגג כוזב במחשבתו, ואמר הכתוב כי קראתו שלה על שם המקום, כי היה בכזיב בלדתה אותו, כדרך והיה הנערה (לעיל כד יד). וזה מאמרם בבראשית רבה, פסקת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי ער בכור יהודה רע בעיני ה'
id: 0138
nru: ז
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b>לא הזכיר הכתוב פשעו כאשר עשה באחיו, אבל אמר כי בחטאו מת, להודיע שלא היה זה בענש יהודה על מכירת יוסף, כי ההצלה עמדה על המכירה, ולא היה בבית האבות שכול זולתי זה שהיה רע בעיני השם, כי זרע צדיקים יבורך ועל כן היה יעקב מתאבל על בנו ימים רבים וימאן להתנחם, שהיה הדבר בעיניו עונש גדול לו מלבד אהבתו אותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבם אותה והקם זרע לאחיך
id: 0138
nru: ח
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b><blockquote>הבן יקרא על שם המת, לשון רש'י. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין זה אמת,</span></b> כי במצות התורה נאמר גם כן (דברים כה ו): יקום על שם אחיו המת ולא ימחה שמו מישראל, ואין היבם מצווה לקרא לבנו כשם אחיו המת, ואמר בבועז וגם את רות המואביה אשת מחלון קניתי לי לאשה להקים שם המת על נחלתו ולא יכרת שם המת מעם אחיו ומשער מקומו ותקראנה אותו עובד לא מחלון (רות ד י):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד, </span></b>שאמר וידע אונן כי לא לו יהיה הזרע, ומה הרעה אשר תבא עליו עד כי השחית זרעו מפניה אם יקרא שם בנו כשם אחיו המת, ורוב בני האדם מתאוים לעשות כן. ולא אמר הכתוב <b>'ויאמר אונן'</b> אבל אמר וידע אונן כי לא לו יהיה הזרע, כי ידיעה ברורה הייתה לו בזה שלא יהיה לו הזרע:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הענין סוד גדול</span></b> מסודות התורה בתולדת האדם, ונכר הוא לעיני רואים אשר נתן להם השם עינים לראות ואזנים לשמוע. והיו החכמים הקדמונים קודם התורה יודעים כי יש תועלת גדולה ביבום האח, והוא הראוי להיות קודם בו ואחריו הקרוב במשפחה, כי כל שארו הקרוב אליו ממשפחתו אשר הוא יורש נחלה יגיע ממנו תועלת:<br>
והיו נוהגים לישא אשת המת האח או האב או הקרוב מן המשפחה. ולא ידענו אם היה המנהג קדמון לפני יהודה. <br>
<br>
<b>ובבראשית רבה (פה ה) אמרו: <br>
</b><blockquote>כי יהודה התחיל במצות יבום תחלה, כי כאשר קבל הסוד מאבותיו נזדרז להקים אותו.<br>
</blockquote> וכאשר באתה התורה ואסרה אשת קצת הקרובים, רצה הקב'ה להתיר איסור אשת האח מפני היבום, ולא רצה שידחה מפניו איסור אשת אחי האב והבן וזולתם, כי באח הורגל הדבר ותועלת קרובה ולא בהם, כמו שהזכרתי:<br>
<br>
והנה נחשב לאכזריות גדולה באח כאשר לא יחפוץ ליבם, וקוראים אותו בית חלוץ הנעל (דברים כה י): כי עתה חלץ מהם, וראוי הוא שתעשה המצווה זאת בחליצת הנעל. וחכמי ישראל הקדמונים מדעתם הענין הנכבד הזה, הנהיגו לפנים בישראל לעשות המעשה הזה בכל יורשי הנחלה, באותם שלא יהיה בהם איסור השאר, וקראו אותו גאולה, וזהו ענין בועז וטעם נעמי והשכנות. והמשכיל יבין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם שבי אלמנה בית אביך
id: 0138
nru: יא
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b>שתנהגי אלמנותיך שם עד יגדל שלה, רמז לה התאבלי ולבשי בגדי אבל ואל תסוכי שמן כאשה חגורת שק על בעל נעוריה עד שיגדל שלה וייבם אותך, כי כן המנהג במתיבמת, כי היוצאת וחפצה להנשא לאיש זר לובשת בגדי אבל ימים מעט כפי המנהג, ומתנחמת ולובשת שנים, ותכס בצעיף ותתעלף עד שתנשא לאיש:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כי אמר - <br>
</span></b><blockquote>כלומר היה דוחה אותה בקש, שלא היה בדעתו להשיאה לו. כי אמר פן ימות גם הוא כאחיו, כי מוחזקת היא זו שימותו אנשיה, לשון רש'י. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי</span></b> למה יתבייש יהודה המושל בדורו מן האשה הזאת ולא יאמר אליה לכי לשלום מביתי, ולמה יטעה אותה, והיא אסורה לשלה, כמו שאמרו (יבמות סד ב): בנשואים בתרי זמני הויא חזקה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי בהיותו מקפיד על זנוניה לחייב אותה שריפה נראה שהיה חפץ בה להיותה בביתו. ורחוק הוא שלא שמע יהודה כי בניו חטאו וישלחם ביד פשעם ואין לתמר בהם חטא:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהיה שלה ראוי ליבם, אבל לא רצה אביו שייבם אותה ועודנו נער פן יחטא בה כאחיו אשר מתו בנעוריהם, כי נערים היו, אין לאחד מהם שתים עשרה שנה, וכאשר יגדל וישמע למוסר אביו אז יתננה לו לאשה. וכאשר המתינה ימים רבים וראתה כי גדל שלה בעיניה, והוא עודנו נער לאביו כי אין לו עשר שנים והיה ממתין לו עוד, אז מהרה תמר ברב תאותה להוליד מזרע הקדש ועשתה המעשה הזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעל על גוזזי צאנו
id: 0138
nru: יב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b>היה עולה שם תמיד להתנחם שישים לבו בצאן וישכח רישו, והוגד לתמר כי הוא עולה שם בכל יום תמיד, וארבה לו באחד הימים. או שהיה יהודה גדול בארץ, והיו מתקבצים לו שם לעשות משתה בעת הגיזה כמשתה המלך, והיו העניים הולכים שם, והוגד לה טרם עלותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחשבה לזונה
id: 0138
nru: טו
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b><blockquote>לפי שיושבת בפרשת דרכים, כי כסתה פניה ולא יכול לראותה. ומדרש רבותינו, כי כסתה פניה, כשהייתה בביתו הייתה צנועה לפיכך לא חשדה, לשון רש'י. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופשוטו של הרב יתכן,</span></b> כי דרך הזונה לישב בפתח עינים, כדכתיב (משלי ט יד טו): וישבה לפתח ביתה על כסא מרומי קרת לקרוא לעוברי דרך וגו', ואמר כי כסתה פניה ולא הכירה. אבל מדרש רבותינו <b>'שכסתה פניה בבית חמיה'</b> לומר שהצניעה עצמה ממנו בביתו ולא ראה פניה מעולם ואיך יכירנה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> עוד לפי הפשט שיאמר שחשבה לזונה בעבור שתכסה הפנים, כי אחרי כן אמר כי לא ידע כי כלתו היא. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי דרך הזונה לשבת בפתח עינים מעולפת הצעיף, מכסה קצת השער וקצת הפנים, ומשקרת בעינים ושפתים ומגלה הגרון והצואר, כי בעבור שתעיז פניה ותאמר לו ותחזק בו ונשקה לו תכסה קצת הפנים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי הקדשות היושבות על דרך בעבור שתזננה גם עם הקרובים יכסו פניהן, וכן יעשו הקדשים גם היום בארצותם, ובשובם לעיר לא נודעו:<br>
ושנינו (כלים כד טז): שלש שבכות הן של ילדה טמאה מדרס, ושל זקנה טמאה טמא מת, ושל יוצאת חוץ טהורה מכלום. <b>'יוצאת חוץ'</b> היא הזונה, נפקת ברא, ונותנת שבכה על קצת הראש, לא שתשכב עליה ותהיה טמאה מדרס, ולא לכסות בה ראשה ותטמא טמא מת, אבל לקשוט קווצותיה ולהיותן מתחת השבכה נראין ואינן נראין, ולכך טהורה מכלום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חותמך ופתילך
id: 0138
nru: יח
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b><blockquote>עזקתך ושושיפך, טבעת שאתה חותם בה, ושמלתך שאתה מתכסה בה, <b>לשון רש'י. <br>
</b><br>
<span id='red'></span></blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון</span></b><span id='red'> שיתן שמלתו וילך ערום ממנה. ואיך תקרא השמלה פתיל. ואיך יאמר הכתוב (בפסוק כה): <b>'והפתילים'</b> בלשון רבים. ואם תאמר כי על שם פתילי הציצית תקרא השמלה פתיל, חלילה שיקיים יהודה מצות ציצית ויזלזל בו לתת אותו בזמה?<br>
</span><br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> היה בידו סודר קטן אשר יעטוף בו קצת הראש לפעמים. ויקרא פתיל בעבור שהוא קצר כפתיל, והוא תרגום שושיפא, ולא תמצא לאונקלוס בכל שמלה שבתורה שיתרגם אותה שושיפא, אבל לשון כסות ומלבוש תרגום בכלם, מלבד ופרשו השמלה (דברים כב יז): שאומר בו ויפרשון שושיפא, לפי שהוא הסודר הידוע בתלמוד (כתובות י א): שיודעו בו הבתולים, וכן תרגם יונתן בן עוזיאל (ישעיה ג כב): המעטפות <b>'שושיפא'</b>, שהם סודרים קטנים יעטפו בהם הראש ויפרשו אותם הנכבדים על המגבעות והפארים אשר על ראשם, וזה המנהג עודנו היום בארצות המזרח.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן עוד</span></b> כי היה ליהודה חותם כצורת אריה או צורה אחרת ידועה כמושלים, והיו בידו פתילים שבהם כצורה ההיא לצייר בה. והמטה היה בידו כמשפט שליט ונוגש, כענין שכתוב (יחזקאל יט יד): מטה עוז שבט למשול, וכתיב (להלן מט י): לא יסור שבט מיהודה, ואלה נתן בידה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר יהודה הוציאוה ותשרף
id: 0138
nru: כד
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b><blockquote>אמר אפרים מקשאה תלמידו של רבי מאיר משום רבי מאיר, תמר בתו של שם הייתה שהוא כהן לפיכך דנוה בשריפה (ב'ר פה י). זה כתב רש'י, ולא פירשו:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואני לא ידעתי הדין הזה</span></b>, שבת כהן אינה חייבת שריפה אלא בזנות עם זיקת הבעל, ארוסה או נשואה, כמו שמפורש בגמרא בסנהדרין (נא ב), אבל בת כהן שומרת יבם שזינתה אינה במיתה כלל, ובין בת ישראל ובין בת כהן אינה אלא בלאו גרידא. ואם תאמר שהיה היבום נוהג בבני נח, והיא להם בכלל אשת איש, ואזהרה שלהם זו היא מיתתם (שם נח ב), והלא הם אומרים (ב'ר פה ה): שיהודה התחיל במצות יבום תחלה, וכן בגמרא סנהדרין (נז ב): מוכיח שאין יבמה בבני נח חייבת כלל:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה לי</span></b> שהיה יהודה קצין שוטר ומושל בארץ, והכלה אשר תזנה עליו איננה נדונת כמשפט שאר האנשים, אך כמבזה את המלכות, ועל כן כתוב ויאמר יהודה הוציאוה ותשרף, כי באו לפניו לעשות בה ככל אשר יצווה, והוא חייב אותה מיתה למעלת המלכות, ושפט אותה כמחללת את אביה לכבוד כהונתו, לא שיהיה דין הדיוטות כן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> יתכן שהיה משפטם כנהוג היום במקצת ארצות ספרד שהאשה אשר תזנה תחת אישה מוסרין אותה לבעלה והוא דן אותה למיתה או לחיים כרצונו, והנה הייתה מיועדת לשלה בנו והיא להם כאשת איש בנימוסיהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צדקה ממני
id: 0138
nru: כו
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 38
htm:
</b><blockquote>צדקה, בדבריה. ממני, היא מעוברת. ורבותינו דרשו (סוטה י ב): שיצאה בת קול ואמרה ממני ומאתי יצאו הדברים, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שהוא כמו צדיקים וטובים ממנו (מ'א ב לב), ויאמר אל דוד צדיק אתה ממני כי אתה גמלתני הטובה ואני גמלתיך הרעה (ש'א כד יז), צדקה במעשיה יותר ממני, כי היא הצדקת ואני החוטא אליה שלא נתתיה לשלה בני. <br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כי שלה הוא היבם ואם לא יחפוץ לקחת את יבמתו, אביו הוא הגואל אחריו, כאשר פירשתי למעלה (בפסוק ח): בדין היבום:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולא יסף עוד לדעתה - <br>
</span></b>אחרי שהקים זרע לבניו לא רצה להיות עמה עוד אף על פי שהיה ברצונו, כי איננה אסורה עליו והייתה אשתו כמשפט היבמים. וזה טעם האומר (סוטה י ב): לא פסק, כתיב הכא ולא יסף, וכתיב התם (דברים ה יט): קול גדול ולא יסף:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0139
htm:
<div id='title1'>רמבן, בראשית              פרק לט</div><br>

	<b><span id='pink'>(ג - ד): כי ה' אתו - <br>
</span></b><blockquote>שם שמים שגור בפיו, <b>לשון רש'י. <br>
<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואינו נראה.</span></b> אבל וירא אדוניו כי ה' אתו, כי יצליחו מעשיו בכל עת יותר מכל אדם וידע כי מאת אלוהים הוא לו. וכן (לעיל כו כח): ראה ראינו כי היה ה' עמך. וימצא חן בעיניו ושמו משרת לעצמו ופקיד על ביתו. וכל יש לו נתן בידו, להיות פקיד ונגיד על כל אשר לו בבית ובשדה:<br>
<br>
<b>ולרבותינו בו מדרש (ב'ר פו ה) אמרו: <br>
</b><blockquote>מלחש ונכנס מלחש ויוצא, אמר לו מזוג רותחין והא רותחין, מזוג פושרין והא פושרין, מה יוסף, תבן בעפריים, חרשין במצרים, עד היכן, עד שראה שכינה עומדת על גביו, הדא הוא דכתיב וירא אדוניו כי ה' אתו:<br>
</blockquote><br>
והענין כי בעבור היות אדניו מצרי לא ידע את ה', אמרו כי בראותו הצלחתו הגדולה היה חושש כי דרך כשפים הוא כאשר בבני ארצו, עד שראה שהיה מאת עליון במראה שנראית לו בחלום או בהקיץ בעמוד ענן וכיוצא בו לכבוד הצדיק:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי אם הלחם אשר הוא אוכל
id: 0139
nru: ו
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
</b><blockquote>לשון נקיה, כדברי <b>רבותינו (ב'ר פו ו)</b>. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי כל אשר לו היה ביד יוסף חוץ מן הלחם אשר הוא אוכל שלא היה אפילו נוגע בו בעבור היותו עברי, כי כן היה משפט המצרים את העברים שלא יגעו במאכלם, כי תועבה היא למצרים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואפשר שהוא כן:<br>
<br>
או </span></b>יהיה פירוש הכתוב כי לא ידע אדוניו את יוסף מאומה שיקח מכל אשר לו, רק את הלחם לבדו אשר יאכל יוסף, לא לשאר הנאות כאשר יעשו הבחורים, ולא לאסוף לו עושר ונכסים. כענין שנאמר (ש'א כט ג): ולא מצאתי בו מאומה מיום נפלו עד היום הזה. <b>'ולא ידע אתי מה בבית'</b> (פסוק ח): <br>
<br>
<b><span id='katom'>ענין אחר,</span></b> שלא ישגיח לדעת מה אתו בבית, כי <b>'לא ידע אתו מאומה'</b> לשון שולל, <b>'ומה בבית'</b> יקיים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויהי יוסף יפה תאר ויפה מראה - <br>
</span></b>הזכיר זה בכאן לומר כי בעבור יפיו נשאה אשת אדוניו אליו את עיניה. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>כי בעבור שראה עצמו מושל, התחיל אוכל ושותה ומסלסל בשערו וכו':<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וימאן ויאמר אל אשת אדניו
id: 0139
nru: ח
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
</b>סיפר הכתוב כי מאן לעשות כרצונה אף על פי שהיא גברתו אשת אדוניו, והוא ירא ממנה, כי היה ירא את השם יותר. וזה טעם, אל אשת אדניו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וחטאתי לאלוהים
id: 0139
nru: ט
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
</b><blockquote>בני נח נצטוו על העריות, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ונכון הוא,</span></b> רק בעבור חסרון דעת הנשים הקדים אליה כי הדבר בגידה באדוניו אשר בוטח בו, ואחרי כן אמר כי יש בענין עוד חטא לאלוהים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש עוד,</span></b> וחטאתי לאלוהים בבגידה הזאת כי רעה גדולה היא שיהיה בה לי חטא לפני האלוהים, כי עיניו בנאמני ארץ (תהלים קא ו), ולא לפניו בוגד יבא, ודברו אמת, רק לא הזכיר אסור הערוה כי דבר עמה כדרך הנשים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לשכב אצלה
id: 0139
nru: י
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
כדברי רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>אפילו שישכב אצלה בסמוך, היא בבגדה והוא בבגדו, או להיות עמה לדבר שיחות. <br>
</blockquote>כי לא מצאנו <b>'אצלה'</b> על המשגל, רק עמה או אותה, שכבה עמי, אם שכוב ישכב איש אותה (ויקרא טו כד), והנשים תשכבנה (זכריה יד ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעזוב בגדו בידה
id: 0139
nru: יב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
</b>לכבוד גברתו לא רצה להוציאו מידה בכחו הגדול ממנה, והסיר אותו מעליו, כי היה בגד שיתעטף בו כמעיל וצניף. והיא בראותה כי הניח בגדו בידה פחדה פן יגלה עליה לבני הבית או לאדניו והקדימתו אליהם לאמר כי הפשיט בגדו לשכב עמה, ובראותו כי הרימותי קולי נבהל לברוח. וזה טעם ויהי בראותה כי עזב בגדו. ולכן לא הגידה היא ויעזוב בגדו בידי, רק אמרה לאנשי ביתה ולבעלה ויעזב בגדו אצלי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ראו הביא לנו איש עברי
id: 0139
nru: יד
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
</b>כי העברים שנואי המצרים המה, ולא יוכלו לאכל אתם לחם כי תועבה היא להם (להלן מג לב), ולא יקנו מהם רק לכורמים וליוגבים, ולא יבאו בביתם. ולכן אמרה, הנה עשה עמנו רעה להביא בביתנו עברי ועשאו פקיד ונגיד, וראוי לו שיצחק בנו, כענין שנאמר (משלי כט כא): מפנק מנוער עבדו וגו'. וזה טעם אשר הבאת לנו, כי הבאתו בביתם הייתה קשה בעיניהם:<br>
ואמרה הביא לנו על בעלה, לא הזכירתו לכבודו, או בדרך מוסר לנשים, או בעבור שהמביא ידוע. וכן בספר איוב במקומות רבים ידבר על השם הנכבד בסתם, בעבור דעתם שעליו ידברו. וכן ויאמר אל אבנר מדוע באת אל פילגש אבי (ש'ב ג ז), לא יזכיר האומר ולא דבר בו כלל בעבור היותו ידוע שהוא איש בשת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי כשמוע אדוניו
id: 0139
nru: יט
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 39
htm:
</b><blockquote>בשעת תשמיש אמרה לו כדברים האלה עשה לי עבדך, עניני תשמיש כאלה, <b>רש'י. וכך אמרו בבראשית רבה (פז י)</b>: רבי אבהו אמר בשעת תשמיש:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואני תמה</span></b> כי אדוני יוסף סריס היה, ואשתו בנעוריו נשאה, והם דרשו (שם פו ג): סריס פרעה, מלמד שלא לקחו אלא לתשמיש וסרסו הקב'ה בגופו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> כי איך תפגום את עצמה ותמאס בעיני בעלה לאמר לו כי זנתה באונס או ברצון, וראוי היה שיהרגנה, כי למה לא צעקה מתחילה ויברח כאשר עשתה בסוף. והנה לאנשי ביתה אמרה בא אלי לשכב עמי, לא ששכב אלא שבא לעשות כן וצעקתי וברח, וכל שכן שתסתיר הדבר מבעלה. ואם תאמר כדי שיחר אפו ויהרגהו, ודי חיוב מיתה לעבד שיבוא לאנוס אשת השר אדוניו?<br>
<br>
</span><b><span id='katom'>ואפשר שרצו לפרש כדברים האלה,</span></b> עניני תשמיש בגלוי ערוה ומשמוש ידים, לא תשמיש ממש, שהיה אדוניו סריס בגופו שבא אליו חולי שלא יתאוה כענין השחוף:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט אין צורך,</span></b> כי אין הכ'ף לדמיון בדבר אחר, ופתרונו הדברים האלה, וכמוהו (לעיל כד כח): ותגד לבית אמה כדברים האלה, וכן ובדברו עמי כדברים האלה נתתי פני ארצה (דניאל י טו). וכן רבים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או יאמר,</span></b> כי בשמוע אדוניו את דברי אשתו שאמרה לו עשה לי עבדך כדברים האלה שהגדתי מיד לאנשי הבית, חרה אפו. <br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>ששמוש הכ'ף בזה להפלגה, וכן (להלן מד ז): למה ידבר אדוני כדברים האלה, ותקראנה אותי כאלה (ויקרא י יט):<br>
<br>
והנה מאהבת אדוניו את יוסף לא הרגו, או שהיה נס מאת השם, או שנסתפק בדבריה מדעתו צדקת יוסף. <br>
<br>
<b>וכן אמרו בבראשית רבה (פז י): <br>
</b><blockquote>אמר לו ידע אנא דלית הוא מינך אלא שלא לערב פסולת בבני:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : על שני סריסיו
id: 0140
nru: ב
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 40
htm:
</b>היו אלה השרים שניהם סריסים כי היו שרי המשקים והאופים גם בבית הנשים אשר למלך, והמלכים יסרסו אותם. <br>
<br>
<b>ודעת אונקלוס: <br>
</b><blockquote>כי סריסים שרים וגדולים, אמר בפוטיפר (לעיל לז לו): רבא דפרעה, ועל תרין רברבנוהי, <br>
</blockquote>וכן תרגם יונתן (מ'ב כ יח): והיו סריסים בהיכל מלך בבל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש כפתרון חלומו
id: 0140
nru: ה
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 40
htm:
</b>לשון <b>'פתרון חלומות'</b> הוא המקרה אשר יקרנו לעתיד, ויקרא המודיע אותו העתיד פותר. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבים (הראב'ע, והרד'ק): <br>
</b><blockquote>כי פתרון הוא פירוש. <br>
<br>
וטעם איש כפתרון חלומו, כל אחד ואחד חלם חלום שדומה לפתרון העתיד לבא אליו, זה<b> לשון רש'י. </b><br>
<span id='red'></span></blockquote>ומה טעם שיאמר שר המשקים לפרעה (להלן מא יא): חלמנו חלום הדומה לפתרון, שימעט בזה חכמת הפותר, ואולי לא יהיה כן חלום פרעה ולא ידענו יוסף?<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>שראה כל אחד בחלומו מה שהיה פתרון חלומו, כל מה שאירע לו בעתיד, לומר שהיה חלום אמת, לא בא ברוב ענין שלא יתקיים רק המקצת. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא הנכון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישאל את סריסי פרעה אשר אתו במשמר בית אדוניו
id: 0140
nru: ז
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 40
htm:
</b>היה ראוי שיאמר הכתוב וישאל אותם לאמר, אבל האריך כי רצה לספר בשבח יוסף שהיה נער עבד ושאל לשני שרים גדולים והם בבית אדוניו אשר שנא אותו, והיה כל אחד יכול לצוות לשאת את ראשו מעליו, ולא פחד מהם מלשאול אותם ולאמר להם דעתו בפתרון, כי בטח בחכמתו, שאילו נמלט שר האופים היה תולה אותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ופותר אין אותו
id: 0140
nru: ח
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 40
htm:
</b>אין מודיע העתיד ממנו. ויתכן ששלחו לקצת החרטומים בבקר, או שהיו אנשים עמהם בבית הסוהר, ואין פותר אותו.<br>
 <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שאמרו ואין בעולם פותר אותו כפי דעתנו, כי נעלם הוא מאד:<br>
<br>
<b><span id='pink'>הלוא לאלוהים פתרונים -<br>
</span>פירש רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי יאמר, כי המקרים העתידים לבא בחלומות לאלוהים הם, כי הוא לבדו המחלים והמודיע העתיד, והוא העושה שלום ובורא רע, ואין בדבורי לכם תועלת או הפסד. <br>
</blockquote>וזה אמר שלא יענישוהו אם תבא להם רעה, או כדי שיספרו אותם אליו ולא יבזוהו. ואם כן אין למלת <b>'הלא'</b> בזה טעם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי יהיה פירושו</span></b> כמו <b>'הנה'</b>, יאמר, הנה לאלוהים לבדו הפתרונים ולא לאדם הפותר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי אמר הלא לאלוהים פתרונים בכל החלומות הנעלמים והסתומים, והוא יכול להודיע פתרון חלומכם ואם הוא נעלם בעיניכם, ספרו נא לי, אולי יישר בעיניו לגלות סודו אלי:<br>
<br>
<b>(י): והוא כפורחת עלתה נצה - <br>
</b><blockquote>דומה לפורחת. והיא כפורחת, נדמה לי בחלומי כאילו היא פורחת, ואחר הפרח עלתה נצה, נעשו סמדר, ואחר כך הבשילו. והיא כד אפרחת אפיקת לבלבין עד כאן תרגום של פורחת, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואינו נכון, </span></b>שאם היה מדבר כמדמה מפני שהם דברי חלום, היה אומר והנה כגפן לפני ובגפן כשלשה שריגים, והכ'ף הזו אינה בחלום שר האופים ולא בחלום פרעה, ולמה ידמה בזה יותר מכל האחרים, אבל יאמר בכולם והנה, והוא הדמיון, שטעמו <b>'כאילו'</b>:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל פירוש </span></b>והיא כפורחת עלתה נצה, שראה בחלומו הגפן כי מיד שפורחת עלתה נצה והבשילו אשכלותיה ענבים, וזה להורות כי ממהר האלוהים לעשותו. ובזה הכיר יוסף כי שלשת השריגים שלשת ימים הם ולא חדשים או שנים. וחשב בדעתו כי ביום אחד ישא ראש שניהם, או בעבור כי בלילה אחד חלמו. ואין צריך לדברי רבי אברהם שאמר שהיה יוסף יודע יום הולדת את פרעה. וכזאת הכ'ף במקומות רבים, ויהי כמשיב ידו (לעיל לח כט), כבא אברם (לעיל יב יד), וכעת מותה ותדברנה הנצבות (ש'א ד כ), וכן רבים:<br>
<br>
<b>ואונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>והיא כד אפרחת אפיקת לבלבין. <br>
</blockquote>תרגם עלתה שהעלתה לולבי גפנים, הוציאה פרח והעלתה לולבין גדולים, והנצו והבשילו אשכלותיה ענבים, כי לא יבוא לשון עלתה בנץ, כי איננו עולה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי אם זכרתני אתך
id: 0140
nru: יד
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 40
htm:
</b>אם תזכרני כאשר ייטב לך תעשה עתה עמדי חסד ואמת ותזכרני אל פרעה, ואם יהיה נא לשון בקשה, כי אם זכרתני ועשית כחסדך חסד עמדי תזכרני אל פרעה. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אתך - <br>
</span></b>שתזכרני לעשות עמי בטוב אשר ייטב לך שיצאת מבית הסוהר. או יהיה פירוש שתזכרני בלבך כאילו אני עמך. והזכירה אל פרעה שיהלל אותו אליו לאמר הנה בבית שר הטבחים עבד יפה לפני מלכים יתיצב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון עוד בעיני</span></b> שיאמר אם תזכרני להיות אתך כאשר ייטב לך ותשוב למעלתך, ותחפוץ לעשות עמי החסד הזה, תזכרני אל פרעה, לאמר בפניו זכרתי נער שהיה משרת לי בבית הסהר, תנהו אלי להיות לי משרת. והוצאתני מן הבית הזה, כי חטא גדול הוא על המעמידים אותי בכאן. או יהיה טעם והזכרתני אל פרעה, כי ראה אותי פרעה בהיותי עבד לשר שלו ופקיד על כל אשר לו משרת לפניו, ואם תזכרני לפניו תוציאני מכאן, כי אין בי עון אשר חטא, וראוי למלך שיוציאני ויצילני מיד עושקי, כי כל דבר לא יכחד מן המלך אם יחפוץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם מארץ העברים
id: 0140
nru: טו
pch: ויישב
lvr: C0137
prk: 40
htm:
</b>מארץ חברון אשר גרו שם אברהם יצחק ויעקב, כי אברהם שהיה ראש היחס נקרא אברהם העברי (לעיל יד יג): כי היה מעבר הנהר, וגדול שמו בגויים כי נתקיים בו ואגדלה שמך (לעיל יב ב), ועל כן נקראו כל זרעו העברים. והם עצמם יחזיקו את שמם כן שלא יתערבו בעמי הארצות הכנענים, והוחזק השם הזה בכל זרע ישראל לעולם. <br>
<br>
וזה טעם הביא לנו איש עברי (לעיל לט יד), כי יוסף אמר להם עברי אנכי, ולא רצה שיחזיקוהו בכנעני. והנה ארץ מגוריהם קראה ארץ העברים, כלומר הארץ אשר העברים שם:<br>
<b><span id='katom'>או </span></b>שנקרא שמה כן, כי הם גדולי הארץ ואציליה, כמו שנאמר (לעיל כג ו): נשיא אלוהים אתה בתוכנו, וכתיב (תהלים קה טו): אל תגעו במשיחי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : על היאור
id: 0141
nru: א
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>כל שאר נהרות אינם קרוים יאורים חוץ מנילוס, מפני שכל הארץ עשויה יאורים יאורים בידי אדם ונילוס עולה בתוכם, <b>לשון רש'י. <br>
<br>
</b></blockquote><b>אבל אונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>יאור <b>'נהרא'</b>. <br>
</blockquote>רק תרגם על יאוריהם (שמות ז יט): על <b>'אריתיהון'</b>, כי הוצרך שם להבדיל ביניהם מפני שהזכיר על נהרותם ועל יאוריהם. והנה כלם יקראו לדעתו יאורים, הגדולים נקראים נהרות ויאורים, ואלו העשויים חפירות ארוכות בידי אדם גם הם יקראו יאורים:<br>
<br>
ומצינו כי חדקל נקרא יאור, כמו שכתוב (דניאל י ד): ואני הייתי על יד הנהר הגדול הוא חדקל והנה איש אחד לבוש הבדים, וכתיב (שם יב ה): והנה שנים אחרים עומדים אחד הנה לשפת היאור ואחד הנה לשפת היאור, ויאמר לאיש לבוש הבדים אשר ממעל למימי היאור:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולדעתי כדברי אונקלוס כן הוא,</span></b> כי יאור ונהר לשון אחד, ושניהם לשון אורה. וכן הגשם נקרא אור, שנאמר (איוב לו ל): הן פרש עליו אורו, יפיץ ענן אורו (שם לז יא), וכמו שאמר רבי יוחנן (ב'ר כו ז): כל אורה האמורה באליהוא בירידת גשמים הכתוב מדבר. ואולי בעבור שהגשמים בסבת המאורות, והנהרות יעשו מהם יתיחסו אל האבות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה מן היאור עולות
id: 0141
nru: ב
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>בעבור כי ארץ מצרים תשתה מן היאור, וממנו בא להם השובע והרעב, ראה אותן עולות מן היאור. והפרות סימן לחרישה, והשבלים סימן לקציר, כמו שאמר (להלן מה ו): אשר אין חריש וקציר. ראה כי היאור לא עלה רק מעט ואין חריש, ואשר יזרעו מעט במקומות הלחים יבא קדים רוח ה' וישרוף אותם, כאשר ראה אותם שדופות קדים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה ממשמע הכתובים</span></b> כי היה השובע בארץ מצרים לבדה, כאשר נאמר (להלן פסוק כט): שבע גדול בכל ארץ מצרים, וכן (להלן פסוק מח): אשר היו בארץ מצרים. אבל הרעב היה בכל הארצות (להלן מב נד), וכן פתר יוסף וקמו שבע שני רעב, ולא הזכיר בארץ מצרים, ועל כן לא יכלו בשאר הארצות לקבוץ אוכל, ואפילו אם שמעו הענין כי היה מפורסם מאד. ואולי היה בחלום רמז מזה במה שהזכיר ותרענה באחו, כי שם היה מרעיהן ומעמדן, אבל הרעות אחרי אכלן את הטובות תתהלכנה בארץ ולא ידע פרעה עד אנה הלכו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>באחו - <br>
</span></b><blockquote>אגם, כמו ישגא אחו (איוב ח יא), לשון רש'י. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי אחו שם העשב הגדל, כמו היגאה גומא בלא ביצה ישגא אחו בלי מים עודנו באבו לא יקטף (איוב ח יא - יב), והנה איננו האגם. ואולי ירצה לומר שיקרא העשב הנעשה באגמים על שם האגם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון שיהיה</span></b> אחו שם כולל הדשא והעשב הנעשה על שפת הנהרות והאגמים, ויהיה בי'ת באחו כמו בי'ת לחמו בלחמי ושתו ביין מסכתי (משלי ט ה), כי על שפת היאור היו רועות, כמו שאמר (בפסוק הבא): אצל הפרות על שפת היאור. ואולי הוא מלשון אחוה, בעבור היות מיני העשבים רבים גדלים יחד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותעמדנה אצל הפרות
id: 0141
nru: ג
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>בצדן וקרוב להן. והוא סימן שלא יהא הפסק בין שני השבע ושני הרעב, ואף על פי שלא סיפר זה ליוסף. ואולי המראה והסיפור היו שוים והכתוב לא יחוש, כאשר הוסיף בסיפור ולא נודע כי באו אל קרבנה, וכן עולות בקנה אחד סימן שתהיינה שבע שנים רצופות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותאכלנה הפרות
id: 0141
nru: ד
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><b><span id='katom'>על דעתי</span></b> הוא סימן שיאכלו שני הרעב את שנות השבע, ומזה למד יוסף לאמר לפרעה ויקבצו את כל אוכל השנים הטובות, והיה האוכל לפקדון לארץ לשבע שני הרעב, כי ראה שהפרות והשבלים הטובות תבואנה אל קרב הרעות. ואיננה עצה, כי הליועץ למלך נתנוהו, רק בפתרון החלום אמר כן. ונשכח כל השבע, ולא יודע השבע, פתרון ולא נודע כי באו אל קרבנה ומראיהן רע, כי ראה שלא היו באכילתן בריאות וטובות, רק היו להן למחיה, אילו לא אכלו אותן היו מתות בכחשיהן. ולא כדברי רש'י שאמר ונשכח כל השבע, הוא פתרון הבליעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צמחות אחריהן
id: 0141
nru: ו
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>לא שראה אותן צומחות, שלא ראה אלא שבלים עשויות, אבל הוא כאילו אמר צמחו אחריהן. ואחז זה הלשון להודיע שמיד שראה הטובות ראה הרעות שעלו אחריהן, כי סימן התכיפה ראה בכולן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקץ פרעה וגו'
id: 0141
nru: ז
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>הנה חלום שלם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> ירמוז כי עמד על מטתו מקיץ מחשב בחלומו אולי יראה עוד דבר פעם שלישית, וכאשר עמד בבקר ולא חלם עוד נפעם רוחו, וזה טעם ויהי בבקר ותפעם רוחו. אבל בנבוכדנצר אמר ותתפעם רוחו ושנתו נהייתה עליו (דניאל ב א), כי גם בלילה לא שכב לבו:<br>
והזכיר ויקץ פרעה מן הענין הנזכר בספר השינה, כי חלום שיחלום אחריו חלום אחר מענין אחר בשנתו איננו מתקיים, על כן אמר כי כאשר הקיץ נהיה החלום וחשב בו עד הבקר אולי ישתלש חלומו כאשר נשנה:<br>
והנה פרעה עצמו הכיר כי ענין אחד הוא, ולכך הזכיר והנה חלום, וכך אמר חלום חלמתי ופותר אין אותו, ולא הזכיר חלומות. וזה טעם וארא בחלומי, אבל הכתוב הזכיר ואין פותר אותם לפרעה, לומר שאין פותר אפילו האחד מהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש כחלומו
id: 0141
nru: יב
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>לפי החלום וקרוב לענינו, <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון</span></b> שיאמר כי לכל אחד ממנו פתר כאשר היה אמתת חלומו העתיד לבא לו, כי כאשר פתר כן היה לנו. וכן (להלן מט כח): איש אשר כברכתו ברך אותם, כברכה הבאה אליו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> אין צורך, אבל אמר איש את חלומו פתר לנו, ויהי כאשר פתר לכל אחד כן בא והגיע אלינו. הגיד כי היו חלומות שונים ולהם פתרונים שונים, כאשר יפרש, שלא יחשוב שחלום אחד חלמו שניהם ופתרון אחד להם. וכן לדעתי איש כברכתו ברך, שלא ברך אותם ברכה שוה לכולם אלא ברכה מיוחדת לכל אחד כאשר פירש ואמר לו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צנומות דקות
id: 0141
nru: כג
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>צונמא בלשון ארמי סלע. הרי הן כעץ בלא לחלוח וקשות כסלע. ותרגומו נצן לקיין, נצן אין בהן אלא הנץ לפי שנתרוקנו מן הזרע, <b>לשון רש'י.</b><br>
 <br>
</blockquote>והשבלים בעת שנתרוקנו מן הזרע אין בהן נץ, וכן פרעה לא ראה אותן בעת הנצן כי מלאות וטובות ודקות ושדופות קדים ראה אותן. וכן צנומות שיהיה כמו סלועות מלשון צונמא אינו נכון, והשבלים הדקות אינם קשות כסלע:<br>
אבל פירוש צנומות פרודות לחתיכות הרבה, והוא לשון רבותינו (ברכות לט א): פת הצנומה בקערה מברכין עליה המוציא, פת החתוכה, והוא הפת שאדם עושה ממנו חתיכות ונותן המרק עליו בקערה ואוכלו חתיכה חתיכה בלא בציעה אחרת. והוא לשון התרגום גם כן שאמר נצן לשון חתוך וחסרון, ממה שאמרו הם ז'ל (ב'ב נד א): מליא במליא נצא בנצא לא הויא חזקה, שקל מוליא ושדא בנצא הויא חזקה, המקום שהוא גבוה שלם העפר נקרא מליא, ושהוא חסר העפר ובו חסרון נקרא נצא:<br>
אף כאן הפך מלאות צנומות, ונצן הפך מליאן. והענין כי לא היו השבלים מלאות הגרגרים, אבל היה בהם מקומות חסרים אין בהם גרגרים, ומקום אחר גבוה שבו הגרגרים שלקו והם רקות, ולכך אמר יוסף במקום צנומות רקות, כי היו בהן מקומות רקים, אין בהם גרגרים כלל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : יהיו שבע שני רעב
id: 0141
nru: כז
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>בעבור שהשבע בארץ מצרים איננו חדוש גדול כי הוא כגן ה' (לעיל יג י), הזכיר תחילה פתרון הרעות, כי הוא החדוש ותועלת החלום, כי האלוהים ברחמים הראה לפרעה הרעב להחיות לפליטה גדולה. וזה טעם ותחילנה שבע שני הרעב לבוא כאשר אמר יוסף (להלן מא נד), כי לא נודע דברו רק בשנות הרעב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועל השנות החלום אל פרעה פעמים
id: 0141
nru: לב
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>טעם השנות החלום, שנשנה שני פעמים בלילה אחד, כי היה אפשר שיראה בחלום אחד הפרות והשבלים להודיעו כי אין חריש וקציר ועשה ממנו שני חלומות באים זה אחר זה בלילה אחד, ואין דרך החולמים כן, להודיעו כי הדבר מזומן וממהר האלוהים לעשותו. וזה טעם פעמים, כי לא נשנה בפעם אחת:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם מפרש: <br>
</b><blockquote>כי השנות החלום בפרות ובשבלים לעד כי הדבר נכון וקיים, אבל בעבור כי היה פעמים בלילה אחד, לעד כי ממהר האלוהים לעשותו. ואם כן נאמר שהיה די בשבלים כי הוא המודיע הרעב:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ירא פרעה איש נבון וחכם
id: 0141
nru: לג
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>אמר לו שיצטרך לאיש נבון וחכם שיהיה ממונה על כל הארץ, ויפקד עוד פקידים תחתיו שילכו בארץ ויקבצו את כל אוכל, כי לא יוכל השליט ללכת בכל הארץ. ואמר לו שיהיה נבון וחכם, נבון, שידע לנהל עם ארץ מצרים בלחם לפי הטף מידו, ולתת להם כדי חיותם, וימכור המותר לארצות האחרות לאסוף עושר וממון לפרעה. וחכם, שידע לקיים התבואה שלא תרקב, שיערב עם כל מין דבר המקיים אותו בטבעו, כגון חומטין שהזכירו רבותינו (שבת לא א), והכסף החי הממית הכנימה, וכיוצא בהן. <br>
<br>
<b>ואמרו בבראשית רבה (צ ה): <br>
</b>ערב בהן עפר וקיסומיות דברים שמקיימין את התבואה, ואמר יוסף כל זה בעבור שיבחרו אותו, כי החכם עיניו בראשו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה האוכל לפקדון לארץ
id: 0141
nru: לו
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>אמר שיהיה האוכל פקדון ביד פקידי פרעה לצורך הארץ לשבע שני הרעב, ולא יוציאו ממנו לדבר אחר שלא תכרת הארץ ברעב, כאשר לא מתו הפרות בכחשיהן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם הנמצא כזה
id: 0141
nru: לח
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>בעבור שהיה עברי והם שנואי נפש המצריים, לא יאכלו מגעם ולא יתחברו עמהם, כי טמאים הם אצלם, על כן לא רצה למנותו משנה בלא רשותם, ולכך אמר להם שלא ימצאו מצרי כמוהו כי רוח אלוהים בו. ואחרי שהודו, אמר ליוסף אחרי הודיע אלוהים אותך את כל זאת, כי מאשר היה הפתרון טוב ונכון בעיני פרעה ובעיני עבדיו היה בעיניהם כאלו כבר בא הכל כמו שפתר להם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שירמוז <b>'את כל זאת'</b> גם למה שספר לו שר המשקים. וכמוהו (לעיל כט יג): ויספר ללבן את כל הדברים האלה, הברכות הנזכרות קודם לכן. אמר, אחרי שהודיע אלוהים אותך החכמה הגדולה הזאת לפתור כל החלומות הנעלמים והסתומים, ולא יפול דבר מכל דבריך, אין נבון וחכם בכל ענין כמוך, וראוי אתה לנהוג שררה ומלכות ולהיות לי למשנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויסר פרעה את טבעתו מעל ידו
id: 0141
nru: מב
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>נתינת טבעת המלך היא אות למי שנותנה להיות שני לו לגדולה, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שטבעת המלך היא חותמו, כענין וחתמו בטבעת המלך (אסתר ח ח), והנה נתן לו החותם להיות נגיד ומצווה בכל המלכות, ויחתום בטבעת המלך כל אשר יחפוץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : במרכבת המשנה
id: 0141
nru: מג
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>השניה למרכבתו המהלכת אצל שלו, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
והנה הוא שם, וכן כהני המשנה (מ'ב כג ד), את משנה התורה הזאת (דברים יז יח):<br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי משנה תאר, כמו ואנכי אהיה לך למשנה (ש'א כג יז), כי מרדכי היהודי משנה למלך אחשורוש (אסתר י ג), וכן כסף משנה (להלן מג יב), תאר, כמו כסף שני. וכבר הביאו המדקדקים (רד'ק בספר השרשים שורש שנה): ראיה בהיות אלה כולם בסגול, ומשנה התורה וכל השמות בצרי, כמשפט הסמיכות. והענין, כי יש למלך מרכבת ידועה לו, כמו שנאמר (אסתר ו ח): וסוס אשר רכב עליו המלך, ואחרת ידועה למשנהו, ואחריו לשליש:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : צפנת פענח
id: 0141
nru: מה
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
אמר ר' אברהם: <br>
</b>אם היא מלה מצרית לא ידענו פירושה, ואם מתורגמת לא ידענו שם יוסף:<br>
ועל דעת הראשונים שאומרים <b>'המפענח נעלמים'</b>, יתכן שקרא לו שם נכבד כלשון ארצו, כי שאל לו. או שהיה המלך יודע שפת ארץ כנען הקרובה אליו. וענינו, צפונה מגלה. וכן בתו קראה שם משה רבנו כלשון עמו מן המים משיתיהו (שמות ב י). ואל תשתומם בעבור שקראוהו סופרי המצריים מוניוס, כי ישנו השמות ללשון מובן או מורגל להם כאשר יעשה התרגום בקצתם, כגון בין קדש ובין שור (לעיל כ א), בין רקם ובין חגרא, וכן בהרבה מן השמות, ובקצתם לא ישנה דבר כאשר עשה בסיחון מלך חשבון ובעוג מלך הבשן וזולתם הרבה, וזה לפי מה שהיו נקראים בלשון ארמית בדורו, וכן עשו הנוצרים המעתיקים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>בת פוטיפרע כהן און - <br>
</span></b><blockquote>הוא פוטיפר, ונקרא פוטיפרע על שם שנסתרס מאליו לפי שלקח יוסף למשכב, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
והוא מדרש רבותינו (סוטה יג ב). והוצרך ממנו רש'י (להלן מז כב): לומר כי כל <b>'כהן'</b> משרת לאלהות, חוץ מזה שהוא לשון גדולה, שהרי שר הטבחים היה, וכן כהן מדין (שמות ב טז):<br>
ואני אומר כי לדברי רבותינו היה פוטיפר שר לפרעה, וכאשר נסתרס בגופו והכירו בו וקראוהו פוטיפרע נתבייש בדבר ופירש משררתו, והכניס עצמו בבית עבודה זרה ונעשה כומר לעבודה זרה כי כן מנהג הנכבדים. ואפשר שהיה און שם עבודה זרה שלו, וכן כהן מדין כומר, כמו שאמרו (סנהדרין פב ב): ביתרו שהיה מפטם עגלים לעבודה זרה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והאמת</span></b> כי לשון כהונה שרות, אבל לא לאלהות בלבד, כי הנה ובני דוד כהנים היו (ש'ב ח יח), ובמקומו בדברי הימים (א יח יז): ובני דוד הראשונים ליד המלך. וכן מוליך כהנים שולל (איוב יב יט), שהם משרתי המלך, וכן יכהן פאר (ישעיה סא י), יתלבש פאר ככהן העובד, שיעשו לו בגדים שלא כשאר העם לכבוד ולתפארת. וכן ומיודעיו וכהניו (מ'ב י יא), ראשי משרתיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לקמצים
id: 0141
nru: מז
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b><blockquote>קומץ על קומץ יד על יד היו אוצרים, <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b>ותרגום אונקלוס: <br>
</b><blockquote>לאוצרים. <br>
</blockquote>כי החפירות העשויות בארץ לאוצרים או לדברים אחרים יקראו קמצים. <br>
באחת הפחתים (ש'ב יז ט): תרגם יונתן בחדא מן קומציא, וכן כל פחת (ישעיה כד יז יח): תרגם קמצא, והוא קרוב מן חופר גומץ (קהלת י ח), כי הגימ'ל תשמש בכאן כמו קו'ף, כאשר תשמש כמו כ'ף באל יחסר המזג (שה'ש ז ג), מן מסכה יינה (משלי ט ב), וכנה אשר נטעה ימינך (תהלים פ טז), שהוא כמו גנה (ישעיה א ל), ויסכרו מעינות תהום (לעיל ח ב), כטעם ויסגרו על ארץ מכורתם (יחזקאל כט יד), מכורותיך ומולדותיך (שם טז ג), וסכרתי את מצרים (ישעיה יט ד), הכ'ף והגימ'ל בהם שוים:<br>
<br>
וישתוו הקו'ף והכ'ף תמיד, כמו קובע (ש'א יז לח): וכובע (יחזקאל כז י), תקן משלים הרבה (קהלת יב ט), כמו מי תכן את רוח ה' (ישעיה מ יג). ורבותינו יאמרו מלשון קישוט תכשיטים (שבת סג א): ותקשיט (ירושלמי כתובות פ'ו ה'ג). וכן ויציקו את ארון האלוהים ויעל אביתר עד תום כל העם לעבור מן העיר (ש'ב טו כד), אמר בו התרגום ואקימו ית ארונא, עשאו כמו ויציגו. וכענין שנאמר בו (שם ו יז): ויביאו את ארון ה' ויציגו אותו במקומו, מלשון אציגה נא עמך (לעיל לג טו), והצגתיו לפניך (להלן מג ט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקבץ את כל אוכל
id: 0141
nru: מח
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>יוסף הנזכר למעלה וגם אחרי כן ויצבור יוסף בר, וכן כי חדל לספור, יוסף הנזכר. <br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b>כי אין פירושו <b>'כל'</b>, כי ברעב היו מתים. וכן וכל הארץ באו מצרימה, רק טעמו שקבץ כל אשר יכול:<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שקבץ את הכל אל תחת ידו, והוא נתן להם ממנו בכל שנה כדי פרנסתם שלא יבזבזוהו, והוא שאמר ויקבצו את כל אכל השנים הטובות ויצברו בר תחת יד פרעה אוכל בערים ושמרו. <br>
ומפני שאמר ויקבצו את כל אכל, ואמר ויצברו בר, וכן ויקבוץ את כל אוכל, ויצבור יוסף בר, יורה שקבצו כל הנאכל לאדם, בר ולחם ומזון, אפילו תאנים וצמוקים וכיוצא בהן, ויצברו מהם הבר אל תחת יד פרעה, והוא התבואה שהובאה ברחת ובמזרה לזרות ולהבר, ויתן בערים כדי אכלם מכל הפירות, והיה כל האוכל למשמרת לצורך שני הרעב, שיקחו ממנו כדי חיתם, והנשאר בבר קיים באוצרות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שנתן להם דמים כשער הזול מגנזי המלך, ולכן היה הבר לפרעה, ומכרו להם בשני הרעב, כמו שכתוב (להלן מז יד): וילקט יוסף את כל הכסף הנמצא בארץ מצרים, או שלקחו המלך בחזקה, כי אמר אני שמרתיו. אבל אונקלוס תרגם אכל ובר בשוה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי רעב בכל הארצות
id: 0141
nru: נד
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 41
htm:
</b>אשר סביב ארץ מצרים, כי מה יעשו הרחוקות אם היה בהן רעב כזה. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (צ ו): <br>
</b><blockquote>בשלש ארצות בפינקיא ובערביא ובפלישטני:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : למה תתראו
id: 0142
nru: א
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b><blockquote>אל תראו עצמכם שבעים לפני בני עשו וישמעאל (תענית י ב). באותה שעה עדיין הייתה להם תבואה. ומפי אחרים שמעתי שהוא לשון כחישה, למה תהיו כחושים ברעב, ודומה לו ומרוה גם הוא יורה,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ודברי אחרים אין בהם ממש.</span></b> <br>
ומה שאומר אל תראו עצמכם שבעים בפני בני ישמעאל ובני עשו, <b><span id='katom'>לא הבינותי, </span></b>שאין בני ישמעאל ובני עשו עתה בארץ כנען ולמה לא יאמר שלא יראו את עצמן שבעים בפני בני ארץ כנען:<br>
ואולי היו בני ישמעאל ובני עשו באים מארץ אחוזתם אל יוסף לשבור, והיו באים דרך ארץ כנען עוברים עליו, ואמר להם שלא יראו עצמן שבעים בפניהם, כי יחשדוהו שיש ליעקב תבואה, ויבואו אליו לאכול עמו לחם בביתו. ואם כן מה שאמר ונחיה ולא נמות טעם אחר הוא, הזהירם להיות נשמרים במעט אשר בידם ושילכו לקנות ממנו שלא ימותו כאשר יתום הלחם אשר בידם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון, </span></b>למה תתראו במקום הזה, כי היה לכם ליסע מיד כאשר שמעתם שיש שבר במצרים כי כבר בסכנה היו אם לא ימהרו לדבר. וזה טעם ונחיה ולא נמות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הוא המשביר לכל עם הארץ
id: 0142
nru: ו
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>איננו ראוי שיהיה השליט על הארץ, משנה למלך מצרים, מוכר לכל אחד סאה או תרקב מן התבואה. ולכן נתעוררו בזה<b> רבותינו ואמרו (ב'ר צא ו): </b><br>
<blockquote>שציווה לסתום כל האוצרות חוץ מאחד בעת ההיא:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> <b><span id='katom'>יתכן </span></b>שהיו באים לפניו מכל הארצות, והוא שואל וחוקר עליהם. ומצווה לפקידים תמכרו לאנשי עיר פלונית כך וכך תבואה ממין פלוני. והוצרכו בני יעקב לבא לפניו בתוך הבאים מארץ כנען לצוות עליהם כמה ימכרו לארצם, כי הם ראשונים לאשר באו מארץ כנען, והם באו לפניו בעבור כולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא יוסף את אחיו ויכירם
id: 0142
nru: ז
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>מיד שראה אותם הכירם, ופחד אולי יכירוהו, ויתנכר אליהם ששם המצנפת על מצחו וקצת הפנים ושנה עצמו, כמו שנאמר באשת ירבעם (מ'א יד ב): קומי נא והשתנית ולא ידעו כי את אשת ירבעם, וכתיב (שם פסוק ה): ויהי כבואה והיא מתנכרה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> יהיה ויתנכר בכאן, שהתנכר להם בדבריו שדבר להם קשות ואמר להם בכעס, כאילו לא יבא אדם לפניו לשבר, מאין באתם לפני, ויאמרו מארץ כנען לשבור אוכל, וכאשר הזכירו לו זה אז נתברר לו שהם אחיו באמת. וזה טעם ויכר יוסף, פעם שנית, כי נתוסף לו בהם היכר וידיעת אמת:<br>
ורש'י כתב נעשה להם כנכרי בדברים לדבר אתם קשות. ועל דעתו יהיה ויתנכר לומר שדבר כאיש נכרי.<b><span id='katom'> ואיננו נכון:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והם לא הכירוהו
id: 0142
nru: ח
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>כלל, ולא הוצרך עוד להתנכר אליהם. ואמרו רבותינו (יבמות פח א): בטעם ההכרה לפי שהניחם חתומי זקן, והם לא הכירוהו שיצא מאצלם בלא חתימת זקן ועכשיו מצאוהו בחתימת זקן. והנה יששכר וזבולון אינם גדולים מיוסף רק מעט, אבל כיון שהכיר את הגדולים הכיר את כולם. ועוד היה מכירם, מדעתו שיבאו שם, והם לא הכירוהו, שלא נתנו לבם שיהיה העבד אשר מכרו לישמעאלים הוא השליט על הארץ:<br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>ויכירם, בתחלה הכיר שהם אחיו, ואחרי כן הסתכל בכל אחד והכירו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויזכר יוסף את החלומות אשר חלם להם
id: 0142
nru: ט
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b><blockquote>עליהם, וידע שנתקיימו שהרי השתחוו לו,<b> לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> שהדבר בהפך, כי יאמר הכתוב כי בראות יוסף את אחיו משתחוים לו זכר כל החלומות אשר חלם להם וידע שלא נתקיים אחד מהם בפעם הזאת, כי יודע בפתרונם כי כל אחיו ישתחוו לו בתחילה מן החלום הראשון, והנה אנחנו מאלמים אלומים, כי <b>'אנחנו'</b> ירמוז לכל אחיו אחד עשר, ופעם שנית ישתחוו לו השמש והירח ואחד עשר כוכבים מן החלום השני, וכיון שלא ראה בנימן עמהם חשב זאת התחבולה שיעליל עליהם כדי שיביאו גם בנימין אחיו אליו לקיים החלום הראשון תחילה:<br>
ועל כן לא רצה להגיד להם אני יוסף אחיכם, ולאמר מהרו ועלו אל אבי וישלח העגלות כאשר עשה עמהם בפעם השניה, כי היה אביו בא מיד בלא ספק. ואחרי שנתקיים החלום הראשון הגיד להם לקיים החלום השני. ולולי כן היה יוסף חוטא חטא גדול לצער את אביו ולהעמידו ימים רבים בשכול ואבל על שמעון ועליו, ואף אם היה רצונו לצער את אחיו קצת איך לא יחמול על שיבת אביו, אבל את הכל עשה יפה בעתו לקיים החלומות כי ידע שיתקיימו באמת:<br>
<br>
גם הענין השני שעשה להם בגביע לא שתהיה כוונתו לצערם, אבל חשד אולי יש להם שנאה בבנימין שיקנאו אותו באהבת אביהם כקנאתם בו, או שמא הרגיש בנימין שהיה ידם ביוסף ונולדה ביניהם קטטה ושנאה, ועל כן לא רצה שילך עמהם בנימן אולי ישלחו בו ידם עד בדקו אותם באהבתו:<br>
<br>
<b>ולזה נתכוונו בו רבותינו בבראשית רבה (צג ט): <br>
</b><blockquote>אמר רבי חייא בר' אבא: כל הדברים שאתה קורא שדיבר יהודה בפני אחיו עד שאתה מגיע ולא יכול יוסף להתאפק היה בו פיוס ליוסף פיוס לאחיו, פיוס לבנימין. פיוס ליוסף, ראה היאך נותן נפשו על בניה של רחל וכו':<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן אני אומר</span></b> שכל הענינים האלה היו ביוסף מחכמתו בפתרון החלומות, כי יש לתמוה אחר שעמד יוסף במצרים ימים רבים והיה פקיד ונגיד בבית שר גדול במצרים, איך לא שלח כתב אחד לאביו להודיעו ולנחמו, כי מצרים קרוב לחברון כששה ימים, ואילו היה מהלך שנה היה ראוי להודיעו לכבוד אביו, ויקר פדיון נפשו ויפדנו ברוב ממון:<br>
אבל היה רואה כי השתחויית אחיו לו וגם אביו וכל זרעו אתו, אי אפשר להיות בארצם, והיה מקוה להיותו שם במצרים בראותו הצלחתו הגדולה שם, וכל שכן אחרי ששמע חלום פרעה שנתברר לו כי יבאו כלם שמה ויתקיימו כל חלומותיו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ויאמר אליהם מרגלים אתם - <br>
</span></b>העלילה הזאת יצטרך להיות בה טעם או אמתלא, כי מה עשו להיות אומר להם ככה, וכל הארץ באו אליו, והם בתוך הבאים, כמו שאמר לשבור בתוך הבאים כי היה הרעב בארץ כנען:<br>
ואולי ראה אותם אנשי תואר ונכבדים, לבושי מכלול כולם, ואמר להם אין דרך אנשים נכבדים ככם לבא לשבור אוכל כי עבדים רבים לכם. ויתכן שהיו בתחילת הבאים מארץ כנען, והוא טעם ויבאו בני ישראל לשבור בתוך הבאים כי היה הרעב בארץ כנען, כי עתה באו משם הראשונים. ויאמר להם יוסף מרגלים אתם, כי מארץ כנען לא בא אלי אדם לשבור אוכל, וזה טעם מאין באתם, שאמר להם בתחילה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כלנו בני איש אחד נחנו
id: 0142
nru: יא
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>יתכן לפרש הטענה הזאת כי אמרו, מפני היותנו אחים בני איש אחד ולא נפרד זה מזה, כי כן רצון אבינו, באנו כלנו כאחד לשבר אוכל ולא שלחנו אחד ממנו עם עבדיו. וכן היה הדבר, כי למה ישלחם כולם, אלא שאין רצונם להפרד זה מזה. גם יתכן שעשו כן בעבור כובד הרעב, שלא יגזלו מעבדיהם בדרך את השבר אשר יביאו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שאמרו לו כלנו בני איש אחד נחנו, תוכל לחקור עליו כי הוא נודע בשערים בכבוד עשרו ורוב בניו, ואם תשאל ותחקור תדע כי כנים אנחנו ואנשים צדיקים בני צדיק ולא מרגלים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם לא היו עבדיך מרגלים - <br>
</span></b>כי כנים אנחנו מנעורינו בכל דברינו, לא היו עבדיך מרגלים מאז ועד עתה. וכן (להלן פסוק לא): לא היינו מרגלים, מעולם:<br>
<br>
<b>ורבותינו נתעוררו כמו שאמרנו ודרשו (ב'ר צא ו): <br>
</b><blockquote>שנכנסו בעשרה פתחים כדרך מרגלים ולכך העליל עליהם.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וטענה נכונה היא,</span></b> אבל לא הזכיר אותה הכתוב. <br>
<b><span id='katom'><br>
ועוד,</span></b> שאמרו לו בתחלה כלנו בני איש אחד נחנו, והיא שמחייבת אותם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שמתחלה אמר להם, נכנסתם בעשרה פתחים ועכשיו אתם נועדים במקום אחד ונקשרים יחדיו, אין זה רק דרך מרגלים, ואמרו לו, בעבור היותנו אחים נאספנו יחד, ואמר להם, לא כי ערות הארץ באתם לראות, כי אם אתם אחים היה לכם ליכנס בפתח אחד כאשר אתם עתה יחדיו, אז אמרו כי האחד איננו והלכו לבקשו. והכתוב לא יחוש להאריך בטעם הטענות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאסף אותם אל משמר שלשת ימים
id: 0142
nru: יז
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>עשה כן להפחידם ושיאמינו בו כי את האלוהים הוא ירא, ומפני מוראו מוציא אותם שלא ימותו אנשי ביתם ברעב. וזה טעם ואתם לכו הביאו שבר רעבון בתיכם. ועוד כי לא ישמעו להניח האחד רק להצלת כלם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר ראינו צרת נפשו בהתחננו אלינו
id: 0142
nru: כא
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>חשבו להם האכזריות לעונש גדול יותר מן המכירה, כי היה אחיהם בשרם מתחנן ומתנפל לפניהם ולא ירחמו, והכתוב לא סיפר זה שם, או מפני שהדבר ידוע בטבע כי יתחנן אדם לאחיו בבואו לידם להרע לו וישביעם בחיי אביהם ויעשה כל אשר יוכל להציל נפשו ממות, או שירצה הכתוב לקצר בסורחנם, או מדרך הכתובים שמקצרים במקום אחד ומאריכים בו במקום אחר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה
id: 0142
nru: כב
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>ראובן ענה להם שכבר אמרתי אליכם בשעת מעשה שלא תחטאו בו כי ילד הוא, ומפני נערותו חטא לכם, וראוי לכם להעביר על חטאות נעוריו, ועתה גם דמו, עם האכזריות אשר אתם אומרים הנה נדרש. או יהיה פירוש גם דמו, אף על פי שלא הרגתם אותו ידרוש השם מכם דמו, ונחשב לכם כאלו שפכתם דמו בהיותו נמכר לעבד עולם, כי יתכן שמת בעבור היותו ילד שעשועים ולא נסה לעבוד. <br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו (ב'ר צא ח): <br>
</b><blockquote>דמו ודם הזקן:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ולתת להם צדה לדרך
id: 0142
nru: כה
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>כדי שלא יאכלו בדרך מה שקנו. והנה הודיע להם זה כי בידם נתן הצדה דרך חסד, כדי שיוכלו להביא את האח, כי אמר אין דעתי להרע לכם אם יאמנו דבריכם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפתח האחד את שקו
id: 0142
nru: כז
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>אחד מהם פתח את שקו במלון לתת ממנו מספוא לחמורו, והאחרים לא פתחו את שקיהם עד היותם עם אביהם, כאשר אמר ויהי הם מריקים, כי אולי היו האחרים לוקחים לחמוריהם תבן, כי [לא] יאכלו כל משאם בדרך, וזה האחד לא היה חמורו חזק והוצרך למספוא ומצא כספו בפי אמתחתו. וכתב רש'י כי אמתחת הוא השק:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>טוענא. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה מדעתו</span></b> שהיו לכל אחד שק גדול ושקים קטנים להשוות משאם, וכלל המשא יקרא אמתחת. והנה אירע לאחד שמצא כספו בפי אותו השק שפתח, ולא קרה לאחרים כן עד היותם מריקים את כולם:<br>
<b><span id='katom'>והקרוב אלי</span></b> כי אמתחת שק גדול יש לו שני צדדים הנקרא בלשון תלמוד (כתובות קי א): מתראתא, ובפי אחד מן הצדדין הושם הכסף לכולם, ואירע לאחד שפתח הצד ההוא שהיה בו הכסף ולא לאחרים, ונקרא אמתחת בעבור שימתח לצדדין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת הארץ תסחרו
id: 0142
nru: לד
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 42
htm:
</b>שינו לו בדבר מפני השלום כדי שישמע אליהם לשלח אתם בנימין, כי ברצונם מיד היו חוזרים לולי שאמר לא ילך בני עמכם. וכן אמרו לו אחיכם האחד הניחו אתי, ולא הגידו לו מאסרם ולא מאסר שמעון. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שאמר להם יוסף ואת הארץ תסחרו, ולא סיפרו הכתוב, וטעמו שתביאו סחורה כרצונכם לקנות התבואה ולא אקח מכס סחורתכם כי איטיב לכם תחת בשתכם:<br>
וכן שאול שאל האיש לנו ולמולדתינו (להלן מג ז), התנצלות לאביהם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> כאשר אמרו לו כלנו בני איש אחד נחנו, אמר להם לא כי באמת ערות הארץ באתם לראות, והגידו לי אם אביכם חי ואם יש לכם עוד אח, כי אחקור עליכם ואדע מה אתם. ואז ענו שנים עשר אחים אנחנו בני איש אחד והוא בארץ כנען היום, כי עודנו חי והקטן עמו והאחד איננו. והוא מה שאמר יהודה (להלן מד יט): אדוני שאל את עבדיו לאמר היש לכם אב או אח. וכן במקומות רבים יקצר במעשה או בסיפור כאשר הזכרתי (לעיל כד כב, לא ז):<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>תסחרו, תסבבו, וכל לשון סחורה וסוחרים על שם שמסבבים אחר פרקמטיא. <br>
</blockquote>נראה שרצה הרב להזהר מזה שלא אמרו אלא שיהיו רשאים לסבוב הארץ ולשבור בר כרצונם תמיד, ולא פירש כן (לעיל לד י): שבו וסחרוה, ויסחרו אותה (שם פסוק כא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושלח לכם את אחיכם אחר ואת בנימין
id: 0143
nru: יד
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 43
htm:
</b><b><span id='katom'>נראה על דרך הפשט </span></b>כי לא היה שמעון רצוי אביו בעבור דבר שכם, ולכך לא אמר את שמעון בני ואת בנימין, כי לא יזכרנו בשמו, וכאשר עזבו במצרים ימים רבים, אילו היה בביתו לחם לא שלח עדיין את בנימין וינחהו במצרים:<br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>רוח הקדש נצנצה בו לרבות את יוסף. <br>
</blockquote><br>
<b>ובבראשית רבה (צב ג) גם כן אמרו: <br>
</b><blockquote>ושלח לכם את אחיכם, זה יוסף, אחר, זה שמעון. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא.</span></b> כי נתן דעתו בעת התפלה להתפלל סתם גם על האחר אולי עודנו חי:<br>
<br>
<b>ולשון אחר דרשו שם בבראשית רבה, אמרו: <br>
</b><blockquote>רבי יהושע בן לוי פתר קריא בגליות, ואל שדי יתן לכם רחמים לפני האיש, זה הקדוש ברוך הוא שנאמר (שמות טו ג): ה' איש מלחמה, וכתיב (תהלים קו מו): ויתן אותם לרחמים. ושלח לכם את אחיכם, אלו השבטים, אחר ואת בנימין, זה יהודה ובנימין. ואני כאשר שכלתי בחורבן ראשון שכלתי בחורבן שני, לא אשכל עוד. זה לשונם ז'ל. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והכונה</span></b> כי ירידת יעקב למצרים ירמוז לגלותינו ביד אדום כמו שאפרש (ריש פרשת ויחי), וראה הנביא הענין מתחלתו והתפלל סתם לשעה ולדורות. והכתוב זה כפי מדרשם יש לו סוד גדול. כי אמר ואל שדי, במדת הדין, יתן לכם רחמים שלפניו, יעלה אתכם ממדת הדין למדת רחמים. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
<b><span id='pink'>ואני כאשר שכלתי שכלתי - <br>
</span></b><blockquote>ואני עד שובכם אהיה שכול מספק. כאשר שכלתי מיוסף ושמעון, שכלתי מבנימין, <br>
<b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון </span></b>שהוא אומר, לא תוכלו להוסיף עלי שכול, כי כבר שכלתי. יתנחם מכל הבא עליו ביתרון כאבו על יוסף. וכמוהו וכאשר אבדתי אבדתי (אסתר ד טז), כלומר כבר אני אבודה ואם ימיתני לא יוסיף עלי אבדון:<br>
<br>
<b>(יח): להתגולל עלינו - <br>
</b>מן ועמשא מתגולל בדם (ש'ב כ יב), ושמלה מגוללה בדמים (ישעיה ט ד), כאדם שיהפוך מצד אל צד על חברו. ולהתנפל עלינו. כאדם שיתנפל ברצונו על חברו מלוא קומתו. <br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>להתגולל, לאתרברבא עלנא. <br>
</blockquote>שינשא עלינו כשוא הים לגליו. <br>
<blockquote>ולהתנפל, לאיסתקפא. <br>
</blockquote>לשים עלינו דברים שלא היו, כי הדבר שאינו יקרא נופל, כמו לא נפל דבר אחד (יהושע כג יד). ותרגום עלילות דברים (דברים כב יד): תסקופי מלין, וכן תרגם יונתן תואנה (שופטים יד ד): תוסקפא:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ולקחת אותנו לעבדים ואת חמורינו - <br>
</span></b>כי ידאגו על חמוריהם לאמר הנה יקחו גם את חמורינו עם אמתחותיהם, ולא נוכל לשלוח לביתנו בר וימותו כולם ברעב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בי אדוני
id: 0143
nru: כ
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 43
htm:
</b><blockquote>לשון בעיא ותחנונים הוא, ובלשון ארמית בייא בייא, <b>לשון רש'י.<br>
</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה דבר זר</span></b> <b><span id='katom'>מאד </span></b>לסמכו אל מלת לשון טורסי, ואינה דומה אליה, כי בייא כולה מלה, לא תשתנה ולא יאמר ממנה בי, ועוד שהמלה ההיא אינה לשון בעיא ותחנונים כמו שאמר הרב, אבל היא לשון צעקה ותרעומת על שבר ועל עוות דבר, כגון מלת אבוי בלשון קדש, והיא ידועה בלשון ערב, ירגילו אותה בקינותיהם כולן בפתחות הבי'ת, ובלשון יון בייא הבי'ת רפא בשו'א, יאמרו אותה על הדוחק והצער:<br>
<br>
<b>ובבראשית רבה סדר בראשית (יב ו): <br>
</b><blockquote>מהו סלו לרוכב בערבות ביה שמו (תהלים סח ה), אין לך כל מקום ומקום שאין לו ממונה על בייא שלו, אגריקוס במדינה ממונה על בייא שלו, אגרטוס במדינה ממונה על בייא שלו, כך מי ממונה על בייא של עולמו הקב'ה. <br>
</blockquote>רוצה לומר שבכל מקום יש איש ממונה על הצעקה ועל העוות, והקב'ה ממונה על צעקת העשוקים בעולם הצועקים בייא:<br>
<b>ועוד לפנינו בפרשת ויגש אליו (ב'ר צג ו):</b> אמר לו יהודה בייא אתה מעביר עלינו, שכך אמרת לנו ואשימה עיני עליו, זו היא השמת עין. ובפרשת ויהי בשלח (כ י): שמא אני מעביר בייא על בריה. <br>
<b>ובפרשת וישמע יתרו (כז ט):</b> נתמנה אדם ונטל טלית כל טורח ציבור עליו, אם ראה אדם מעביר בייא על חברו או עובר עבירה ולא מיחה בו הוא נענש עליו. <br>
<br>
<b>ובפרשת אשה כי תזריע </b>(עיין ערוך ערך ביאה): צווח אנא בייא עליכון, וכן במקומות הרבה. <br>
<br>
<b>ואונקלוס שתרגם: <br>
</b><blockquote>בי אדני בבעו רבוני. <br>
</blockquote>לא שהוציא מלת בי מן בעו, אבל רדף הענין שהוא בא בכל מקום בענין הבקשה:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי בי אדני דרך קצרה בלשון הקדש, והוא כמו בי אני אדני העון, והטעם עשה בי מה שתרצה ותשמעני.<br>
</blockquote> <br>
<b><span id='katom'>ואם כן נכון</span></b> הוא שיאמר אדם בי אחי, או בי שמעני, ולא מצאתי שתבא מלת בי רק עם אדני או עם השם הנכבד הנכתב באל'ף דלי'ת, שגם הוא לשון אדון:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולכן אני אומר שפירושו</span></b> בי בעצמי אתה אדון ומושל, ובאו שני כנויים לחזוק, כמו ולי אני עבדך (מ'א א כו), בי אני אדני (ש'א כה כד), ודומה לזה כי בי בעזרך (הושע יג ט), בי עזרך, בעזרך אני:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כאשר יוכלון שאת
id: 0144
nru: א
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 44
htm:
</b>יותר מן המגיע להם בכסף אשר הביאו לו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ושים כסף איש בפי אמתחתו - <br>
</span></b>לדעתם, כי אמר להם ידע אדני כי עשה לכם חמס ויבקש להטיב לכם, שאם עשה זה כפעם הראשונה שלא לדעתם, היה להם התנצלות בגביע שנעשה בו כאשר נעשה בכסף, אבל היה לדעתם, וידעו בכסף כאשר ידעו במשא, כי הכירו כי נתן להם כאשר יוכלון שאת. ואם היה שלא לדעתם, אולי טען עליהם כי היה הכסף גם בפעם הזאת מטמון, ולא יתכן כן בגביע, ומי יוכל לדון עם שתקיף ממנו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודע, </span></b>כי בעבור היות השוברים רבים מאד מכל ארץ מצרים ומהומות רבות בתוכה, היו הבאים נותנין שקיהם וכספיהם למשביר, והוא מודד להם לפי הכסף הנמצא בהם והם לוקחים הניתן להם באשר דבר מלך שלטון, ועוד כי באמונה הוא עושה. ועל כן לקחו בפעם הראשונה שקיהם סגורים ולא ידעו מה בתוכם גם בשנית:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הלא זה אשר ישתה אדני בו
id: 0144
nru: ה
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 44
htm:
</b>לא הזכיר להם הגביע, אבל דבר עמהם כאלו בידוע שהם לקחו הגביע, ולכך אמר הלא זה שלקחתם הוא אשר ישתה אדני בו. גם הם ענו כאילו אינם יודעים מה מבקש, ואיך נגנב מבית אדוניך כסף או זהב, ואמרו אשר ימצא אתו מעבדיך כסף או זהב גנוב, ומת:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אשר ישתה אדני בו - <br>
</span></b>עלילה, להגדיל עליהם האשם, כי הגונב כוס המלך אשר ישתה בו בוזה המלכות, ולא יועיל כי ירבה שחד ותשלומין:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והוא נחש ינחש בו - <br>
</span></b>כי איננו רוצה שיהיה הכוס שלו לאחרים וישאל למנחשים עליו, וזהו שאמר איש אשר כמוני, וכוונתו לומר כי על פי המנחשים ידע שהם גנבוהו, ולכך רדף אחריהם יותר מכל הבאים בביתו. וכל זה להתנכר בענין, כאשר התנכר בחפשו שהחל בגדול ובקטן כילה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גם עתה כדבריכם כן הוא
id: 0144
nru: י
pch: מקץ
lvr: C0141
prk: 44
htm:
</b><blockquote>אף זו מן הדין אמת, כדבריכם כן הוא שכלכם חייבין בדבר, עשרה שנמצאת גנבה ביד אחד מהן כלן נתפשין, אבל אני אעשה לכם לפנים מן השורה, אשר ימצא אתו בלבד יהיה לי עבד, לשון רש'י. <br>
</blockquote>ואין לשון <b>'גם עתה'</b> נופל יפה על הפירוש הזה. ואולי יאמר, גם עתה שכדבריכם כן הוא המשפט, אשר ימצא אתו יהיה לי עבד בלבד:<br>
<br>
אבל יוסף אמר חלילה לי מעשות זאת, ויורה כי אין משפטם שיהיו כלם נתפשין בגנבה. ולכן אמר חלילה לי, כי שופט כל הארץ אני, וחלילה לי מעשות לכם חמס, כי אין חיוב בעשרה בהמצא גנבה ביד אחד מהם בלתי אם נועדו בה, בהוסדם יחד ללכת לגנוב, ולקח אחד מהם את הגנבה לדעת כולם אז יתחייבו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון,</span></b> כי מתחילה היה מאשים את כולם, למה שלמתם רעה תחת טובה, הרעותם אשר עשיתם, והם פטרו עצמם באמרם אשר ימצא אתו ומת, כי הוא הגנב וגם אנחנו הנקיים מן הגניבה נהיה לעבדים. <br>
הנה דעתם לומר שהגנב אשר ימצא אתו הוא לבדו היודע בגנבה, כי אם היו כולם בגנבה למה ימות זה ויחיו הם, ראוי שימותו כולם או יהיו כולם עבדים, כי הדין בהם שוה. אבל הם טוענים שלא ידעו האחרים בגנבה, רק קנסו את עצמם, שיהיו גם הם לעבדים. ולכן אמר להם גם עתה, שאתם נועדים ונמצאים יחדיו, כדבריכם כן הוא, אשר ימצא אתו הוא הגנב והוא לבדו הראוי להענש ויהי לי עבד, כי בתשלומיו אני חפץ יותר ממיתתו, ואתם תהיו נקיים, כי אולי לא ידעתם בגנבה כאשר אמרתם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> טעם כן הוא, כן יהיה, גם עתה שאין כן המשפט כדבריכם כן יהיה. וכמהו ותאמר כדבריכם כן הוא ותשלחם וילכו (יהושע ב כא), טעמו כן יהיה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והוא הנכון בעיני</span>. והוא דברי רבותינו בבראשית רבה (צב ח):</b> <br>
<blockquote>שאמרו עשרה בני אדם שנמצאו בגנבה אין כולם בסירה, אני איני עושה כן וכו'. נתכוונו למה שפירשתי. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>לא כדברי רש'י:<br>
</span></b><br>
<b><span id='katom'>ונוכל לתקן לדעת הרב, </span></b>שאמר יוסף, חלילה לי מעשות זאת שאהיה לכם אני רע מאשר על ביתי שפטר אתכם מתחילה ואמר לכם ואתם תהיו נקיים, כי אני אקים דבר עבדי ועצת מלאכי אשלים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם ידבר נא עבדך דבר
id: 0144
nru: יח
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
</b>לאמר כי דברים מועטים ידבר, לא יהיו עליו לטורח. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי <b>'דבר'</b> הוא התמורה אשר יחלה פניו להחליף בנימין אחיו בו, כי לא יבקש ממנו דבר אחר, ושאר דבריו פיוס ובקשה לזה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואל יחר אפך בעבדך - <br>
</span></b>יאמר אל יחר אפך בי על דברי לפניך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כי כמוך כפרעה - <br>
</span></b>ובמורא גדול אני מדבר לפניך כאלו אני מדבר לפני פרעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אדני שאל את עבדיו
id: 0144
nru: יט
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
</b>לא ידעתי טעם לאריכות דברי יהודה בספור מה שהיה כבר ביניהם. ומה שאמרו רז'ל (ב'ר צג ו): וכי זו היא שימת עין שאמרת לשום עינך עליו, אינה טענה, כי המושל שיצווה להביא אדם לפניו, לא יעשה על מנת לפטור אותו מן הרעות שיעשה, וכל שכן על הגנבה שיגנוב מבית המלך הגביע אשר ישתה בו. <br>
ומתחלה כבר שם עינו עליו לטובה וקרא לו שלום בדבר אלוהים יחנך בני (לעיל מג כט), ועשה לכולם לכבודו משתה לפניו בבית המלכות, והרבה משאות להם, ונתן להם בר כאשר יוכלון שאת, יותר מן הכסף שהביאו לו, כאשר פירשתי (לעיל מד א), ומה לעשות לו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואשר יראה לי על דרך הפשט, </span></b>שאינם רק תחנונים להעיר רחמיו, כי חשב יהודה כי האלוהים הוא ירא כאשר אמר לו, וכאשר נהג עמהם חמלה כירא חטא לנחם אותם על הצער שעשה להם (לעיל מג כג):<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה ענין הסיפור,</span></b> אמר לו אנחנו באונס הגדנו באחינו זה מפני שאלת אדני, ולא הודינו גם כן להורידו לפניך כמצותך הראשונה, רק אמרנו כי לא יוכל הנער לעזוב את אביו, אבל בנפשינו נביא אותו מפני זלעפות רעב, כי אמרת לא תוסיפון לראות פני. ולא רצה אבינו לשמוע עד היותינו כולנו בסכנה לשוב לשבר מעט אכל, ואז הודה בפחד ובדאגה, ועתה כראותו כי אין הנער ימות בנפש מרה. ולכן תפול נא תחנתי לפניך לרחם עלינו ועל הזקן, וקח אותי תחת הנער לעבד עולם כי טוב אני ממנו, ולך תהיה צדקה. וזה טעם כל הפרשה. ויתכן שיהיה והורידו עבדיך את שיבת עבדך אבינו כנוי לכבוד, והורדת את שיבת עבדך אבינו, וכן וחטאת עמך (שמות ה טז):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויש לומר עוד על דרך רבותינו</span></b> שאמרו זו היא השמת עין, יאמר כי כמוך כפרעה, ראוי שתעמד בדבורך ובתיורך, כי על פיך הבאנו אותו באונס גדול כאשר יזכיר, ופחד לפרש לו יותר. אבל יש בסתר דבריו שהיה מעשה הגביע תחבולה מאתו להעלילם, כי למה יבקש לראותו על כרחם. <br>
<br>
<b>וכך אמרו בבראשית רבה (צג ח): <br>
</b>אמר לו יהודה תדע לך שבעלילה באת עלינו כמה מדינות ירדו ליקח אוכל, כלום שאלת אותם כמו ששאלת לנו, שמא בתך אנו מבקשים או אחותנו אתה מבקש. יאמרו כי זה היה נרמז בדבריו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואשימה עיני עליו
id: 0144
nru: כא
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b>הטעם שאראה אותו. ולא מצאתי בכתוב שימת עין על הראיה בלבד, ושמתי עיני עליהם לטובה (ירמיה כד ו), קחנו ועינך שים עליו ואל תעש לו מאומה רע (שם לט יב), כי לא ציווה אותו שיראנו אחר שיקחנו, אלא שישמור אותו ויטיב לו:<br>
<br>
אבל נדר להם יוסף לחמול עליו ולשמרו, ואם לא נזכר בפירוש, כאשר יקצר שם בכל הדברים האלה אשר ספר יהודה בפניו. ולא הזכיר מאסר שמעון ועלילת מרגלים אתם, דרך מוסר או אימת מלכות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ועזב את אביו ומת
id: 0144
nru: כב
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
פירש רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>ומת אביו. <br>
</blockquote>ואם כן היה אומר לא יוכל אבינו לעזוב את בנו ועזב את בנו ומת, או לא נוכל שיעזוב הנער את אביו, כי לא יתלו החמלה על אביהם בנער, כי הם יחזיקוהו כילד לא ידע בין טוב לרע:<br>
<b><span id='katom'><br>
אבל פירוש</span></b> לא יוכל הנער לעזוב את אביו, מפני נערותו והיותו ילד שעשועים בחיק אביו אשר אהבו, ואם יעזבנו ויבא בדרך ימות הנער:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי עלינו אל עבדך אבי ונגד לו את דברי אדני
id: 0144
nru: כד
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
</b>אמר כי בבואם אליו מיד הגידו לו שלא יוסיפו לראות פניו בלא אחיהם הקטן, ולא אבה לשלחו, והיה מניח לו שמעון במאסרו. וזה טעם ויאמר אבינו שובו שברו לנו מעט אוכל - כי לא רצה להודות לשלחו בכל אשר אמרנו עד שדחקו הרעב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אתם ידעתם כי שנים ילדה לי אשתי
id: 0144
nru: כז
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
</b>אם יאמר שהוא יחיד לאמו, מה טעם בזה שתרד שיבתו ברעה שאולה, אחרי שיש לו כמה בנים רבים ובני בנים, ואמו כבר מתה, לא תבכה עליו בפניו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הטעם,</span></b> כי יעקב לא לקח אשה מדעתו רק רחל, וזה טעם ילדה לי <b>'אשתי'</b>, כי לא נולדו לי מאשה אשר היא אשתי ברצוני רק שנים, ושמתי אהבתי בהם כאלו הם יחידים לי, והשאר כבני פילגשים הם אלי, ואחיו מת, וזה לבדו בני יחידי אשר אהבתי, ולכן יקדים הכתוב רחל ללאה, כרחל וכלאה אשר בנו שתיהם את בית ישראל (רות ד יא), ויקרא לרחל וללאה השדה (לעיל לא ד), כי היא הקודמת במחשבתו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואמרו המפרשים </span></b>כי לכך יאמר בסדר הזה (להלן מו יט): בני רחל אשת יעקב, כי היא תקרא אשתו באמת בלא מרמה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולדעתי</span></b> היה זה מפני שהזכירה שם בין השפחות. וכבר הזכרתי כן (לעיל לא לג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וקרהו אסון והורדתם את שיבתי
id: 0144
nru: כט
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
</b>אם יקראהו אסון כאחיו תורידו את שיבתי ברעה שאולה. או וקרהו אסון, שיקרנו כן מפני היותו נער ורך ולא נסה ללכת בדרך, וכמו שאמר למעלה (מב ד): פן יקראנו אסון, כי פירוש אסון מות מקרית, כמתים בידי אדם וחיה רעה או בשנוי האויר בדרך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי עבדך ערב את הנער
id: 0144
nru: לב
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 44
htm:
</b>יאמר כי ירד ביגון שאולה עליו, כי גם בכל זה שאמרנו לו לא רצה הזקן לשלחו עד שנעשיתי לו ערב עליו, ובטח בי, ועל כן ישב נא עבדך תחתיו. ואם יהיה פירוש <b>'והורידו עבדיך'</b> כפשוטו, יאמר אנחנו הגורמים מיתת הזקן ברעה, כי אני ערבתי בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יכל יוסף להתאפק לכל הנצבים עליו
id: 0145
nru: א
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b><blockquote>לא יכול לסבול שיהיו המצרים נצבים עליו ושומעין שאחיו מתביישין בהודעו להם, <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b> ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>להתאפק - לסבול. לכל הנצבים עליו - טעמו עד שיצאו כל הנצבים עליו והוצרך לקרא להוציאם. <br>
</blockquote><br>
<b>אבל אונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>לאתחסנא, להתחזק.<br>
</blockquote>וכן ואתאפק ואעלה העולה (ש'א יג יב), וכן כל לשון התאפקות בכל מקום חזוק:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> שהיו שם מבית פרעה ומן המצרים אנשים רבים יחלו פניו למחול לבנימין כי נכמרו רחמיהם על תחנוני יהודה, ולא יכול יוסף להתחזק לכלם. ויקרא לעבדיו הוציאו כל איש נכרי מעלי כי אדבר עמהם, ויצאו מעליו, ובצאתם מעליו נתן את קולו בבכי וישמעו מצרים ואנשי בית פרעה המוצאים מעליו כי עודם בחצר החיצונה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> כי פירוש <b>'הנצבים עליו'</b> משרתיו העומדים לפניו, כמו הנער הנצב על הקוצרים (רות ב ו), שרי הנצבים (מ'א ה ל), להתיצב על ה' (איוב א ו). וטעם <b>'ויקרא'</b>, שהרים קולו בכעס ואמר למשרתיו הוציאו כל איש מעלי, בלתי האנשים האלה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם בהוצאה, </span></b>שהוציאם משם כדי שלא ישמעו בהזכירו להם המכירה, כי תהיה להם (לחרפה): וגם אליו למכשול, שיאמרו עבדי פרעה ומצרים עליהם, אלו אנשי בוגדות, לא יגורו בארצנו ולא ידרכו בארמנותינו, בגדו באחיהם, גם באביהם בגדו, מה יעשו במלך ובעמו, וגם ביוסף לא יאמינו עוד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי זה שנתים הרעב בקרב הארץ
id: 0145
nru: ו
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b>הזכיר להם מה שעבר וידעו גם הם, לומר כי הארץ אשר עברו עליה שתי שנים ברעב ואכלו כל מה שהיה בידם ונתיקר השער מאד, ועוד יעברו עליהם חמש שנים, לא תהיה לכם בה מחיה כלל אם לא שלחני השם לפניכם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וישבת בארץ גשן
id: 0145
nru: י
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b>היה יוסף יודע באביו שלא ירצה לעמוד בארץ מצרים אשר שם הבירה למלכות, על כן שלח לו מעתה כי בארץ גושן יושיבנו. וטעם אתה ובניך, מחובר בפסוק העליון, רדה אלי אתה ובניך ובני בניך וצאנך ובקרך וכל אשר לך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר פן תורש אתה וביתך
id: 0145
nru: יא
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b>דרך כבוד, כי לאחיו אמר כי למחיה שלחני אלוהים לפניכם, ולשום לכם שארית, שהיו מתים ולא ישאר להם שארית, אבל לאביו לא רצה לאמר כן. ואמר שאם תתעכב בארץ כנען תורש, כי אני לא אוכל לשלוח לך לארץ כנען לחם רב מגנזי המלך, כי יחשדו אותי שאני מוכרו שם לעשות לי שם אוצרות כסף ולשוב אל ארצי ואל מולדתי, ובבואכם וידעו כי אתם אבי ואחי יתן לי המלך רשות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי פי המדבר אליכם
id: 0145
nru: יב
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b><blockquote>בלשון הקדש (בלי מליץ זה), <br>
<b></b></blockquote><b>דעת המפרשים (רש'י, הראב'ע, והרד'ק), והוא תרגום אונקלוס.<br>
</b><br>
 <b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שאמר להם כך לאמתלא ולפיוס, כי איננה ראיה שידבר אדם אחד במצרים בלשון הקדש, כי על דעתי הוא שפת כנען, כי אברהם לא הביאו מאור כשדים ומחרן כי ארמית היא, והגל הזה עד, ואיננו לשון לאיש אחד לבד, אבל הוא לשון כנען:<br>
ורבים במצרים יודעים אותו כי קרוב הוא, ואף כי המושל, שדרך המלכים והמושלים לדעת הלשונות, וכמו שתראה בנבוכדנצר שאמר בלשון הקדש (דניאל ב ג): חלום חלמתי ותפעם רוחי לדעת את החלום, בעבור שהיו שם חרטומים ואשפים ומכשפים וכשדים מלשונות רבים ומישראל, וכולם יבינו אותו. והם ענו לו בארמית, וידברו הכשדים למלך ארמית, כי הם היו הקרובים אליו היושבים ראשונה במלכות, ולהם היה הרשות לדבר אל המלך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי כאשר בא יוסף משם למצרים יבאו רבים. ויותר היה להם ראיה בהזכירו שמו וענין המכירה, אני יוסף אחיכם אשר מכרתם אותי מצרימה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי יאמר והנה עיניכם רואות ועיני אחי בנימן כי אני המושל והאדון לכל מצרים המגיד לכם מפי כי אני אחיכם ומצווה להוריד אבי אלי לכלכלו, אם כן תגידו לאבי את כל הכבוד ואת כל אשר ראיתם בעיניכם ותמהרו להורידו אלי, כי הדברים אמת, ויש בי כח להצילו ולהחיותו ברעב. והוא כמו כי פי אני דברתי. ובגמרא במסכת מגילה (טז ב): אמרו, כפי כן לבי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם באו אחי יוסף
id: 0145
nru: טז
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b>כי היה יוסף מגיד לבית פרעה כי יש לו אחים נכבדים בארץ העברים כי גנב גונב משם, ועתה שמעו כי באו אחי יוסף כאשר אמר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וייטב בעיני פרעה ובעיני עבדיו - <br>
</span></b>כי היה הדבר להם לחרפה שימשול בהם איש נכרי עבד מבית האסורים יצא למלוך. ועתה בבוא אליו אחים נכבדים, ונודע כי הוא הגון להתיצב לפני מלכים, שמחו כולם בדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואתה צויתה זאת עשו
id: 0145
nru: יט
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b>אמר הדבר בצואה לו, מדעתו מוסר יוסף כי איננו שולח יד בהון המלך, ולא ידע אתו מאומה, על כן חשב פרעה אולי לא ירצה לשלוח לאביו דבר, על כן אמר לו אני מצווה אותך שתעשה זאת על כל פנים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולאביו שלח כזאת
id: 0145
nru: כג
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b><blockquote>כחשבון הזה, ומהו החשבון עשרה חמורים וגו', <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון</span></b> שירמוז על החשבון. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן </span></b>שיאמר כזאת המנחה, ויהי שעורו ולאביו שלח זאת המנחה עשרה חמורים וגו', והכ'ף כאילו יתירה רק דרך הלשון לדבר כן, כמו ותדבר אליו כדברים האלה עשה לי עבדך (לעיל לט יט):<br>
או יאמר ולאביו שלח צידה כצידה הזאת אשר נתן לאחיו, ולא להשוותן, רק כאשר נתן להם צידה לדרך בלכתם, כן שלח לאביו בר ולחם ומזון לדרך בבואו. <b><span id='katom'>והוא הנכון</span></b>. <br>
והזכיר חמורים ואתונות, כי המשא ונושא המשא, הכל שלח לו. והמנהג לשלוח זכרים ונקבות כאשר עשה אביו (לעיל לב טז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל תרגזו בדרך
id: 0145
nru: כד
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b>רגז לשון רתת ותנועה, ויאמר בבאו מן הפחד על הרוב, לב רגז (דברים כח סה), ורגזו וחלו (שם ב כה), ותחתי ארגז (חבקוק ג טז), ומימיך ברגזה ובדאגה תשתה (יחזקאל יב יח):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולכן הנכון בעיני</span></b> בפסוק הזה שאמר להם יוסף אל תפחדו בדרך. <br>
<b><span id='katom'>והענין,</span></b> כי בעבור נשאם בר ולחם ומזון וטוב מצרים בימי הבצרות יפחדו אולי בדרך בלכתם יבואו עליהם לסטים, וכל שכן בשובם עם כל רכושם ולא ימהרו לדבר, ולכן אמר להם שילכו בזריזות וימהרו לבא, כמו שנאמר (בפסוק ט): מהרו ועלו אל אבי, ואל יפחדו כלל בדרך כי שמו עליהם, שהוא המושל בכל ארץ מצרים וחיי כל הארצות ההם בידו, וממוראו ייראו הכל וילכו ויבאו לשלום:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפג לבו
id: 0145
nru: כו
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 45
htm:
</b><blockquote>נחלף לבו והלך מלהאמין, לא היה לבו פונה אל הדברים, לשון מפיגין טעמן, לשון משנה (גמ' ביצה יד א), וכמו מאין הפוגות (איכה ג מט), וריחו לא נמר (ירמיה מח יא): מתורגם וריחיה לא פג, <b>לשון רש'י. <br>
<br>
</b></blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> כי לשון פוגה שביתה וביטול, כמו אל תתני פוגת לך (איכה ב יח), וכן עיני נגרה ולא תדמה מאין הפוגות (שם ג מט), שנגרה תמיד מאין שביתה והפסק, וכן מפיגין טעמן, שמפזרין אותו ומתבטל. וכן על כן תפוג תורה (חבקוק א ד), תבטל ותפסק:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וגם זה,</span></b> ויפג לבו, שנתבטל לבו ופסקה נשימתו, כי פסקה תנועת הלב והיה כמת. וזה הענין ידוע בבוא השמחה פתאום, והוזכר בספרי הרפואות כי לא יסבלו זה הזקנים וחלושי הכח, שיתעלפו רבים מהם בבוא להם שמחה בפתע פתאום, כי יהיה הלב נרחב ונפתח פתאום, והחום התולדי יוצא ומתפזר בחיצוני הגוף ויאפס הלב בהתקררו:<br>
והנה נפל הזקן כמת. ואמר כי לא האמין להם, להגיד שעמד זמן גדול מן היום והוא שוכב דומם בעבור שלא האמין להם, כי הידוע בעלוף הזה שיצעקו לו וירגילו אותו בשמחה ההיא עד שתקבע בו בנחת רוח, וזה טעם וידברו אליו את כל דברי יוסף אשר דבר אליהם וירא את העגלות, כי היו צועקים באזניו דברי יוסף ומביאים לפניו העגלות, אז שבה רוחו אליו וחזרה נשימתו וחיה, וזהו ותחי רוח יעקב אביהם:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b>ושרת רוח נבואה, בעבור שהדבר אמת הוסיף זה, ודרש כן במלת רוח. שלא אמר <b>'ויחי יעקב אביהם'</b>. ועשאו מענין רוח ה' אלוהים עלי (ישעיה סא א), ועתה ה' אלוהים שלחני ורוחו (שם מח טז), איש אשר רוח בו (במדבר כז יח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויזבח זבחים לאלהי אביו יצחק
id: 0146
nru: א
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 46
htm:
</b><blockquote>חייב אדם בכבוד אביו יותר מכבוד זקנו, לפיכך תלה ביצחק ולא באברהם, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו מספיק,</span></b> שהראוי לומר לאלהי אבותיו בלי שייחד אדם, כמו שאמר האלוהים אשר התהלכו אבותי לפניו אברהם ויצחק (להלן מח טו), ובתפלתו אמר אלהי אבי אברהם ואלהי אבי יצחק (לעיל לב י), או יאמר ויזבח זבחים לה' כמו שאומר באברהם (לעיל יב ז): ויבן מזבח לה'. ומה צורך לפרש בו יותר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הפסוק הזה יש בו סוד</span></b> יגלו לנו אותו שם בבראשית רבה (צד ה), כי כאשר בא יעקב לרדת מצרים ראה כי הגלות יתחיל בו ובזרעו, ופחד ממנו וזבח זבחים רבים לפחד אביו יצחק שלא תהא מדת הדין מתוחה כנגדו. ועשה זה בבאר שבע שהוא בית תפלה לאבותיו, ומשם נטל רשות בלכתו לחרן. ואמר הכתוב זבחים, להודיע שלא היו עולות כאבותיו, כי אברהם עולות הקריב. <br>
<b>ורבותינו אמרו (זבחים קטז א):</b> לא הקריבו בני נח שלמים, עולות הקריבו, ובנח כתוב מפורש (לעיל ח כ): ויעל עולות במזבח, אבל יעקב מפני פחד ה' הקריב שלמים להשלים אליו כל המדות, כמו שדרשו (תורת כהנים ויקרא טז א): שלמים שמטילין שלום בעולם. והנה הייתה תחלת כונתו במדת הגבורה שהיא הקרובה אליו, וזהו הטעם שהזכירו בבראשית רבה (צד ה): שחייב אדם בכבוד אביו יותר מכבוד זקנו, והוא הטעם שאמרו שם בלשון אחר בתחילה שואלין בשלום התלמיד ואחר כך שואלין בכבוד הרב:<br>
<br>
<b>וראיתי במדרשו של רבי נחוניא בן הקנה (ספר הבהיר קלה) בלשון הזה: <br>
</b><blockquote>וישבע יעקב בפחד אביו יצחק (לעיל לא נג), וכי יש אדם שנשבע כך באמונת פחד אביו, אלא עדיין לא נתן ליעקב כח ונשבע בכח שנתן לאביו, שנאמר וישבע יעקב בפחד אביו יצחק, ומאי ניהו הוא דכתיב ביה (מ'א יח לח): ותפול אש ה' ותאכל את העולה, וכתיב (דברים ד כד): כי ה' אלהיך אש אוכלה הוא וגו'. עד כאן במדרש. <br>
</blockquote><br>
ומדבריהם נלמוד שמפני כן לא אמר ויזבח זבחים לה', לפי שעתה כבר זכה יעקב בחלקו, שנאמר (מיכה ז כ): תתן אמת ליעקב חסד לאברהם אשר נשבעת לאבותינו מימי קדם, והוצרך לפרש עתה. והנה בזכות הקורבנות נראה אליו אלהי יצחק אביו במראות הלילה במדת הדין רפה, זהו שאמר אלוהים במראות הלילה, והוא מה שאמר אנכי האל אלהי אביך, כי הוא האל בית אל אשר אמר לו בחרן אנכי האל בית אל אשר משחת שם מצבה (לעיל לא יג), והוא אלהי אביך, הוא השם והיא המדה, והבטיחו שלא יירא במצרים כי יזכה בדינו ויגאל אחר הענוי, וזהו טעם ואנכי אעלך גם עלה:<br>
<br>
<b>וכתב הרב בפרק כז בחלק הראשון במורה הנבוכים: <br>
</b><blockquote>כי תרגום אנכי ארד עמך מצרימה ואנכי אעלך גם עלה, אנא איחות עמך ואנא אסקינך. <br>
</blockquote>ונפלא הרב בזה על דעת אונקלוס, ואמר כי אונקלוס שם כל מאודו להרחיק הגשמות בכל סיפור אשר בתורה, וכל אשר ימצא מאלו השמות המורים על מין ממיני התנועה, ישים ענין התנועה לכבוד נברא או לשמירה מהאל, ומתרגם וירד ה' (שמות יט כ): ואיתגלי ה', ארדה נא ואראה (לעיל יח כא): איתגלי כען ואיחזי, ואם כן למה תרגם כאן אנא איחות. ופירש הרב כי בעבור שאמר בתחלת הענין ויאמר אלוהים לישראל במראות הלילה, לא היה קשה לאונקלוס לספר המאמר כאשר נאמר במראות הלילה, כי הוא סיפור אמירה לא סיפור מעשה שהיה, כי יש הפרש גדול בין מה שיאמר בחלום או במראה הלילה, ובין מה שיאמר במחזה ובמראה, ובין מה שיאמר בדבר מוחלט, ויהי דבר ה' אלי לאמר, או ויאמר ה' אלי לאמר, אלו דבריו. <br>
<br>
<b>וכן אמר (הרמב'ם במו'נ א מז): <br>
</b><blockquote>שהרחיק אונקלוס השמיעה בכל מקום וישים פירושה הגעת הדבר ההוא לבורא או קבול תפלה, ויתרגם שמיע קדם ה' (לעיל כט לג), וקבלא אקביל קבילתיה (שמות כב כב):<br>
</blockquote><br>
<span id='red'>ואם כן הדבר כדברי הרב, למה יברח אונקלוס מן התנועה, וירחיק השמיעה גם כן, מיראתו שתורה על גשמות, ולא יברח מן האמירה והדבור ולא מן הקריאה בשום מקום בין בחלום בין במראה בין במאמר מוחלט, כי בכולם יתרגם ואמר ה', ומליל ה', וקרא ה' למשה, והיא גם היא תורה על גשמות, והיה לו לתרגם ויתאמר מן קדם ה', או ואמר יקרא דה', או ויתרעי ה', כפי הראוי בענין כמו שפירש הרב בדיבור ובאמירה (מו'נ א סד). ולמה ירחיק בשמיעה ולא ירחיק הראיה, שתרגם אותה וחזא ה':<br>
<br>
</span>ואשר אמר הרב (שם מז): כי יורה על ענין השגת שכל כאשר יורה על השגת העין, כל שכן שהוא זה בשמיעה, כי היא תאמר על ההשגה בשכל וברצון ברוב מקומות, כגון וישמע אברם לקול שרי (לעיל טז ב), שמע קול תחנוני (תהלים כח ב), גם כי תרבו תפלה אינני שומע (ישעיה א טו), הנה שמוע מזבח טוב (ש'א טו כב), והיה אם שמוע תשמע בקול ה' אלהיך (דברים כח א), וכן לב שומע (מ'א ג ט), וכן רובם:<br>
<br>
והנה אונקלוס לא היה לו לירא מן השמיעה שלא תורה רק על קבלת הדבר והרצון בו, ולא ברח מן הראיה בשום מקום, אבל תרגם אותה כפשוטה בכל מקום שהדבר מושג בראיה בלבד, אבל כאשר איננו מושג בראיה בלבד והוא צריך השגחה והתבוננות יתרגם כפי הראוי בו, כאשר אמר (לעיל כט לב): כי ראה ה' בעניי, ראה ראיתי את עני עמי (שמות ג ז), וירא אלוהים את בני ישראל (שם ב כה), שאין הראיה בהם שיראה את גופם אבל שישגיח בענינם וידע אותו, וזה דרכו בכל התורה, לא כטעם שעלה בדעת הרב ונשתבש בידו והשני מקומות האחרים שתרגם אותם (לעיל ו יב, כט לא): וחזא אליו ולא השלים אותו:<br>
<br>
ובלשון העברה כנה אונקלוס, ותרגם ויעבר ה' על פניו (שמות לד ו): ואעביר ה' שכינתיה על אפוהי, שיהיה הדבר העובר נברא לדעתו, ולא יזכיר לשון תנועה בבורא כפי מה שהזכיר הרב. ואם כן איך תרגם ה' אלהיך הוא עובר לפניך (דברים לא ג): ה' אלהיך הוא עבר קדמך, והנה זה מין תנועה בספור מעשה, ולא ירא ממנו אונקלוס. וכן בפסוק וירא ישראל את היד הגדולה (שמות יד לא): תרגם בו וחזא ישראל ית גבורתא ידא רבתא, נופל בו הגבורה מפני לשון אשר עשה, והשאיר בו ידא רבתא ולא היה ירא ומתפחד מן היד ולא יכנה אותה כלל, וכן נהג בתרגום כתובים באצבע אלוהים (שם לא יח): באצבעה דה'. <br>
<br>
ומה שתירץ בו הרב (במו'נ א סה): כי ישים אונקלוס האצבע כלי נברא אשר פתח הלוחות בחפץ הבורא, איננו אמת, כי הנה מימינו אש דת למו (דברים לג ב): כתב ימיניה, ולא פחד מן הימין הכותבת שתורה על גשמות, וכן מן האצבע. <br>
<br>
ועוד תרגם (שמות טו יב): ארימת ימינך, ואמר (שם פסוק ו): ימינך ה' תברת שנאה, ותרגם ידך החזקה (דברים ג כד): ית ידך תקיפא, ואמר (שם ד לד): בידא תקיפא ובאדרעא מרממא, וכן ותאחז במשפט ידי (שם לב מא): ותתקיף בדינא ידי, וכן תרגם (שם יא יב): תדירא עיני ה' אלהיך בה מרישא דשתא:<br>
<br>
והנה ביעקב כתוב בתחילת הענין ויחלום והנה סולם מוצב ארצה וגו' (לעיל כח יב), ופחד אונקלוס ממנו ותרגם והא יקרא דה' מעתד עלוהי, ולא תרגם והא ה', בעבור שהוא בחלום, ותרגם והנה אנכי עמך (שם טו): והא מימרי בסעדך, ולא אמר והא אנא עמך, כמו שתרגם אנא אחות עמך, ואף על פי שהוא ספור דבר, שנאמר בחלום כמוהו בשוה. ותרגם ואנכי אהיה עם פיך (שמות ד יב): ואנא אהי עם פומך, ואמר בויאמר כי אהיה עמך וזה לך האות (שם ג יב): ארי יהא מימרי עמך. ועוד נזהר אונקלוס בחלומות ותרגם ויבא אלוהים אל אבימלך בחלום הלילה (לעיל כ ג), ויבא אלוהים אל לבן בחלום (לעיל לא כד), ואתא מימר מן קדם ה'. ואם תאמר שחשש שלא תהא הביאה קודמת לחלום ויחשוב בה שהיא ממש, הנה בשלמה כתוב (מ'א ג ה): בגבעון נראה ה' אל שלמה בחלום הלילה, ותרגם אותו יונתן אתגלי ה' לשלמה. ואם הדבר נאמר בחלום, יספרו אותו כאשר נאמר בחלום ההוא, ואל יקשה עליהם אף על פי שהוא מאמר יורה על הגשמות, כי היותו בחלום יתרץ להם שאינו ממש. <br>
<br>
גם כן הדבר שיאמר כי הוא נראה בחלום ראוי שיספרו אותו באשר הוא, כי מה שנאמר בו שהוא בחלום הלילה, ילמד שאינו ממש אבל הוא חלום שנדמה לו ממנו כן. ואל תחשוב שהיה זה ליונתן בן עוזיאל מפני שלא יאמר בארמית לשון ראיה בחלומות, כי וארא בחלומי (לעיל מא כב): מתורגם וחזית, ובנבוכדנצר חזה הוית (דניאל ב לא):<br>
<br>
וכן תרגם אונקלוס לא עלינו תלונותיכם כי על ה' (שמות טז ח): אלהין על מימרא דה', ואין כאן יראה ופחד מן הגשמות, וכן וידבר העם באלוהים ובמשה (במדבר כא ה): ואתרעם עמא על מימרא דה', וכן ביני וביניכם (לעיל ט יב), בין אלוהים ובין כל נפש חיה (שם טז), בין מימרי ומימרא דה', וכיוצא בהן הרבה, וכן תרגם יצף ה' (שם לא מט): יסך מימרא דה', אלוהים עד (שם לא נ): מימרא דה' סהיד, ואין לו בהן יראת הגשמות, וגם אין למימרא ענין בכאן, שיאמר בו שיצפה ויעיד, וכן השבעה לי באלוהים (שם כא כג): קיים לי במימרא דה', ואין הנשבעים מזכירין אני נשבע במאמר אלוהים, וכיוצא באלו רבים לאונקלוס, וסודם ידוע למשכילים:<br>
וכן בלשון עמידה אמר הרב (במו'נ א כז): ששם יונתן בן עוזיאל כוונתו לפרש בו קיום, ולכך תרגם ועמדו רגליו (זכריה יד ד): ויתגלי בגבורתיה, וכן תרגם כל דבר עסק ותנועה גבורתא, והנה אונקלוס לא יתיירא מלשון עמידה, ותרגם הנני עומד לפניך שם על הצור (שמות יז ו): הא אנא קאים קדמך תמן על טינרא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ומה שאמר הרב (שם):</span></b> כי אונקלוס ישים ענין התנועה גלוי השכינה והראות כבוד נברא, הנה אונקלוס מן הכבוד יברח מלתת בו כלשונות האלה, ויתרגם וירא כבוד ה' אל כל העדה (במדבר טז יט): ואתגלי יקרא דה', כמו שיאמר ואתגלי ה' (שמות יט כ), ולא יתרגם ואיתחזי יקרא דה', וכן יתרגם במלאכים (שם ג ב): ואתגלי, ואם ידבר אונקלוס במלאכים ובכבוד נברא בעניני הגשמות כמו שאמר הרב (במו'נ א כו), היה ראוי שלא יתיירא מן הראיה שיראה האדם ויתרגם בהם ואתחזי, כמו שעשה כי ראיתי אלוהים פנים אל פנים (לעיל לב לא): ארי חזיתי מלאכא דה', וחס ושלום שיהיה הדבר הנקרא שכינה או כבוד נברא חוץ מהשם הנכבד יתברך כאשר חשב הרב כאן, ובפרקים רבים מספרו, והוא תרגם אם אין פניך הולכים (שמות לג טו): אם לית שכינתך מהלכא ביננא, ומשה לא יחפוץ בלכת עמו כבוד נברא חוץ מהשם הנכבד יתברך, שכבר אמר לו הקדוש ברוך הוא הנה מלאכי ילך לפניך (שם לב לד): ולא היה מתרצה בכך, אבל היה מבקש שילך עמו האל בעצמו ובכבודו (שם לג יד). <br>
<br>
וכן אחר ששמע השם בקולו ואמר לו, גם את הדבר הזה אשר דברת אעשה (שם יז), אמר משה ילך נא אדני בקרבנו (שם לד ט): תהך כען שכינתא דה' ביננא, וכן תרגם לא תוכל לראות את פני (שם לג כ): לא תוכל למחזי אפי שכינתי ארי לא יחזינני אינשא. ואמר יונתן בן עוזיאל (יחזקאל ג יב): בריך יקרא דה' מאתר בית שכינתיה, ואם הכבוד הזה ירצה בו הכתוב עצם הבורא ואמתו, ויהיה כמו הראני נא את כבודך (שמות לג יח), שפירש בו הרב כן (מו'נ א נג, סג), הנה הזכיר בו אתר ובית שכינתיה. <br>
<br>
ואם יאמר שהוא כבוד נברא כדעתו של הרב בפסוק וכבוד ה' מלא את המשכן (שמות מ לה): וזולתו, איך יקבעו בו ברוך, והמברך והמתפלל לכבוד נברא כעובד אלילים, ובדברי רבותינו דברים רבים יורו על שם השכינה שהוא האל יתברך:<br>
<br>
אבל הענינים האלה לאונקלוס ויונתן בן עוזיאל דברים ידועים בקבלה וסודם ליודעים חן. ובמעמד הר סיני יתרגם אונקלוס כל מלת אלוהים הנזכר בפרשה יקרא או מימרא דה', וכאשר תזכיר הפרשה השם המיוחד לא יאמר כן, והכל בהשגחה ובחכמה ממנו, ועוד אזכיר זה בעזרת השם יתברך (שמות כ יט). ומה שתרגם אונקלוס וידבר אלוהים את כל הדברים האלה (שם כ א): ומליל ה', טעמו בזה משום שנאמר פנים בפנים דבר ה' אל כל קהלכם (דברים ה ד, יט). <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
אבל מה שאמר כאן אנא אחות עמך, רצה לרמוז בו מה שאמרו (מכילתא שירה ג): גלו למצרים שכינה עמהם שנאמר אנכי ארד עמך מצרימה, גלו לעילם שכינה עמהם שנאמר (ירמיה מט לח): ושמתי כסאי בעילם, והנה האמירה והירידה שוים, כמו שפירשתי למעלה, ולא היה יכול לתרגם אלא כן בשום פנים כאשר רמזתי (ריש פסקא זו). אבל שם ביעקב לא יתכן לתרגם והא אנא עמך, בעבור כי שם כתוב והנה ה' נצב עליו (לעיל כח יג). <b><span id='katom'>והמשכיל יבין</span></b>. <br>
<br>
ומפני שמצא אונקלוס שאינו כפשוטו ממש, ברח ממנו ועשאו ענין עזר בלבד ואמר מימרי בסעדך. ולא אמר מימרי עמך, כמו שאמר במשה (שמות ג יב). והאל יראנו מתורתו נפלאות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר יעקב יעקב
id: 0146
nru: ב
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 46
htm:
</b>אחר שאמר לו השם לא יקרא שמך עוד יעקב כי אם ישראל יהיה שמך, היה ראוי שיקראנו בשם הנכבד ההוא. וכן הוא נזכר בפרשה הזאת שלשה פעמים, אבל קראו יעקב לרמוז כי עתה לא ישור עם אלוהים ועם אנשים ויוכל, אבל יהיה בבית עבדים עד שיעלנו גם עלה, כי מעתה הגלות תתחיל בו. וזה טעם ואלה שמות בני ישראל הבאים מצרימה יעקב ובניו (פסוק ח), כי בשם בני ישראל יבאו שמה, כי יפרו הבנים וירבו ויגדל שמם וכבודם, אבל יעקב הוא עתה ברדתו שם:<br>
והזכיר הכתוב ער ואונן עם שמות בני ישראל הבאים מצרימה, לסוד ידוע מדברינו שכתבנו כבר (לעיל לח ח). ו<b><span id='katom'>המשכיל יבין זה</span></b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וטעם כל הפסוק,</span></b> וכן הזכירם בפקודים (במדבר כו יט - כ): בני יהודה ער ואונן וימת ער ואונן בארץ כנען, ויהיו בני יהודה למשפחותם. ובדברי הימים (א ב ג - ד): מנאם במספר, אמר בני יהודה ער ואונן ושלה, שלושה נולד לו מבת שוע הכנענית, ותמר כלתו ילדה לו את פרץ ואת זרח כל בני יהודה חמשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובנות בניו
id: 0146
nru: ז
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 46
htm:
</b><blockquote>שרח בת אשר ויוכבד בת לוי, <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
</blockquote>ומה ירבה בבנותיו. אבל דרך הכתוב כשידבר ביחוסי הרבים יאמר ביחיד לשון רבים, ובני דן חושים (להלן פסוק כג), ובני פלוא אליאב (במדבר כו ח), וכן בנותיו, דינה, ובנות בניו, סרח בת אשר. אבל יוכבד לא יזכירנה הכתוב כמו שאמר כל נפש ששים ושש, אבל ירמוז אליה כדעת רבותינו (ב'ב קכג א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שלשים ושלש
id: 0146
nru: טו
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 46
htm:
</b>ובפרטן אי אתה מוצא אלא שלשים ושתים, אלא זו יוכבד שנולדה בכניסתן לעיר, שנאמר (במדבר כו נט): אשר ילדה אותה ללוי במצרים, לידתה במצרים ואין הורתה במצרים, זו היא שיטת רבותינו (סוטה יב א):<br>
<br>
<b>ורבי אברהם השיב ואמר: <br>
<span id='red'></span></b>כי זה תימה, אם כן למה לא הזכיר הכתוב הפלא שנעשה עמה שהולידה משה והיא בת מאה ושלשים שנה, ולמה הזכיר דבר שרה שהייתה בת תשעים. <br>
ולא די לנו זה הצער עד שעשו הפייטנים פיוטים ביום שמחת תורה יוכבד אמי אחרי התנחמי, והנה היא בת מאתים וחמשים שנה. וכי אחיה השילוני חיה כך וכך שנים, דרך הגדה, או דברי יחיד, אלו דבריו:<br>
<b><span id='katom'>והנה פן יהיה חכם בעיניו בסתירת דברי רבותינו, אני צריך לענות אליו. ואומר:</span></b> כי על כל פנים יהיה בדבר יוכבד פלא גדול מן הנסים הנסתרים שהם יסוד התורה, כי היא בת לוי עצמו, לא מתיחסת אליו, כמו שכתוב (במדבר כו נט): אשר ילדה אותה ללוי במצרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד כתוב </span></b>(שמות ו כ): את יוכבד דודתו. והנה אם נאמר כי הוליד אותה בבחרותו כאשר הוליד כל בניו, והייתה לידתה אחר רדתו למצרים מעט, הנה היא בלדת משה זקנה מאד כמנין שאמרו רבותינו או קרוב לו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואם נאמר </span></b>שנולדה לו אחר שבתו במצרים ימים רבים, והנה נחשוב שהוליד אותה אחר רדתו למצרים חמשים ושבע שנה, והוא יהיה בן מאה שנה, כי ברדתו היה בן מ'ג שנים, והנה יהיו בזה שני פלאים, שיהיה הוא זקן כאברהם אשר הזכיר הכתוב (לעיל יז יז): הלבן מאה שנה יולד, וכתיב (לעיל יח יב): ואדני זקן, ותהיה היא זקנה בלדת משה בת ע'ג, ואם נאחר עוד לידתה לסוף ימי לוי, הנה יהיה פלא גדול משל אברהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל אומר לך דבר</span></b> שהוא אמת וברור בתורה, כי הנסים הנעשים על ידי נביא שיתנבא כן מתחילה או מלאך נגלה במלאכות השם יזכירם הכתוב, והנעשים מאליהן לעזור צדיק או להכרית רשע לא יזכירו בתורה או בנביאים, וזהו זהב רותח יוצק בפי החכם הזה ממה שהשיב על רבותינו בענין פינחס (במדבר כה יב): וזולתו במקומות הרבה, ולמה יזכירם הכתוב, כל יסודות התורה בנסים נסתרים הם. ועם התורה אין בכל ענינו רק נסים לא טבע ומנהג, שהרי יעודי התורה כולם אותות ומופתים, כי לא יכרת וימות בטבע הבא על אחת מן העריות או האוכל חלב, ולא יהיו השמים כברזל בטבעם מפני זרענו בשנה השביעית, וכן כל יעודי התורה בטובות ההן וכל הצלחת הצדיקים בצדקתם, וכל תפלות דוד מלכנו וכל תפלותינו נסים ונפלאות, אלא שאין בהם שנוי מפורסם בטבעו של עולם כאשר הזכרתי זה כבר (לעיל יז א), ועוד אפרשנו בעזרת השם (שמות ו ב, ויקרא כו יא):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה אתן לך עד נאמן על מה שאמרתי.</span></b> ידענו, כי מעת בוא ישראל לארץ עד לדת אדונינו דוד היה כשלש מאות ושבעים שנה. והימים יתחלקו לארבעה דורות, שלמון ובועז ועובד וישי, ויגיע לכל אחד מהם צ'ג שנה, והנה כלם זקנים קרוב לאברהם, והיו מולידים כל אחד בשנת מותו שלא כדרך כל הארץ, כי אין החיים בזמנם מאה שנה. ואם הוליד אחד מהם בבחרותו כמנהג, יהיו האחרים זקנים מאד יותר מאברהם, ויהי בהם הפלא גדול יותר מאד, כי ימי האדם בדור אברהם ארוכים, ובשנות דוד חזרו למחציתם:<br>
ואולי חיו יותר, כי אפשר שהיו לשלמון ימים רבים בבואם לארץ, ולכן נתנו אנשי הקבלה והם חכמי אמת לעובד ימים רבים, והוא נס נסתר נעשה לאבי המלוכה בן הצדקת הבאה לחסות תחת כנפי השכינה. וכן יזכירו באמו ארך ימים רבים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכבר פרשתי </span></b>כי הפלא באברהם איננו כאשר יחשוב החכם הנזכר וזולתו מבעלי המקרא, כי אברהם הוליד את יצחק טרם מותו שבעים וחמש שנה, והנה לא עברו עליו שני חלקים בימיו, והאנשים בכל דור אין הזקנה בהם עד עבור עליהם שלשת חלקי ימותם, כאשר יחשבו הרופאים הילדות והבחרות והאישות והזקנה. ובדורות האלה אשר הימים בהם כשבעים שנה לא יחשבו לו הרופאים זוקן עד אחר ששים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>כי אברהם הוליד בנים רבים אחרי ארבעים שנה מלדת יצחק, ויהיה הפלא כפלי כפלים. ואם נאמר שהחזירו האל לימי בחורותיו יקשה עליו, כי לא הזכיר הכתוב הפלא הגדול הזה, והוא נס גלוי ומפורסם בהפך מן הטבע:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ומן הידוע </span></b>כי האנשים בדור הזה, מהם שיולידו בזקנתם עד מלאת שבעים שנה או שמונים שנה ויותר, כפי התקומם בהם הלחות לפי טבעם. וגם הנשים אין להם זמן, וכל עוד היות להן האורח תלדנה, רק התימה באברהם ושרה כאשר פירשתי שם, מפני שלא הולידו בנעוריהם ועתה הולידו זה מזה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>בשרה היה פלא כי חדל ממנה ארח כנשים ואחרי כן לא תלדנה:<br>
והנה אם יהיו ימי יוכבד כימי אביה, ותתקיים בה הלחות עד קרוב לזקנתה כמשפט הנשים, איננו פלא אם תוליד בזמן אשר נתנו לה רבותינו, מפני שרצה האלוהים לגאול את ישראל על ידי האחים האלה ולא הגיע הקץ, איחר לידתם ימים רבים עד כי זקנה אמם. ולא יפלא מה' דבר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(יח - יט): אלה בני זלפה וגו'. בני רחל אשת יעקב וגו' - <br>
</span></b>דרך הכתוב למנות בני הגבירות יחד בתחילה, כמו שאמר בסדר וישלח יעקב (לעיל לה כג - כו): ובסדר ואלה שמות בני ישראל (שמות א ב - ד), או למנותם כתולדותם הבכור כבכורתו והצעיר כצעירתו כאשר עשה בברכתם בסדר ויחי יעקב, אבל בכאן מפני שבא למנות מספרם כי בשבעים נפש ירדו מצרימה, הקדים המרובה בנפשות, ולכך הזכיר רחל בתוך הלחינות והוצרך להזכירה בכבוד, ואמר אשת יעקב, כאשר הזכרתי למעלה (לא לג, מד כז):<br>
<br>
<b>(כו): כתב - רבנו שלמה: <br>
</b><blockquote>ולדברי האומר תאומות נולדו עם השבטים, צריכים אנו לומר שמתו קודם ירידתם למצרים שהרי לא נמנו כאן.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>ואין צריך לזה,</span> שהרי אמרו (ב'ר פד כא): <br>
</b><blockquote>רבי יהודה אומר לאחיותיהם נשאו השבטים, והנה היו אלה התאומות נשי בניו, והכתוב אמר עליהן, מלבד נשי בני יעקב. <br>
</blockquote><br>
ורבי יהודה מזה הכתוב אמר כן, כי מה טעם לאמר מלבד נשי בני יעקב הכנעניות, אחרי שאמר יוצאי ירכו, רק בעבור נשי בניו גם הן מיוצאי ירכו יאמר כן, אבל לא פרסם אותן בכאן כאשר לא הזכירן בעת לדתן עם השבטים. ועוד, כי לא הזכיר הנה רק אשר יולידו ויתרבו במצרים, להודיע הנס הגדול הנעשה ברבוי העצום אשר רבו במצרים, והם בזה שבעים נפש, ונשיהם לא ימנו כי האיש עם אשתו הוא אחד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא אליו
id: 0146
nru: כט
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 46
htm:
</b><blockquote>יוסף נראה אל אביו. ויבך על צואריו עוד, לשון הרביית בכיה, אבל יעקב לא נפל על צואר יוסף בנו ולא נשקו, ואמרו רבותינו שהיה קורא קריאת שמע, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
ולא ידעתי טעם <b>'בוירא אליו'</b>, כי בידוע שנתראו כאשר נפל על צוארו. ועוד, כי איננו דרך כבוד שיפול יוסף על צוארי אביו אבל שישתחוה לו או שינשק ידיו, ככתוב (להלן מח יב): ויוצא יוסף אותם מעם ברכיו וישתחו לאפיו, והשעה הזו ראויה יותר להשתחות לו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן</span></b> כל <b>'עוד'</b> בכתוב תוספת על עיקר הוא, איננו כמו הרבה, לא על איש ישים עוד (איוב לד כג), שישים עליו כפי חטאיו ולא יותר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי כבר היו עיני ישראל כבדים קצת מזוקן, וכשבא יוסף במרכבת המשנה ועל פניו המצנפת כדרך מלכי מצרים, לא היה ניכר לאביו וגם אחיו לא הכירוהו, לפיכך הזכיר הכתוב כי כאשר נתראה אל אביו שהביט בו והכירו נפל אביו על צוארו ובכה עליו עוד, כאשר יבכה עליו תמיד עד היום הזה כשלא ראהו. ואחר כך אמר אמותה הפעם אחרי ראותי את פניך:<br>
ודבר ידוע הוא מי דמעתו מצויה, אם האב הזקן המוצא את בנו חי לאחר היאוש והאבל, או הבן הבכור המולך. ואל תחוש בעבור אמרו ויאמר ישראל, כי ממנו ידבר ויחזור ויזכיר שמו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן </span></b>(לעיל מא מח - נ): ויקבוץ את כל אוכל שבע שנים וגו' וליוסף יולד שני בנים. וכן במקומות רבים תמיד בתורה ובמקרא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לגור בארץ באנו כי אין מרעה לצאן אשר לעבדיך
id: 0147
nru: ד
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b><b><span id='katom'>אני תמה בטעם הזה</span></b> שאמרו לו, כי גם במצרים אין מרעה כי כבד הרעב בארץ מצרים כמו בארץ כנען או יותר, כי עליה הייתה עיקר הגזירה. ואולי אמרו כי בארץ כנען מפני כובד הרעב יאכלו האנשים עשב השדה ולא ישאירו מחיה לבהמה, אבל בארץ מצרים יש בה שבר יחיו בה האנשים ותשאר בה מרעה מעט. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה בארץ מצרים מרעה מעט באחו מפני היאורים והאגמים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אביך ואחיך באו אליך
id: 0147
nru: ה
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b>הכנסת דברים, כאומר הנה שמעתי כי אביך ואחיך באו וארץ מצרים לפניך היא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שיאמר, אביך ואחיך אליך באו, לשמע כבודך, ועליך השליכו יהבם. ראה שתעשה עמהם טובה כי עליך הדבר, ויש לאל ידך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויברך יעקב את פרעה
id: 0147
nru: ז
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b><blockquote>היא שאלת שלום כדרך כל הנראין לפני מלכים לפרקים,<b> לשון רש'י.<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נראה כן,</span></b> שאין מדרך מוסר המלוכה שישאל אדם בשלום המלך, וכמו שאמרו (שבת פט א): כלום יש עבד שנותן שלום לרבו. אבל היה ברכה ממש, שדרך הזקנים והחסידים הבאים לפני המלכים לברך אותם בעושר ונכסים וכבוד והתנשא מלכותם, וכענין שאמר הכתוב (מ'א א לא): יחי אדוני המלך דוד לעולם. ובצאתו מלפניו חזר וברך אותו ליטול רשות מלפניו.<br>
<br>
<b>ואמרו רבותינו (תנחומא נשא כו): <br>
</b><blockquote>שיעלה נילוס לרגלו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : מעט ורעים היו ימי שני חיי
id: 0147
nru: ט
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b><b><span id='katom'>לא ידעתי טעם </span></b>הזקן אבינו, מה מוסר הוא שיתאונן אל המלך, ומה טעם לאמר ולא השיגו את ימי שני חיי אבותי, כי אולי עוד ישיגם ויחיה יותר מהם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה לי </span></b>כי יעקב אבינו זרקה בו שיבה והיה נראה זקן מאד, ופרעה תמה על זקנותו כי אין רוב אנשי זמנו מאריכים ימים כל כך, שכבר קצרו שנותם, ולכן שאל לו כמה ימי שני חייך, כי לא ראיתי כמותך זקן בכל מלכותי, אז ענה יעקב כי ימיו שלשים ומאת שנה, ואל יתמה בהם כי מעט הם כנגד שנות אבותיו שחיו יותר, אבל מפני היותם רעים בעמל ואנחה זרקה בו שיבה ונראה זקן מאד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויושב יוסף ויתן להם אחזה וגו'
id: 0147
nru: יא
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b>שהושיב אותם במיטב הארץ ובאחוזה שנתן להם, כי לא רצה שיהיו כגרים בארץ וקנה להם בתים, ונחלת שדה וכרם נתן להם, וזה מרשות פרעה כי הם אמרו לגור בארץ באנו, לא לדור, וכשיעבור הרעב נשוב לארצנו, ופרעה אמר ליוסף, הושב את אביך, שיושיבם כאנשי הארץ התושבים בארץ גשן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וילקט יוסף את כל הכסף וגו'
id: 0147
nru: יד
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b>סיפר הכתוב זה וגמר הענין בכל הפרשה להודיע מעלות יוסף בחכמה בתבונה ובדעת, וכי היה איש אמונים שהביא כל הכסף בית פרעה, ולא עשה לעצמו אוצרות כסף ומטמוני מסתרים בארץ מצרים או לשלחו לארץ כנען, אבל נתן למלך הבוטח בו כל הכסף וקנה לו את האדמה גם הגופות, ומצא בזה חן גם כן בעיני העם כי השם הוא המצליח את יראיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויתם הכסף מארץ מצרים ומארץ כנען ויבאו כל מצרים אל יוסף וגו'
id: 0147
nru: טו
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b>והזכיר כי תם הכסף מארץ כנען, בעבור כי מצרים בבואם אל יוסף יזכירו לו זה, כי אמרו אחרי שתם הכסף גם מארץ כנען ולא יבאו עוד אליך לשבור, למה נמות נגדך כי אפס כסף ותמיתנו חנם ותשאר התבואה בידך ואין קונה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבאו אליו בשנה השנית
id: 0147
nru: יח
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b><blockquote>לשני הרעב, ואף על פי שאמר יוסף ועוד חמש שנים אשר אין חריש וקציר (לעיל מה ו), מכיון שבא יעקב למצרים באתה ברכה לרגלו והתחילו לזרוע וכלה הרעב, וכן שנינו בתוספתא דסוטה (י ג),<b> לשון רש'י.</b></blockquote><br>
 <br>
<b>וכך הוזכר בבראשית רבה (פט יא):<br>
</b><blockquote>אמר רבי יוסי ברבי חנינא: שתי שנים עשה רעב, כיון שירד יעקב אבינו למצרים כלה הרעב, ואימתי חזרו בימי יחזקאל וכו':<br>
</blockquote>ואם כן לא נתקיימו דברי יוסף כפתרונו ויבא הענין לחשוד אותו בחכמתו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי נאמר</span></b> שהיה הרעב בארץ כנען כדבר יוסף, אבל במצרים ירד יעקב אבינו אל היאור לעיני פרעה ולעיני כל מצרים וראו כל עמו שעלה נילוס לקראתו, וידעו כי ברכת ה' היא לרגלי הנביא. ואם כן יהיה ויכלכל יוסף את אביו ואת אחיו לחם לפי הטף בשאר שני השבע וכל ימי חיות אביו, כי גם אחרי מות אביו אמר אנכי אכלכל אתכם ואת טפכם (להלן נ כא). ועם כל זה אני תמה שאם כן לא היה החלום אמת, כי הראו לו את הגזרה ולא הענין הנהיה והנעשה בהם:<br>
<b>וראיתי שם בתוספתא דסוטה: <br>
</b><blockquote>אמר רבי יוסי: כיון שמת יעקב אבינו חזר הרעב לישנו וכו'. <br>
</blockquote><br>
<b>ועוד שנינו בספרי (עקב לח): <br>
</b><blockquote><b>ויברך יעקב את פרעה,</b> במה ברכו? שנמנע שני הרעב, אף על פי כן שלמו אחר מיתתו, שנאמר: ועתה אל תיראו אנכי אכלכל אתכם, מה כלכול האמור להלן (פרק מה יא): בשני רעבון הכתוב מדבר, אף כלכול האמור כאן בשני רעבון הכתוב מדבר. <br>
<b>רבי שמעון אומר:</b> אין זה קידוש השם שדברי צדיקים קיימין בחייהם וניטלין לאחר מיתתן. <br>
<b>אמר רבי אלעזר ברבי שמעון:</b> רואה אני את דברי רבי יוסי מדברי אבא, שזה קידוש השם שכל זמן שהצדיקים בעולם ברכה בעולם, נסתלקו מן העולם נסתלקה ברכה מן העולם, עד כאן. והנה השלים הרעב חמש השנים הנותרות:<br>
<br>
</blockquote><b>ודעת רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>שהיו אלו שתי השנים לאחר בוא יעקב למצרים, וכך כתב, מצינו בדרש כי נסתלק הרעב בזכות יעקב, גם יתכן שהיה רעב שלש שנים ולא היה כמו ד' שעברו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דבריו נכונים כלל,</span></b> כי מספר החלום ושברו ישוה כל השבע שנים, ואילו היה כן יזכיר הכתוב ענינם של השנים האלה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על דרך הפשט </span></b>לקט יוסף את כל הכסף הנמצא בארץ מצרים ובארץ כנען בחמש שנים והביא אותו אל פרעה, כי איך יתכן שיתום הכסף והמקנה בשנה אחת, אבל הכסף הספיק להם כל חמש שנים כי כן הדבר במנהגו של עולם, ובעבור שלא נתחדש ונשתנה דבר אחד בכל אלה השנים לא ספר בהם הכתוב רק וילקט יוסף את כל הכסף וגו', ואחרי שתם הכסף ספר שבאו אל יוסף, והיה זה בשנה הששית, ונתן להם במקניהם לחם, רק נהלם בו שיאכלו לפי חיותם ולא לשבעה, ותתם השנה ההיא אשר נדר להם לנהלם בלחם בכל מקניהם, והיא השנה הששית, ויבאו אליו בשנה השנית לה ואמרו לו שיקנה אותם ואת אדמתם בלחם שיאכילם בשנה הזאת השביעית, ואחר שתהיה הארץ לפרעה יתן להם זרע שלא תשם האדמה, כי ידעו כי כלו שבע שני הרעב ויהיה להם זרע וקציר. וזה טעם ויכלכל יוסף לחם לפי הטף, שנתן להם בשנות הרעב כדי צרכם לחם, כי לפי הטף ירמוז כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קנה אתנו ואת אדמתנו
id: 0147
nru: יט
pch: וייגש
lvr: C0144
prk: 47
htm:
</b>הנה אמרו לו שגם גופם יקנה לעבדים לפרעה, וכן אמר הן קניתי אתכם היום ואת אדמתכם, אבל אמר ויקן יוסף את כל אדמת מצרים לפרעה כי מכרו מצרים איש שדהו, ולא אמר שיקנה גופם רק האדמה:<br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כי הם אמרו לו שיקנה אותם לעבדים עושי מלאכת המלך כרצונו, והוא לא רצה רק לקנות את האדמה, והתנה עמהם שיעבדו אותה לעולם ויהיו בה אריסי בתי אבות לפרעה, ואחרי כן אמר להם הן קניתי אתכם היום ואת אדמתכם לפרעה, לא לעבדים כאשר אמרתם לי, רק עם האדמה תהיו לו, והנה ראוי שיטול המלך שהוא אדון הקרקע ארבע הידות ואתם החמישית, אבל אני אתחסד עמכם שתטלו אתם חלק בעל הקרקע ופרעה יטול החלק הראוי לאריס, אבל תהיו קנוים לו שלא תוכלו לעזוב את השדות. וזה טעם מה שנדרו לו והאדמה לא תשם, שלא תשם לעולם. ולכך אמרו לו נמצא חן בעיני אדוני, שהקלת עלינו ליטול ארבע הידות שנוכל לחיות בהם, והיינו עבדים לפרעה, כאשר נדרנו שנעבוד את האדמה לרצונו:<br>
<br>
<b><span id='pink'> <br>
(כח): ויחי יעקב בארץ מצרים שבע עשרה שנה - <br>
</span></b>כבר הזכרתי (לעיל מג יד): כי רדת יעקב למצרים הוא גלותינו היום ביד החיה הרביעית (דניאל ז ז): רומי הרשעה, כי בני יעקב הם עצמם סבבו רדתם שם במכירת יוסף אחיהם, ויעקב ירד שם מפני הרעב, וחשב להנצל עם בנו בבית אוהב לו, כי פרעה אוהב את יוסף וכבן לו, והיו סבורים לעלות משם ככלות הרעב מארץ כנען, כמו שאמרו (לעיל מז ד): לגור בארץ באנו כי אין מרעה לצאן אשר לעבדיך כי כבד הרעב בארץ כנען. והנה לא עלו, אבל ארך עליהם הגלות, ומת שם ועלו עצמותיו, וזקני פרעה ושריו העלוהו, ועשו עמו אבל כבד:<br>
<br>
וכן אנחנו עם רומי ואדום. אחינו הסיבונו ביאתינו בידם, כי כרתו ברית עם הרומיים. ואגריפס המלך האחרון לבית שני ברח אליהם לעזרה, ומפני הרעב נלכדו אנשי ירושלים, והגלות ארך עלינו מאד, לא נודע קצו כשאר הגליות. ואנחנו בו כמתים אומרים יבשו עצמותינו נגזרנו לנו, ויעלו אותנו מכל העמים מנחה לה', ויהיה להם אבל כבד בראותם כבודנו. ואנחנו נראה בנקמת ה', יקימנו ונחיה לפניו:<br>
<b><span id='pink'><br>
(כט): ויקרבו ימי ישראל למות - <br>
</span></b>פתרונו, כאשר קרבו ימי ישראל למות קרא לבנו ליוסף, והוא בשנה האחרונה לימיו. וענינו, כי הרגיש בעצמו אפיסת הכחות ויתרון החולשה, ואיננו חולה, אבל ידע כי לא יאריך ימים, ולכן קרא לבנו ליוסף. ואחרי שוב יוסף למצרים חלה, והוגד ליוסף, ובא לפניו עם שני בניו כדי שיברכם. וכן ויקרבו ימי דוד למות (מ'א ב א), ושם (שם פסוק ב): נאמר אנכי הולך בדרך כל הארץ, כי ידע בנפשו כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומולדתך אשר הולדת אחריהם
id: 0148
nru: ו
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 48
htm:
</b><blockquote>אם תוליד עוד בנים לא יהיו במנין בני אלא בתוך שבטי אפרים ומנשה יהיו נכללין, ולא יהא להם שם כשאר השבטים לענין הנחלה. ואף על פי שנתחלקה ארץ ישראל למנין גולגלותם, כדכתיב לרב תרבה נחלתו, וכל איש נטל בשוה, חוץ מן הבכורות, מכל מקום לא נקראו שבטים אלא אלו, לשון רש'י:<br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה איננו נכון,</span></b> שאם כן אין הבכורה ליוסף אלא לענין הכבוד בלבד שיקראו בניו שבטים, והכתוב אומר בנחלתם. ובגמרא אמרו לנחלה הקשתים לראובן ושמעון ולא לדבר אחר וכו', כדאיתא בהוריות (ו א). והזכירו רבותינו בכל מקום (ב'ב קכג א): שהיה יוסף בכור לנחלה וירש פי שנים כאחד כמשפט כל בכור, ולא הייתה בכורתו להקרא שבטים בלבד כדברי הרב. ומזה נלמוד עוד שלא חלקו הארץ לכל שבטי ישראל לגולגלותם, שאם כן מה הבכורה הזאת בירושה. ואם נאמר שנתנו לכל אחד ואחד מבני יוסף פי שנים כאחד מכל אישי שאר השבטים, לא הוזכר זה בכתוב כלל, ולא מצינו ביעקב שיתן בכורה ליוסף אלא שאמר בכאן כראובן ושמעון יהיו לי, ומזה אמר הכתוב (דהי'א ה א): נתנה בכורתו לבני יוסף בן ישראל, אם כן היו לגמרי כשני שבטים והיא בכורתו, וכך הם דברי חכמים בכל מקום (ב'ב קכג א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הענין איננו כלל כמו שאמר הרב,</span></b> שארץ ישראל לשבטים נתחלקה, שנים עשר חלקים שוים עשו ממנה, ונטל שבט שמעון הממועט שבהם כשבט יהודה שמרובה באוכלוסין, ונטלו אפרים ומנשה כראובן ושמעון בשוה. וכך העלו בגמרא פרק יש נוחלין (שם). וכתוב (יחזקאל מז יג): תתנחלו בארץ לשנים עשר שבטי ישראל יוסף חבלים. <br>
<br>
<b>וכן אמר אונקלוס (להלן מט כב): <br>
</b><blockquote>תרין שבטין יפקון מבנוהי יקבלון חולקא ואחסנתא, <br>
</blockquote>שיהיו שוים בקבלת הנחלה, וטעם חולקא, חלק בכור, ואחסנתא, ירושת הפשוט. <br>
ומה שאמר הכתוב (במדבר כו נד): לרב תרבה נחלתו ולמעט תמעיט, לענין בתי אבות הנזכרים בפרשה דבר הכתוב, שהשבט מחלק חלקו לבתי אבות של יוצאי מצרים, ובית אב מרובה נותנין לו חלק גדול ובית אב ממועט נותנין לו חלק קטן, ומתים יורשים החיים כמפורש בספרי (פנחס קלב), ורש'י הזכירו בפרשת פנחס (במדבר כו נה):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והכלל בענין יוסף</span></b> שהיה בכור לנחלה, ואם חלקו ישראל הארץ לשבטים כמוזכר בגמרא (ב'ב קכא ב): נתנו לו כראובן ושמעון בשוה. ואם אולי נאמר שחלקוהו לגולגלותם, כנגלה מן הכתוב, נתנו להם כפלים במספרם. חלק פשוט כדין שאר האנשים, וחלק שני בכורה. ויהיה טעם כראובן ושמעון, כפלים במספרם, אבל שיהיה יוסף כשאר השבטים בנחלה, ותהיה הבכורה להקרא שני שבטים, כמאמר הרב, זה דבר שאי אפשר בשום פנים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואקברה שם
id: 0148
nru: ז
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 48
htm:
כתוב בפירוש רש'י: <br>
</b><blockquote>ולא הולכתיה אפילו לבית לחם להכניסה לארץ. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי מהו,</span></b> <br>
<span id='red'>וכי בחוצה לארץ נקברה חס ושלום, שהרי בארץ מתה ושם נקברה, כמו שנאמר כאן בפרשה, מתה עלי רחל בארץ כנען, ושם כתוב עוד מפורש (לעיל לה ו): ויבא יעקב לוזה אשר בארץ כנען היא בית אל, וכתיב (שם פסוק טז): ויסעו מבית אל ויהי עוד כברת הארץ לבא אפרתה, ומתה בדרך בין בית אל ובין בית לחם אפרתה בארץ ישראל:<br>
<br>
</span><b><span id='pink'>ואקברה שם - <br>
</span></b><blockquote>וידעתי שיש בלבבך עלי. אבל דע לך שעל פי הדיבור קברתיה שם שתהא לעזרה לבניה כשיגלם נובזראדן והיו עוברים דרך שם יצתה על קברה ובקשה רחמים עליהם, שנאמר (ירמיה לא יד): קול ברמה נשמע רחל מבכה על בניה, והקב'ה משיבה יש שכר לפעולתך וגו' ושבו בנים לגבולם, לשון רש'י:<br>
</blockquote>וצריך על כל פנים שיהיה רמז במקרא לטעם הזה שאמר באגדה זו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ושמא</span></b> זהו מה שאמר הכתוב מתה עלי רחל בדרך, ואקברה שם בדרך, כלומר בדרך אשר יעברו בה בניה מתה ושם קברתיה לטובתם, כי היא לא מתה בדרך רק ברמה שהיא עיר בארץ בנימין ושם נקברה, אבל בדרך של עתיד מתה, והכתוב לא יפרש בעתידות רק ירמוז בהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> גם כן אמר לו כן כמתנצל, שלא יחר ליוסף בראות חפצו בקבורת המערה על שלא קבר אמו שם, וכאשר קבר שם את לאה, ולכך אמר לו כי מתה בארץ כנען ולא נקברה בחוצה לארץ כאשר תהיה קבורת מצרים ליעקב, ומתה בדרך בפתע פתאום ולא יכול לקברה שם, כי איך יעזוב את בניו ואת מקנהו בדרך וילך מהרה עמה למערת המכפלה, ואיה הרופאים והרפואות לחנט אותה. וזה טעם <b>'עלי'</b>. ואף על פי שמערת המכפלה אינה רחוקה משם רק כחצי יום, היה יעקב כבד מאד במקנה הגדול ובני בית ולא יגיעו שם רק בימים רבים, וכן עשה בדרך ההוא ימים רבים עד בואו אל אביו. ושנו חכמים (מו'ק כז א): ולא של נשים לעולם מפני הכבוד:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואני סבור</span></b> שהיו אלו דברי התנצלות, וגם יוסף יודע שמתה בדרך ונקברה בארץ, וכבוד עשה לה במותה, אבל הכוונה ליעקב שלא הוליך אותה למערה כדי שלא יקבור שם שתי אחיות, כי יבוש מאבותיו, ולאה היא הנשאת לו ראשונה בהיתר, ורחל באהבתו אותה בנדר אשר נדר לה לקחה:<br>
<br>
<b>(ט): אשר נתן לי אלוהים בזה - <br>
</b>לא היה יוסף צריך להודיע לאביו כי במצרים נולדו לו, שהרי כשפירש ממנו לא היה לו אשה ובנים, והוא אמר לו כבר שני בניך הנולדים לך בארץ מצרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה לי</span></b> כי פירוש <b>'בזה'</b>, בענין הזה שאמרת, שנתנם לי השם קודם בואך אלי מצרימה, והם אשר אמרת עליהם שהם לך, וכן ובזה הנערה באה אל המלך (אסתר ב יג):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמר נתן לי אלוהים - <br>
</span></b>שעשה לי השם נסים עד שנתן לי המלך האשה והיו לי הבנים האלה ממנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויברך את יוסף ויאמר
id: 0148
nru: טו
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 48
htm:
</b>הטעם, כי לברך את יוסף באהבתו אותו ברך את בניו. ויגיד כי לא היה ליוסף זרע אחר, והייתה כל ברכתו בברכת אלה הנערים. או שיקראו שאר בניו על שם אחיהם ומברכתם יבורכו גם הם,<b><span id='katom'> והוא הנכון בעיני,</span></b> כי הנביא אומר ומולדתך אשר הולדת אחריהם לך יהיו, ודברו לא יהיה לריק, אבל הוליד אחרי כן בנים <b>כדעת אונקלוס שאמר</b>: <br>
<blockquote>ובנין דתוליד בתריהון, <br>
</blockquote>ויהיה אשר הולדת עבר במקום עתיד, כמו אשר לקחתי מיד האמורי, ורבים מלבדו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>כי על דרך הפשט יראה</span></b> שכבר היו לו בנים שהוליד אחרי בואו אליו מצרימה ממה שהוצרך להאריך, ולא אמר <b>'ועתה שני בניך הנולדים לך אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי ומולדתך אשר תוליד לך יהיו'</b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם</span></b> מה שאמר (לעיל מא נ): וליוסף יולד שני בנים בטרם תבא שנת הרעב, כי אחרי הרעב נולדו לו עוד בנים אחרים, והכתוב לא יזכיר אותם כי אין בהם צורך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>האלוהים אשר התהלכו אבותי לפניו אברהם ויצחק - <br>
</span></b>יקרא הנביא אל אלהי אבותיו אשר לו הגדולה והגבורה ועשה עמהם את הגדולות ואת הנוראות, ויקרא לאלהי האמת אשר הוא רועה אותו מעודו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה הרועה אותי, מגזרת רעך ורע אביך אל תעזוב (משלי כז י): כי במדה ההיא שלום ורעות, והמלאך הגואל הוא העונה אותו בעת צרתו, ושאמר לו אנכי האל בית אל (לעיל לא יג), והוא שנאמר עליו (שמות כג כא): כי שמי בקרבו. ולכך אמר בקרב הארץ, והרי זה מבואר למשכיל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואל יקשה עליו מעודי עד היום הזה,</span></b> עם מה שכתבנו בפסוק ויזבח זבחים לאלהי אביו יצחק (לעיל מו א), כי מעודו ינחהו בדרך אמת, אבל לא נתיחד לו המדה עד שובו לארץ אבותיו מפני היותו בחוצה לארץ, גם בעבור שהוצרך להתנהג עם לבן בדרך פתלתול <b><span id='katom'>ואיננו דרך האמת:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקרא בהם שמי
id: 0148
nru: טז
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 48
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b>שנקראו ישראל על שם אפרים כאשר הם נקראים זרע אברהם יצחק ויעקב. <br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון </span></b>כי הכתוב אמר <b>'בהם'</b> והנה לא נקראו על שם מנשה, ואולי בעבור שיקראו בית יוסף. <br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> שיעמוד זרעם ושמם ויהיה שם אברהם יצחק ויעקב נזכר בהם לעולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירע בעיניו
id: 0148
nru: יז
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 48
htm:
</b>אולי יוסף היה אוהב את מנשה יותר בעבור היותו בכור לכן חרה לו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי חשב שטעה אביו בהם, ואם הייתה ברכתו בבלי דעת לא תבא ברכתו עליהם כי איננה ברוח הקדש כראוי, וכאשר אמר לו ידעתי בני ידעתי, נתפייס:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויברכם ביום ההוא
id: 0148
nru: כ
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 48
htm:
</b>טעם ביום ההוא, בעבור שיוסף יפצר בו לשום מנשה ראשון, הגיד כי לא רצה להסיר יד ימינו מראש אפרים על ראש מנשה, ולא עוד אלא שחזר ואמר בפירוש במעמד ההוא בפני יוסף בברכו אותם <b>'כאפרים וכמנשה'.<br>
<span id='pink'><br>
וישם את אפרים לפני מנשה - <br>
</span></b>בכל ברכותיו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם בך יברך ישראל - <br>
</span></b>אל יוסף ידבר, כי בזרעך יברך עם ישראל ויאמר למתברך ישימך אלוהים כאפרים וכמנשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : באחרית הימים
id: 0149
nru: א
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>הם ימות המשיח, כי יעקב ירמוז אליו בדבריו, כמו שאמר עד כי יבא שילה ולו יקהת עמים. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (פסחים נו א): <br>
</b><blockquote>שבקש לגלות את הקץ ונסתלקה ממנו שכינה, כי לדברי הכל אחרית הימים ימות המשיח הם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ראובן בכורי אתה
id: 0149
nru: ג
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>שיעור הפסוק הזה ראובן אתה בכורי וכחי וראשית אוני יתר שאתי ויתר עוזי. וענינו אתה בכור כחי וראשית אוני בהיותי ביתרון שאת ומעלה, כלשון הלא שאתו תבעת אתכם (איוב יג יא), משאתו יגורו אלים (שם מא יז), רוממות וגדולה, ובהיותי יתרון עז למלחמה, כמו ויתן עז למלכו (ש'א ב י), ועזוז מלחמה (ישעיה מב כה):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : פחז כמים אל תותר
id: 0149
nru: ד
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>פחז שם דבר, מן אנשים רקים ופוחזים (שופטים ט ד), ריקים ונמהרים, קלי הדעת. ורבותינו משתמשים בו תדיר (נדרים ט ב): נסתכלתי בבבואה שלי ופחז יצרי עלי, כלומר קפץ יצרי עלי, ואמרו עוד (סנהדרין נז א): אפיחזיהו הוא דקא מגלי, כלומר קלות דעתם. עמא פחיזא דאקדמיה פומיה לאודניה עדין בפחזותיכו קימיתו (שבת פח א), נמהרים קלי דעת. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהוא הפוך מן חפזון. יאמר שטף הבא כמים אל תותר בו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>כי עלית משכבי אביך - <br>
</span></b>בפחזותיך וקלות דעתך, אז חללת - אותם כאשר יצועי עלה הפחז שלך שהוא כמים העולים ושוטפים. וזה כלשון הכתוב במים, הנה ה' מעלה עליהם את מי הנהר העצומים והרבים ועלה על כל אפיקיו והלך על כל גדותיו וחלף ביהודה ושטף ועבר (ישעיה ח ז ח):<br>
<br>
ורבותינו אמרו (עיין שבת נה א): אז חללת יצועי עלה, שכינה שדרכה לעלות על יצועי, והכתוב אומר (דהי'א ה א): ובחללו יצועי אביו, שהיצוע הוא המחולל, ואולי יכנה אותו שם. ואם בדרך כנוי יתכן שיהיה העולה יעקב עצמו, כלשון אם אעלה על ערש יצועי (תהלים קלב ג). ויאמר, אז חללת אותי, רק דבר בנסתר דרך כבוד, וכן ובחללו יצועי אביו, כנוי, בחללו העולה על יצועי אביו. ומן הכתוב הזה כפי פשוטו נראה כמו שפירשתי בסדר וישלח (לעיל לה כב), כי ראובן נתכוון לפסול את בלהה מאביו כדי שלא תלד לו עוד בנים וימעיטו בכורתו, על כן אמר לו שהוא פחיזות וקלות דעת שיחשוב להרויח ולא יבא לו ממנו יתרון רק הפסד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמעון ולוי אחים
id: 0149
nru: ה
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>יאמר בעלי אחוה, כי יחם לבם על אחותם. ילמד עליהם זכות כי בקנאתם על האחוה עשו מה שעשו, לומר שאין ראוים לעונש גדול, ולא החטא ראוי לימחל כי הוא חמס. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שאמר כי שמעון ולוי אחים גמורים דומים ומתאחים זה לזה בעצתם ומעשיהם:<br>
וכבר פירשתי (לעיל לד יג): כי יעקב קצף על שמעון ולוי בהרגם אנשי העיר בעבור שעשו חמס, כי הם לא חטאו להם כלל ובאו בברית ונמולו, ואולי ישובו אל ה' ויהיו כולם בכלל אנשי בית אברהם, ומן הנפש אשר עשו בחרן. ועוד חרה לו שלא יאמרו כי בעצתו נעשה הדבר ויהיה חלול השם שיעשה הנביא חמס ושוד. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם בסודם אל תבא נפשי - <br>
</span></b>התנצלות שלא היה בסודם בענותם במרמה, ובקהלם לא נתיחד כשבאו על העיר והרגום. ולכן יקלל אפם ועברתם. <br>
<br>
<b>וכן תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>ברזיהון לא הות נפשי באיתכנשיהון למהך וכו':<br>
</blockquote>ופירוש כלי חמס מכרותיהם - על דעת אונקלוס וכל המפרשים (הראב'ע, רש'י, והרד'ק): כלי חמס מגורותיהם, וכן מכורותיך ומולדתיך (יחזקאל טז ג), וכן על ארץ מכורתם (שם כט יד), אמרו כי פירושו שעשו חמס בארץ מגורותיהם. ואם כן יהיה שיעור הכתוב כלי חמס להם במגורותיהם. ויקרא אותה <b>'ארץ מגורותיהם'</b>, שגרו בה אחרי כן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל לפי דעתי</span></b> יאמר כלי חמס הם מגורותיהם, חייהם, כלשון ימי מגורי (לעיל מז ט), יאמר, כי כלי החמס עצמם הם מגוריהם, כי בם יחיו ויזונו, ודומה לזה ערבה לו לחם לנערים (איוב כד ה). ובעבור זה יחלקם ביעקב שלא יוסדו, ויפיצם בישראל שלא יקהלו, ויהי להם כן, כי נחלת שמעון בתוך בני יהודה, כדכתיב (יהושע יט א): ויהי נחלתם בתוך נחלת בני יהודה, והיו עריהם מחולקות זו מזו בכל שבט יהודה, ונחלת לוי, ערי מקלט, מנופצות בכל ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם כי באפם הרגו איש וברצונם עקרו שור
id: 0149
nru: ו
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>שעשו החמס באפם שכעסו על שכם, וברצונם, שהם חפצים בו, לא פשע המומתים ולא חטאתם:<br>
<b>ואמר אונקלוס</b> כי טעם שור כמו שור בשורק, מן בנות צעדה עלי שור (להלן פסוק כב). ותרגם בו עוד סנאה, מן ותבט עיני בשורי (תהלים צב יב). והטעם, שעקרו עיר מוקפת חומה, את טפם ואת נשיהם, אחרי הרגם אנשיה. ויהיה <b>'עקרו'</b> מן ועקרון תעקר (צפניה ב ד). <br>
<br>
<b>ואחרים פירשו (רד'ק בשם ריב'א): <br>
</b><blockquote>כי שור גדול בבהמות רמז לחמור ושכם בנו נשיא הארץ, כמו בכור שורו הדר לו (דברים לג יז), פרות הבשן אשר בהר שומרון (עמוס ד א). <br>
</blockquote>וכן יכנו הכתובים השרים הגדולים באילים ועתודים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהכתוב כמשמעו, אמר כי באפם הרגו כל איש באפם, וברצונם, אחרי ששככה חמתם בהריגת האנשים עקרו כל שור, רמז למקניהם וקנינם כל אשר בבית וכל אשר בשדה. והזכיר זה לומר כי בסודם לא באה נפשו בכל אלה אפילו לעקור להם מקנה וקנין ולבוז שללם כלל. <b>'ועקרו'</b>, מן ואת סוסיהם תעקר (יהושע יא ו). אך הכל לשון אחד וענין אחד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא יסור שבט מיהודה
id: 0149
nru: י
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>אין ענינו שלא יסור לעולם, כי כתוב (דברים כח לו): יולך ה' אותך ואת מלכך אשר תקים עליך אל גוי אשר לא ידעת אתה ואבותיך, והנה הם ומלכם בגולה, אין להם עוד מלך ושרים. וימים רבים אין מלך בישראל. והנביא לא יבטיח את ישראל שלא ילכו בשבי בשום ענין בעבור שימלוך עליהם יהודה:<br>
<b><span id='katom'>אבל ענינו</span></b> שלא יסור שבט מיהודה אל אחד מאחיו, כי מלכות ישראל המושל עליהם ממנו יהיה, ולא ימשול אחד מאחיו עליו, וכן לא יסור מחוקק מבין רגליו, שכל מחוקק בישראל אשר בידו טבעת המלך ממנו יהיה, כי הוא ימשול ויצווה בכל ישראל, ולו חותם המלכות, עד כי יבא שילה ולו יקהת כל העמים לעשות בכולם כרצונו, וזהו המשיח, כי השבט ירמוז לדוד שהוא המלך הראשון אשר לו שבט מלכות, ושילה הוא בנו אשר לו יקהת העמים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא יתכן מאמר רבי אברהם</span></b> שיהיה שילה דוד, כי לא היה ליהודה שבט קודם דוד, כי אף על פי ששבטו נכבד ונוסע בתחלה, אין שבט רק למלך ומושל, כדכתיב (תהלים מה ז): שבט מישור שבט מלכותך, שבט מושלים (ישעיה יד ה), שבט למשול (יחזקאל יט יד):<br>
<br>
<b><span id='katom'>והכתוב הזה רמז</span></b> כי יעקב המליך שבט יהודה על אחיו והוריש ליהודה הממשלה על ישראל. והוא מה שאמר דוד ויבחר ה' אלהי ישראל בי מכל בית אבי להיות למלך על ישראל לעולם כי ביהודה בחר לנגיד ובבית יהודה בית אבי ובבני אבי בי רצה להמליך על כל ישראל (דהי'א כח ד). ואמר לא יסור, לרמוז כי ימלוך שבט אחר על ישראל, אבל מעת שיחל להיות ליהודה שבט מלכות לא יסור ממנו אל שבט אחר. וזהו שנאמר (שם ב יג ה): כי ה' אלהי ישראל נתן ממלכה לדוד על ישראל לעולם לו ולבניו:<br>
<br>
וענין שאול היה, כי בעבור שדבר שאלת המלכות בעת ההיא נתעב אצל הקדוש ברוך הוא, לא רצה להמליך עליהם מן השבט אשר לו המלכות שלא יסור ממנו לעולמים, ונתן להם מלכות שעה. ולזה רמז הכתוב שאמר אתן לך מלך באפי ואקח בעברתי (הושע יג יא), שנתנו לו שלא ברצונו, ולכן לקחו בעברתו, שנהרג הוא ובניו ונפסקה ממנו המלכות:<br>
<br>
והיה כל זה מפני שהיה שמואל שופט ונביא ולוחם מלחמותיהם על פי ה' ומושיע אותם, ולא היה להם לשאול מלך בימיו, כמו שאמר להם וה' אלהיכם מלככם (ש'א יב יב), והקב'ה אמר לו לא אותך מאסו כי אותי מאסו ממלוך עליהם (שם ח ז), ולפיכך לא נתן להם מלכות של קיימא. ומה שאמר הכתוב (שם יג יג): נסכלת לא שמרת את מצות ה' אלהיך אשר צוך כי עתה הכין ה' את ממלכתך אל ישראל עד עולם, שאם לא חטא היה לזרעו מלכות בישראל, לא על כלם. וזה טעם אל ישראל. אולי היה מולך על שבטי אמו, על בנימן ואפרים ומנשה, כי יהודה ואפרים כשני עממים נחשבים בישראל, או היה מלך תחת יד מלך יהודה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> היו המלכים המולכים על ישראל משאר השבטים אחרי דוד עוברים על דעת אביהם ומעבירים נחלה, והם היו סומכים על דבר אחיה השילוני הנביא שמשח לירבעם ואמר ואענה את זרע דוד למען זאת אך לא כל הימים (מ'א יא לט). וכאשר האריכו ישראל להמליך עליהם משאר השבטים מלך אחר מלך ולא היו חוזרים אל מלכות יהודה עברו על צוואת הזקן ונענשו בהם, וכמו שאמר הושע (ח ד): הם המליכו ולא ממני:<br>
<br>
וזה היה עונש החשמונאים שמלכו בבית שני, כי היו חסידי עליון, ואלמלא הם נשתכחו התורה והמצות מישראל, ואף על פי כן נענשו עונש גדול, כי ארבעת בני חשמונאי הזקן החסידים המולכים זה אחר זה עם כל גבורתם והצלחתם נפלו ביד אויביהם בחרב. והגיע העונש בסוף למה שאמרו רז'ל (ב'ב ג ב): כל מאן דאמר מבית חשמונאי קאתינא עבדא הוא, שנכרתו כלם בעון הזה. ואף על פי שהיה בזרע שמעון עונש מן הצדוקים, אבל כל זרע מתתיה חשמונאי הצדיק לא עברו אלא בעבור זה שמלכו ולא היו מזרע יהודה ומבית דוד, והסירו השבט והמחוקק לגמרי, והיה עונשם מדה כנגד מדה, שהמשיל הקדוש ברוך הוא עליהם את עבדיהם והם הכריתום:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר גם כן</span></b> שהיה עליהם חטא במלכותם מפני שהיו כהנים ונצטוו (במדבר יח ז): תשמרו את כהונתכם לכל דבר המזבח ולמבית לפרכת ועבדתם עבודת מתנה אתן את כהונתכם, ולא היה להם למלוך רק לעבוד את עבודת ה':<br>
<br>
<b>וראיתי בירושלמי במסכת הוריות (פ'ג ה'ב): <br>
</b><blockquote>אין מושחין מלכים כהנים. <br>
אמר רבי יהודה: ענתוריא על שם לא יסור שבט מיהודה. <br>
אמר רבי חייא בר' אבא: למען יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל (דברים יז כ), מה כתיב בתריה: לא יהיה לכהנים הלוים (שם יח א). <br>
</blockquote><br>
הנה שנו בכאן שאין מושחין מלכים מן הכהנים בני אהרן, ופירש תחלה שהוא לכבוד יהודה, שאין השררה סרה מן השבט ההוא, ולפיכך אף על פי שישראל מקימים עליהם מלך משאר השבטים כפי צורך השעה אין מושחים אותן שלא יהיה עליהם הוד מלכות, אלא כמו שופטים ושוטרים יהיו. והזכירו הכהנים שאף על פי שהן בעצמן ראויים למשיחה, אין מושחין אותן לשם מלכות, וכל שכן שאר השבטים, וכמו שאמרו בגמרא (הוריות יא ב): שאין מושחין אלא מלכי בית דוד. ורבי חייא בר אבא פירש שהוא מנוע מן התורה שלא יהיה לכהנים הלוים כל שבט לוי חלק ונחלה במלכות. והוא דבר ראוי והגון:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולו יקהת עמים - <br>
</span></b><blockquote>אסיפת העמים, שנאמר (ישעיה יא י): אליו גויים ידרשו, ודומה לו עין תלעג לאב ותבוז ליקהת אם (משלי ל יז), לקבוץ קמטים שבפניה מפני זקנתה. ובתלמוד (יבמות קי ב): דמקהו קהיאתא בשוקא דנהרדעא. ויכול לומר קהית עמים,<b> לשון רש'י:<br>
</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נראה </span></b>לפרש ביקהת אם, אסיפת אם, ולשון <b>'מקהו קהיאתא'</b> אינו אלא לשון פירכות וקושיות שהיו מקשים ומפרכים בה קושיות הרבה, כי המתקשה בדבר יקרא <b>'קוהה'</b> בלשון חכמים, כמו שאמרו במדרש חזית (שה'ש ג ח): כולם אחוזי חרב, שהיו כולם שונים הלכה כחרב, שאם בא מעשה אל ידיהם לא תהא הלכה קוהה להם. וכן עוד שם רבים, וממנו אמרו בגמרא (נזיר סה א): ר' יהושע קיהה וטהר, שהקשה בו דברים רבים ושבר כל דברים המטמאים עד שטיהר בהכרח. <br>
<br>
וכן מצינו בנוסחאות ישנות בגמרא בבבא מציעא (נב ב): מאן דקהי אזוזי מיקרי נפש רעה, שמדקדק בו ומתקשה לקבל אותו מחברו. <br>
<br>
<b>ובעלי הדקדוק (הרד'ק, ור' יונה בן ג'נאח): <br>
</b><blockquote>אומרים ביקהת ששרשו יקה, ופירשו בו לשון משמעות וקבול המצווה, יקהת עמים, שישמעו אליו ויעשו כל אשר יצווה עליהם, תבוז ליקהת אם לקבל מצותה:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שהוא מלשון האוכל הבוסר תקהינה שניו (ירמיה לא כט), ושרשו קהה, והיו'ד בו כיו'ד יצהר, וענין כלם החולשה והשבירה, יאמר שלא יסור שבט נוגש מיהודה עד שיבא בנו אשר לו חולשת העמים ושבירתם שיחליש את כלם לפי חרב, וכן אם קהה הברזל (קהלת י י), שנחלש ואינו יכול לכרות, כסכין שעמדה בלשון חכמים (ביצה כח ב), או שנשבר קצת ונעשו בו פגימות:<br>
<br>
<b>וכן מצאתי עוד שם במדרש חזית (שה'ש א יב ג): <br>
</b><blockquote>הופיע להם הקב'ה ריח טוב מבשמי גן עדן והייתה נפשם קוהה לאכול, אמרו לו רבנו משה תן לנו מה נאכל, אמר להם כך אמר לי הקב'ה כל בן נכר לא יאכל בו (שמות יב מג), עמדו והפרישו הנכרים מביניהם והייתה נפשם קוהה לאכול וכו'. <br>
</blockquote>והענין, שהייתה נפשם נחלשת ומשתברת בגופם מרוב תאותם לאכול מן הפסח שנדבק בו הריח הטוב. וכן לא תהא הלכה קוהה להם, נחלשת ורופפת בידם. ומקהו קהיאתא, מקשים קושיות מחלישות הנפש מרוב הצער והעיון, או הוא לשון שמשברין ומפרכין, כלשון פריך רב אחא (קדושין יג א). וכך אמרו (מכילתא בא יח): אף אתה הקהה את שניו, שבר אותם, או תחלישם בדבריך, כי הבוסר מחליש ואינו משבר, אלא שהחלישות והשבירה ענין שוה, והקהיה תכלול את שניהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חכלילי עינים
id: 0149
nru: יב
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
אמרו המפרשים (רש'י, ראב'ע, והרד'ק): <br>
</b><blockquote>שהוא ענין אדמימות, שיתאדמו עיניו מרוב שתית יין, וכמוהו למי חכלילות עינים (משלי כג כט). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני</span></b> שהוא הפוך, מן כחלת עיניך (יחזקאל כג מ), ונכפלה בו הלמ'ד כמנהג רבים. והוא כענין מכחול העינים הידוע ומורגל בדברי רבותינו (כלים פי'ג מ'ב). וכן שמו בערבי <b>'אל כחול'</b>. יאמר שהוא כחול העינים מן היין, כי כאשר אחרים כוחלים אותם בפוך שהוא <b>'האל כחול'</b>, כן יכחול אותם הוא ביין, וכמו שהאחרים מלבנים שיניהם בתמרוקים, כן ילבן אותם בחלב, והמשל לרבוי היין והחלב בארצו, כאשר הזכיר אונקלוס. וכן למי חכלילות עינים (משלי כג כט), כמו כחלילות, יאמר שעיניו כחולות ביין ולא יוכל להסתיר שכרותו. או יאמר, למי חכלילות עינים, שיצטרך לכחול עיניו תמיד, למאחרים על היין, כי היין יחשיך את עיניהם ויורידו דמעה ותמקנה בחוריהן, ויצטרך שיהיו עיניו במכחול תדיר. יספר הכתוב בגנות היין ברעות הבאות לו מבחוץ במדנים ובפצעים ושישמע בביתו אוי ואבוי, ויזכיר הנזק ההוא ההוה לו ממנו בגופו חשכת עיניו ותחלואיהם הרבים, וזה פירוש וענין נכון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דן ידין עמו
id: 0149
nru: טז
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>כמו כי ידין ה' עמו (דברים לב לו), ארי ידין ה' דינא דעמיה, כלשון שפטני ה' וריבה ריבי מגוי לא חסיד (תהלים מג א), ריב אלמנה (ישעיה א יז). יאמר, כי דן ינקום נקמת עמו, כל שבטי ישראל כאחד:<br>
<b><span id='katom'>והטעם</span></b> כי פלשתים הרעו לכל ישראל כמה פעמים, כי בימי שמגר בן ענת החלו (שופטים ג לא), ובימי יפתח כתוב (שם י ז): וימכרם ביד פלשתים, וגם אחרי עבדון בן הילל (שם יב יג), ויתנם ה' ביד פלשתים ארבעים שנה (שם יג א), ולא היה בשופטים מי שהכניעם או שנצחם כלל. ואף על פי שכתוב בשמגר (שם ג לא): ויך את פלשתים שש מאות איש במלמד הבקר, איננה נקמה כי איננה מכה רבה, על כן כתוב בשמשון (שם יג ה): והוא יחל להושיע את ישראל מיד פלשתים, ולקח נקמת ישראל מהם, כי הרג מהם עם רב, וכל סרני פלשתים המית. והזכיר ידין, כי היה הנוקם הזה שופט לא מלך.<br>
 <br>
<b><span id='katom'>ואפשר </span>שזה דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>ביומוהי יתפרק עמיה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה כאחד שבטי ישראל, כמיוחד שבשבטים, הוא יהודה שנאמר בו (לעיל פסוק ח): ידך בעורף אויביך, כי גם זה יגבר על אויביו וינצחם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שפיפון
id: 0149
nru: יז
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>שם לנחש שישוף עקב ונכפלה בו העי'ן. <br>
<br>
<b>ואמרו בירושלמי במסכת תרומות (פ'ח מ'ג): <br>
</b><blockquote>מין קטן הוא ושפיפון שמו ודומה לשערה ונתנה רשות לארץ ליבקע מפניו. <br>
</blockquote>ודמה שמשון לנחש, בעבור שלא היה שמשון בא על אויביו במלחמה כאשר השופטים או המלכים, רק הוא לבדו יוצא עליהם, כמו צפעוני היוצא ממאורתו על הולכי דרך, או המין הקטן שבנחשים שאינו ניכר כלל להולכי ארח. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם הנושך עקבי סוס - <br>
</span></b>רמז לשני העמודים אשר הבית נכון עליהם (שופטים טז כט), ושלשת אלפים אשר על הגג (שם פסוק כז), הם הרוכב הנופל אחור, כאשר ישוך הנחש בעקבי הסוס יגביה הסוס ראשו ורגליו הראשונים ויפול רוכבו אחור:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לישועתך קויתי ה'
id: 0149
nru: יח
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>לא היה בכל שופטי ישראל מי שנפל ביד אויביו זולתי שמשון שהוא הנחש הזה, כדכתיב (שופטים ב יח): והיה ה' עם השופט והושיעם מיד אויביהם כל ימי השופט. והוא היה האחרון לשופטים, כי שמואל נביא היה ולא נלחם להם, ובימיו מלכו המלכים, וכאשר ראה הנביא תשועת שמשון כי נפסקה אמר לישועתך קויתי ה', לא לישועת נחש ושפיפון, כי בך אושע לא בשופט, כי תשועתך תשועת עולמים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גד גדוד יגודנו
id: 0149
nru: יט
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b><b></b><blockquote><b>פירש רש'י על דרך אונקלוס,</b> יתנבא כי גדוד יגוד ממנו ואותו הגדוד יגוד עקב על עקבו, שיחזור לדרך אשר בא לו לשלום אל ארצו:<br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>והנכון </span></b>שיהיה כמו לעלות לעם יגודנו (חבקוק ג טז). יאמר, כי גדוד יגודנו תמיד, שיהיו לו מלחמות רבות ופשט גדוד עליו בארצו, והוא יגוד אותו על עקיבו, שיתגבר עליו וירדוף אותו והם ישובו על עקב בשתם. שבח אותם בגבורה ונצוח כל הבאים עליהם למלחמה. וזה כענין ברכת משה רבנו בהם (דברים לג כ): ברוך מרחיב גד כלביא שכן, בעבור שירש ארץ רחבת ידים וגדולה מאד והיא בעבר הירדן, היו באים עליהם תמיד גדודי עמון ומואב שכניו הרעים התובעים בנחלה ופושטים עליהם, והוא כלביא שכן על טרפו, מקולם לא יירא ומהמונם לא ייחת:<br>
<b><span id='katom'>וזה פירוש נאה</span></b> למדתיו מן הירושלמי שאמרו במסכת סוטה (פ'ח ה'י): גד גדוד יגודנו, גייסא אתי מגיסתא והוא מגייס לה, לומר כי הגייס יבא לאסוף חיל ולגייס עליו והוא יגוד עליהם ויביא גדודיו בארצם:<br>
<b><span id='katom'>ואולי </span></b>ירמוז הנביא על מלחמת יפתח הגלעדי עם בני עמון, כי בני גד ירשו כל ערי הגלעד וחצי ארץ בני עמון, והיו בני עמון תמיד נלחמים באנשי גלעד, והוא כמעט עבר עליהם והכה אותן ואת עריהן מכה גדולה מאד (שופטים יא לג), והיה הענין ההוא נס גדול, הזכירו הנביא כאשר הזכיר דבר שמשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נפתלי אילה שלוחה
id: 0149
nru: כא
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>מנהג במושלי ארץ לשלוח זה לזה האילים, וכך הענין, כי האילות שנולדו בארץ מלך הצפון יגדלו אותן בהיכלי מלך הנגב ויקשרו כתב הבשורה בקרניה והיא תרוץ מהר ותשוב למעונה ויתבשרו בהן.<br>
 <br>
<b><span id='pink'>וזה טעם אמרי שפר -<br>
</span></b>כלומר אילה שלוחה מבשר בשורות טובות. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והענין הזה ידוע,</span> והוא מוזכר בירושלמי במסכת שביעית (פ'ט ה'ב): <br>
</b><blockquote>אמרו אין אזלין לון חזרין, ואי בעית למבדקיה אייתו טביין וישלחון לארע רחיקא בסוף אינון חזרין, עבד כן ואייתי טביין וחפי קרניהון בכסף ושלחון לאפריקי ובסוף תלת עשרה שנין חזרון לאתריהון. <br>
</blockquote>שהתירום לאחר י'ג שנה, ומיד חזרו. והמשל, כי נפתלי שבע רצון ומלא כל טוב וממנו תבא בשורה לכל ישראל כי עשתה ארצו פירות לשבעה, כמו שהזכירו רבותינו בפירות גנוסר (תנחומא ויחי יג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בן פורת יוסף
id: 0149
nru: כב
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b><blockquote>בן חן, והוא לשון ארמי (ב'מ קיט א): אפריון נמטיה לרבי שמעון. בן פורת עלי עין, חנו נטוי על העין הרואה אותו,<b> לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>ורחוק הוא מאד לסמכו אל הלשון ההוא, שלשונות כאלה בתלמוד יוני או פרסי ושאר לשונות, אין להם חבר בלשון הקדש. ועוד, כי לפי הנמצא ממנו איננו רק לשון ברכה ושבח. והנו'ן בו שרש.<br>
<br>
<b>וכן בבראשית רבה (ס יג): <br>
</b>ויברכו את רבקה, דוויין ושפופין ולא היו מפרנין אלא בפה. ודומה לי שהוא ממה שאמרו (כתובות נד א): פורנא ליתמי, שפירושו השבח שהשביחו הוא ליתומים, וקראו עוד הכתובה פורנא, אשה גובה פורנא מהם (שם סז א), הכתובה שהיא שבח בית אביה, וכמו שאמרו (ב'ר פ ז): מהר, פראנון:<br>
אבל בן פורת, או כדעת אונקלוס מלשון פוריה ועניפה, או כדברי בעלי הדקדוק (עיין ספר השרשים שורש בנה): שעשו פורת מלשון ותארכנה פארותיו (יחזקאל לא ה), והם אמרו כי בן כמו נטע, והביאו לו דומה (תהלים פ טז): וכנה אשר נטעה ימינך ועל בן אמצתה לך. <br>
והענין כאלו אמר נטע שבו פארות רבות יוסף:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> <b>'בן'</b> - כמשמעו, יאמר כי יוסף הוא בן שהוא כמו פארות אילן שתול על המעין אשר לא יכזבו מימיו, ועשתה בנות, צעדה אותן על החומות הגבוהות בשמים. וכנה הבדים אשר תצאנה מן פארה בבנות, כי הן בנות לפארות הגדולות, והוא דרך צחות לבן פורת. ולא נסמך בן אל פורת, אבל הוא כמו אשור ארז בלבנון (יחזקאל לא ג), נפתלי אילה שלוחה (לעיל פסוק כא), בנימין זאב (להלן פסוק כז). ולפיכך נקוד בצרי, כי אילו היה פירושו נטע שיש לו פארות משפטו בסגול. ואמר <b>'בן'</b>, דרך חבוב, כמו מטרף בני עלית:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל הכלל</span></b> ראוי שנפרש בברכת יוסף שיהיה בה זכר לשני השבטים היוצאים ממנו, והוא לשון פורת ובנות, אבל מפני שהזכיר לוי, ושבטי ישראל אינם אלא שנים עשר, לא יעשה ממנו כן בברכתו שנים שבטים חלוקים אבל ירמוז להם. וכן במשה רבנו בברכתו דמה אותו לשור ולראם (דברים לג יז), והזכיר בו הקרנים, כי כל אחד מהם גוף אחד שממנו יתחלקו קרנים. ובעבור ששם לא הזכיר שמעון, אמר בפירוש והם רבבות אפרים והם אלפי מנשה (שם):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מידי אביר יעקב
id: 0149
nru: כד
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>זאת הייתה לו מאת הקב'ה שהוא אביר יעקב ומשם זכה להיות רועה אבן ישראל. <br>
<blockquote>עיקרן של ישראל, לשון האבן הראשה. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
מאל אביך, הייתה זאת לך והוא יעזרך, ועם הקב'ה היה לבך כשלא שמעת לדברי אדונתך והוא יברכך, גם זה לשונו.<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי מ'ם <b>מ</b>אל אביך נמשך ל<b>ואת שדי</b> <b>ו</b>הוא<b> יברכך</b>:<br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ועל דרך האמת</span></b> הברכה הזאת דומה לברכה אשר ברך למעלה את הנערים, כי אביר יעקב הוא אלהי אמת, ולא בא בכתוב אביר אברהם או יצחק וזולתם, רק אביר יעקב או אביר ישראל (ישעיה א כד), הוא יעקב. <br>
והנה מידי אביר יעקב, הגדולה והגבורה. משם מידי אביר יעקב, רועה אבן ישראל, היא האבן הראשה שהייתה לראש פינה (תהלים קיח כב): מאת ה', ונקרא אבן ישראל כמו שאמרו חכמים כנסת ישראל, היא האבן הראשה. <br>
וטעם אבן, שהוא בנין משלים הכל. וענין רועה, כי העוז בגבורה מתעלה בימינו של הקב'ה, כדכתיב (חבקוק ג ד): קרנים מידו לו ושם חביון עזו, כלומר ושם בימינו חביון העוז. וחביון הוא הכח המתעלה הנחבא במקום אצילותו, וזהו שנאמר (תהלים פ טז): וכנה אשר נטעה ימינך, מאל אביך, האלוהים הרועה אותי מעודי, ואת שדי ויברכך. ודעת הברכה כי מידי אביר יעקב מחסד שרועה אבן ישראל ומאלהי אביו יפיק רצון ויבא עזרו, ועם שדי תהיה ברכתו. והנה הוא מבורך בשמים ובארץ. וזה טעם ברכות אביך גברו על ברכת הורי, כי הבנין שלם בו. כך העליתי הענין הזה ממדרשו של רבי נחוניא בן הקנה (עיין ספר הבהיר קצג, קמח). <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : קברו אותי אל אבותי
id: 0149
nru: כט
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
עם אבותי, לשון רש'י. <br>
</b>ולא פירש אל המערה, ואיננו עם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה לשון המקרא הזה קצר, קברו אותי ושאוני אל אבותי אל המערה, כי כן אמר (לעיל מז ל): ונשאתני ממצרים, וישאו אותו בניו (להלן נ יג). ויתכן שישמש <b>'אל'</b> בפנים רבים, קברו אותי עם אבותי, כמו ואשה אל אחותה לא תקח (ויקרא יח יח), עם אחותה. אל המערה, במערה, כמו ואל הארון תתן את העדות (שמות כה כא), הנה הוא נחבא אל הכלים (ש'א י כב). <b><span id='katom'>וכן </span></b>(לעיל כג יט): ואחרי כן קבר אברהם וגו' אל מערת:<br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי טעם קברו אותי אל אבותי שילכו עם יוסף. <br>
</blockquote>ולא היה יעקב צריך לכך, אבל ציווה לכולם עתה שיקברו אותו אל המערה כאשר השביע ליוסף, כי פחד אולי לא יתן פרעה רשות ליוסף לצאת מן הארץ שלא יתעכב בארצו. והלא תראה שהוצרך יוסף לחלות פני בית פרעה שיבקשו עליו מפרעה שילך, והוא ענה כאשר השביעך, כי בעבור השבועה יתרצה בזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם שמה קברו את יצחק
id: 0149
nru: לא
pch: ויחי
lvr: C0147
prk: 49
htm:
</b>שלא אמר קברתי, בעבור היות עשו עמו בקבורת אביהם ולא ירצה עתה להזכירו. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שלא יצטרך עתה להאריך לאמר שמה קברנו את יצחק ושמה קברו את רבקה אשתו, כי לא היה הוא בקבורת אמו. והזכיר להם בצואתו המערה והנקברים בה, לגדל המקום, כדי שיזדרזו לקברו שם:<br>
<br>
ואמר אשר קנה אברהם את השדה לאחוזת קבר, להודיע כי אברהם ציווה שיהיה המקום ההוא בית הקברות להם לאחוזת עולם. אבל למטה (נ יג): כשאמר ויקברו אותו במערת שדה המכפלה אשר קנה אברהם לאחזת קבר, נתכוון הכתוב לרמוז כי ביעקב נשלמה כונת הצדיק, כי לשלשתם קנאה ולא יקברו בה עוד איש. ועל כן לא ציווה יוסף שיקברו אותו במערה עם אבותיו:<br>
<b>וראיתי במכילתא לרבי שמעון בן יוחאי (בשלח יט): <br>
</b><blockquote>שאמר להם יוסף וכשאתם מעלין אותי קברו אותי בכל מקום שתרצו, מקובל אני שאיני נכנס לקבורת אבותי, שאין נכנס לקבר אבות אלא שלשה אבות ושלש אמהות, שנאמר שמה קברו את אברהם וגו', ואומר (להלן נ ה): בקברי אשר כריתי לי, בי הוא פוסק:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן שרמז להם</span></b> באמרו ושמה קברתי את לאה, שכבר החזיק הוא במערה, ואמר זה כנגד עשו שלא יערער הוא ובניו בקבורתו לטעון שהמערה שלו כי הוא הבכור, והוא הראוי להקבר עם אבותיו, ואף על פי שהלך אל ארץ אחרת, יהיו נושאים אותו משם כאשר ישאו בניו את יעקב, כי ירצה להקבר עם אבותיו הקדושים וליחד אתם בקבורה, ואם יקבר שם עשו לא יקבר שם יעקב, כי אין לשתי משפחות בית קבורה אחד. וזהו גם כן מה שאמר בקברי אשר כריתי לי, שכבר כרה לו הקבר להחזיק בו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם</span></b> ויעל עמו גם רכב גם פרשים (להלן נ ט), כי ידע זדון עשו ובניו. וכן היה מעשה, כי מצינו בספר דברי הימים ליוסף בן גוריון (הוא ספר יוסיפון): וזולתו מספרי הקדמוניות, כי בא צפו בן אליפז בן עשו ועשה עמהם קטטה על זה עד שערכו מלחמה ותגבר יד יוסף ותפשו עם מבחר גדודיו והביאום למצרים ועמד שם בתפיסה כל ימי יוסף, וברח משם במותו והלך לארץ כאנפנייא ומלך על כתים ברומא, ובסוף הומלך על כל ארץ איטלייא, והוא אשר מלך ראשון על רומה, והוא אשר בנה ההיכל הראשון והגדול מאשר נבנו ברומה. וגם רבותינו (סוטה יג א): הזכירו מזה הענין מקטטת עשו במערה. והכתוב שאמר בכאן (להלן נ יד): וישב יוסף מצרימה הוא ואחיו וכל העולים אתו לקבור את אביו אחרי קברו את אביו, בא לרמוז שלא מת אחד מכלם במלחמה ולא בדרך, שעמד להם זכות הנביא וזכות יוסף שעלו עמו:<br>
<br>
ולא ציווה יוסף כאשר ציווה אביו לשאת אותו לקברו בארץ עתה, כי לא יניחוהו בית פרעה כי לכבוד הוא להם. ועוד, שאם ילכו עמו אחיו ובית אביו יגזלו ויגנבו אנשי הארץ את כל אשר להם, ואיננו דרך כבוד שיוליכוהו שם אחרים:<br>
<br>
ויאמר יוסף אל אחיו אנכי מת (שם פסוק כד) - כי אחיו חיים היו, כי האריכו ימים יותר ממנו, כאשר אתה רואה בלוי. ואמר (שם פסוק כה): וישבע יוסף את בני ישראל, כי בראותו שאחיו זקנים השביע כל בניהם וכל בית אביו שיצוו גם את בני בניהם לעת הגאולה, כי כלם יודעים הגלות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
id: 0201
htm:
<div id='title1'>רמבן, שמות                פרק א</div><br>

	<br>
<div id='title1'>הקדמת רמב'ן לספר שמות</div><br>
השלים הכתוב <b>ספר בראשית שהוא ספר היצירה</b> <b>בחידוש העולם ויצירת כל נוצר ובמקרי האבות</b> שהם כענין יצירה לזרעם, מפני שכל מקריהם ציורי דברים לרמוז ולהודיע כל עתיד לבא להם. ואחרי שהשלים היצירה, התחיל ספר אחר בענין המעשה הבא מן הרמזים ההם. <br>
<br>
ונתייחד ספר <b>ואלה שמות</b> <b>בענין הגלות הראשון הנגזר בפירוש ובגאולה ממנו</b> ולכן חזר והתחיל בשמות יורדי מצרים ומספרם, אף על פי שכבר נכתב זה, בעבור כי ירידתם שם הוא ראשית הגלות, כי מאז הוחל. <br>
והנה הגלות איננו נשלם עד יום שובם אל מקומם ואל מעלת אבותם ישובו. וכשיצאו ממצרים, אף על פי שיצאו מבית עבדים, עדיין יחשבו גולים, כי היו בארץ לא להם, נבוכים במדבר. וכשבאו אל הר סיני ועשו המשכן ושב הקב'ה והשרה שכינתו ביניהם, אז שבו אל מעלות אבותם, שהיה סוד אלוה עלי אהליהם, והם הם המרכבה, ואז נחשבו גאולים. ולכן נשלם הספר הזה בהשלימו ענין המשכן ובהיות כבוד ה' מלא אותו תמיד.<br>
<br>
<div id='title1'>רמב'ן לשמות פרק א </div><br>
<b><span id='pink'>(א): טעם ואלה שמות <br>
</span></b>כי הכתוב ירצה למנות עניין הגלות מעת רדתם למצרים, כי אז גלו בראש גולים, כאשר פירשתי, ולפיכך יחזור אל תחילת העניין שהוא מפסוק וכל זרעו הביא אתו מצרימה (בראשית מו ז), ושם כתוב אחריו ואלה שמות בני ישראל הבאים מצרימה וגו', ואותו הפסוק בעצמו הוא שהחזיר בכאן, כי אף על פי שהם שני ספרים, הספור מחובר בדברים באים זה אחר זה, וכאשר הזכיר בני יעקב קצר בבני בניו וכל זרעו, והחזיר הכלל כאשר אמר שם כל הנפש לבית יעקב הבאה מצרימה שבעים. <br>
וכעניין הזה בספר דברי הימים וספר עזרא, שהשלים דברי הימים ובשנת אחת לכורש מלך פרס לכלות דבר ה' בפי ירמיהו העיר ה' את רוח כורש וגו', כה אמר כורש מלך פרס וגו', ואותם שני פסוקים בלשונם החזיר בראש ספר עזרא לחבר הספור, אלא שהיו שני ספרים, השלים הראשון במה שהיה קודם בנין הבית והספר השני מעת הבניין. וכן הדבר בשני הספרים האלה בראשית ואלה שמות:<br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי בעבור שהזכיר בסוף הספר הראשון כי ראה יוסף לבניו בני שלשים, הזכיר כי גם אחיו ברדתם היו מעטים ופרו ורבו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון. <br>
</span></b><br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>אע'פ שמנאן בחייהם חזר ומנאן אחר מיתתן בשמותם להודיע חבתם שנמשלו ככוכבים שמוציאן במספר ומכניסן במספר, שנאמר המוציא במספר צבאם לכלם בשם יקרא (ישעיה מ כו). ואלו דברי אגדה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והם דברים של אמת</span></b> בעניין החבוב שהקב'ה מחבבן וכופל שמותם תדיר, אבל קשור הפסוקים וחבורם בוא'ו הוא כמו שפירשתי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הבה נתחכמה לו
id: 0201
nru: י
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 01
htm:
</b>לא ראה פרעה וחכמי יועציו להכותם בחרב, כי תהיה בגידה גדולה להכות חנם העם אשר באו בארץ במצות המלך הראשון. וגם עם הארץ לא יתנו רשות למלך לעשות חמס כזה, כי עימהם הוא מתייעץ, ואף כי בני ישראל עם רב ועצום ויעשו עימהם מלחמה גדולה. אבל אמר שיעשו דרך חכמה שלא ירגישו ישראל כי באיבה יעשו בהם, ולכך הטיל בהם מס, כי דרך הגרים בארץ להעלות מס למלך כמו שבא בשלמה (מ'א ט כא). <br>
ואחרי כן ציווה בסתר למיילדות להרוג הזכרים על האבנים, ואפילו היולדות עצמן לא ידעו בהם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואחרי כן ציווה לכל עמו כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו אתם -<br>
</span></b>והעניין שלא רצה לצוות לשרי הטבחים אשר לו להרגם בחרב המלך או שישליכו הם אותם ליאור, אבל אמר לעם כאשר ימצא כל אחד ילד יהודי ישליך אותו ביאור, ואם יצעק אבי הילד אל המלך או אל שר העיר יאמרו שיביא עדים ויעשה בו נקמה. וכאשר הותרה רצועת המלך היו המצרים מחפשים הבתים ונכנסים שם בלילות ומתנכרין ומוציאים הילדים משם, כי על כן נאמר ולא יכלה עוד הצפינו (להלן ב ג):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ונראה</span></b> שעמד זה ימים מעטים, כי בלדת אהרן לא הייתה הגזרה, וכשנולד משה נראה שנתבטלה, אולי בת פרעה בחמלה עליו אמרה לאביה שלא יעשה כן, או כאשר נשמע כי מאת המלך נהיה הדבר ביטל אותו, או שהיה על פי האצטגנינות כדברי רבותינו (שמו'ר א כט), כי הכל התחכמות עליהם שלא יודע החמס. וזה טעם מאמר האומרים למשה רבנו אשר הבאשתם את ריחנו לתת חרב בידם (להלן ה כא), כי עתה יוסיפו בשנאתם אותנו, וימצאו טענה כי אנחנו מורדים במלכות ויהרגו אותנו בחרב לעיני הכל, לא יצטרכו עוד לעשות במרמה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ועלה מן הארץ - <br>
</span></b><blockquote>על כורחנו. ורבותינו דרשו כאדם שמקלל עצמו ותולה קללתו באחרים (סוטה יג א), כאילו כתב ועלינו מן הארץ והם יירשוה.<b> לשון רבנו שלמה. </b><br>
</blockquote><br>
ואם כפירוש הרב היה אומר <b>'ועלה על הארץ'</b>, כי כן הלשון בלוחמים עלה נבוכדנצר מלך בבל על כל ערי יהודה הבצורות וילכדם, ויתפשם (מ'ב יח יג), עלה רצין מלך ארם ירושלם למלחמה (ישעיה ז א). ואולי יאמר ועלה עלינו מן הארץ אשר הוא יושב בה, ירמוז לארץ גושן:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש </span></b>שיאמר כי תקראנה מלחמות יהיה נוסף על שונאינו לשלול שלל ולבוז בז, ויעלה לו מן הארץ הזאת אל ארץ כנען עם כל אשר לנו, ולא נוכל אנחנו לנקום נקמתנו ממנו ולהלחם בו. והוא כלשון אשר העלנו מארץ מצרים (להלן לב א), אשר העלה ואשר הביא את זרע בית ישראל מארץ צפונה ומכל הארצות (ירמיה כג ח). וכן ושמו להם ראש אחד ועלו מן הארץ (הושע ב ב), שישימו עליהם ראש ועלו לארצם מן הארץ אשר גלו בה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וילך איש מבית לוי
id: 0202
nru: א
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b>רבותינו אמרו שהלך אחר עצת בתו (סוטה יב ב). <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי בערים רבות היו ישראל יושבים, וזאת האשה הייתה בעיר אחרת. <br>
</blockquote>ומה צורך שיזכיר הכתוב זה?!<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי, </span></b>בעבור שלא חשש לגזרת פרעה ולקח לו אשה להוליד ממנה בנים, אמר הכתוב כן. בעבור כי בכל מזדרז לעשות עניין חדש יאמר כן, וילך ראובן וישכב את בלהה (בראשית לה כב), וילך ויקח את גמר בת דבלים (הושע א ג), לכו ונמכרנו לישמעאלים (בראשית לז כז), לכו ונכהו בלשון (ירמיה יח יח), לכו נא ונוכחה (ישעיה א יח). וכן זה נזדרז ויקח את בת לוי. <br>
ולא הזכיר הכתוב שם האיש ולא שם אשתו אשר לקח, והיה זה בעבור כי יצטרך ליחסם ולהזכיר שמם מי אביהם ואבי אביהם עד אל לוי, ועכשיו ירצה לקצר עד לדת המושיע, ואחר כן (להלן ו יד - כה): ייחס גם שאר השבטים בעבורו בסדר השני:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט </span></b>שהיה זה תחילת הנישואין, אין מוקדם ומאוחר בפרשה, כי היה זה קודם גזירת פרעה, וילדה מרים ואהרן, ואחר כן גזר פרעה כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, ותלד הבן הטוב הזה. ולא הזכיר הכתוב לדת מרים ואהרן, כי לא היה בלדתם חידוש דבר. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (סוטה יב ב): <br>
</b><blockquote>הם לקוחים שניים, שפירש ממנה מפני גזירת פרעה והחזירה בנבואת בתו (עי' שם יג א): ועשה בה מעשה לקוחים, הושיבה באפריון ומרים ואהרן מרקדים לפניהם, בשמחתם כי על ידי זה יגאלו ישראל. ואע'פ שהיה אהרן קטן, נתן השם שמחה בלבו בעניין הזה, או מרים אחותו מלמדתו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ותרא אותו כי טוב הוא ותצפנהו
id: 0202
nru: ב
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b>ידוע כי כל הנשים אוהבות את בניהם, יפים ושאינם יפים, וכלנה תצפנינה אותן בכל יכלתן, ואין צורך ראיה לטענה כי טוב הוא. <br>
<b><span id='katom'><br>
אבל פירוש הטובה הזאת, </span></b>שראתה בו טוב מחודש וחשבה כי יארע בו נס וינצל, ולכן נתנה אל לבה וחשבה מחשבות בעניינו, וכאשר ראתה שלא יכלה עוד להצפינו חשבה שינצל בתחבולה אחרת ועשתה לו תיבת גומא. ואחותו ניצבת מרחוק שלא יכירו בה, לדעת מה יעשה לו. וכל זה סיוע לדברי רבותינו שדרשו כי טוב הוא, שנתמלא כל הבית אורה (סוטה יב א), ולמה שאמרו שהייתה מרים מתנבאת עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל (שם):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לרחוץ על היאור
id: 0202
nru: ה
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b><blockquote>סרס המקרא ודרשהו, ותרד בת פרעה על היאור לרחוץ בו.<b> לשון רבנו שלמה.</b> <br>
</blockquote>ואם כן יהיה <b>'על היאור'</b> כמו <b>'אל היאור'</b>. וכן וילך אלקנה הרמתה על ביתו (ש'א ב יא). כה תאמרו איש על רעהו ואיש אל אחיו (ירמיה כג לה). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיו ביאור מעלות, והיא ירדה מארמון המלך לרחוץ במעלה הראשונה אשר ביאור, לא תכנס אל שיבולת הנהר, וראתה התיבה בתוך הסוף רחוק ממנה ותשלח את אמתה ותיקחה. או הוא כמו לרחוץ ביאור, וכן ונתת אותם על סל אחד (להלן כט ג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה נער בוכה
id: 0202
nru: ו
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b><blockquote>קולו נשמע כנער. <b>לשון רבנו שלמה.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכבר דחו זה</span></b> ואמרו אם כן עשית למשה רבנו בעל מום (סוטה יב ב). <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> מה טעם שיזכיר הכתוב עובי קולו? <br>
</span><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>שהיו איבריו גדולים כנער. <br>
</blockquote>ואולי הזכיר זה ליופיו, כי בעבור טובו ויופיו חמלה עליו, כי הכירה בו שנולד מקרוב ואבריו יפים ומתוקנים כאילו הוא נער. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון</span></b> שנפרש בו שהיה בוכה כנער בחריצות וזריזות ולכן חמלה עליו. <br>
<br>
<blockquote>ואגדה נער בוכה, ילד היה ומנהגו כנער, בא גבריאל והכהו למשה כדי שיבכה ותתמלא עליו רחמים <b>(שמו'ר א כח)</b>:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> אין צורך לכל זה, כי הילד מיום היוולדו יקרא נער, כמו שנאמר מה נעשה לנער היולד (שופטים יג ח). וכן ויבקש דוד את האלוהים בעד הנער (ש'ב יב טז). ויקרא ילד והוא גדול, כמו שנאמר בישמעאל (בראשית כא טו). וכן והנער נער (ש'א א כד), רוצה לומר שהוא ילד קטן בן כ'ד חדשים. כי כאשר נגמל מחלב מיד העלתהו, כדכתיב ותינק את בנה עד גמלה אותו ותעלהו עמה כאשר גמלתו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ותאמר מילדי העברים זה - <br>
</span></b>נתנה אל לבה המעשה כאשר היה, כי אמרה לבעבור הציל אותו או שלא יראו במות הילד שמוהו שם, ואיש מצרי למה יעשה כן. ויש אומרים שראתהו נמול (סוטה יב א). ואם כן הסירה בגדיו ובדקה אותו בו. <b><span id='katom'>ואין צורך:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויגדל משה ויצא אל אחיו
id: 0202
nru: יא
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b>שגדל והיה לאיש. כי מתחלה אמר ויגדל הילד (לעיל פסוק י), שגדל עד שלא היה צריך לגמלה אותו, ואז הביאתהו לבת פרעה ויהי לה לבן כי לפני מלכים יתייצב, ואחרי כן גדל ויהי לאיש דעת:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויצא אל אחיו - <br>
</span></b>כי הגידו לו אשר הוא יהודי, והיה חפץ לראותם בעבור שהם אחיו. והנה נסתכל בסבלותם ועמלם ולא יכול לסבול ולכן הרג המצרי המכה הנלחץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הלהרגני אתה אומר
id: 0202
nru: יד
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b><blockquote>מכאן אנו לומדים שהרגו בשם המפורש. <b>לשון רש'י. ומדרש רבותינו הוא (שמו'ר א לה). <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b> <br>
<span id='red'>אם כן מי הגיד לרשע כי משה הרגו. אולי סמך ידו עליו ויקללהו בשם ה', וזהו ויך. <br>
</span><b><span id='katom'>או </span></b><span id='red'>מפני שנפל מת לפניו, פחד משה שיעלילו עליו וקברו בחול, וראה אותו עושה כן, וידע שהוא הגורם, <br>
</span><b><span id='katom'>או</span></b><span id='red'> חשב שהרגו בחרב כי לא ראה רק הקבורה? <br>
</span><br>
<b>ועל דרך הפשט אומרים (המפרשים, ראב'ע כאן והרד'ק בספר השרשים שרש אמר):</b> כי <b>'אתה אומר'</b> פירושו חושב, כי מצינו אמירה על מחשבת הלב, אמרתי אני בלבי (קהלת ב א), אמרתי טוב ממנו הנפל (שם ו ג). ואין בכאן צורך לזה, כי אמר מי שמך לאיש שר ושופט עלינו, אם בעבור שאתה חפץ להרגני כאשר הרגת המצרי אתה מוכיח אותי ואומר למה תכה רעך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולכהן מדין שבע בנות
id: 0202
nru: טז
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 02
htm:
</b>לא יזכיר הכתוב שמו, כי איננו ידוע רק מן הכינוי שהוא נכבד בכהונתו. והוא יתרו, כי אחרי התחתן במשה כתוב וישב אל יתר חותנו (להלן ד יח), ושם כתוב ויאמר יתרו למשה לך לשלום, כמו אליה (מ'ב א ג): ואליהו (שם א יז א), ירמיה (ירמיה כז א): וירמיהו (שם לא א). ואחרי שנתגייר נקרא חובב, דכתיב מבני חובב חותן משה (שופטים ד יא), כי דרך כל המתייהדים לקרא להם שם אחר בישראל. והוא בן רעואל, דכתיב ויאמר משה לחובב בן רעואל המדיני (במדבר י כט). <br>
ומה שאמר בכאן (פסוק יח): ותבאנה אל רעואל אביהן, הוא אבי אביהן, כמו אלוהי אבי אברהם (בראשית לב י), נבוכדנצר אבוהי (דניאל ה ב), וכן הידעתם את לבן בן נחור (בראשית כט ה), וכן ומפיבושת בן שאול (ש'ב יט כה), ורבים כן. והיה זה, כי הכהן לא ימצא בבית, כי היה נטרד בכהונו בבית אלהיו, ותבאנה אל הזקן. ויתכן כי <b>'ויואל משה לשבת את האיש'</b> הוא הכהן הנזכר למעלה, כי הוא שנתן לו צפורה בתו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ותבאנה ותדלנה - <br>
</span></b>כי היו הרועים בכל הימים באים וממלאים הרהטים ומשקים צאנם בתחילה, ואחרי כן היו הנשים האלה משקות שלהן, ואירע כי היום הזה קדמו הנשים ותבאנה ותדלנה, כי היו חושבות להשקות צאנם בתחילה טרם בא הרועים, והנה באו הרועים ויגרשום מן הרהטים להשקות הם תחלה כמנהגם בכל הימים, ומשה חרה לו על החמס והצילן כי כיון שהן מלאו הרהטים הרי המים שלהן, וגם דלה דלה להם כי לא הספיקו הרהטים לכל צאנן. וזה טעם מדוע מיהרתן בא היום. ואמרו איש מצרי הצילנו מיד הרועים, שמגרשים אותנו בכל יום תמיד בבואנו לרהטים בתחילה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירא מלאך ה' אליו בלבת אש
id: 0203
nru: ב
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>אמר הכתוב מתחלה וירא מלאך ה', ואחר כן (בפסוק ד): אמר וירא ה' כי סר לראות ויקרא אליו אלוהים,<b> ולכן אמר ר' אברהם</b> (בפירוש הארוך): <br>
<blockquote>כי <b>'אלוהים'</b> בכאן הוא המלאך הנזכר, כמו כי ראיתי אלוהים פנים אל פנים (בראשית לב לא). וטעם אנכי אלהי אביך (פסוק ו), כי ידבר השליח בלשון שולחו.</blockquote><b><span id='katom'> ואיננו נכון.</span></b><blockquote> <br>
</blockquote>כי משה גדול הנבואה לא יסתיר את פניו מן המלאך. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו בבראשית רבה (צז ד, ועי' שמו'ר ב ח): <br>
</b><blockquote>מלאך זה מיכאל, רבי יוסי הארוך בכל מקום שהיו רואים אותו היו אומרים שם רבנו הקדוש, כך כל מקום שמיכאל נראה שם הוא כבוד השכינה. <br>
</blockquote>נתכוונו לומר שמתחלה נראה אליו מיכאל ושם כבוד השכינה, והוא לא ראה הכבוד כי לא הכין דעתו לנבואה, וכאשר כיון לבו וסר לראות נתגלה אליו מראה השכינה ויקרא אליו אלוהים מתוך הסנה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> המלאך הזה הוא המלאך הגואל, שנאמר כי שמי בקרבו (להלן כג א), הוא שאמר ליעקב אנכי האל בית אל (בראשית לא יג), ובו נאמר ויקרא אליו אלוהים, אבל יקרא במידה ההיא מלאך בהנהגת העולם, וכן כתיב ויוציאנו ה' ממצרים (דברים כו ח). וכתיב וישלח מלאך ויוציאנו ממצרים (במדבר כ טז), ונאמר ומלאך פניו הושיעם (ישעיה סג ט), כלומר מלאך שהוא פניו, כדכתיב פני ילכו והניחותי לך (להלן לג יד). והוא שנאמר בו ופתאום יבא אל היכלו האדון אשר אתם מבקשים ומלאך הברית אשר אתם חפצים הנה בא (מלאכי ג א). ועוד תבין זה בפסוקים הבאים בעזרת השם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה הסנה בוער באש - <br>
</span></b>כטעם דולק, שהיה בתוך אש בוער, כמו והאבות מבערים את האש (ירמיה ז יח), מדליקים, ובערו בהם אש (יחזקאל לט ט). ומדוע לא יבער הסנה, לא ישרף ויאכל, וכמוהו כפשתים אשר בערו באש (שופטים טו יד), נשרפו. וכן דעת אונקלוס שתרגם הראשון בער, והשני מתוקד. או יהיה יבער מלשון ובערת הרע מקרבך (דברים יז ז), והיה לאדם לבער (ישעיה מד טו), כי דרך צחות בלשון הקודש לדבר כן, רוכבים על שלשים עירים ושלשים עירים להם (שופטים י ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל תקרב הלום
id: 0203
nru: ה
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>לא הגיע עדיין למעלתו הגדולה בנבואה, כי בהר סיני ניגש אל הערפל אשר שם האלוהים (להלן כ כא). וכן ענין הסתרת פנים, שעדיין לא עלה למה שנאמר בו ותמונת ה' יביט (במדבר יב ח):<br>
כי המקום אשר אתה עומד עליו אדמת קודש הוא - אע'פ שהיה רחוק מן הסנה הזהירו בזה, כי נתקדש כל ההר ברדת השכינה אל ראש ההר כאשר בשעת מתן תורה, ומשה בהר היה כי שם עלה, שנאמר ויבא אל הר האלוהים חרבה (לעיל פסוק א), והסנה היה בראש ההר, והנה כלו קדוש ואסור בנעילת הסנדל, וכך אמרו בכל מקום שהשכינה נגלת אסור בנעילת הסנדל (שמו'ר ב יג), וכן ביהושע, וכן הכהנים לא שמשו במקדש אלא יחפים (יהושע ה טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אנכי אלהי אביך
id: 0203
nru: ו
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> כמו <b>'אלהי אבותיך'</b>, אבל יזכיר יחיד במקום רבים, אלהי כל אב מאבותיך, כי כלם יקראו לאיש אב. וכן אלהי דוד אביך (מ'ב כ ה), זה אלי ואנוהו אלהי אבי וארוממנהו (להלן טו ב), אלהי אבותי. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי אלוהי אביך אברהם, כי הוא החל לקרא בשם ה', ואחר כך הזכירו בשם וצירף אליו שאר האבות. <br>
</blockquote><br>
<b>ודעת רבותינו אלהי עמרם אביך (שמו'ר ג א), <br>
</b><blockquote>כאלו אמר אנכי אלהיך, ורצה ליחד שמו על הצדיק שמת לא על החי, ואחר כך אלהי אברהם יצחק ויעקב, שהוא אלהי ישראל כלם. <br>
</blockquote>וטעם הזכירו <b>'אלהי'</b> עם כל אחד, ולא אמר <b>'אלהי אברהם יצחק ויעקב'</b>, כי יזכיר שמו וזכרו יתברך ויתעלה. ועוד אבאר זה בפרשה (בפסוק טו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וארד להצילו
id: 0203
nru: ח
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>שנתגליתי על ההר הזה באש. כטעם וירד ה' על הר סיני (להלן יט כ), מפני אשר ירד עליו ה' באש (שם יח). או הוא כמו ארדה נא ואראה הכצעקתה הבאה אלי (בראשית יח כא). וכבר פרשתי סודו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אל ארץ זבת חלב ודבש אל מקום הכנעני והחתי - <br>
</span></b>יזכיר בכאן ששה עממים ויניח השביעי, אולי לא הייתה ארצו זבת חלב ודבש כאלה. וכן בפסוק כי ילך מלאכי לפניך (להלן כג כג): הזכיר אלה הששה. ואולי הוא רמז שאלו כבשו תחלה, כי הם אשר נתקבצו על יהושע ויתנם ה' בידו. ורבותינו אמרו הגרגשי פינה (ירושלמי שביעית פ'ו ה'א), ולכך לא נזכר עם הנכרתים שנאמר בהן והכחדתיו (להלן שם). וכן בכאן ירמוז אל הנלחמים שכבשו. ועוד אדבר על זה בע'ה (להלן כג כה):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם זבת חלב ודבש - <br>
</span></b>כי שבח תחלה את הארץ שהיא טובה, לומר שהאוויר טוב ויפה לבני אדם וכל טוב ימצא בה, ושהיא רחבה, שיעמדו בה כל ישראל במרחב. <br>
<b><span id='katom'>או</span></b> טעם רחבה שיש בה רחבות, שפלה ועמק ומישור גדולים וקטנים ואין רובה הרים וגאיות. וחזר ושבח אותה שהיא ארץ מקנה שיש בה מרעה טוב, והמים יפים, ויגדל החלב בבהמות, כי אין הבהמות בריאות וטובות ומרבות החלב רק באוויר טוב ועשב רב ומים טובים. ובעבור שימצא זה באחו ובמרום הרים אין הפירות שם שמנים ויפים מאד, אמר כי היא עוד שמינה שפירותיה שמנים ומתוקים עד שתזוב כולה בדבש מהם. והנה שבח אותה על כל טוב ה', על דגן ועל תירוש ועל יצהר ועל בני צאן ובקר. וזהו צבי היא לכל הארצות (יחזקאל כ ו):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם אל מקום הכנעני - <br>
</span></b>שלא אמר אל ארץ הכנעני כאשר יאמר בשאר כל המקומות, לרמוז שיירשו אותם ויכריתום וישבו במקומם, לא שיהיו יושבים בקרבם כאבותם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנה צעקת בני ישראל באה אלי
id: 0203
nru: ט
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>אע'פ שאמר (בפסוק ז): ואת צעקתם שמעתי, חזר ואמר כי באה אלי, והנה הגיע צעקתם אל כסא כבודי, ולא אוסיף עוד לעבוד לפרעה, כי מצרים לוחצים אותם יותר מדאי. כעניין עד לשמים הגיע (דהי'ב כח ט). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> צעקת בני ישראל היא כנסת ישראל, שבאה אליו צועקת, כדרך הכצעקתה הבאה אלי (בראשית יח א). ושם רמזתי:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם וגם ראיתי את הלחץ - <br>
</span></b>לאמר שיקח נקמה מפרעה ומעמו מפני שעשו עימהם יותר מן הנגזר להם בלחץ גדול שלוחצים אותם, כאשר פרשתי בסדר לך לך (בראשית טו יג):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר כי אהיה עמך וזה לך האות
id: 0203
nru: יב
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>רבו הפירושים במקרא הזה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון על דרך הפשט,</span></b> כי הקב'ה אמר למשה שני דברים, שירד להצילו מיד מצרים, והיה אפשר שיצילם מידם בארץ גושן עצמה או קרוב משם, אבל הבטיח עוד להעלותו מן הארץ ההיא כולה אל מקום הכנעני:<br>
ומשה נתירא משתיהן, ואמר מי אנכי כי אלך אל פרעה, אני שפל אנשים רועה צאן והוא מלך גדול, ואם אומר אליו לעזוב את העם כלו יהרגני, כעניין שאמר שמואל ושמע שאול והרגני (ש'א טז ב). <br>
ואמר עוד מי אנכי כי אוציא את בני ישראל מארץ מצרים, כמו שאמרת לי להעלותם אל ארץ כנען, כי עם חכם ונבון הגוי הגדול הזה, ולא יחשבוני ללכת אחרי אל ארץ עמים גדולים ועצומים מהם, כאשר אמרת להעלותו אל ארץ טובה ורחבה אל מקום הכנעני:<br>
כי ההצלה מיד פרעה אינה תלויה בהם, אם ישמע פרעה יקל עולו מעליהם ויצילם, או יגרשם מארצו על כרחם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי הם עצמם ישמעו אל כל אדם בזה, כי מי האדם שלא ירצה לצאת מעבודה קשה שאין כמוה, אבל העלייה לארץ הכנעני לא ישמעו בה. וכן היה הדבר שהייתה מלחמת העמים ההם קשה עליהם מתחילה ועד סוף ופחדתם ממנה במצרים ובמדבר:<br>
<br>
זאת יראתו של משה רבנו מפרעה ופחדתו מהם. ועל שתיהן ענהו ה', אמר לו אל תירא מפרעה כי אני אהיה עמך להצילך. וזה לך האות אל העם כי אנכי שלחתיך אליהם, כי בהוציאך את העם ממצרים תעבדון את האלוהים על ההר הזה, ומאז יקבלו עבודת השם ללכת אחרי מצוותו, וגם בך יאמינו לעולם, ואחריך ירוצו לכל מקום אשר תצום. והנה נגליתי לך בהר הזה בלבת אש, כי כן יהיה בעיני כל העם בעבדם אותי בהר הזה:<br>
<br>
והנה למשה אות במה שלא יפחד מפרעה כיון שהבטיחו להצילו, ולישראל יהיה להם אות שלא יפחדו מן העמים בבואם אל הר סיני. כי לצאת ממצרים ברצון פרעה אל מקום קרוב דרך ג' ימים לזבוח לאלוהים בודאי ישמעו ויעשו כן בין ברצונם בין שלא ברצונם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת, </span></b>וזה לך האות כמו זה לי עשרים שנה (בראשית לא מא). ואמר כי אהיה עמך והנה לך האות אות הברית שאהיה עמך תמיד, כדרך אני הנה בריתי אתך (שם יז ד), כי אנכי השולח אותך שתעבדו את האלוהים בהר הזה, ואז אעלה גם אנכי בקרב העם הזה אל המקום אשר הכינותי (להלן כג כ):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמרו לי מה שמו
id: 0203
nru: יג
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>הפסוק הזה אומר לך פרשני, כי לא יתכן שיאמר משה ואמרו לי מה שמו להיות להם אות שיאמינו בו, כי שאלת שמו ואמירתו להם אינה אות למי שלא יאמין בו מתחילה. שאם ידעו ישראל אותו השם גם משה כהם ידע אותו, והנה ידיעתו כידיעתם ואיננה אות ומופת כלל, ואם לא שמעו בו מה הראיה שיאמינו בדבריו כלל. והנה אחרי הודיעו את השם הגדול אמר והן לא יאמינו לי (להלן ד א), ואז נתן לו אותות:<br>
<br>
<b>ואמר ר'א:<br>
</b><blockquote>כי שאל משה מה שם יאמר לישראל משמותיו, כי באל שדי לא יעשה אותות רק בשם הגדול.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דבריו נכונים בעיני </span></b>כי עדיין לא נאמר למשה שיעשה ביציאת מצרים אותות ומופתים גדולים ונפלאים, אבל שיצילם מיד מצרים ויעלם לארץ, ובשם אל שדי יוכל לבא בלב פרעה להצילם וגם לנצח העמים, וכבר הוציא שרה מביתו בנגעים גדולים שהביא עליו, ונצח אברהם לבדו המלכים הגדולים, וכל זה בעזרת אל שדי השם הנודע לאבות, וככה יעשה בבנים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כי יעקב אמר והיה אלוהים עמכם והשיב אתכם אל ארץ אבותיכם (בראשית מח כא), ויוסף אמר פקוד יפקוד אלוהים אתכם (שם נ כה), והנה הפקידה באלוהים:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי</span></b> היה משה גם בעת ההיא אב בחכמה גדול במעלת הנבואה, ודרך שאלה בקש שיודיעהו מי השולח אותו, כלומר באי זו מידה הוא שלוח אליהם, כעניין שאמר ישעיה ועתה ה' אלוהים שלחני ורוחו (ישעיה מח טז). והנה אמר ישאלוני על שליחותי אם היא במידת אל שדי היא שעמדה לאבות, או במידת רחמים עליונית שתעשה בה אותות ומופתים מחודשים ביצירה. וזה בעבור שאמר לו אנכי אלוהי אביך אלוהי אברהם (לעיל פסוק ו), ולא פירש שם משמותיו הקדושים כלל, ושמע משה שהבטיחו על מעמד הר סיני ומתן תורה, והוא היודע כי התורה לא תינתן בשם אל שדי הנזכר באבות רק השם הגדול שבו היה העולם, ועל כן שאל מה אומר אליהם:<br>
<br>
<b>ורבותינו נתעוררו לזה, אמרו: <br>
<span id='pink'>ויאמר משה אל האלוהים הנה אנכי בא אל בני ישראל - <br>
</span></b><blockquote>אמר ר' שמעון בשם ר' סימון אמר משה עתיד אני לעשות סרסור בינך וביניהם, כשתיתן להם התורה ותאמר להם אנכי ה' אלוהיך. אלוהי אבותיכם שלחני אליכם, אותה שעה נתברר משה על עסקיו, שנתיירא אם ישאלו לו מה שמו מה אומר אליהם, באותה שעה היה מבקש משה שיודיענו הקב'ה את השם הגדול. <br>
</blockquote>וזה עניין השאלה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה ענהו האלוהים אהיה אשר אהיה - <br>
</span></b><blockquote>אהיה עמכם בצרה זו ואהיה עמכם בצרות אחרות, אמר לפניו ריבונו של עולם דיה לצרה בשעתה, אמר לו יפה אמרת, כה תאמר לבני ישראל וגו'. <b>לשון רש'י מדברי רבותינו (ברכות ט ב). <br>
</b></blockquote>והכוונה להם בזה, כי משה אמר לפניו יתברך, ואמרו לי מה שמו, שיגיד להם השם שיורה הוראה שלמה על המציאות ועל ההשגחה, והקב'ה השיבו למה זה ישאלו לשמי, אין להם צורך לראיה אחרת כי אהיה עימהם בכל צרתם יקראוני ואענם, והיא הראיה הגדולה שיש אלוהים בישראל קרובים אלינו בכל קראנו אליו ויש אלוהים שופטים בארץ. <b><span id='katom'>וזה פירוש נכון באגדה זו:<br>
ועוד אמר</span></b> כיוצא בזה במדרש אגדה (מנורת המאור הראשון פרק הצדקה): <br>
<br>
<span id='red'>ומהו אהיה אשר אהיה? <br>
</span>כשם שאתה הווה עמי כך אני הווה עמך. <br>
אם פותחין את ידיהם ועושין צדקה אף אני אפתח את ידי, שנאמר יפתח ה' לך את אוצרו הטוב (דברים כח יב), ואם אינן פותחין את ידיהם מה כתוב שם הן יעצור במים ויבשו וגו' (איוב יב טו). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד דרשו</span></b> <br>
<blockquote>רבי יצחק אמר, אמר לו הקב'ה למשה אמור להם אני שהייתי ועכשיו אני הוא ואני הוא לעתיד לבא, לכך כתוב כאן אהיה שלש פעמים<b> (שמו'ר ג ו)</b>. <br>
</blockquote>וביאור דעת רבי יצחק, כי בעבור שהזמן העובר והעתיד כלו בבורא בהווה כי אין חליפות וצבא עמו, ולא עברו מימיו כלום, לפיכך יקרא בו כל הזמנים בשם אחד מורה חיוב המציאות:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם: <br>
</b><blockquote>שני השמות אהא עם מאן דאהא, <br>
</blockquote>ולא תרגם כלל השם שאמר לו כה תאמר לבני ישראל אהיה שלחני אליכם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה מדעתו,</span></b> כי אצלו ה' הנכבד שהודיעו הוא בן ארבע אותיות האלה שציווהו כה תאמר אל בני ישראל אהיה שלחני אליכם. אבל הודיעו תחילה ענינו, כי שאלתו של משה לדעת דרכי השם משמו, כעניין שחזר ואמר הודיעני נא את דרכך ואדעך (להלן לג יג). וכאשר השיב לו שם וקראתי בשם ה' לפניך וחנותי את אשר אחון וריחמתי את אשר ארחם (שם יט), לאמר כי בשם הנכבד הזה אשר יקרא לפניו יחונן וירחם, ולא יוכל אדם לבא עד עומק דרכיו. <br>
כן אמר בכאן אהא עם מאן דאהא, בשמי שתאמר להם שהוא אהיה, כי בו אני עם האדם לחונן ולרחם:<br>
<br>
<b>והגאון רב סעדיה כתב: <br>
</b><blockquote>כי ביאורו אשר לא עבר ולא יעבור כי הוא ראשון והוא אחרון. <br>
</blockquote>קרובים דבריו לדברי רבי יצחק. <br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (א סג): <br>
</b><blockquote>הנמצא אשר הוא נמצא, כלומר ראוי המציאות. יבאר להם כי יש נמצא ראוי להימצא שלא היה נעדר ולא יהיה נעדר:<br>
</blockquote><br>
והנה לדעת אלה החכמים צריך שנפרש כי הקב'ה אמר למשה שיאמר להם זה השם וילמדם אותו, כלומר שיפרוט להם ראיות שכליות אשר בהם יתקיים אצל חכמיהם זה השם, כלומר המציאות או הקיום אשר לא עבר ולא יעבור, כי זכירת השם בלבד, יאמר מה שיאמר, איננו ראיה לבטל מהם דעת הקדמות או האפיקורסות המחושב בביטול המציאות לגמרי. ואין זה משמעותו של מקרא, אבל כי הזכרת השם להם הוא הראיה והוא האות והמופת על דברם שישאלוהו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> לא יסתפקו זקני ישראל במציאות הבורא כאשר אמר הרב וחלילה, אבל זה השם תשובת שאלתו שפירשנו לך, הודיעו שהוא שלוח אליהם במידת הדין אשר במידת הרחמים, ואמר כה תאמר לבני ישראל אהיה שלחני אליכם, שיזכיר להם השם האחד לבדו להורות על האחדות, ולכך ציווהו עוד כה תאמר אל בני ישראל ה' שלחני (פסוק טו), כי השם הזה הוא מידת רחמים, וידעו כי יוליך לימין משה זרוע תפארתו, ויחדש אותות ומופתים בעולם. <br>
<br>
והנה פירש לו כי אהיה אשר ציווהו לאמר להם, הוא השם הגדול הזה והם שווים בלשונם ובאותיות, כי שתי האותיות האחרונות שבשם הראשון הם הקודמות בזה, כי בראשון יורו על חכמת שלמה, כדכתיב וה' נתן חכמה לשלמה (מ'א ה כו), ובזה יורו על חכמת אלוהים. ואות האל'ף בראשון תורה על הקדמות והיחיד, והיו'ד בשני על עשר ספירות בלי מה. ונלקחו שתי האותיות האלה האל'ף והיו'ד משני השמות הקדושים ונכתבו תחילה וסוף בשם הנכתב ונקרא באל'ף דל'ת, להורות כי הוא אצילות מן הראש ועד הסוף, ומדת הדין באמצע, כי שמי בקרבו (להלן כג כא). ומכאן תבין למה קמצוהו, ונשתמש לשון הקדש בשם ההוא בכל שם אדנות, כי ממנו כל הממשלה והשלטון. והקב'ה יראנו נפלאות מתורתו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וזה זכרי לדר דר
id: 0203
nru: טו
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b>יחזור אל אלהי אברהם אלהי יצחק ואלהי יעקב, כי לא לעולם ישכח ברית אבות, וכל הדורות כאשר יזכירו <b>'אלהי אברהם יצחק ויעקב'</b> ישמע אל ויענם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> זה שמי לעולם, אלהי אברהם אלהי יצחק, וזה זכרי ואלהי יעקב, ולכך הוסיף בו ו', וזה טעם זכרי לדר דר חסר. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמעו לקולך
id: 0203
nru: יח
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 03
htm:
</b><blockquote>מאליהן, מכיוון שתאמר להם לשון זה מיד ישמעו לקולך, שכבר סימן זה מסור בידם מיעקב ומיוסף, שבלשון הזה נגאלין. <br>
יעקב אמר להם: ואלוהים פקוד יפקוד אתכם (בראשית נ כד). <br>
יוסף אמר להם: פקוד יפקד אלוהים אתכם (שם כה<b>). לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
אולי ידרוש הרב כי יוסף אמר פעמים פקד יפקוד, להגיד שהייתה מסורת בידו מאביו, ובאלה שמות רבה (ג יא): מיד ושמעו לקולך.<br>
<span id='red'>למה? <br>
</span>שמסורת גאולה היא בידם, שכל גואל שיבוא ויאמר להם פקידה כפולה הוא גואל של אמת. <br>
זה לשונם באגדה זו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויש עליך לשאול:</span></b> <br>
<span id='red'>ומנין להם שיאמינו, שמא שמע משה במסורת הזאת כמותם. <br>
</span>ויש לומר, כך קבלו מיוסף ששמע מפי הנביא אביהם, שהראשון שיבוא ויאמר להם בלשון הזה הוא יהיה הגואל אותם. גלוי וידוע לפני הקב'ה שלא יבא אדם ויכזב בהם, בכך הבטיחם:<br>
<b><br>
</b><span id='katom'>אבל </span><b>במקום אחר מצאתי שם (בשמו'ר ה א): <br>
</b><blockquote>אמר ר' חמא ברבי חנינא: בן שתים עשרה נתלש משה מבית אביו. למה? <br>
שאלו גדל בבית אביו ובא ואמר להם המעשים, לא היו מאמינים בו, שהיו אומרים אביו מסרם לו, לפי שיוסף מסרה ללוי ולוי לקהת וקהת לעמרם, ולכך נתלש מבית אביו, וכשהלך והגיד לישראל כל הדברים, לפיכך האמינו בו, שנאמר (להלן ד לא): ויאמן העם. <br>
</blockquote>וכוונתם <b>'שיוסף מסרה ללוי'</b> לומר שיעקב גלה סודו ליוסף באהבתו אותו, בו בלשון השביע יוסף לאחיו כלם, וגלה ללוי כי הוא אמר להם כלשון הזה מפני המסורת שבידו מאביו, וציווה שיהיה הדבר סוד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויען משה ויאמר והן לא יאמינו לי ולא ישמעו בקולי
id: 0204
nru: א
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b><blockquote>אותה שעה דבר משה שלא כהוגן. <br>
הקב'ה אמר לו: ושמעו לקולך (לעיל ג יח), <br>
והוא אמר: והן לא יאמינו לי! <br>
מיד השיבו הקב'ה בשיטתו ונתן לו אותות לפי דבריו. <b>לשון ואלה שמות רבה (ג טו)</b>. <br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר על דרך הפשט: <br>
</b><blockquote>כי ה' אמר שיאמינו בו הזקנים רק לא הזכיר שיאמינו העם, או שישמעו לקולו ואולי לא יאמינו בלב שלם. <br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון. <br>
</span></b><br>
<b><span id='katom'>אבל יתכן</span></b> שנאמר כי ושמעו לקולך איננה הבטחה רק צואה, ושמעו לקולך כי ראוי להם שישמעו, ותבוא אתה וזקני ישראל אל מלך מצרים. וכן ושמעו מצרים כי העלית בכוחך ואמרו אל יושב הארץ (במדבר יד יג יד), ראוי שיהיה ככה, וכן בזאת תדע כי אני ה' (להלן ז יז), ראוי, לא מתקיים. וכן והאמינו לקול האות האחרון בפרשה הזאת (פסוק ח), ורבים כן:[<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי ושמעו לקולך לבא עמך אל המלך ולאמר לו אלוהי העברים נקרא עלינו, כי מה יפסידו. והנה השם הודיעו כי לא ייתן אותם מלך מצרים להלוך, ולכן אמר משה והן לא יאמינו לי אחרי ראותם שלא ייתן אותם פרעה להלוך ולא ישמעו עוד לקולי כלל, כי יאמרו לא נראה אליך ה', שאלו היית שליח השם לא ימרה פרעה את דברו. או שיאמרו לא נראה אליך השם הגדול במידת רחמים לעשות לנו אותות ומופתים כאשר אמרת כי אינך גדול מהאבות, ולכן לא שמע פרעה, שאלו פרעה היה מאמין בדבריך היינו יוצאים על כל פנים, ואין עונותינו מבדילים בינינו ובין הרחמים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר השליכהו ארצה וישליכהו ארצה
id: 0204
nru: ג
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b><b><span id='katom'>לא הבינותי</span></b><span id='red'> למה עשה האותות למשה, כי מאמין היה משה שהקב'ה מדבר עמו. והראוי שיאמר המטה אשר בידך תשלך ארצה לפניהם והיה לנחש, וכן באות השני, כאשר אמר בשלישי ולקחת ממימי היאור (פסוק ט)? <br>
<br>
</span><b>ולכן נאמנו דברי רבותינו (שמו'ר ג טז): <br>
</b>שהיה לו הראשון רמז שספר עליהן לשון הרע, והשני להענישו בו. <br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם וינס משה מפניו - <br>
</span></b>כי פחד שמא ייענש וינשכו הנחש. וכל אדם מתרחק מן המזיק לו אע'פ שידע שאם יהיה כן בחפץ השם אין מציל מידו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> אע'פ שהודיעו (לעיל פסוקים יד טו): השם הגדול שבו נברא העולם ובו נהיה כל דבר, רצה להראותו כי בו יעשו אותות ומופתים בשנוי התולדות, למען יתחזק העניין בלבו של משה וידע באמת כי על ידו יעשו בעולם דברים מחודשים. ודי למשה בשני האותות, ולא היו שם מים, על כן ציווהו שיעשה האות השלישי לעיני העם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למען יאמינו כי נראה אליך
id: 0204
nru: ה
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>פתרונו שיאמינו בעשותך כן לפניהם, ויקצר הכתוב בזה כי ידוע כי על מנת שיעשה כן לפניהם ויאמינו בו יראנו נפלאות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיו המים אשר תקח מן היאור והיו לדם ביבשת
id: 0204
nru: ט
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b><b></b><blockquote><b>'והיו'</b> שני פעמים, נראה בעיני, אילו אמר והיו המים אשר תיקח מן היאור לדם ביבשת, שומע אני שבידו הם נהפכים לדם, ואף כשיהיו בארץ יהיו כהווייתן, עכשיו <b>'והיו'</b> האחרון מלמדנו שלא יהיו דם עד שהיו ביבשה.<b> לשון רבי שלמה. </b><br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b><span id='katom'>ואין המשמעות הזה כן כדברי הרב.</span></b> ואין צריך למדרשו, שכבר מצאו בעלי הלשון (הרד'ק בס' המכלול סא א): שדרך הרבה מקראות לכפול תיבות לנחץ ולחזק, או בעבור מיצוע ארוך שבא ביניהם, וכמוהו והיה ערכך מבן עשרים שנה ועד בן ששים שנה והיה ערכך הזכר חמישים שקל כסף (ויקרא כז ג). <br>
<b><span id='katom'><br>
וכן</span></b> וכי יבא הלוי מאחד שעריך מכל ישראל אשר הוא גר שם ובא בכל אות נפשו (דברים יח ו), החזיר ובא פעם שנית בעבור שהאריך בינתיים. <br>
<b><span id='katom'><br>
וכן</span></b> ויאמר מלך מצרים למיילדות העבריות אשר שם האחת שפרה ושם השנית פועה ויאמר בילדכן וגו' (לעיל א טו טז). ויאמר אלוהים לישראל במראות הלילה ויאמר יעקב יעקב (בראשית מו ב). וכענין הזה רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גם מתמול גם משלשום גם מאז דברך אל עבדך
id: 0204
nru: י
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b><blockquote>למדנו שכל שבעת הימים היה יושב הקב'ה ומפתה משה ללכת בשליחותו. <br>
<b>מתמול <br>
ומשלשום <br>
ומאז דברך,</b> הרי שלשה, <br>
<b>ושלשה גמין </b>רבויין, הרי ששה, <br>
והיה עומד ביום השביעי. <b>לשון רש'י</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט יאמר</span></b> כי אני כבד פה גם מתמול גם משלשום, כי מנעורי הייתי כבד פה, אף כי עתה כי אני זקן. וגם מאז דברך היום אל עבדך, כי לא הסירות כבדות פי בצוותך אותי ללכת אל פרעה לדבר בשמך, ואם כן איך אלך לפניו. <br>
והנה משה מרוב חפצו שלא ילך לא התפלל לפניו יתברך שיסיר כבדות פיו. אבל טען אחרי שלא הסירות כבדות פי מעת שדברת לי ללכת, אל תצווני שאלך, כי לא יתכן לאדון הכל לשלוח שליח ערל שפתים למלך עמים. והקב'ה כיון שלא התפלל בכך לא רצה לרפאותו, אבל אמר לו אנכי אהיה עם פיך והורתיך אשר תדבר, שיהיו דברי אשר אשים בפיך במלות נכונות שתוכל לבטא בהן יפה:<br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה (ג כ) אמרו: <br>
</b><blockquote>אמר לו אם אתה אינך איש דברים אל תחוש, הלא אני בראתי כל פיות שבעולם ואני עשיתי אלם מי שחפצתי וחרש ועור ופקח לראייה ופקח לשמיעה, ואם חפצתי שתהיה איש דברים, היית, אלא לעשות כך אני חפץ. ובעת שתדבר יהיו דבריך נכונים שאני אהיה עם פיך. הדא הוא דכתיב (בפסוק יב): ועתה לך ואנכי אהיה עם פיך. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי זה נראה בעיני</span></b> שלא רצה להסיר ממנו כובד הפה בעבור שהיה בו ממעשה הנס שספרו רבותינו (בשמו'ר א כו): שאירע לו עם פרעה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> שאמר ה' למשה מי שם פה לאדם או מי ישום אלם הלא אנכי ה' עושה כל, ובידי לרפאות אותך, ועתה כיון שלא תרצה ברפואתך ולא התפללת לפני על זה, לך אל אשר אני מצווה לך, ואנכי אהיה עם פיך ואצליח שליחותי. גם אפשר שיהיה רמז מ<b>'ויחר אף ה' במשה'</b> שלא רצה לרפאותו ושלחו על כורחו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי שם פה לאדם
id: 0204
nru: יא
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>דבור, בעבור היותו בפה, וכן שפה אחת (בראשית יא א), מדברות שפת כנען (ישעיה יט יח):<br>
<br>
<b><span id='pink'>או מי ישום אלם -<br>
</span></b><b> פירשו בו (המורה נבוכים ג י)</b>: <br>
<blockquote>שהוא נמשך לאדם, או מי ישום אדם אלם, כלומר מי ברא אדם שהוא אלם, והשימה לאדם, כי האלמות לא יושם, כי איננו דבר, אבל הוא העדר הדבור. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואולי</span></b> בעבור היות באדם נפש מדברת והאילמים בהיות בהם אוטם בגידי הלשון יאלמו, יתכן לומר מי יישום האלמות. <br>
<br>
<b>והרב אמר במורה הנבוכים (שם):   <br>
</b><blockquote>כי המסיר קניין יאמר בו שפעל האפיסה, כי יאמרו במי שיכבה הנר שהביא החשך. <br>
וכן על דעתו יוצר אור ובורא חשך עושה שלום ובורא רע (ישעיה מה ז):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ביד תשלח
id: 0204
nru: יג
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b><blockquote>ביד מי שאתה רגיל לשלוח, והוא אהרן. <br>
<b>דבר אחר</b> ביד אחר שתרצה לשלוח, שאין סופי להכניסן לארץ ולהיות גואלם לעתיד, יש לך שלוחים הרבה. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ואונקלוס אמר: <br>
</b><blockquote>ביד מאן דכשר דתשלח, <br>
</blockquote>יאמר, שלח נא ביד אדם מדבר צחות שיהיה כשר וראוי לשליחות נכבדת כזאת, ואל תשלח ביד כבד פה וכבד לשון ותהיה עם פיו בדברו אל פרעה, כי איננו דרך כבוד ומעלה להיות שלוחך ערל שפתים, כי לא ישמעו כל העמים בדברו אל המלך, ויהיה זה גירעון בעיניהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> שלח נא ביד כל אשר תשלח, כי אין אדם בעולם שלא יהיה הגון יותר ממני לשליחות. והסבה למשה בכל הסרבנות הזאת ענותו הגדולה מכל האדם אשר על פני האדמה, שלא היה מוצא את לבו להתגדל ולדבר אל המלך ושיתפאר לאמר ה' שלחני, ולא על ישראל להוציאם ממצרים ולהיות עליהם מלך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ידעתי כי דבר ידבר הוא
id: 0204
nru: יד
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>כלומר גלוי לפני שידבר בעבורך ברצונו לאהבתך, ואפילו לא ציוויתיו. וגם הנה הוא מעצמו יוצא לקראתך וראך ושמח בלבו, ולא יקנא בך למעלתך על השליחות הנכבדת הזאת. ומה שהוצרך לומר לו לך לקראת משה המדברה (פסוק כז), בעבור כי הודיעו הדרך אשר יבא בה. ויתכן ששמע אהרן בצאת משה ממדין ויצא מעצמו לקראתו, ואחר כך בדרך נאמר לו לך לקראתו המדברה כי שם תמצאנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עם פיך
id: 0204
nru: טו
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>להורותך אשר תדבר אל פרעה. כי עתה לא אמר שידבר אהרן בעבורו רק אל העם, כמו שנאמר ודבר הוא לך אל העם, אבל לפרעה משה ידבר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה זה לכבוד המלכות. ובסוף חזר משה ואמר הן אני ערל שפתים ואיך ישמע אלי פרעה (להלן ו ל), ונתן לו רשות שלא ידבר גם לפרעה, והיא מעלה למשה, ולכך אמר שם ראה נתתיך אלוהים לפרעה ואהרן אחיך יהיה נביאך (להלן ז א):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ועם פיהו - <br>
</span></b>להיות דברי פיהו לשומעים חן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואת המטה הזה תיקח בידך אשר תעשה בו את האותות
id: 0204
nru: יז
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>לא נזכר עדיין במטה רק אות אחת שיהיה לנחש (לעיל פסוק ד), אבל אשר תעשה בו את האותות, אשר אומר אליך. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויראה בעיני</span></b> כי כאשר אמר ה' למשה בכל נפלאותיי אשר אעשה בקרבו (לעיל ג כ), הודיעו אותן בפרט, אבל הכתוב יקצר. וזה טעם אשר תעשה בו את האותות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל משה במדין
id: 0204
nru: יט
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי אין מוקדם ומאוחר בתורה, ופירוש וכבר אמר. ורבים ככה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דברו זה נכון, </span></b>כי הדבור הראשון לא היה במדין רק בהר סיני, ובמדין לא נדבר עמו רק הפעם הזאת, אבל כאשר קבל משה ללכת בדבר השם וחזר למדין ליטול רשות מחותנו, היה סבור ללכת יחידי מתנכר. ולכן אמר אליו אלכה נא ואשובה אל אחי אשר במצרים ואראה העודם חיים, כלומר אראה את אחי העודם חיים ואשוב, כי הוא כדרך בקור הנכסף לראות את אחיו:<br>
ואז אמר לו ה' במדין לך שוב מצרים, כלומר קום צא מן הארץ הזאת ושוב אל ארץ מצרים, ואל תפחד שם, כי מתו כל מבקשי רעתך, ותהיה שם עם העם עד שתוציאם משם. ולכן לקח אשתו ובניו, כי היה זה עצה נכונה להוליכם עמו, כי בעבור זה יבטחו בו ישראל יותר. כי בהיותו בן חורין במדין יושב בביתו בשלום עם בניו ועם אשתו חתן כהן הארץ, לא יביא אותם להיות עם עבדים וימררו את חייהם בעבודה קשה רק אם היה נכון לבו בטוח שיצאו בקרוב ויעלה עימהם לארץ כנען, ולא יצטרך בצאתם לשוב למדין לקחת אשתו ובניו משם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויקח משה את אשתו ואת בניו
id: 0204
nru: כ
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>כמו ובני פלוא אליאב (במדבר כו ח), כי לא היה לו רק גרשום, כאשר הזכיר הכתוב (לעיל ב כב), ואליעזר נתעברה ממנו בדרך או במצרים אם הלכה שם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי קודם הדבור הנדבר לו בהר האלוהים לא נולד לו רק גרשום, אבל הייתה צפורה הרה, וכאשר שב אל יתר חותנו ילדה, ובעבור כי היה דבר המלך נחוץ לא מל אותו ולא קרא לו שם. ובדרך כאשר מלה אותו אמו לא קראה לו שם, כי משה היה נפגש מן המלאך. ואחרי לכתו למצרים וראה שנצל מכל המבקשים את נפשו אז קרא לו אליעזר, כי אלהי אבי בעזרי ויצילני מחרב פרעה. <br>
<blockquote>וכך הזכירו רבותינו כי הנמול הזה הוא אליעזר <b>(שמו'ר ה ח):</b><br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>וטעם וישב ארצה מצרים - <br>
</span></b>עם הנזכרים. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>וישב ארצה מצרים הוא לבדו שב, כי כאשר פגש השם משה נמול אליעזר, ובהתרפאו שבה צפורה עם בניה אל אביה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן זה</span></b> כי בעבור שנימול אליעזר לא היה יכול להביאו בדרך עד שיתחזק הילד ולא רצה לעכב שליחותו של הקב'ה. ולכן עזבם במלון וציווה אותה לשוב אל בית אביה בהתרפאו, וזהו שנאמר אחר שלוחיה (להלן יח ב). גם אפשר שהלכו למצרים, וכאשר נתעכבו שם נכספה אל אביה ושלחה עם הבנים. וזה טעם שלוחיה, כי פחד יתרו שמא היה דעתו לגרש אותה. <br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה (ד ד): <br>
</b><blockquote><b>וילך משה,</b> להיכן הלך? <br>
שהלך ליטול אשתו ובניו. <br>
אמר לו יתרו: להיכן אתה מוליכן? <br>
למצרים.<br>
אמר לו: משהם מבקשים לצאת את מוליכן למצרים?! <br>
אמר לו, למחר עתידין לצאת ולעמוד על הר סיני ולשמוע מפי הגבורה: <b>אנכי ה' אלהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים</b> ובני לא ישמעו עימהם?!<br>
אמר לו יתרו: לך לשלום! <br>
<b></b></blockquote><b></b>ועל דעתם ראוי שנפרש אחרי שהסכימו בכך ציווהו הקב'ה שישלים עצתו וישוב למצרים עם בניו ואשתו כאשר פירשתי (בפסוק יט):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל משה בלכתך לשוב מצרימה
id: 0204
nru: כא
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי זה נאמר לו במדין, הודיעו כי יחזק את לבו ולא ישלחם בעבור כל המופתים שיראה עד המופת האחרון. ירצה לפרש בפסוק זה שיאמר, ראה כי בעבור כל המופתים אשר שמתי בידך ואתה תעשה לפני פרעה בכל זה לא ישלחם, ותאמר לו כי אני הורג את בנו בכורו ואז ישלחם. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין הפירוש הזה נכון,</span></b> כי מה טעם בלכתך לשוב מצרימה ראה:<br>
<b><span id='katom'><br>
אבל פירושו</span></b> כי כאשר לקח את מטה האלוהים בידו ממדין לשום לדרך פעמיו הזהירו האלוהים ואמר לו בלכתך בדרך שים לבך וראה שכל המופתים אשר שמתי בידך תעשה לפני פרעה, לא תשכח דבר שלא תעשה לפניו, ואני אחזק את לבו, ואל תתייאש אתה מלעשותם בעבור כן. <br>
<b><span id='katom'>ועוד </span></b>תזהיר אותו במכה האחרונה אשר בה ישלחם. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ועניין שמתי בידך - <br>
</span></b>שבידך שמתי אותם, אתה תעשם ולא אחר, שכבר הודיעו שיעשה בו אותות ומופתים רבים כמו שאמר בכל נפלאותיי אשר אעשה בקרבו. וכל זה זרוז למשה, כי בעבור שהיה מוכרח בשליחות מזהירו קודם מעשה ויצווה אותו בשעת מעשה בכל מופת ומופת:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיהיה</span></b> ואמרת אל פרעה ידיעה, שיצוונו לומר לו כן בסוף, יאמר, אני אחזק את לבו ולא ישלח את העם בכל המופתים, ואמרת אליו ביום ההוא הנה אנכי הורג את בנך בכורך ואז ישלחם, כי לא מצינו שהודיעו מיתת בכוריהם רק בעת ההיא. והנה לא כל הדבור הזה עתה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויש לפרש, </span></b>ראה כל שלשת המופתים האלה אשר שמתי בידך לעשותם לישראל ותעשה אותם גם כן לפני פרעה, בעבור שידע פרעה כי זקני העם המבקשים ממנו לשלחם על פי ה' יאמרו כן, ולא יעליל עליהם. וכן עשה משה אע'פ שלא נכתב:<br>
<br>
ואשר אמר כי ידבר אליכם פרעה לאמר תנו לכם מופת (להלן ז ט): כי ירצה מופת לו, וציווה במטה שיהיה לתנין, לא נחש כאשר היה בפעם הראשון (לעיל ד ג). והנה רצה להראותו שיבלע מטה אהרן את מטותם להורות לו שינצחם ויהיו אובדים מן העולם על ידו. <br>
<br>
<b>ובמדרש ואלה שמות רבה (ה ו)  ראיתי: <br>
</b><blockquote>וכי על אי זו מופת אמר? <br>
אם תאמר על הנחש והצרעת והדם, והלא אותן לא אמר הקב'ה לעשותן אלא לישראל, <b>ועוד,</b> לא מצינו שעשה משה אותן האותות לפרעה, אלא מהו כל המופתים אשר שמתי בידך, זה המטה שהיו כתובין עליו נוטריקון דצ'ך עד'ש באח'ב. <br>
ולפי זה יהיה פירוש הכתוב ראה והסתכל במטה אשר שמתי בידך, שכל המופתים שבו תעשה לפני פרעה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפגשהו בהר האלוהים
id: 0204
nru: כז
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 04
htm:
</b>הנה הר סיני בין מדין ובין מצרים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וישק לו - <br>
</span></b>אהרן נשק למשה, כי משה הענו נהג כבוד באחיו הגדול, ולכן לא אמר וישקו איש לאחיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : פן יפגענו
id: 0205
nru: ג
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 05
htm:
</b><blockquote>פן יפגעך היו רוצים לומר, אלא שחלקו כבוד למלכות. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם אמר:<br>
</b><blockquote> פן יפגענו כולל אנחנו הישראלים גם אתה פרעה וכל מצרים. ולכן בראותם מכת בכורות אמרו כלנו מתים (להלן יב לג), כי נתברר להם דברי משה שאמר פן יפגענו בדבר, וגרשו אותם ללכת לזבוח. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין דברו זה נכון,</span></b> כי לא צוו לאמר שיהיה בישראל דבר או חרב אם לא יזבחו, והם לא ישנו בשליחות השם דבר:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> הוא סוד הקורבנות, שהם כופר מן הפגיעה, כי לפניו ילך דבר (חבקוק ג יד): או בחרב הקשה. ואמר זה, כי הקב'ה ציווה אותם שיאמרו ואמרתם אליו ה' אלוהי העברים נקרה עלינו ונזבחה לה' אלוהינו (לעיל ג יח), והם אמרו כה אמר ה' אלוהי ישראל שלח עמי, והנה פרעה היה חכם גדול ויודע את האלוהים ומודה בו, כאשר אמר הוא או מורישו ליוסף אחרי הודיע אלוהים אותך (בראשית מא לט), איש אשר רוח אלוהים בו (שם לח), אבל לא היה יודע את השם המיוחד, וענה לא ידעתי את ה' (פסוק ב), והם נזכרו, וחזרו ואמרו לו כאשר צוו אלוהי העברים נקרא עלינו (פסוק ג), כי הזכירו לו אלוהי העברים בלבד שהוא אל שדי, ואמר נקרא עלינו שהודיעוהו לשון המקרא כאשר נצטוו לו, ופירשו לו כי במקרא הזה אשר נקרא עליהם יצטרכו לזבוח לפניו פן תהיה הפגיעה בדבר או בחרב. וכעניין הזה בא בדבר בלעם, שנאמר ויקר אלוהים אל בלעם, ויאמר אליו את שבעת המזבחות ערכתי ואעל פר ואיל במזבח (במדבר כג ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למה משה ואהרן
id: 0205
nru: ד
pch: שמות
lvr: C0201
prk: 05
htm:
</b>שאל להם שמותם והזכירם בשמם דרך כבוד:<br>
<br>
<b><span id='pink'>תפריעו את העם ממעשיו - <br>
</span>אמר אונקלוס: <br>
</b><blockquote>תבטלו, <br>
</blockquote>וכן פורע מוסר (משלי יג יח), ותפרעו כל עצתי (שם א כה):<br>
<br>
<b><span id='pink'>לכו לסבלותיכם - <br>
</span></b><b><span id='katom'>על דרך הפשט</span></b> עבודת המלך, שהיו מכלל העם, כי בפעם הזאת באו לפניו עם כל העם, ולא שמע אליהם וציווה אותם שובו כולכם אל העבודה. ושבו משה ואהרן לפניו (להלן ז י), ואמר להם פרעה תנו לכם מופת, ועשו כן, אז היו בעיניו כחרטומים ומכשפים וחכמים, ונהג בהם כבוד, ומעת החלו המכות עליו נהג בהם מורא גדול. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן נראה עוד</span></b> שלא היו כל עם בני ישראל עובדים כל הימים לפרעה בחמר ובלבנים, כי היו ממלאים ארץ מצרים ערים, אבל במס היו עושין, רק כי הכביד עליהם עולו לקחת מהם רבים:<br>
<br>
<b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote>לסבלותיכם, למלאכתכם שיש לכם לעשות בבתיכם, אבל מלאכת שעבוד מצרים לא היה על שבטו של לוי, ותדע, שהיו משה ואהרן יוצאים ובאים.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא,</span></b> כי כל עבודת האדם בבית ובשדה נקרא כן, כמו לכל סבל בית יוסף (מ'א יא כח), ומנהג בכל עם להיות להם חכמים מורי תורתם, ולכן הניח להם פרעה שבט לוי שהיו חכמיהם וזקניהם. והכל סבה מאת ה'. <br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה (ה כ) ראיתי: <br>
</b><blockquote>אמר רבי יהושע בן לוי: שבטו של לוי פנוי היה מעבודת פרך. <br>
אמר להם פרעה: בשביל שאתם פנויים אתם אומרים נלכה נזבחה לאלוהינו?! <br>
לכו לסבלותיכם לישראל! <br>
<b>דבר אחר</b> <br>
אמר להם: דייכם שאתם עומדים פנויים, שמא רע לכם, שאין אתם עושים במלאכה?! לכו לסבלותיכם. <br>
</blockquote><br>
<b>ורבי אברהם פירש: <br>
</b><blockquote><b>לכו לסבלותיכם,</b> סבלות העם, כי ידבר עימהם בעבור כל ישראל:<br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
<b


autr: רמבם
id: 0206
htm:
<div id='title1'>רמבן, שמות                פרק ו</div><br>

	<br>
<b>(ב): וידבר אלוהים אל משה - <br>
לשון רש'י:<br>
</b><blockquote>דבר אתו משפט על שהקשה לומר ולדבר למה הרעותה לעם הזה. ויאמר אליו אני ה', נאמן לשלם שכר למתהלכים לפני בתמים. <br>
ובלשון הזה מצינו שהוא נדרש בכמה מקומות וכו'. וארא אל אברהם וגו' באל שדי, הבטחתיו הרבה הבטחות, ובכולן אמרתי להם אני אל שדי. ושמי ה' לא נודעתי להם, לא הודעתי אין כתיב כאן אלא לא נודעתי להם, שלא נודעתי להם במידה אמיתית שלי שעליה נקרא שמי ה', נאמן לאמת הדברים, שהרי הבטחתים ולא קיימתים. <b>כל אלו דברי הרב. <br>
</b></blockquote><br>
וירצה לפרש שעדיין לא נודע קיום ההבטחה. ואף על פי שעדיין לא הגיע הזמן, מכל מקום לא נודע להם בקיום הבטחתו. ועם כל זה לא תקן הלשון, שהיה ראוי לומר לא הודעתי, או שיאמר ושמי ה' לא נודע להם. ואולי לדעתו יאמר ושמי ה' ולא נודעתי להם, כלומר שלא נודעתי להם בו:<br>
<br>
<b>והחכם רבי אברהם פירש:<br>
</b><blockquote>כי בי'ת באל שדי מושכת, ושיעורו וארא אל אברהם וגו' באל שדי ובשמי ה' לא נודעתי להם. ועניין הכתוב, כי נראה לאבות בשם הזה שהוא מנצח מערכות שמים ולעשות עמם נסים גדולים שלא נתבטל מהם מנהג העולם, ברעב פדה אותם ממות ובמלחמה מידי חרב, ולתת להם עושר וכבוד וכל טובה, והם ככל היעודים שבתורה בברכות ובקללות, כי לא תבוא על אדם טובה בשכר מצווה או רעה בעונש עבירה רק במעשה הנס, ואם יונח האדם לטבעו או למזלו לא יוסיפו בו מעשיו דבר ולא יגרעו ממנו. אבל שכר כל התורה ועונשה בעולם הזה הכל נסים והם נסתרים, יחשב בהם לרואים שהוא מנהגו של עולם, והם באדם עונש ושכר באמת. ומפני זה תאריך התורה ביעודים שבעולם הזה, ולא תבאר ייעודי הנפש בעולם הנשמות, כי אלה מופתים שכנגד התולדה, וקיום הנפש ודבקה באלוהים הוא דבר ראוי בתולדתה שהיא תשוב אל האלוהים אשר נתנה. </blockquote>ועוד אפרש ז<blockquote>ה (ויקרא כו יא ד'ה ונתתי): אם גומר ה' עלי:<br>
והנה אמר האלוהים למשה נראיתי לאבות בכח ידי אשר אני שודד בו המזלות ועוזר לבחירי, אבל בשמי של יו'ד ה'א אשר בו נהיה כל הווה לא נודעתי להם לברוא להם חדשות בשנוי התולדות, ולכן אמור לבני ישראל אני ה', ותודיע להם פעם אחרת השם הגדול כי בו אני עושה עמהם להפליא, וידעו כי אני ה' עושה כל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וצדקו כל דברי ר'א בענין הזה,</span></b> אלא שהוא כמתנבא ואינו יודע. והנה גם לדבריו היה ראוי שיאמר הכתוב ואודע אל אברהם וגו' באל שדי ובשמי ה' לא נודעתי להם, או שיאמר ובשמי ה' לא נראיתי להם. אבל הוא יתקן בזה, כי מפני היות נבואת האבות במראות הלילה אמר בהם וארא, ובעבור היות של משה פנים אל פנים אמר לא נודעתי להם, כאשר נודעתי לך:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת בא הכתוב כפשוטו ומשמעו,</span></b> יאמר אני ה' נראיתי להם באספקלריא של אל שדי, כטעם במראה אליו אתוודע (במדבר יב ו), ואותי אני ה' לא נודעתי להם, שלא נסתכלו באספקלריא המאירה שידעו אותי, כטעם אשר ידעו ה' פנים אל פנים (דברים לד י), כי האבות ידעו ה' המיוחד אבל לא נודע להם בנבואה, ולכן כשידבר אברהם עם השם יזכיר השם המיוחד עם אלף דלת, או אלף דלת לבדו. והנה העניין, שהאבות היה גלוי השכינה להם והדבור עימהם במידת הדין רפה ונהג עימהם בה, ועם משה יתנהג ויודע במידת הרחמים שהוא בשמו הגדול, כטעם מוליך לימין משה זרוע תפארתו (ישעיה סג יב), וכתיב (שם שם יד): כן נהגת עמך לעשות לך שם תפארת. ולכן לא יזכיר משה מעתה שם אל שדי, כי התורה בשמו הגדול נתנה, שנאמר (להלן כ ב): אנכי ה' אלוהיך, והוא שנאמר (דברים ד לו): מן השמים השמיעך את קולו לייסרך ועל הארץ הראך את אשו הגדולה. וכבר רמזתי פירוש <b>'השמים'</b>. והקב'ה יגלה עינינו ויראינו נפלאות מתורתו. וטעם וגם הקימותי את בריתי אתם, וגם אני שמעתי, כלומר נראיתי להם באל שדי וגם הקימותי להם הברית ההוא לפני, וגם בשמי הגדול שמעתי עתה אני נאקת בני ישראל ואזכור את בריתי אשר הקימותי להם עמדי,<b><span id='katom'> והמשכיל יבין:<br>
</span></b><br>
<b>ומה שדרשו רבותינו בעניין הזה (שמו'ר ו ד): <br>
</b><blockquote>חבל על דאבדין ולא משתכחין, הרבה פעמים נגליתי על אברהם יצחק ויעקב באל שדי, ולא הודעתי להם ששמי ה' כשם שאמרתי לך, ולא הרהרו אחר מידותיי וכו', ועוד שלא שאלוני מה שמי כשם ששאלת אתה, ואתה תחילת שליחותי אמרת לי מה שמך, ולבסוף אמרת ומאז באתי אל פרעה וגו' (לעיל ה כג), ועל זה נאמר וגם הקימותי את בריתי אתם וגו':<br>
</blockquote><br>
גם המדרש הזה ענינו מתיישב אחר המקרא, כי הוקשה להם ז'ל, למה יזכיר נבואת האבות לפחות מעלתם בנבואה ולאמר שלא נראה אליהם רק באל שדי, מה צורך היה לו זה, היה ראוי לומר אני ה', ולכן אמור לבני ישראל אני ה' והוצאתי אתכם וידעתם כי אני ה' המוציא. ולכן ידרשו כי היה הדבר תוכחה למשה לאמר לו הנה האבות שלא הגיעה להם מעלתם בנבואה אליך ולא ראו רק באל שדי, הם האמינו בי, וגם הקימותי את בריתי אתם ושמעתי נאקת בניהם בעבורם, אף כי אתה שידעתני בשם הגדול והבטחתיך בו, שיש לך לבטוח ברחמים ולהבטיח ישראל בשמי שאעשה עימהם אותות ומופתים. <b><span id='katom'>וגם זה נכון והגון:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : והוצאתי אתכם מתחת סבלות מצרים
id: 0206
nru: ו
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
</b>יבטיחם שיוציא אותם מארצם ולא יסבלו עוד כובד משאם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>והצלתי אתכם מעבודתם - <br>
</span></b>שלא ימשלו בהם כלל להיות להם במקומם למס עובד:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וגאלתי אתכם - <br>
</span></b>כי יעשה בהם שפטים עד שיאמרו המצרים הנה לך ישראל בפדיון נפשנו, כי טעם גאולה כענין מכר:<br>
<b><span id='pink'>וטעם בזרוע נטויה - <br>
</span></b>שתהיה ידו נטויה עליהם עד שיוציאם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ולקחתי אתכם לי לעם - <br>
</span></b>בבואכם אל הר סיני ותקבלו התורה, כי שם נאמר (להלן יט ה): והייתם לי סגולה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וידעתם כי אני ה' אלהיכם המוציא אתכם מתחת סבלות מצרים
id: 0206
nru: ז
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי היה במערכת המחברת הגדולה למשרתים העליונים שיעמדו עוד בגלות. <br>
</blockquote>ואין זו מדרך הפרשה, רק שיאמר כאשר אגאל אתכם בזרוע נטויה שיראו אותה כל העמים תדעו כי אני ה' העושה אותות ומופתים מחודשים בעולם, ואני אלהיכם ובעבורכם עשיתי כי אתם חלק השם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אשר נשאתי את ידי
id: 0206
nru: ח
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
</b><blockquote>הרימותיה לישבע בכסאי. <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>דרך משל, כאדם שישא ידו אל השמים וישבע, כמו כי אשא אל שמים ידי (דברים לב מ), וירם ימינו ושמאלו אל השמים וישבע (דניאל יב ז). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> נשאתי את ידי שהרימותי זרוע עזי אלי שאתן להם הארץ, וכן כי אשא אל שמים ידי (שם), שאשא היד הגדולה אל השמים להיות בה לעולם החיים. ואין וירם ימינו ושמאלו אל השמים מן הענין הזה, כי הוא נאמר במלאך לבוש הבדים שנשבע בחי העולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מקוצר רוח ומעבודה קשה
id: 0206
nru: ט
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
</b>לא בעבור שלא יאמינו בה' ובנביאו, רק שלא הטו אוזן לדבריו מקוצר רוח, כאדם שתקצר נפשו בעמלו, ולא ירצה לחיות רגע בצערו, מדעתו שירווח לו אחרי כן. וקוצר הרוח הוא פחדם שלא יהרגם פרעה בחרב כאשר אמרו שוטריהם אל משה, ועבודה קשה, הוא הדוחק שהיו הנוגשים אצים בהם ולא יתנום לשמוע דבר ולחשוב בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וידבר ה' אל משה לאמר
id: 0206
nru: י
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
אמרו המפרשים (רד'ק ספר השרשים שרש אמר): <br>
</b><blockquote>כי מלת <b>'לאמר'</b> בכל התורה לאמר לישראל, והטעם שיאמר השם למשה אמור לישראל דברי אלה, ובכאן לאמר אל פרעה. <br>
</blockquote>והכתוב שאמר אמש אמר אלי לאמר (בראשית לא כט), איננו בא על נכון בפירוש הזה. <br>
וכן במקומות רבות שיכפול, וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם (ויקרא יח א ב), <br>
וכן ויאמר ה' אל משה לאמר דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם (במדבר טו לז לח), <br>
ויאמרו אל כל עדת בני ישראל לאמר (שם יד ז), <br>
ויאמרו בני ישראל אל משה לאמר הן גוענו (שם יז כז), <br>
ואומר אליכם בעת ההיא לאמר (דברים א ט), וכיוצא באלו רבים. <br>
וכן בסדר הזה (להלן ז ח ט): ויאמר ה' אל משה ואל אהרן לאמר כי ידבר אליכם פרעה לאמר, איננו לאמר לאחרים על נכון:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני, כי מלת 'לאמר' להורות על בירור העניין בכל מקום.</span></b> וידבר ה' אל משה באמירה גמורה, לא אמירה מסופקת, ולא ברמז דבר. ולכך יתמיד זה בכל התורה, כי נבואת משה פה אל פה ידבר בו ולא בחידות (במדבר יב ח). <br>
ולבן אמר כן ליעקב אמש אמר השם אלי לאמר (בראשית לא כט): באמירה ברורה שלא אזיק לכם, כי לולי כן הייתי עושה עמכם רע. <br>
וכן ויאמרו בני ישראל אל משה (ואל אהרן): לאמר (במדבר יז כז), שהיו אומרים להם כן בפירוש וצועקים להם בגלוי פנים, כי המקור לבירור העניין פעם מוקדם פעם מאוחר, כמו אומרים אמור למנאצי (ירמיה כג יז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הן בני ישראל לא שמעו אלי
id: 0206
nru: יב
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
</b>כי לא עשית דברי נשמעים להם, ואיך ישמעני פרעה. <br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> כי אני ערל שפתים ואיני הגון שאדבר לפני מלך גדול. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן לפרש</span></b> שחשב משה אולי כי מפחיתותו לא שמעו אליו כי הוא ערל שפתים ולא יכין לדבר על לבם דברים טובים דברים ניחומים אף כי ידבר לפרעה. וטעם הכתוב הזה, כי מתחלה לא ציווה אותו שידבר הוא אל פרעה, רק אמר ובאת אתה וזקני ישראל אל מלך מצרים ואמרתם אליו (לעיל ג יח), והיה אפשר שידברו הזקנים והוא יחריש. והיה בוש מלדבר גם אל העם ואמר לא איש דברים אנכי (שם ד י). והקב'ה השיבו ודבר הוא לך אל העם (שם שם טז), וכן עשה בבואם מתחלה, כמו שאמר (שם שם ל): וידבר אהרן את כל הדברים (האלה): אשר דבר ה' אל משה ויעש האותות לעיני העם. ועתה כאשר נצטווה משה לכן אמור לבני ישראל אני ה', דבר הוא להם בעצמו כאשר ציווהו ולא שמעו אליו, וכאשר חזר וציווה אותו לדבר אל פרעה אמר איך אדבר אליו ואני ערל שפתים, והקב'ה צירף אהרן עמו וציווה שניהם אל בני ישראל שידברו להם כל אשר יצוום ואל פרעה להוציאם מארצו. <br>
<br>
<b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote>על דבר בני ישראל ועל שליחותו של פרעה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין צורך:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויצום אל בני ישראל
id: 0206
nru: יג
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>ודבר הציווי מהו, מפורש בפרשה שניה לאחר סדר היחס, אלא מתוך שהזכיר משה ואהרן הפסיק העניין ללמדנו היאך נולדו ובמי נתייחסו. <br>
וידבר ה' אל משה לאמר אני ה' דבר אל פרעה מלך מצרים את כל אשר אני דובר אליך. הוא הדבור עצמו האמור כאן בא דבר אל פרעה מלך מצרים, אלא מתוך שהפסיק העניין בשביל ליחסם חזר עליו להתחיל בו. ויאמר משה לפני ה'. היא אמירה האמורה כאן הן בני ישראל לא שמעו אלי וגו', ושנאה הכתוב בשביל שהפסיק העניין. וכך היא השטה, כאדם שאומר נחזור על הראשונות. <b>וכן דעת רבי אברהם</b> (בפסוק כט): </blockquote><b><span id='katom'>ואין כן דעתי.</span></b><blockquote> <br>
</blockquote><br>
אבל כאשר ציווה השם את משה לדבר אל בני ישראל לכן אמור לבני ישראל (פסוק ו), ועשה כן, ולא שמעו אליו, וחזר וציווה אותו שיבוא אל פרעה ויצווה אותו לשלחם, ואז ענהו הן בני ישראל לא שמעו אלי, והקב'ה ציווה את שניהם לדבר אל העם ואל פרעה, וחשב משה כי שניהם יתנבאו בכל האותות ושניהם יבאו אל בני ישראל ואל פרעה, ודי שידבר האחד, כי כן דרך כל שנים שלוחים שהאחד ידבר והשני יחריש, ונתפייס בזה. וחזר השם ואמר אליו אני ה' (פסוק כט), הנגלה לך לבדך לדבר בשמי הגדול, דבר אל פרעה מלך מצרים את כל אשר אני דובר אליך, כי לך יהיו הדברות כלם, לא לאהרן עמך, ואותך עשיתי שליח אל פרעה. אז ענה משה פעם אחרת הן אני ערל שפתים, והשם אמר אליו ראה נתתיך אלוהים לפרעה (להלן ז א), כי אתה תבוא לפניו עם אהרן, ושם תצווה את אהרן ולא ישמע פרעה דבריך, ואהרן בשליחותך ישמיענו דבריך, כאשר האלוהים מצווה לנביא, והנביא משמיע דבריו ומוכיח בהם:<br>
<br>
והנה זו מעלה גדולה למשה, זכה בה בענוותנותו שהיה בוש לדבר בערלת שפתיו, וכן אמר (להלן יא ג): גם האיש משה גדול מאד בארץ מצרים בעיני עבדי פרעה ובעיני העם, מידה כנגד מידה, שהיה ירא שלא יהיה נבזה בעיניהם. ורש'י כתב (להלן ז ב): אתה תדבר פעם אחת כל שליחות ושליחות כפי ששמעתו מפי, ואהרן אחיך ימליצנו ויטעימנו באזני פרעה. <b><span id='katom'>ואין זה נכון כלל:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אלה ראשי בית אבותם
id: 0206
nru: יד
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
</b>לא רצה הכתוב להתחיל אלה שמות בני לוי לתולדותם, שלא יראה שיהיה לוי בכור היחס מכאן ואילך לכבוד משה, אבל הזכיר אחיו הגדולים ממנו וכי הוא נמנה שלישי. והזכיר בבני לוי <b>'לתולדותם'</b>, כי בראובן ושמעון לא הזכיר רק יורדי מצרים עימהם, ובלוי יזכיר תולדותיו ושנותיו ותולדות אבות הנביאים ושנותם לכבודם. ועוד כי הם בעצמם חסידי עליון ראויין לספר בהן כאבות העולם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקח אהרן את אלישבע בת עמינדב אחות נחשון
id: 0206
nru: כג
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 06
htm:
</b>כאשר הזכיר אם הנביאים לכבודם, ולומר שהיא בת לוי איש צדיק, ונרמז שנעשה בה נס, כן הזכיר אם הכהונה שהיא מיוחסת מזרע המלוכה, אחות הנשיא הגדול. והזכיר אמו של פנחס שהוא ג'כ כהן שזכה בה מעצמו. ואם היה זה שם פוטיאל שם איננו נדרש, מה טעם להזכיר שם אדם לא ידענו מי הוא, ולכן אמרו רבותינו (ב'ב קי א; סוטה מג א): שהוא מזרע יוסף שפטפט ביצרו ומזרע יתרו שפטם עגלים לעבודת גלולים, והוזכר לשבח שזכו בצדקתם לכהונת עולם. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> נאמר שהכתובים מזכירים במלכים שמות אמותם, ושם אמו מעכה בת אבישלום (מ'א טו ב - י), ושם אמו עזובה בת שלחי (דהי'ב כ לא), וכן כולם. או שהיה פוטיאל נכבד וידוע בדורו והזכירו לשבח. ואמר הכתוב מבנות פוטיאל, ולא אמר <b>'בת פוטיאל'</b>, כי היו לו בנות רבות והוא בחר מהן האחת. או שלא הייתה בתו אבל בת בתו, מתייחסת אליו למעלתו, ועל כן לא הזכיר שמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואני אקשה את לב פרעה
id: 0207
nru: ג
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 07
htm:
אמרו במדרש רבה (שמו'ר ה ו): <br>
</b><blockquote>גילה לו שהוא עתיד לחזק את לבו בעבור לעשות בו הדין, תחת שהעבידם בעבודה קשה. <br>
<b></b></blockquote><b>ועוד שם (יג ד): <br>
</b><blockquote><b>כי אני הכבדתי את לבו </b>(להלן י א). <br>
אמר רבי יוחנן: מכאן פתחון פה למינין לומר לא הייתה ממנו שיעשה תשובה. <br>
אמר רבי שמעון בן לקיש: ייסתם פיהם של מינין, אלא אם ללצים הוא יליץ (משלי ג לד), מתרה בו פעם ראשונה ושניה ושלישית ואינו חוזר בו והוא נועל בו דלת מן התשובה כדי לפרוע ממנו מה שחטא. <br>
כך פרעה הרשע, כיון ששגר הקב'ה אצלו חמש פעמים ולא השגיח על דבריו, אמר לו הקב'ה אתה הקשית את עורפך והכבדת את לבך, הריני מוסיף לך טומאה על טומאתך:<br>
<br>
<span id='red'><b></b></span></blockquote><b></b>והנה פירשו בשאלה אשר ישאלו הכל, אם השם הקשה את לבו מה פשעו?<br>
<b><span id='katom'>ויש בו שני טעמים ושניהם אמת. <br>
</span><span id='pink'>האחד,</span></b> כי פרעה ברשעו אשר עשה לישראל רעות גדולות חנם, נתחייב למנוע ממנו דרכי תשובה, כאשר באו בזה פסוקים רבים בתורה ובכתובים, ולפי מעשיו הראשונים נדון. <br>
<br>
<b><span id='pink'>והטעם השני,</span></b> כי היו חצי המכות עליו בפשעו, כי לא נאמר בהן רק ויחזק לב פרעה (להלן פסוק יג, כב, ח טו), ויכבד פרעה את לבו (להלן ח כח, ט ז). הנה לא רצה לשלחם לכבוד השם, אבל כאשר גברו המכות עליו ונלאה לסבול אותם, רך לבו והיה נמלך לשלחם מכובד המכות, לא לעשות רצון בוראו. ואז הקשה השם את רוחו ואמץ את לבבו למען ספר שמו, כעניין שכתוב והתגדלתי והתקדשתי ונודעתי לעיני גויים רבים וגו' (יחזקאל לח כג):<br>
<br>
ואשר אמר קודם המכות (לעיל ד כא): ואני אחזק את לבו ולא ישלח את העם, יודיע למשה העתיד לעשות בו במכות האחרונות, כעניין שאמר (לעיל ג יט): ואני ידעתי כי לא ייתן אתכם מלך מצרים להלוך. וזה טעם ואני אקשה את לב פרעה והרבתי את אותותיי, כלומר שאקשה לבו למען רבות מופתי בארץ מצרים. כי בחמש מכות האחרונות גם בטביעת הים נאמר ויחזק ה' (להלן יד ח), כי לב מלך ביד ה' על כל אשר יחפוץ יטנו (משלי כא א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בלהטיהם
id: 0207
nru: יא
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 07
htm:
</b>אמרו רבותינו (סנהדרין סז ב): שהם מעשה כשפים ועל ידי מלאכי חבלה הם נעשים, והמלה מגזרת אש לוהט (תהלים קד ד), להבה תלהט רשעים (שם קו יח). והעניין, כי הם נעשים על ידי לוהטים, מלאכי אש, מלהטת באדם ולא ידע ותבער בו ולא ישים על לב, כעניין ויגל ה' את עיני נער אלישע והנה רכב אש וסוסי אש (מ'ב ו יז). ואולי יקראו כן המלאכים השוכנים באוויר בגלגלי היסודות שקורין אותם שרים. ועוד אבאר בעזרת הצור (ויקרא טז ח, יז ז, דברים יח יט). אבל <b>'בלטיהם'</b> (להלן ח ג): אמרו (סנהדרין סז ב): שהם שדים, והמלה נגזרת ממלת <b>'לט'</b>, דברו אל דוד בלט (ש'א יח כב), כי השדים באים בלט, כי הם בעלי גופות מאויר שאינו נרגש, וזהו שאמר <b>'לחכמים ולמכשפים'</b>, כי חכמי ההשבעות ואסיפת השדים היו ראשיהם וזקניהם, <b>'וחרטומי מצרים'</b> יכלול את שניהם. ולא ידענו גזרת המלה. <br>
<br>
<b>ואמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי היא לשון מצרי או לשון כשדי, כי לא מצאנו רק בדברי שניהם. <br>
</blockquote>והקרוב כדברי רש'י (בבראשית מא ח): שהיא מלה ארמית מורכבת, חר טמי, הנחרים בעצמות, כי נודע הוא כי רוב האומנות בעצמות מתים או בעצמות חיות, כעניין שהזכירו בידעוני (סנהדרין סה ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והנה לא שמעת עד כה
id: 0207
nru: טז
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 07
htm:
</b>בעבור שזאת מכה, ומעתה יחל להכותו, אמר לו כי רשעו גורם לו להביא עליו עונש שלא שמע למצות בוראו. והנה פרעה לא היה אומר להם בפירוש שלא ישמע ולא ישלח, רק בפעם הראשון שאמר לא ידעתי את ה' וגם את ישראל לא אשלח (לעיל ה ב), ולא היה גוער בהם רק שומע דבריהם ושותק, כי יפחד מהמכות מעת שעשו לפניו מופת התנין ובלע מטותם. אך במכות הראשונות מנסה את החרטומים לעשות כהם, כלומר שהם מעשה כשפים. והנה הוא ירא ומתחזק, וזה טעם ויחזק לב פרעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירם במטה ויך את המים
id: 0207
nru: כ
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 07
htm:
</b>שהרים ונטה ידו על ארץ מצרים כנגד כל הרוחות, ואח'כ הכה המים אשר ביאור לעיני פרעה ונהפכו כל המים שביאור לדם לעיניו, ויהי הדם עוד בכל ארץ מצרים. ורבי אברהם אמר כי הזכיר מכת היאור ולא חשש להזכיר נטיית ידו על כל ארץ מצרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גם לזאת
id: 0207
nru: כג
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 07
htm:
</b>למופת המטה שנהפך לתנין וגם לזה של דם. ויותר נכון גם לזאת שהייתה מכה, והיה לו לירא פן תהיה בו יד השם מעתה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : למתי אעתיר לך
id: 0208
nru: ה
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 08
htm:
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>אלו נאמר מתי אעתיר היה משמע מתי אתפלל, עכשיו שנאמר למתי, אני היום אתפלל עליך שיכרתו לזמן שתקבע לי. אמור לאיזה יום תרצה שיכרתו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> בעת תפלתו היו סרות המכות כי כתוב ויצעק משה אל ה' וגו' ויעש ה', ואין כתוב <b>'ויעש ה' ממחרת'</b>. ואין לשון <b>'למתי'</b> ראיה שהתפלל מיד, כי הוא כמו מתי ורבו הלמדי'ן הבאים ככה, למחר יהיה האות הזה (להלן פסוק יט), למן היום אשר יצאת מארץ מצרים (דברים ט ז), עד למנחת הערב (עזרא ט ד), כנף האחד לאמות חמש (דהי'ב ג יא). ורבים ככה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם להכרית הצפרדעים </span></b>-<b> <br>
</b>רמז למיתתם, כלשון ונכרתה הנפש ההיא (להלן יב יט), והכרתי לאחאב (מ'א כא כא). ואמר משה פעם אחרת וסרו הצפרדעים, לאמר כי מיד שיתפלל יסורו כלם, שלא יפחד פרעה שימותו אלה ויעלו אחרים מן היאור, רק תסור המכה לגמרי, ואע'פ שתשארנה מהם ביאור. וכל זה להודיעו כי המכה מאת האלוהים על עניין ישראל בלבד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר למחר
id: 0208
nru: ו
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 08
htm:
</b>ידוע כי מנהג כל האדם לבקש שתסור רעתו מיד. <br>
<br>
<b>ופירשו בשם הגאון רב שמואל בן חפני: <br>
</b><blockquote>שפרעה חשב אולי מערכת השמים הביאה הצפרדעים על מצרים ומשה ידע כי הגיע עת סורם ולכן אמר אליו התפאר עלי בחשבו שאומר לו עתה להכריתם מיד, ועל כן האריך למחר. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני </span></b>כי בעבור שאמר למתי אעתיר לך, חשב פרעה כי ביקש זמן, ועל כן נתן לו זמן קצר, ויאמר למחר, ומשה ענה לו כדברך כן יהיה, כי אחרי שלא בקשת שיסורו מיד לא יסורו עד למחר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויעשו כן החרטומים בלטיהם להוציא את הכנים
id: 0208
nru: יד
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 08
htm:
</b>אמר ויעשו כן, שהכו בעפר הארץ ואמרו השבעת השדים ועשו לטיהם כאשר עשו בשאר פעמים להוציא את הכנים ולא יכולו. ויתכן שילמד <b>'ויעשו כן'</b> שעשו כהוגן דברים מוציאים את הכנים ולא הצליחו מעשיהם בפעם הזאת. כי חכמי החרטומים יודעים היו מה בכוח ידם לעשות, וכבר נסו כן מעשיהם פעמים אחרות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמרו החרטומים אל פרעה אצבע אלוהים הוא
id: 0208
nru: טו
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 08
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>כי בעבור שעשו כמעשה אהרן בדבר התנין גם במכת הדם והצפרדע, ולא יכלו עתה לעשות כן, אמרו אל פרעה לא באה זאת המכה על יד אהרן בעבור ישראל, רק מכת אלוהים היא כפי מערכת הכוכבים על ארץ מצרים, כי פרעה לא כחש הבורא, רק השם שהזכיר לו משה, וזהו כדרך כי לא ידו נגעה בנו מקרה הוא היה לנו (ש'א ו ט), על כן חזק לב פרעה. והביא ראיה מפני שלא אמר <b>'אצבע ה''</b> שהוא אלהי ישראל כאשר אמר פרעה במכת הצפרדעים העתירו אל ה'. <br>
<b>ועוד,</b> כי משה אמר לפרעה דבר מכת היאור, ולא הזכיר לו בתחילה מכת הכנים:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין דבריו נכונים בעיני,</span></b> כי המקרה לא יקרא <b>'אצבע אלוהים'</b>, רק המכה הבאה מאתו בעונש תקרא <b>'יד ה''</b> <b>'ואצבע אלוהים'</b>, כאשר נאמר בכתוב שהביא לא ידו נגעה בנו, וכתיב וירא ישראל את היד הגדולה (להלן יד לא), והייתה יד ה' בכם ובאבותיכם (ש'א יב טו), כבדה מאד יד האלוהים שם (שם ה יא). ועוד כי לא עמדו החרטומים לפני משה אחרי כן, גם במכת הערוב שהייתה בהתראה, ולא בשאר המכות:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל העניין כפשוטו,</span></b> כי בראות החרטומים שלא יכלו להוציא את הכנים הודו במעשה אהרן שהיה מאת האלוהים, ולכן לא קרא להם פרעה מן העת הזאת והלאה, ולהמעיט העניין אמרו <b>'אצבע אלוהים'</b> ולא אמרו <b>'יד אלוהים'</b>, כלומר מכה קטנה מאתו. ולא אמרו <b>'אצבע ה''</b>, כי פרעה ועבדיו לא יזכירו השם המיוחד רק בדברם עם משה, בעבור שהוא יזכירנו להם:<br>
ומה שלא יכלו החרטומים להוציא את הכנים, סיבה מאת השם הייתה להם, סכל עצתם ברצונו, שהכל שלו והכל בידו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני עוד</span></b> כי מכת הדם להפוך תולדת המים לדם, ומכת הצפרדעים להעלותם מן היאור, יכלו לעשות כן, כי אין בהם בריאה או יצירה, כי לא אמר הכתוב <b>'ויהיו הצפרדעים'</b>, רק ותעל הצפרדע, שנאספו ועלו, רק מכת הכנים הייתה יצירה, ואין טבע העפר להיות כנים, על כן אמר והיה לכנים, ואמר להוציא את הכנים, כעניין תוצא הארץ נפש חיה וגו' ויהי כן (בראשית א כד). ולא יוכל לעשות כמעשה הזה זולתי היוצר יתברך ויתעלה. ואמר ויעשו כן, ולא יכולו, כי השביעו השדים לעשות מאמרם ואין בהם כוח:<br>
<br>
<b>ומה שיחזק דברי בצפרדעים, אמרם (שמו'ר י ד): <br>
</b><blockquote>רבי עקיבא אומר צפרדע אחת הייתה, השריצה ומלאה כל ארץ מצרים. אמר לו רבי אלעזר בן עזריה מה לך עקיבא אצל הגדה, כלך מדברותיך ולך אצל נגעים ואהלות. <br>
</blockquote>צפרדע אחת הייתה שרקה להם והם באו. שלא ראה ר' אלעזר בן עזריה שיוכלו החרטומים להביא טבע חדש בצפרדע להוליד רבות חוץ מטבעם, אבל אספו אותן להעלותן. ועל דעת רבי עקיבא שרץ היאור צפרדעים, שישרוץ בהם יותר ממנהגו. ועל דעת רבי אלעזר בן עזריה כמו שרצו בארץ (בראשית ט ז), עניין תנועה כמו שפרשתי בסדר בראשית (א כ), שיאספו ויתנועעו ביאור ומשם יעלו על המצרים. <br>
<br>
<b>ורבותינו (שמו'ר י ז): <br>
</b><blockquote>אמרו בכנים שאין השד שולט על ברייה פחותה מכעדשה. ולא יכלו אפילו לאסוף כנים ממקומם ולהביאם. <br>
</blockquote><br>
<b>ואמרו במדרש רבה (שם) עוד: <br>
</b><blockquote>כיון שראו החרטומים שלא יכלו להוציא הכנים, מיד הכירו שהיה מעשה אלוהים ולא מעשה שדים, ועוד לא חששו לדמות עצמם למשה להוציא את המכות:<br>
</blockquote><br>
ומה שאמר ר'א, כי משה לא הודיעם מכת הכנים, נראה בעיני שהכה אהרן במטה לעיני פרעה כאשר עשה בפיח (להלן ט י), אבל לא התרה בו, כי אין הקב'ה מתרה בפרעה רק במכות אשר בהן מיתה לאדם, וכתיב בצפרדעים וצפרדע ותשחיתם (תהלים עח מה), שהוא רומז למיתה או להשחתה שהזכירו רבותינו (שמו'ר י ד): שהיו מסרסים אותם. <br>
וכן הארבה ימיתם ברעב, כי אכל יתר הפלטה הנשארת להם מן הברד. והכל רחמים מאתו באדם, כעניין שנאמר (יחזקאל לג ט): ואתה כי הזהרת רשע מדרכו לשוב ממנה ולא שב מדרכו הוא רשע בעוונו ימות ואתה נפשך הצלת. ולכן לא התרה בו בכנים ולא בשחין ובחשך רק בדבר, בעבור שהוא מיתה, וראוי שתחול גם באדם כאשר אמר לו אחר כך (להלן ט טז): ואולם בעבור זאת העמדתיך, ולכן הודיעו העניין איך יהיה:<br>
<br>
ואמר במקצת המכות השכם בבקר הנה יוצא המימה, <b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> היה בעת צאת המלכים בבקר להשתעשע על המים, וציווה הקב'ה למשה שילך שם. <br>
<b><span id='katom'>והטעם,</span></b> כי בדם בעבור היותה המכה הראשונה רצה שיעשנה לעיניו ובלי יראה ממנו. וזה טעם וניצבת לקראתו (לעיל ז טו), והתייצב לפני פרעה (פסוק טז), שיעמוד כנגדו ביד רמה. <br>
<br>
וכן במכת הערוב נאמר השכם בבקר והתייצב לפני פרעה הנה יוצא המימה. ובברד (להלן ט יג): השכם בבקר והתייצב לפני פרעה, והוא גם כן בצאתו המימה, כי הערוב והברד אשר בהן המיתה והעונש לבני אדם רצה הקב'ה שיהיה לעיני כל העם, כי בצאת המלך המימה ילכו מרבית העם אחריו, והנה יתרה אותו לעיניהם אולי יצעקו אל אדוניהם לשוב מדרכו הרעה, ואם לא יעשו כן יהיו חייבין להיענש. <br>
אבל בשאר המכות די בהתראת המלך, ועל כן נאמר בהן בא אל פרעה (לעיל ז כו, להלן ט א, י א), שיבוא אל היכלו, ולא הזכיר בכנים ובשחין כן, בעבור שהוצרך אהרן להכות בעפר, והיכל המלך אין שם עפר כי היא רצפת בהט ושש, וכן הוצרך משה לזרוק הפיח השמיימה. והנה עשו אלו השתים בפני פרעה בהיותו בחצר גינת ביתן המלך או כיוצא בו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והפליתי ביום ההוא את ארץ גשן
id: 0208
nru: יח
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 08
htm:
</b>בעבור היות המכות הראשונות עומדות איננו פלא שיהיו בארץ מצרים ולא בארץ גושן, אבל זו מכה משולחת, וכאשר יעלו החיות ממעונות אריות מהררי נמרים וישחיתו כל ארץ מצרים ראוי היה בטבעם שיבואו גם בארץ גושן, אשר היא מכלל ארץ מצרים בתוכה, לכך הוצרך לומר והפליתי את ארץ גושן, שתנצל כולה בעבור שעמי עומד עליה, כי רובה של ישראל היא. ואומר ושמתי פדות בין עמי ובין עמך, שאפילו בארץ מצרים אם ימצאו החיות איש יהודי לא יזיקוהו ויאכלו המצריים, כדכתיב (תהלים עח מה): ישלח בהם ערוב ויאכלם, וזהו לשון פדות, כטעם נתתי כפרך מצרים כוש וסבא תחתך:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אני ה' בקרב הארץ - <br>
</span>פירש ר'א: <br>
</b><blockquote>דרך משל, כמנהג המלכים שיעמדו באמצע המלכות להיותו קרוב אל הקצוות. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין לדבר זה טעם. <br>
אבל הוא</span></b> לומר כי הוא שליט ומשגיח בקרב הארץ, לא כמי שיחשוב עבים סתר לו ולא יראה וחוג שמים יתהלך (איוב כב יד). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שיהיה כמו כי שמי בקרבו (להלן כג א), והוא סוד נשגב ונעלם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : במקנך אשר בשדה
id: 0209
nru: ג
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>התרה אותם בהווה, כי רוב המקנה בשדה, אבל היה הדבר גם במקנה אשר בבית, כמו שאמר (להלן פסוק ו): וימת כל מקנה מצרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי בעבור היות תועבה למצרים כל רועה צאן (בראשית מו לד): היו מפרישים אותם מן הערים, בלתי בעת השתמשם בסוסים לרכוב ובחמורים במשא. והנה היה המקנה רחוק ממצרים בשדה גבול גושן, ויתערב במקום המרעה מקנה מצרים ומקנה ישראל, ועל כן הוצרך לומר והפלה ה' בין מקנה מצרים ובין מקנה ישראל. או בעבור שהדבר משנוי האוויר ראוי שיתפשט בכל הפלך, רק שעשה השם עימהם להפליא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה לאבק על כל ארץ מצרים
id: 0209
nru: ט
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
על דעת רבותינו (שמו'ר י ו): <br>
</b><blockquote>היה מן הפיח ההוא אבק יורד על כל ארץ מצרים, והיה האבק ההוא כשיורד על האדם ועל הבהמה בכל ארץ מצרים מעלה בהן שחין ואבעבועות, כי היה חם שורף, ואולי היה הרוח מכניס אבק גם בבתים ואין ניצל ממנו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונכון הוא.</span></b> וכן ירד פעמים רבות בימי הבצורת כדמות אבק ברדת הטל, וכתיב (דברים כח כד): יתן ה' את מטר ארצך אבק ועפר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן יתכן לומר על דרך הפשט</span></b> כי פירוש והיה לאבק, שיהיה האבק אשר יעשה מן הפיח במקומו נותן שחין על כל ארץ מצרים, שהלקה את האוויר לעשות כן וגזרת עליון היא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולא יכלו החרטומים לעמוד לפני משה
id: 0209
nru: יא
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>בושו והיכלמו וחפו ראשם בהיותם מלאים שחין ולא יכלו מלט נפשם, על כן לא באו בהיכל המלך ולא נראו לפני משה בחוצות והיו בבתיהם מסוגרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויחזק ה' את לב פרעה
id: 0209
nru: יב
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>ויתכן שבמכות הראשונות היו החרטומים מחזקים את לבו להתפאר אצלו בחכמתם, ועתה לא באו לפניו, ואין עוזר לו ואין סומך באיוולתו רק עונותיו אשר ילכדונו. או שירמוז הכתוב למה שפירשו רבותינו, כי במכות הראשונות בפשעו היה הדבר, ועתה סבה מאת ה' כמו שביארתי למעלה (ז ג). <b><span id='katom'>והוא האמת:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : בעבור שאמר הכתוב אשר לא היה כמהו במצרים למן היום הוסדה
id: 0209
nru: יח
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>ושנה ואמר עוד (להלן פסוק כד): כבד מאד אשר לא היה כמוהו בכל ארץ מצרים מאז הייתה לגוי, ירמוז כי יש מקומות אחרים בעולם שירד עליהם כן, כעניין וה' השליך עליהם אבנים גדולות מן השמים (יהושע י יא), או כעניין סדום גופרית ומלח ואש, אבל בארץ מצרים שאין הגשמים יורדים ולא הברד היה פלא גדול בה. <br>
<b><span id='katom'>ולא הבינותי</span> מה שאמר</b> <b>במדרש רבה (שמו'ר יב ג):</b> <br>
<blockquote>אינו אומר אשר לא היה במצרים כמוהו אלא אשר לא היה כמוהו במצרים, שלא היה כמוהו בעולם ולא במצרים:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>וטעם למן היום הוסדה - <br>
</span></b>כאומר לא ראו בה כן אבותיכם ואבות אבותיכם מעולם, ולא יתכן לומר שהיה כן טרם הוסד העולם, או טרם היות הארץ לגוי, ואולי בעבור שהברד הזה עונש על חטא יושביה ואיננו בנוהג שבעולם יאמר כן שלא בא ככה בעונות אבותם, כי טרם היותה לגוי דבר ברור הוא שלא בא כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנני ממטיר כעת מחר. ועתה שלח העז
id: 0209
nru: יט
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>כל אלה דברי ה' אל משה, ובידוע שבא משה ואמר לפרעה את כל דברי ה' אשר שלחו, ולא הוצרך להאריך, רק אמר הירא את דבר ה', שדבר להם משה כן. והייתה העצה הזאת בחמלת ה', כי מכת הברד לא שלחו רק להשחית יבול הארץ, ולא על האדם, על כן יורה חטאים בדרך להצילם ממנה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : רק בארץ גושן אשר שם בני ישראל
id: 0209
nru: כו
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>בעבור שנטה ידו על השמים והוריד הברד היה ראוי שירד גם על ארץ גושן, שהאוויר שלה ושל ארץ מצרים אחד הוא, ולכן פירש הכתוב שניצל אויר ארץ גושן בעבור ששם בני ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : חטאתי הפעם
id: 0209
nru: כז
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b>ביאורו הפעם אודה לה' כי חטאתי לו והוא הצדיק ואני ועמי הרשעים, שמרדנו בדברו מאז ועד עתה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כצאתי את העיר
id: 0209
nru: כט
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט יתכן לומר</span></b> שהיה משה מתפלל בביתו, רק בפעם הזאת רצה להיות כפיו פרושות השמים ויחדלו הקולות והמטר מיד, ולא יתכן לעשות כן בעיר, על כן אמר כצאתי את העיר.<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן נאמר עוד</span></b> (בפסוק לג): ויצא משה מעם פרעה את העיר, ובראשונה אמר (לעיל ח כה): הנה אנכי יוצא מעמך. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (מכילתא פסחא בפתיחתא): <br>
</b><blockquote>שלא היה מתפלל בתוך העיר לפי שהיא מלאה גלולים, וכל שכן שלא היה נדבר עמו אלא חוץ לכרך. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>אם כן נאמר </span></b>כי בעבור שהיה פרעה מבקש עתה שיסור הברד מיד, הוצרך משה לפרש לו כי יצטרך לצאת את העיר, ואחרי כן יפרוש כפיו אל ה' ויסור בתפלתו, <b><span id='katom'>והוא האמת:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ידעתי כי טרם תיראון
id: 0209
nru: ל
pch: ואירא
lvr: C0206
prk: 09
htm:
</b><b>יפה תפש ר'א על דברי רש'י</b> שאין <b>'טרם'</b> כמו <b>'לא'</b>, אבל הוא כטעם <b>'קודם'</b>.<b> ופירש: </b><br>
<blockquote>כי הכתוב יחסר מלה אחת, טרם זה תיראון, כלומר טרם שאפרוש כפי ויחדלו הקולות והברד אתם יראים את ה', כי בסור המכה תשובו ותמרו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון עוד שנפרש</span></b> כי ירמוז גם לפעמים הראשונים, יאמר, כבר ידעתי מכם כי בטרם אתם יראים ובאחרית אתם מורדים, כי לעולם טרם סור מכם המכות אתם יראים את ה' כאשר עשיתם בצפרדעים (לעיל ח ד): ובערוב (שם שם כד), ותשובו ותמרו את פי ה', וכן תעשו לעולם, ומפני זה לא הזהירו עוד בשובו, אבל התפלל עליו בארבה על דעת כדי שיוסיף לחטוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי אני הכבדתי את לבו
id: 0210
nru: א
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>הודיע הקב'ה למשה שהוא הכביד את לבם עתה אחרי שפחדו ממנו בברד והתוודו על עוונם. ואמר לו הטעם כי עשיתי כן, למען שאשית בקרבם אלה האותות אשר אני חפץ לעשות בהם שידעו מצרים את גבורתי, לא שאעניש אותם יותר מפני הכובד הזה. <br>
<b><span id='katom'>ועוד</span></b> כדי שתספר אתה וכל ישראל לדורות הבאים כוח מעשי, ותדעו כי אני ה', וכל אשר אחפוץ אעשה בשמים ובארץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם התעללתי
id: 0210
nru: ב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>כי אני מצחק בו, שאני מכביד את לבו ועושה הנקמות בו, כטעם יושב בשמים ישחק ה' ילעג למו (תהלים ב ד). והנה הודיע הקב'ה עתה למשה מכת הארבה ושיגיד אותה לפרעה, כי מה טעם בא אל פרעה, כי לא יאמר לו כלום, ולא נזכר רק בדברי משה אל פרעה, כי הכתוב קצר בזה. וכן קצר למעלה במכת הברד שסיפר דברי הקב'ה אל משה התייצב לפני פרעה ואמרת אליו (לעיל ט יג), ולא הזכיר דברי משה אל פרעה כלל, כמו שפירשתי (שם יט), וסבת זה שלא ירצה להאריך בשניהם, ופעם יקצר בזה ופעם בזה. <br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה (יג ד) ראיתי: <br>
</b><blockquote>ולמען תספר באזני בנך, הודיעו הקדוש ברוך הוא למשה מה מכה יביא עליהם, וכתב אותה משה ברמז, ולמען תספר באזני בנך ובן בנך, זו מכת הארבה, כמה דתימר עליה לבניכם ספרו ובניכם לבניהם וגו' (יואל א ג):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויבא משה ואהרן
id: 0210
nru: ג
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
כתב רבי אברהם: <br>
</b>ידענו כי לעולם לא יבוא משה אל פרעה בלא אהרן עמו כי הוא המליץ, אבל הזכיר עתה משה ואהרן בעבור שציוה פרעה להשיב את שניהם וגירש אותם באחרונה, שלא עשה כן בכל המכות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנני מביא מחר ארבה
id: 0210
nru: ד
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
אמרו המפרשים: <br>
</b>שהיו ימים רבים בין מכת הברד למכת הארבה בעבור הצומח לכם מן השדה (בפסוק הבא). <br>
<b><span id='katom'><br>
ועל דעתי </span></b>לא היו ימים רבים ביניהם, רק מעט, כי בידוע הוא שלא נמשך דין המצריים יותר משנה, כי משנות משה רבנו ייודע זה, כמו ששנינו במסכת עדיות (ב י): משפט המצרים במצרים שנים עשר חדש, וכן אמר (בפסוק הבא): יתר הפליטה הנשארת לכם מן הברד. וכתיב (בפסוק יב): אשר השאיר הברד, כי הייתה השנה ההיא בעצמה, אם כן היה הברד בחדש אדר בשנה ההיא, לא מקודם לכן, כי השעורה אביב והחיטה אפילה ולא יזיק אליה אם יכה הברד מה שצמח ממנה כי תשוב ותצמיח. ועדיין לא פרחה הגפן ולא הנצו האילנות, ולכך אמר הכתוב (לעיל ט כה): ואת כל עץ השדה שבר, כי שבר הענפים והפארות. ואחרי כן בחדש ימים בניסן צמחה החיטה והכוסמת, והיא הפליטה הנשארת להם מן הברד, והתחילו העצים להוציא פרח והניצנים נראו. וזה טעם הצומח, כי בא הארבה ואכל פרחיהם והשחית הכל אשר לא השאיר להם פרח או ציץ, ובחדש הזה עצמו נגאלו, והכתוב שאמר (להלן פסוק טו): ואת כל פרי העץ, יאמר על הנץ שיעשה פרי, כמו שאמר (שם): כל ירק בעץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויפן ויצא מעם פרעה
id: 0210
nru: ו
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>בעבור שפחדו מאד בברד, חשב משה שיפחדו גם עתה שימותו ברעב אם יאבדו יתר הפליטה הנשארת להם, ויצא בלא רשותו טרם שיענוהו הן או לאו, כדי שיתייעצו בדבר, חשב מחשבות אמת, כי כן עשו ואמרו לפרעה הטרם תדע כי אבדה מצרים. <br>
<br>
<b>ובדברי רבותינו (שמו'ר יג ד): <br>
</b>ראה אותן שפונים זה לזה, מאמינים לדבריו, יצא משם כדי שייטלו עצה לעשות תשובה.<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני,</span></b> כי כן היה עושה בכל עת בואו אל פרעה אל היכלו, מתרה בו ויוצא מלפניו, אבל הוצרך הכתוב להזכיר זה בכאן בעבור ויושב את משה וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי ומי ההולכים
id: 0210
nru: ח
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>היה פרעה רוצה שילכו ראשיהם זקניהם ושוטריהם, אנשים אשר נקבו בשמות, ומשה ענהו כי גם הבנים והבנות ילכו כי חג ה' לנו, ומצווה על כולנו לחוג לפניו, אז חרה לפרעה על הבנים והבנות, ואמר שלא ישלח הטף בשום פנים, כי הם לא יזבחו, אבל ישלח כל הזכרים הגדולים בעבור החג שאמר, ויישארו הטף והנשים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי רעה נגד פניכם
id: 0210
nru: י
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
כתרגומו. זה לשון רש'י. <br>
</b>ומה טוב היה שיפרשהו אלינו, והנוסחאות מן התרגום מתחלפות בו, יש שכתוב בהן: <br>
<blockquote>ארי בישא דאתון סבירין למעבד לקבל אפיכון אסתחרת. <br>
</blockquote>ונראה לזאת הנוסחה שרצה אונקלוס לפרש הרעה שאתם חושבים לעשות ישבה נגד פניכם להעיד בכם שאתם רוצים לברוח, כלשון והושיבו שנים אנשים בני בלייעל נגדו ויעדוהו לאמר (מ'א כא י). והוא כלשון וישבו לאכול לחם (בראשית לז כח), ואסתחרו. קום נא שבה (שם כז יט), אסתחר. <br>
<br>
<b>ויש נוסחאות כתוב בהן:</b> לקביל אפיכון לאיסתחרא, יאמר הנה הרעה הזאת מזומנת לשוב לנגד פניכם, כי עליכם תחזור, מלשון ולא תיסוב נחלה (במדבר לו ז), לא תסתחר:<br>
<br>
<b>וזה כמדרש חכמים שאמרו באלה שמות רבה (יג ה): <br>
</b><blockquote>דרך הבחורים והזקנים לזבוח, שמא הקטנים והטף, מי שאומר דבר זה אין דעתו אלא לברוח, ראו כי אותה שאתם מבקשים לעשות, שיש בדעתכם לברוח, היא תשוב נגד פניכם שלא תצאו מכאן. כלומר מידה כנגד מידה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועוד מצאתי בו</span></b> נוסחה אחרת לית קביל אפיכון לאסתחרא, יאמר אין בהכרת פניכם להסב הרעה אשר בלבבכם, כי הכרת פניכם ענתה בכם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ודרך הפשט</span></b> דעו כי רעה נגד פניכם, עומדת וקרובה לבא עליכם מאתי, כי אגמול אתכם רעה בראותי שאתם חפצים לברוח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואחריו לא יהיה כן
id: 0210
nru: יד
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>הכתוב מודיע אותנו מדרך הנבואה שאחריו לא יהיה כן. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b>ואותו שהיה בימי יואל שנאמר בו כמוהו לא נהיה מן העולם (יואל ב ב), למדנו שהיו גדול משל משה, אותו של יואל היה על ידי מינים הרבה שהיה יחד ארבה וחסיל וילק וגזם, אבל של משה שלא היה אלא מין אחד, וכמוהו לא היה ולא יהיה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וקשה עלי מאמר הרב</span></b>, שהרי כתוב (תהלים עח מו): ויתן לחסיל יבולם ויגיעם לארבה, וכתיב (שם קה לד): אמר ויבא ארבה וילק ואין מספר?! <br>
<b><span id='katom'>ואולי יאמר הרב:</span></b> <br>
<span id='red'>שהיה מין הארבה של משה גדול משל יואל, ושאר המינין של יואל גדולים משל משה?</span><b><span id='katom'> <br>
ואלה דברים בטלים</span></b>. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל </span>'בכל גבול מצרים'</b> נמשך, לפניו לא היה כן ארבה כמוהו ואחריו לא יהיה כן שם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>כי בעבור היות ארץ מצרים לחה מאד ביאור, לא יהיה שם ארבה גדול, כי דרכו לבא בשני עצירת המטר, וכאשר הוא מוזכר ביואל (א כ):<br>
<br>
<b>וכתב רבנו חננאל בפירוש התורה שלו: <br>
</b><blockquote>מעת עתרת משה רבנו ועד עכשיו אין ארבה מפסיד בכל מצרים, ואם ייפול בארץ ישראל ויבא ויכנס בגבול מצרים אינו אוכל מכל יבול הארץ כלום עד עכשיו, ואומרים כי זה כבר ידוע הוא לכל, בא וראה, כי בצפרדע אמר (לעיל ח ה): רק ביאור תשארנה, ולפיכך נשאר אלתמצ'ח עד עכשיו, אבל בארבה כתיב לא נשאר ארבה אחד בכל גבול מצרים, ועל זה נאמר (תהלים קה ב): שיחו בכל נפלאותיו. עד כאן לשון הרב:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ודעתי בפשט הכתוב,</span></b> כי בעבור שמכת הארבה רגילה לבא לפעמים בכל הדורות, ועוד שבאה זאת כדרך המקרים כי רוח הקדים נשאו, בעבור זה אמר כי היה גדול מאד מכל אשר נהיה במקרה העולם, כי לפניו ואחריו איננו בא כמוהו, ובגדלו ידעו כי מכת אלוהים היא שאין רגילות לבא כן באחד הזמנים, וגם אותו של יואל מכה מאת אלוהים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם שא נא חטאתי
id: 0210
nru: יז
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>דרך כבוד למשה, כי הוא אלוהים לפרעה (לעיל ז א): וגדול מאד בארץ מצרים (להלן יא ג). והעתירו אל ה' אלהיכם, לשניהם, כי כן יאמר פרעה בכל פעם דרך מוסר, כי יודע פרעה כי משה הוא המעתיר, כי כן אמר לו למתי אעתיר לך (לעיל ח ח), והעתרתי אל ה' (שם כה), אפרוש את כפי אל ה' (שם ט כט), כי לא ידבר משה בזה לשון רבים, שלא יוציא שקר מפיו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם לא ראו איש את אחיו ולא קמו איש מתחתיו
id: 0210
nru: כג
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>כי לא היה החשך הזה אפיסת אור השמש שבא שמשם והיה כמו לילה, אבל היה חשך אפלה, כלומר איד עב מאד שירד מן השמים, כי על כן אמר (בפסוק כא): נטה את ידך על השמים, להוריד משם חשכה גדולה נופלת עליהם. והייתה מכבה כל נר, כאשר בכל החפירות העמוקות ובכל מקומות החשך העצום לא יתקיים הנר, וכן העוברים בהרי חשך לא יעמד להם שם הנר ולא האש כלל, ועל כן לא ראו איש את אחיו ולא קמו איש מתחתיו, ואלמלא כן היו משתמשין בנרות, וזהו שאמר הכתוב שלח חושך ויחשך (תהלים קה כח), כי היה שלוח חשך, לא אפיסת אור היום בלבד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיה איד עב מאד מורגש שהיה בו כמו ממש, <b>כדברי רבותינו (שמו'ר יד א), </b>כאשר הוא בים אוקיינוס <b>כעדות ר'א:<br>
</b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם צאנכם ובקרכם יוצג
id: 0210
nru: כד
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>כי אנשי המקנה היו, וכל רכושם וחילם במקנה היה, וחשב פרעה כי לא יניחו כל ממונם ויברחו. ואם אולי יעשו כן הנה יישאר לו עושר גדול, כי היה מקנה כבד מאד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : גם אתה תתן בידינו זבחים ועולות
id: 0210
nru: כה
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 10
htm:
</b>לא אמר משה דבר זה על מנת להיעשות, ולא עשה כן כלל, אבל הם דברי חיזוק. יאמר כי תכבד מאד יד ה' עליו ועל עמו, עד כי גם זבחים ועולות וכל אשר לו ייתן בעד נפשו. ובאמת כי כאשר אמר להם (להלן יב לב): וברכתם גם אותי, היה נותן ברצונו כל מקנהו לכפר עליו, אבל לא עלה על דעת משה לעשות זבח רשעים תועבה (משלי כא כז), כי ה' חפץ דכאו, לא לכפר עליו, רק להענישו ולנער אותו ואת כל חילו בים. ורבותינו אמרו (מכילתא פרק יג, תנחומא בא ז): כי <b>'כאשר דברתם'</b> (להלן יב לב): הוא על מאמרם גם אתה תיתן בידינו זבחים ועולות. אולי רצו לומר שרמז להם לתת ככל אשר אמרו, לא שלקחו ממנו כלל, או זבחים ועולות להם כדי שיצאו, לא להקריבם עליו. וגם זה אינו נכון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל משה עוד נגע אחד
id: 0211
nru: א
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 11
htm:
</b><blockquote>בעמדו לפני פרעה נאמר לו זה, שהרי משיצא מלפניו לא הוסיף ראות פניו, <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><br>
<b>וכן אמרו רבותינו (שמו'ר יח א): <br>
</b><blockquote>קפץ עליו האלוהים, כביכול נכנס בפלטין של פרעה בשביל משה שאמר לא אוסיף עוד ראות פניך שלא ימצא בדאי, ואתה מוצא שלא דבר הקב'ה עם משה בביתו של פרעה אלא אותה שעה, מנין, כצאתי את העיר וגו' (לעיל ט כט), ועכשיו קפץ הקב'ה ודבר עם משה, שנאמר עוד נגע אחד וגו':<br>
<br>
</blockquote>והנה גם בזה קיצר בסיפורים, כי ה' אמר לו עוד נגע אחד אביא על פרעה, והודיעו הנגע ההוא, ואמר לו כחצות הלילה אני יוצא בתוך מצרים, וכל עניין הפרשה ההיא (פסוקים ד - ח), אבל לא רצה הכתוב להאריך באמירה שאמר השם למשה, כי די במה שספר משה לפרעה כה אמר ה', כמו שפירשתי בארבה (לעיל י ב), ובאו כעניין הזה פרשיות רבות בתורה. ובסדר הזה פרשת קדש לי כל בכור, תקצר בדבור הקב'ה למשה (לעיל יג ב), ותאריך במאמר משה אל העם זכור את היום הזה (שם ג), וגמר הפרשה כולה, והם דברי השם אל משה שאמרם לישראל בו בלשון שנצטווה. ואמר (בפסוק ב): דבר נא באזני העם, בצאתך מלפני פרעה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויתן ה' את חן העם בעיני מצרים
id: 0211
nru: ג
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 11
htm:
</b>שלא היו אנשי מצרים שונאים אותם על המכות, אבל מוסיפין בהם אהבה ונושאים חן בעיניהם, לאמר, אנחנו הרשעים גם עושים חמס, וראוי הוא שיחונן אתכם האלוהים. גם האיש משה, המביא עליהם המכות, גדול מאד בכל ארץ מצרים בעיני עבדי פרעה ואנשי ריבו. ובעיני העם, ישראל, אחרי שאמרו לו ירא ה' עליכם וישפוט (לעיל ה כא), אחרי ולא שמעו אל משה מקוצר רוח (שם ו ט), כי נתגדל מאד בעיניהם בראותם כי נאמן הוא לנביא לה':<br>
<br>
<b>ויש אומרים:</b> כי בעיני העם, עם מצרים. ולא אמר בעיני פרעה ובעיני עבדיו, כי השם אמץ את לבו כנגד משה ודבר לו שלא כהוגן עתה פעמים (לעיל י י, כח), כי רצה ה' שיבוא אליו וישתחווה לו כבא אדם אל שונאו, כי כל זה גדולה ומעלה למשה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ולא יתכן לפרש</span></b> כי וייתן ה' את חן העם בעיני מצרים הוא חן ההשאלה, כי עתה בזמן ההבטחה לא יאמר <b>'ויתן ה''</b>, אבל היה אומר <b>'ואני אתן את חן העם'</b>, ולמטה בשעת מעשה נאמר וה' נתן (להלן יב לו):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר משה כה אמר ה' כחצות הלילה
id: 0211
nru: ד
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 11
htm:
</b>אל פרעה אמר כן ואל עבדיו כמו שאמר בסוף דבריו (בפסוק ח): וירדו כל עבדיך אלה אלי. ולא פירש עתה איזה לילה תהיה המכה הזאת, כי הדבור הזה והאמירה אל פרעה קודם ראש חדש ניסן היה. וכשיאמר כחצות הלילה לא יודע איזה לילה הוא. והנה לא הודיעם משה ליל מכתם, אבל אמר בחרי אף לא אוסיף אני ראות פניך, אבל אתה תקראני ועבדיך ישתחוו לי כחצות הלילה לצאת מארצך. <br>
<b>ובפרשה השניה</b> (להלן יב יב): פירש לישראל הלילה ועברתי בארץ מצרים בלילה הזה וגו', <b>ובפרשה השלישית</b> אמר (שם כט): ויהי בחצי הלילה הנזכר שעשו בו הפסח:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל משה לא ישמע אליכם פרעה
id: 0211
nru: ט
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 11
htm:
</b>בעבור שהיה ראוי שיפחד פרעה ועבדיו במכת הבכורות ויירא ממנה יותר מכל אשר בא עליהם, וכבר ראו כל דברי משה מתקיימים בהם, בעבור כן הודיעו השם שהוא מחזק את לבו כדי שירבה בו מופתיו במכת בכורות באדם ובבהמה ושפטים באלוהיהם. <br>
<br>
<b>ורש'י אמר: <br>
</b><blockquote>מכת בכורות וקריעת ים סוף ולנער המצרים בתוכו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא יתכן זה</span></b> בעבור שאמר (בפסוק הבא): ולא שלח את בני ישראל מארצו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : החדש הזה לכם ראש חדשים
id: 0212
nru: ב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>זו מצווה ראשונה שציוה הקב'ה את ישראל על ידי משה, ולכן אמר בארץ מצרים, כי שאר מצות שבתורה היו בהר סיני, או שבא לומר בארץ מצרים, לא בעיר מצרים, כמו שאמרו רבותינו (מכילתא כאן): חוץ לכרך. והיה ראוי שיאמר תחלה דברו אל כל עדת ישראל לאמר החדש הזה לכם וגומר הפרשה, אבל משה ואהרן הם במקום ישראל, ואמר <b>'לכם'</b> כנגד ישראל לדורותם, וחזר ואמר דברו אל כל עדת ישראל, שיצום במצות שעה לקחת פסח מצרים מבעשור:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולפי מדרשו</span></b> <b>'לכם'</b> לומר שקדוש החדש צריך בית דין מומחין (ר'ה כה ב). ולכך לא נאמר בתחילה <b>'דברו אל כל עדת ישראל'</b>, שאין בקדוש החדש אלא משה ואהרן וכיוצא בהם. וטעם החדש הזה לכם ראש חדשים, שימנו אותו ישראל חדש הראשון, וממנו ימנו כל החדשים שני ושלישי עד תשלום השנה בשנים עשר חדש, כדי שיהיה זה זיכרון בנס הגדול, כי בכל עת שנזכיר החדשים יהיה הנס נזכר, ועל כן אין לחדשים שם בתורה, אלא יאמר בחדש השלישי (להלן יט א), ואומר ויהי בשנה השנית בחדש השני נעלה הענן (במדבר י יא), ובחדש השביעי באחד לחודש וגו' (שם כט א), וכן כלם:<br>
<br>
וכמו שתהיה הזכירה ביום השבת במנותינו ממנו אחד בשבת ושני בשבת, כאשר אפרש (להלן כ ח), כך הזכירה ביציאת מצרים במנותינו החדש הראשון והחדש השני והשלישי לגאולתינו, שאין המניין הזה לשנה, שהרי תחילת שנותינו מתשרי, דכתיב (להלן לד כב): וחג האסיף תקופת השנה, וכתיב (שם כג טז): בצאת השנה, אם כן כשנקרא לחדש ניסן ראשון ולתשרי שביעי, פתרונו ראשון לגאולה ושביעי אליה. וזה טעם ראשון הוא לכם, שאיננו ראשון בשנה, אבל הוא ראשון לכם, שנקרא לו לזיכרון גאולתינו:<br>
<br>
וכבר הזכירו רבותינו זה העניין, ואמרו שמות חדשים עלו עמנו מבבל (ירושלמי ר'ה א ב, ב'ר מח ט), כי מתחלה לא היו להם שמות אצלנו, והסבה בזה, כי מתחלה היה מניינם זכר ליציאת מצרים, אבל כאשר עלינו מבבל ונתקיים מה שאמר הכתוב (ירמיה טז יד - טו): ולא יאמר עוד חי ה' אשר העלה את בני ישראל מארץ מצרים כי אם חי ה' אשר העלה ואשר הביא את בני ישראל מארץ צפון, חזרנו לקרא החדשים בשם שנקראים בארץ בבל, להזכיר כי שם עמדנו ומשם העלנו הש'י. כי אלה השמות ניסן אייר וזולתם שמות פרסיים, ולא ימצא רק בספרי נביאי בבל (זכריה א ז, עזרא ו טו, נחמיה א א): ובמגילת אסתר (ג ז). ולכן אמר הכתוב בחדש הראשון הוא חדש ניסן, כמו הפיל פור הוא הגורל (שם). ועוד היום הגויים בארצות פרס ומדי כך הם קוראים אותם ניסן ותשרי וכולם כמונו. והנה נזכיר בחדשים הגאולה השנית כאשר עשינו עד הנה בראשונה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : איש שה לבית אבות
id: 0212
nru: ג
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>טעם המצווה הזאת, בעבור כי מזל טלה בחדש ניסן בכוחו הגדול, כי הוא מזל הצומח, לכך ציוה לשחוט טלה ולאכול אותו, להודיע שלא בכוח מזל יצאנו משם אלא בגזרת עליון. <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו: <br>
</b><blockquote>שהיו המצרים עובדים אותו (שמו'ר טז ב), <br>
</blockquote>כש'כ שהודיע במצווה הזאת שהשפיל אלוהיהם וכחם בהיותו במעלה העליונה שלו. <br>
<b><br>
וכך אמרו (שם): <br>
</b><blockquote>קחו לכם צאן ושחטו אלהיהם של מצרים:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : בין הערבים
id: 0212
nru: ו
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>משש שעות ולמעלה קרוי בין הערבים, שהשמש נוטה לצד מבואו לערוב. ולשון בין הערבים נראה בעיני, אותן שעות שבין עריבת היום לעריבת הלילה. עריבת היום בתחילת שבע, כי יינטו צללי ערב, ועריבת הלילה בתחילת הלילה. ערב, לשון נשף וחשך, כמו ערבה כל שמחה (ישעיה כד יא). <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><b><br>
ור'א השיב מן הכתוב שאמר (להלן ל ח): <br>
</b><blockquote>ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים, כי שם כתוב יערוך אותו אהרן ובניו מערב עד בקר (להלן כז כא), ועוד מן הכתוב בפסח עצמו שם תזבח את הפסח בערב כבא השמש מועד צאתך ממצרים (דברים טז ו), כי בבא השמש שקיעת החמה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין זה תשובה על הרב, </span></b>שכבר אמרו רבותינו (ברכות ט א): בערב אתה זובח, כבא השמש אתה אוכל, מועד צאתך ממצרים אתה שורף. וכבר כתב הרב זה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני בזה,</span></b> כי הלילה נקרא <b>'ערב'</b>, כמו שנאמר (להלן פסוק יח): בערב תאכלו מצות, והוא בלילה, שנאמר (להלן פסוק ח): ואכלו את הבשר בלילה הזה צלי אש ומצות. וכן ויהי ערב ויהי בקר (בראשית א ה), על תחילת הלילה כצאת הכוכבים, וכן בנשף בערב יום באישון לילה ואפילה (משלי ז ט). ויקרא ג'כ סוף היום <b>'ערב'</b> וכן הן עוד היום גדול כמו שאמרו ויבאו שני המלאכים סדומה בערב ולוט יושב בשער סדום (בראשית יט א). וכן ויהי בערב ותעל השלו (להלן טז יג), ולא בא השלו בלילה. וכן רבים. וכתיב ערב ובקר וצהרים אשיחה ואהמה (תהלים נה יח):<br>
<br>
<b><span id='pink'>והנה אלה השלשה עתים כוללים כל היום: <br>
</span></b>אם כן אחרי הצהרים יקרא<b> <span id='red'>ערב</span> </b>מיד. <br>
וכעלות השמש, וכל עת היותו במזרח, יקרא <span id='red'><b>בקר</b></span><b>,<span id='red'></span></b> והוא ארבע שעות, כמו שהעידו על תמיד של שחר שקרב בארבע שעות (עדיות ו א). <br>
ואחר הבקר יקרא העת<span id='red'><b> צהרים</b></span><b>,<span id='red'></span></b> כמו שנאמר מהבקר ועד הצהרים (מ'א יח כו), והן שתי השעות החמישית והשישית, והוא מלשון צוהר תעשה לתיבה (בראשית ו טז), כעניין זוהר. ויזכיר בהן לשון רבים, בעבור שהן שתים. <br>
<br>
והנה הם שני צהרים, או מפני שיצהירו כל הצדדין, כי בבקר האור במזרח, ובערב הוא במערב, ובאמצע היום בגובה הרקיע מאיר לכל הצדדין. וכאשר יעברו הצהרים ויסור השמש מזרוח בשני הצדדין יקרא <b>'ערבים'</b> מפני שיערוב השמש משני הצדדין ההם, והזמן הזה הוא כל עת זרוח השמש ברקיע. אבל בשקיעת החמה, והוא כמו שעה ורביע על דעת רבותינו (פסחים נח ב), אינו זמן השחיטה ואינו נקרא ערבים, אבל הוא ערב יום:<br>
<br>
ואמר <b>'בין הערבים'</b>, כי <b>'בין'</b> במקום הזה איננו מבדיל, אבל הוא כעניין בתוכם, והוא כמו בינותינו בינינו וביניך (בראשית כו כח), ביני ובינך מה היא (שם כג טו), על בין עבותים (יחזקאל יט יא), מבינות לגלגל (שם י ו), כמו בתוכם. מבין השריפה (במדבר יז ב), מתוכה, כעניין שנאמר ותקם בעוד לילה (משלי לא טו), בתוך לילה, וכן בין הערבים. ולא נאמר בערבים, שלא יהיה במשמע ערב ימים רבים. <br>
<br>
והנה אמר הכתוב שנשחט את הפסח בתוך הערבים, כי זמן השחיטה מן התורה הוא משש שעות ולמעלה עד תחילת שקיעת החמה, וכן אמר בארבעה עשר לחדש בן הערבים פסח לה' (ויקרא כג ה), שהוא זמן השחיטה, וכן בין הערבים תעשו אותו (במדבר ט ג), על תחילת העשייה שהיא השחיטה, וכן בין הערבים תאכלו בשר (להלן טז יב), הם השעות הנזכרות, כי היה להם לאכילת הבשר זמן גדול. ואמר (שם יג): ויהי בערב ותעל השלו, כי עלה ביום הראשון לשעה אחת בערב:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה הלשון כדברי רש'י:<br>
<blockquote> שני ערבים, ערב בקר וערב יום, כי כן יאמר הכתוב מנחת הבקר ומנחת הערב, שנאמר (מ'ב ג כ): ויהי בבקר כעלות המנחה, ואומר (עזרא ט ד - ה): עד למנחת הערב ובמנחת הערב קמתי מתעניתי. <br>
</blockquote>ומנחה לשון מנוחת השמש והשקט אורו הגדול, כדמתרגמינן למנח יומא (בראשית ג ח), והן מנחה גדולה ומנחה קטנה שהזכירו חכמים (ברכות כו ב). <br>
<br>
והנה כל הזמן הזה להדלקת הנרות ולקטורת שאינן כשרין בלילה אלא בזמן תמיד של בין הערבים וקודמין לו, ולזה יטה<b> דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>בין שמשיא, <br>
</blockquote>שמש המזרח ושמש המערב, ואמר הכתוב (להלן כז כא): יערוך אותו אהרן מערב עד בקר, שתהיינה דולקות כל הלילה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה נוכל לפרש שם</span></b> תזבח את הפסח בערב (דברים טז ו), בזמן הנזכר, כי נקרא ערב, ויהיה כבא השמש מועד צאתך ממצרים מחובר עם ובשלת ואכלת, וכן רבים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל על דעתי</span></b> אין <b>'תזבח את הפסח'</b> על השחיטה, אבל יאמר במקום אשר יבחר ה' אלוהיך, שם תעשה זבח הפסח בלילה כבא השמש שהוא מועד צאתך ממצרים, כמו שנאמר (שם טז א): הוציאך ה' אלוהיך ממצרים לילה. ואמר על זו העשייה ובשלת ואכלת במקום ההוא הנזכר, והפסח עצמו יקרא זבח, לא תשחט על חמץ דם זבחי (שמות לד כה), פסחי:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וזה טעם כל הפרשה</span></b> (דברים טז א): שמור את חדש האביב ועשית פסח לה' אלוהיך כי בחודש האביב הוציאך ה' אלוהיך ממצרים לילה וגו' לא תאכל עליו חמץ, הזכיר העשייה והלילה, וציוה איך יאכלוהו, והזכיר שבעת הימים (פסוק ג - ד), ואין בכל הפרשה ההיא זכר ליום ארבעה עשר והשחיטה בו. וכן אמר ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב ביום הראשון לבקר (דברים טז ד). והנה בערב ביום הראשון, יום חמשה עשר, הראשון בשבעת הימים הנזכרים. כי יום ארבעה עשר לא הוזכר כאן כלל, וכן בארבעה עשר יום לחדש בערב תאכלו מצות (להלן פסוק יח): הוא ליל חמשה עשר. והנה פירוש אשר תזבח בערב שלא ילין לבקר מן הבשר אשר תעשה אותו זבח בערב יום הראשון:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומצות על מרורים יאכלוהו
id: 0212
nru: ח
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>שיעורו ואכלו את הבשר בלילה הזה צלי אש, ובמצות עם מרורים יאכלוהו. וכן על מצות ומרורים (במדבר ט יא), כמו עם, וכמוהו ויבאו האנשים על הנשים (להלן לה כב), וכן ראשו על כרעיו ועל קרבו (בפסוק הבא). ולא אמר <b>'עם'</b>, ללמד שאינו חובה שיהא כורכן בבת אחת ואוכלן. ויחסר הכתוב בי'ת, כמו ירחצו מים (להלן ל כ), וימת סלד לא בנים (דהי'א ב ל). וילמד הכתוב שאין מצווה במרורים אלא עם אכילת הבשר, אבל המצות חזר וציוה (להלן פסוק יח): בערב תאכלו מצות, אפילו בפני עצמן, כדעת רבותינו (פסחים קכ א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון</span></b> שנאמר כי <b>'ומצות'</b> נמשך למעלה, ואכלו את הבשר ומצות, וחזר וציוה עם מרורים יאכלוהו לבשר הנזכר, והנה ציוה באכילת הבשר ובאכילת המצות, ולא ציוה באכילת המרורים, רק אמר שיאכלו לבשר עם מרורים, ירמוז שאין במרורים מצווה רק לאכול הבשר עימהם, ובזמן שאין בשר אין במרורים מצווה. וגם אינם מעכבים הבשר, ואם אכל פסח ולא אכל מרורים ידי פסח יצא, כי המצווה בפסח כמו המצווה במצה, כל אחת צואה בפני עצמה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אל תאכלו ממנו נא ובשל
id: 0212
nru: ט
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>זו מצווה לדורות, שכל המצות בכאן בגוף הפסח מצווה לדורות, אבל המצווה באוכלים, כגון מותניכם חגורים (פסוק יא), והדם על המשקוף (פסוק ז), איננו רק בפסח מצרים. וכן אמר הכתוב בפסח שני (במדבר ט יא יב): על מצות ומרורים יאכלוהו, לא ישאירו ממנו עד בקר ועצם לא ישברו בו ככל חוקת הפסח יעשו אותו, שהן צלי אש, לא נא ולא מבושל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ובכל אלהי מצרים אעשה שפטים
id: 0212
nru: יב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>של עץ הייתה נרקבת ושל מתכת הייתה ניתכת. ולא פירש הכתוב בשפטים האלה, בעבור כי מוסר הבלים עץ הוא. וכן בשעת מעשה כתוב (להלן פסוק כט): וה' הכה כל בכור אדם וכל בכור בהמה, ולא הזכיר השפטים באלוהיהם, כי למיתת הבכורות חרדו, שנאמר (שם פסוק ל): וייקם פרעה לילה הוא וכל עבדיו וכל מצרים, והשפטים באלוהיהם לא נודעו עד הבקר שהלכו לבית תועבותם. וכתיב ומצרים מקברים אשר הכה ה' בהם כל בכור ובאלוהיהם עשה ה' שפטים (במדבר לג ד). <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי ירמוז הכתוב</span></b> לשרי מעלה, אלוהי מצרים, כעניין יפקוד ה' על צבא המרום במרום ועל מלכי האדמה על האדמה (ישעיה כד כא). והנה השפיל מזלם ושרי המזלות שעליהם. והכתוב ירמוז ויקצר בנעלם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>אעשה שפטים אני ה' - <br>
</span></b><blockquote>אני בעצמי ולא על ידי השליח. זה <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><b><span id='katom'>ומדרש חכמים אינו כן,</span></b> אלא ועברתי בארץ מצרים, אני ולא מלאך. והכיתי כל בכור, אני ולא שרף. ובכל אלוהי מצרים אעשה שפטים, אני ולא השליח. אני ה', אני הוא ולא אחר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ופירושו,</span></b> כי בעבור שהפרשה דבר משה עם ישראל, היה ראוי שיאמר <b>'ועבר ה' בארץ מצרים, והכה כל בכור'</b>, ולכך ידרשו כי ועברתי אני בעצמי, לא על ידי מלאך שלוח מאתו במגפות, כעניין בדוד (ש'ב כד טז): ובסנחריב (מ'ב יט לה). והכיתי כל בכור, אני ולא שרף, לומר כי גם המכה תהיה על יד הקב'ה, לא כמלך שיעשה נקמה בשונאיו לפניו על ידי ספקלטורים שלו שהם השרפים שמהם תצא אש שורפת באויביו, כעניין אליהו בשרי החמישים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ובכל אלהי מצרים אעשה שפטים - <br>
</span></b>ולא על ידי השליח השלוח מאתו יתברך לכל המעשים הנעשים בארץ, והוא המלאך הגדול שנקרא בעבור כן מטטרון. כי פירוש המלה מורה הדרך, כמו שאמר בספרי (האזינו שלח): אצבעו של הקב'ה נעשה מטטרון למשה והראהו כל ארץ ישראל. <br>
<br>
<b>ובילמדנו (מובא בערוך ערך מטטר): <br>
</b><blockquote>וישמע בלק כי בא בלעם (במדבר כב לו), ששלח מטטרון לפניו, ועוד שם ראה החילותי תת לפניך (דברים ב לא), אי אכפת לך אני מטטרון שלך. ואל תתמה שהרי אני עתיד לעשות מטטור לפני אדם ערל, לפני כורש, שנאמר אני לפניך אלך (ישעיה מה ב), לפני אשה אני עתיד לקדם, לפני דבורה וברק, שנאמר הלא ה' יצא לפניך (שופטים ד יד). <br>
</blockquote>וכן במקומות רבים. וכן שמעתי כי שליח בלשון יון <b>'מטטר'</b>. ודרשו אני ה', אני הוא ולא אחר, שהוא אחד ואין אלוהים עמו למחות על ידו, וזהו עניין המדרש הזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל מלאכה לא יעשה בהם
id: 0212
nru: טז
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
פירש רש'י: <br>
</b><blockquote>אפילו על ידי אחרים. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא הבינותי זה,</span></b> שאם האחרים האלו ישראל, הם עצמן מוזהרין עליה, ואין אני מוזהר במלאכתי שלא תעשה על ידו, אלא שאם מטעה אותו באסור, מוזהר עליה משום ולפני עור לא תיתן מכשול (ויקרא יט יד), בין במלאכתו בין במלאכת העושה עצמו. ואם אחרים הללו גויים, אין אנו מוזהרים בתורה על מלאכה של גוי כלל לא ביום טוב ולא בשבת, אלא שיש בה שבות מדבריהם עם האמירה שלנו, כמו שאמרו אמירה לגוי שבות (שבת קנ א), וזה דבר מבואר בגמרא:<br>
<b><span id='katom'>אבל מצאתי</span> במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote><b>כל מלאכה לא יעשה בהם,</b> לא תעשה אתה, ולא יעשה חברך, ולא יעשה גוי מלאכתך. אתה אומר לא תעשה אתה ולא יעשה חברך ולא יעשה גוי מלאכתך, <br>
או לא תעשה אתה ולא יעשה חברך ולא יעשה גוי מלאכתו?<br>
תלמוד לומר: ששת ימים תעשה מלאכה (ויקרא כג ג).<br>
הא לא תעשה אתה ולא יעשה חברך, אבל יעשה גוי מלאכתו. דברי ר' יאשיה. <br>
ור' יונתן אומר: אינו צריך, והלא כבר נאמר (להלן כ ט): ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך, והרי דברים קל וחומר. <br>
ומה שבת חמורה אין אתה מוזהר על מלאכת הגוי כמלאכתך וכו'. ע'כ בברייתא זו. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
ובודאי היא אסמכתא בעלמא שבאו לאסור מדבריהם אמירה במלאכת שלנו, וסמכו אותה למקרא הזה, אבל במלאכת הגוי בשלו מותר. ולפי דרכנו למדנו שלא גזרו באמירה לגוי אלא בשלנו, אבל בשלו אומר לגוי ועושה. וכן פירש רש'י בגמרא בבא מציעא (צ א):<br>
<br>
<b>ושם במכילתא עוד: <br>
</b><blockquote>אין לי אלא דברים שהם משום מלאכה, דברים שהן משום שבות מניין? <br>
תלמוד לומר: ושמרתם את היום הזה (פסוק יז). להביא דברים שהן משום שבות. <br>
</blockquote><br>
וברייתות כאלה מטעות ואין ראוי לכותבן כפשוטן, שגם זה נראה שהוא אסמכתא בעלמא. ויש לי בזה פירוש נכון, עוד אדבר עליו בע'ה (בויקרא כג כד):<br>
<br>
<b><span id='pink'>לכל נפש - <br>
</span></b><blockquote>אפילו נפש בהמה. יכול אף לכותים, תלמוד לומר לכם, <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><b><span id='katom'> <br>
וגם זה איננו כהלכה.</span></b> אבל לכם ולא לכותים, לכם ולא לבהמה (עי' ביצה כא א):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא ימצא בבתיכם
id: 0212
nru: יט
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>מנין לגבולין, ת'ל בכל גבולך (להלן יג ז). מה ת'ל בבתיכם, מה ביתך ברשותך אף גבולך ברשותך, יצא חמצו של נכרי שהוא אצל ישראל ולא קבל עליו אחריות.<b> זה לרש'י</b>.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו מכוון אצלי</span></b>, שאין במשמע <b>'ברשותך'</b> להוציא חמץ של נכרי, שהרי ברשותו הוא, ובתים וגבולין שווין הן בו, שהרי שתיהן רשות שלו וממון של אחרים. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b> שחמץ של נכרי שלא קבל עליו אחריות אינו בא בהיקש הזה, שאין של בתים פשוט להיתר יותר משל גבולין, אבל בבתים הוא במשמע איסור מן המקרא הזה דכתיב לא ימצא, והתירו יוצא לנו מדכתיב (להלן יג ז): לא יראה לך שאור, שלך אי אתה רואה אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה, ואין לי אלא בגבולין בבתים מנין? <br>
תלמוד לומר שאור שאור לגזירה שווה, כמו שמפורש בתחילת מסכת פסחים (ה א):<br>
<br>
אבל המדרש הזה שדרשו מה ביתך ברשותך אף גבולך ברשותך אינו אלא להוציא חמצו של ישראל שהוא ברשות נכרי. <br>
<br>
<b>וכן שנויה במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote><b>בבתיכם</b> למה נאמר? <br>
לפי שנאמר בכל גבולך, שומע אני כמשמעו. <br>
ת'ל: בבתיכם, מה ביתך ברשותך אף גבולך ברשותך, יצא חמצו של ישראל שהוא ברשות נכרי אע'פ שהוא יכול לבערו אבל אינו ברשותו, יצא חמצו של נכרי שהוא ברשות ישראל וחמץ שנפל עליו מפולת אע'פ שהוא ברשותו אבל אינו יכול לבערו וכו'. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
ופירושה, שהיה במשמע ולא יראה לך בכל גבולך שלא נניח חמצנו בכל גבולינו אפילו בבית של נכרי, ולכך בא בבתיכם להוציא ביתו של נכרי:<br>
<br>
ולמדנו מן הברייתא הזו, שלא הוזהרנו מן התורה אלא שלא נקיים חמץ שלנו ברשותנו, בין בבתינו בין בגבולינו, אבל אם הפקדנו אותו ביד גוי בבית שלו אין אנו עוברים עליו בבל יראה ובל ימצא. <br>
<b><span id='katom'>וכן הדבר,</span></b> שאם לא תאמר כן, על חמץ שלו עובר בכל מקום ואפילו הפקידו ביד גוי במדינת הים, ועל של נכרי אינו עובר עליו אפילו בביתו של ישראל, ואם כן למה נאמר <b>'בבתיכם'</b> ולמה נאמר <b>'בגבולך'</b>, אין בין בתינו וגבולנו לבתי הגויים וגבוליהם הפרש, אלא שלא הוזהרנו כלל מן התורה אלא מרשותנו. אבל מדברי סופרים הוצרכנו לבער חמץ שלנו מכל מקום:<br>
<br>
<b>ולפי זה אמרו בגמרא (פסחים ו א): <br>
</b><blockquote>ייחד לו בית אינו עובר עליו, לומר שחמץ של נכרי שקבל עליו אחריות אע'פ שנדון כשלו אינו אסור אלא ברשות ישראל, אבל ברשות גוי מותר, ואפילו מדבריהם לא גזרו עליו כלל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והרב לא סבר כן </span></b>בפירוש גמרא דפסחים. וזה שסיימו בברייתא שכתבנו יצא חמצו של נכרי שהוא ברשות ישראל, מהיקש בתים וגבולין קאמר, דמה בגבולין מותר דכתיב לך, שלך אי אתה רואה אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. אף בבתים נמי מותר. ומוציא נמי חמץ שנפלה עליו מפולת גדולה שאין בידו לפקח הגל, והוא אבוד ממנו ומכל אדם שהוא מותר, דלא קרינא ביה שלך:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כל מחמצת
id: 0212
nru: כ
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>להביא את תערובתו, לשון רש'י. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>וגם זה אינו,</span></b> שהלכה היא <b>כדברי חכמים (שם מג א): </b><br>
<blockquote>על חמץ דגן ענוש כרת, ועל עירובו בלא כלום:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>(כא - כב): ויקרא משה לכל זקני ישראל ויאמר אליהם - <br>
</span></b>הפרשה הזו מקצרת באשר ציוה אותו ה' בפרשה של מעלה, כי בידוע שאמר להם משה לישראל הכל בפרט ולימד אותם כל העניין, ונכלל הדבר בכתוב כאשר ציוה ה' את משה כן עשו (להלן פסוק כח). אבל הזכיר זאת הפרשה בכלל כי קרא משה לכל זקני ישראל והם אספו אליו כל העם, ואז אמרו אל כל עדת ישראל משכו הצאן מן העדר אל בתיכם להיות לכם למשמרת מבעשור לחדש. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שאמר</span></b> <b>'משכו'</b>, בעבור היות צאנם רחוק מאד מהם בארץ גושן כי תועבת מצרים כל רועה צאן (בראשית מו לד). ואמר וקחו לכם, קחו אותם למשפחותיכם איש שה לבית אבות שה לבית ושחטו הפסח בין הערבים, ככל המפורש למעלה במצווה:<br>
<br>
<b>ושנו במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote><b>ויקרא משה לכל זקני ישראל</b>, מגיד שעשאן ב'ד. ויאמר אליהם, הדבר מפי משה לאמר לכל ישראל. דברי ר' יאשיה. <br>
ר' יונתן אומר: הדבר מפי משה לאמר לזקנים, וזקנים לאמר לכל ישראל. <br>
<b></b></blockquote><b></b><br>
והנה לדעת רבי יאשיה יהיה <b>'ויקרא משה לכל זקני ישראל'</b> שיאספו אליו כל העם, כמו שפירשתי. ועל דעת רבי יונתן הן יאמרו לקהל, ויהיה <b>'דברו אל כל עדת בני ישראל'</b> (לעיל פסוק ג): הזקנים הנועדים להם, כמו והיה אם מעיני העדה (במדבר טו כד):<br>
<br>
והוסיף בזאת הפרשה ביאור בנתינת הדם שתהיה באגודת אזוב וטבילה בסף שלא נאמר למעלה בפירוש, אבל שם (בפסוק ז): נאמר סתם ולקחו מן הדם, ללמד שכל לקיחה האמורה בתורה סתם שתהא באגודה, ושכל קבלת דם טעונה כלי, כמדרש רבותינו (במכילתא כאן). ופירש להם בפרשה הזאת (פסוק כב): <br>
<blockquote>ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו עד בקר, כי בעבור זה נצטוו בנתינת הדם על המשקוף שיהיו שמורים שם, כמו שאמר ולא יהיה בכם נגף למשחית (לעיל פסוק יג):<br>
</blockquote><br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>ואתם לא תצאו, מגיד שמאחר שנתנה רשות למשחית לחבל אינו מבחין בין צדיק לרשע, ולילה רשות למחבלים הוא, שנאמר (תהלים קד כ): בו תרמוש כל חיתו יער. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולא הבינותי דבריו</span></b> במה שאמר ולילה רשות למחבלים הוא שנאמר בו תרמוש כל חיתו יער, וכי אסור לאדם בכל לילה לצאת מפתח ביתו עד בקר מן המקרא הזה, והיה לו לומר שהלילה הזה נתנה בו רשות למשחית לחבל, ולכן הזהירם ממנו. אבל לא ראה הרב לומר כן, מפני שהקב'ה בעצמו ובכבודו היה המכה:<br>
<br>
<b>והעניין הזה שנוי הוא במכילתא (פסחא יא): בלשון אחרת: <br>
</b><blockquote>ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו עד בקר, מגיד משנתנה רשות למשחית לחבל אינו מבחין בין צדיק לרשע, שנאמר (ישעיה כו כ): לך עמי בא בחדריך. <br>
ואומר (יחזקאל כא ח): הנני אליך והוצאתי חרבי מתערה והכרתי ממך צדיק ורשע, ואומר (להלן לג כב): והיה בעבור כבודי, ללמדך שתהא נכנס בכי טוב ויוצא בכי טוב. <br>
וכן אתה מוצא שהאבות והנביאים נהגו בדרך ארץ: <br>
<b>וישכם אברהם בבקר (בראשית כב ג), <br>
וישכם יעקב בבקר (שם כח יח), <br>
וישכם משה בבקר (להלן לד ד), <br>
וישכם יהושע בבקר (יהושע ג א), <br>
וישכם שמואל לקראת שאול בבקר (ש'א טו יב). <br>
</b>והרי דברים קל וחומר, ומה האבות והנביאים שהלכו לעשות רצונו של מי שאמר והיה העולם נהגו בדרך ארץ, שאר בני אדם על אחת כמה וכמה. <br>
וכן הוא אומר (תהלים קד): תשת חשך ויהי לילה, הכפירים שואגים לטרף, תיתן להם ילקוטון, תזרח השמש יאספון, מכאן ואילך יצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב (שם). ע'כ הברייתא:<br>
</blockquote><br>
והעניין לומר שהזהיר הכתוב את ישראל במצרים שלא יצאו מפתח ביתם בלילה ההוא, לפי שהקב'ה עובר במצרים כמלך שעובר ממקום למקום וספקלטורים לפניו שלא יפגע בו אדם ולא יסתכל בו, כעניין ובא ה' אלוהי כל קדושים עמך (זכריה יד ה), וכן והיה בעבור כבודי ושמתיך בנקרת הצור (להלן לג כב), להגן עליו משרפים ופמליא של מעלה. וכיון שמצינו בשעה שנתנה רשות למשחית לחבל שאינו מבחין בין צדיק לרשע, לפיכך אין אדם רשאי לשנות דרך העולם שיצא בלילה, לפי שהוא זמנן של חיות שנתן להם לטרוף, ואין להבחין בין צדיק לרשע:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ולא ייתן המשחית
id: 0212
nru: כג
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>המלאך המשחית בעולם בעת הנגף, כעניין ויאמר למלאך המשחית בעם רב עתה הרף ידך (ש'ב כד טז), לא המשחית במצרים, כי הקדוש ברוך הוא הוא המכה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ושמרתם את הדבר הזה
id: 0212
nru: כד
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>הוא דבר הפסח עצמו שאמר למעלה (בפסוק כא): ושחטו הפסח, ואם הוא רחוק, לא מתן הדמים הסמוך לו, כי בפסח מצרים בלבד נצטוו בכך, כמו שאמר (בפסוק כג): ועבר ה' וראה את הדם וגו', וכן ושמרתם את העבודה הזאת (פסוק כה), זבח פסח, וכמוהו (דברים טו יז): ואף לאמתך תעשה כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וילכו ויעשו בני ישראל
id: 0212
nru: כח
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>שיצאו מלפני משה והלכו אל הצאן ועשו הפסח בערבים, ודרך הכתוב לכפול ולאמר <b>'כן עשו'</b>, לבאר שלא הפילו דבר מכל אשר צוו, כמו שפירשתי בנח (בראשית ו כב). וכן וירא משה את כל המלאכה והנה עשו אותה כאשר ציוה ה' כן עשו (להלן לט מג). <br>
<br>
<b>ולרבותינו בזה מדרש (מכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>לפי שלא היה צריך הכתוב להזכיר ההליכה, אמרו ליתן שכר להליכה ושכר לעשייה. ויעשו, וכי כבר עשו, אלא מכיון שקבלו עליהם לעשות העלה עליהם הכתוב כאלו עשו. כאשר ציוה את משה ואת אהרן כן עשו, להודיע שבחן של ישראל, שכשם שאמר להם משה ואהרן עשו. ד'א מה תלמוד לומר כן עשו, אלא שאף משה ואהרן כן עשו. דרשו תחלה כי הכפל לשבח ישראל שלא שכחו, ולא נפל להם דבר מכל אשר אמרו להם. <br>
</blockquote>והוא דרך הלשון במקומות רבים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי אין בית אשר אין שם מת
id: 0212
nru: ל
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>היה שם בכור, מת, אין שם בכור, גדול הבית מת, שקרוי <b>'בכור'</b>, שנאמר (תהלים פט כז): אף אני בכור אתנהו. ד'א מצריות מזנות תחת בעליהן ויולדות מרווקים פנוים, והיו להם בכורות הרבה, פעמים הם חמשה לאשה אחת, וכל אחד בכור לאביו. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> הבכורות שמתו במצרים בכורי פטר רחם היו, ועל כן קדש תחתיהם כל בכור פטר רחם בבני ישראל באדם ובבהמה (להלן יג ב), והיה בכור פרעה היושב על כיסאו (פסוק כט): פטר רחם לאמו, וכן מנהג המלכים להיות הגבירה המולכת בתולה כעניין שנאמר באחשוורוש (אסתר ב ג). אבל על דעת רבותינו נתרץ שהכה במצרים כל בכוריהם, כלומר בכור האב ראשית אונו, ובכור האם פטר רחם, וגם גדול הבית. ולא רצה לקדש תחתיהם בישראל רק בכור האם, שהוא ידוע ומפורסם יותר, ובבהמה לא יודע כלל רק בכור האם, ובחר מכלם המין ההוא. וכדמות ראיה לזה ויך כל בכור במצרים ראשית אונים באוהלי חם (תהלים עח נא), כי על הזכר יאמר כן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויקרא למשה ולאהרן לילה
id: 0212
nru: לא
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>מגיד שהיה מחזר על פתחי העיר וצועק היכן משה שרוי, היכן אהרן שרוי. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
והיה זה כי משה ואהרן לנו במצרים בלילה ההוא, לקיים דבריו שאמר (לעיל יא ח): וירדו כל עבדיך אלה אלי והשתחוו לי לאמר. ובבא פרעה אליהם שלחו מלאכים אל ארץ גושן אשר שם בני ישראל לתת להם רשות לצאת, ונאספו כלם ברעמסס, והיה יום גדול, ומשם נסעו ביד רמה ומשה בראשם, כמו שנאמר (במדבר לג ג): ויסעו מרעמסס בחדש הראשון בחמשה עשר יום לחדש ממחרת הפסח יצאו בני ישראל ביד רמה לעיני כל מצרים. והכתוב שאמר (דברים טז א): הוציאך ה' אלוהיך ממצרים לילה, כי מעת שפטרם פרעה יקראו יוצאים:<br>
<br>
<b>וכך אמרו בספרי (ראה קכח): <br>
</b><blockquote>והלא לא יצאו אלא ביום, שנאמר (במדבר לג ג): ממחרת הפסח יצאו בני ישראל, אלא מלמד שנגאלו מבלילה. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ובגמרא במסכת ברכות (ט א): <br>
</b><blockquote>הכל מודים כשנגאלו לא נגאלו אלא בלילה, שנאמר (דברים טז א): הוציאך ה' אלהיך ממצרים לילה, וכשיצאו לא יצאו אלא ביום, שנאמר ממחרת הפסח יצאו בני ישראל ביד רמה לעיני כל מצרים. <br>
</blockquote><br>
<b>ויש אומרים:</b> שיצאו ממצרים בלילה, ומארץ מצרים שהיא רעמסס ביום, כי רבים מהם יושבים בעיר מצרים, ויצאו בלילה ונאספו עם אחיהם ברעמסס.<b><span id='katom'> ואינו נכון,</span></b> כי הכתוב אמר (פסוק כב): ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו עד בקר, שהיו אסורים לצאת כלל מן הבתים בלילה, וכך אמרו במכילתא (פסחא יג): ויקרא למשה ולאהרן לילה ויאמר קומו צאו, אמר לו משה כך נצטווינו ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו עד בקר, וכי גנבים אנחנו שנצא בלילה, לא נצא אלא ביד רמה לעיני כל מצרים. <br>
<br>
<b>ואונקלוס פירש: <br>
</b><blockquote>כי הנסים שנעשו להם בלילה יקרא <b>'הוציאך'</b>, כי בעבורם יצאו:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>וטעם קומו צאו מתוך עמי - <br>
</span></b>מצות מלך שיצאו מיד, כי לא אתן לכם רשות לעמוד בתוך עמי כלל, כי הם נהרגים עליכם:<br>
<br>
<b><span id='pink'>גם אתם - <br>
</span></b>המכים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>גם בני ישראל - <br>
</span></b>כלם תצאו ולא תתעכבו בכאן בשום פנים, וזה לקיים גרש יגרש אתכם מזה (לעיל יא א):<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואמרו לכו עבדו את ה' כדברכם - <br>
</span></b>פיוס, שירצו לצאת וישמעו אליו, כי אתם חפצים ללכת למדבר לעבוד את ה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וברכתם גם אותי
id: 0212
nru: לב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>כאשר תזבחו לה' אלוהיכם כאשר דברתם, ותתפללו על נפשותיכם שלא יפגע אתכם בדבר או בחרב, תזכירו גם אותי עמכם. <br>
<br>
<b>ואמר רש'י: <br>
</b><blockquote>התפללו עלי שלא אמות שאני בכור. <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ופשוטו</span></b> שיברכו אותו ואת ממלכתו, כי בכלל ברכת המלך שלום כל המלכות.<br>
 <br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>התפללו עלי שתכלה ממני הפורענות, כלומר שלא ייענש עוד בעבורם:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויאפו את הבצק
id: 0212
nru: לט
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>שאפו אותו מצות מפני המצווה שנצטוו שאור לא ימצא בבתיכם כי כל אוכל מחמצת ונכרתה. ואמר כי גורשו ממצרים, לומר שאפו אותו בדרך בעבור כי גורשו ממצרים ולא יכלו להתמהמה לאפות אותו בעיר ולשאת אותו אפוי מצות, ועל כן נשאו אותו בצק ומשארותם צרורות בשמלותם על שכמם, ומהרו ואפו אותו טרם יחמץ בדרך או בסכות, כשבאו שם לשעה קלה <b>כדברי רבותינו (מכילתא כאן):</b><br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ומושב בני ישראל אשר ישבו במצרים שלשים שנה וארבע מאות שנה
id: 0212
nru: מ
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>משנולד יצחק עד עכשיו היו ארבע מאות שנה, שמשעה שהיה זרע לאברהם נתקיים בו כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם (בראשית טו יג), ושלשים שנה היה משנגזרה גזרת בין הבתרים עד שנולד יצחק, וכשתמנה ארבע מאות משנולד יצחק תמצא מביאתן למצרים עד יציאתן מאתים ועשר שנים. זה<b> לשון רש'י. והוא דעת רבותינו (במכילתא כאן).</b><br>
 <br>
</blockquote>אלא שאינו מתוקן בפירושו כל צרכו, שהרי כתוב (בראשית יב יד): ואברם בן חמש שנים ושבעים שנה בצאתו מחרן, ומעמד בין הבתרים היה אחר כך ימים רבים. אבל נצטרך לתרץ העניין כמו ששנו בסדר עולם (פרק א): אברהם אבינו היה בשעה שנדבר עמו בין הבתרים בן שבעים שנה, שנאמר (בפסוק מא): ויהי מקץ שלשים שנה וארבע מאות שנה יצאו כל צבאות ה' מארץ מצרים. חזר לחרן ועשה שם חמש שנים, שנאמר (בראשית יב ד): ואברם בן חמש שנים ושבעים שנה בצאתו מחרן. ויהיה עניין הכתוב לומר כי בצאתו מחרן ארץ מולדתו שלא חזר וראה עוד בבית אביו היה בן שבעים וחמש שנה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודעתי בדרך הפשט </span></b>כי ה' אמר לאברהם, ידוע תדע כי טרם תתי לך הארץ הזאת גר יהיה זרעך בארץ לא להם ימים רבים ארבע מאות שנה, ולא חשש להודיע השלושים, כי אמר לו עוד ודור רביעי ישובו הנה (שם טו טז), להודיעו שלא ישובו מיד בסוף ארבע מאות עד הדור הרביעי שיהיה שלם עוון האמורי, ירמוז לשלושים שנה הללו, כי עמדם במדבר ארבעים שנה לא מפני עוון האמורי שלא נשלם:<br>
<br>
ויהיה שיעור הכתוב ומושב בני ישראל אשר ישבו במצרים עד שלשים שנה וארבע מאות שנה שישבו שם למלאות להם כן בארץ לא להם. הודיענו הכתוב כי עתה בצאתם נשלמה הגלות הנגזרת עליהם והוציאם מעבדות לחירות, לא שיוציאם ממצרים ויהיו עוד גרים בארץ לא להם. ובעבור שכבר הזכיר העניין הזה והודיע בו, לא הוצרך בו להאריך, כי לא בא הכתוב הזה רק להודיע השלושים שנה שנוספו עליהם. ולכך אמר דרך קצרה שהשלימו במצרים ארבע מאות שנה הנאמרים לאברהם אביהם וידועים להם, ועוד שלשים שנה, וחזר ואמר ויהי מקץ שלשים שנה וארבע מאות שנה לגלותם יצאו מארץ מצרים לחירות עולם:<br>
<br>
ודומה לו (דברים ב יד): והימים אשר הלכנו מקדש ברנע עד אשר עברנו את נחל זרד ל'ח שנה, להשלים החשבון, כי לא הלכו מקדש ברנע עד נחל זרד ל'ח שנה, אבל ישבו בקדש שנים רבות, ואח'כ הלכו משם וחזרו לאחור דרך ים סוף, ובשנת ל'ח עברו נחל זרד. והנה שיעור הכתוב והימים אשר הלכנו מקדש ברנע עד אשר עברנו את נחל זרד עד שלשים ושמונה שנה. וכמוהו, אשרי המחכה ויגיע לימים אלף שלש מאות שלשים וחמשה (דניאל יב יב), שיגיע לקצם, לא להם עצמם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ואמר ליל שמורים הוא לה' להוציאם מארץ מצרים
id: 0212
nru: מב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b>כי שמר להם הדבר מן העת שגזר עליהם הגלות שיוציאם בלילה הזה בבא הקץ מיד, כי בעתה אחישנה (ישעיה ס כב). <br>
<b><span id='katom'>או טעמו,</span></b> ליל שמורים הוא לה', שהוא שומר ומצפה ללילה שיוציאם מארץ מצרים, שהקב'ה מצפה לעת שיהיו ראויים להוציאם משם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה אם נאמר</span></b> שטעם כי גר יהיה זרעך מעת שיהיה לך זרע, ונתחיל החשבון משנולד יצחק, תהיה עמידתם במצרים מאתים וארבעים שנה כפי הפירוש שהזכרנו. גם זה לדעתי איננו דרך הפשט על נכון, שכל ימי אברהם לא יקרא הגלות בזרעו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון שיאמר</span></b> כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם ארבע מאות שנה מן היום הזה. והעניין לאמר לו, לא ינחלו בניך הארץ הזאת אשר אני נותן להם מיד, אבל יהיו גרים כמוך בארץ לא להם ארבע מאות שנה, ועוד לא ישובו הנה עד הדור הרביעי למלאת ארבע מאות ושלשים. ואם כן תהיה עמידתם במצרים כמו מאתים ועשרים שנה, או קרוב לזה. ואם יהיה חשבון של אותיות רד'ו שמה (בראשית מב ב): מסורת בישראל, יתכן שירמוז ליורדים עצמם, שאחרי מות יעקב יעמדו הם שם מאתים ועשר שנים. ועם י'ז יהיו רכ'ז<br>
:<br>
<b>וכבר הזכרתי (בבראשית טו יג): פירוש רבי אברהם (שם): <br>
</b>שמאמר כי גר יהיה זרעך בעבדות ועינוי עד ארבע מאות שנה מן היום הזה. ואמר כי השלושים הנוספים היו מיום צאת אברהם מארצו. והנה יהיה פירוש הכתוב ומושב בני ישראל אשר ישבו בארץ מצרים עד מלאת שלושים שנה וד' מאות שנה להיותם גרים הם ואבותיהם בארץ לא להם:<br>
<b><span id='katom'>ועוד אני אומר כי הפשט</span></b> המחוור מן הכל הוא שנאמר כי הגזרה הייתה ארבע מאות שנה מן היום ההוא, כאשר הזכרנו, והשלושים שנה האלו הם תוספת עליהם בעוון הדור ההוא. כי אם נגזר על האדם בחטאו גלות ועינוי שנה או שנתיים והוא יוסיף על חטאתו פשע בהם, יוסיפו עליו שבע על חטאתיו וגלות וייסורין כהנה וכהנה, שאין עונשו הראשון הבטחה לו שלא ייענש בעוון שיעשה. והנה היה על אברהם אבינו גזרה שיהיה זרעו גר בארץ לא להם ארבע מאות שנה, ושלא ישובו הנה עד דור רביעי כי לא שלם עוון האמורי, ולא הייתה לו הבטחה רק באחרי כן יצאו ברכוש גדול, והוא מיד, או מופלג כמה, וגם הוא על תנאי כמו שאמר וגם את הגוי אשר יעבודו דן אנכי ואחרי כן יצאו ברכוש גדול, שיעמיד בדין את הגוי אם עשו כראוי לישראל לפי מעשיהם ולפי הנגזר עליהם. ועוד, שאין שום הבטחה שלא יגרום החטא לבטלה אלא במקום שבועה:<br>
<br>
ומן הידוע שהיו ישראל במצרים רעים וחטאים מאד, ובטלו גם המילה, דכתיב (יחזקאל כ ח): וימרו בי ולא אבו לשמוע אלי איש את שקוצי עיניהם לא השליכו ואת גלולי מצרים לא עזבו ואומר לשפוך חמתי עליהם בתוך ארץ מצרים וגו', וכתיב (יהושע כד יד): והסירו את אלוהים אשר עבדו אבותיכם בעבר הנהר ובמצרים ועבדו את ה', ועל כן ארך גלותם שלשים שנה. והיה ראוי שיתארך יותר, אלא שצעקו והרבו תפילה. וזה טעם ויאנחו מן העבודה ויזעקו ותעל שוועתם, וישמע אלוהים את נאקתם (לעיל ב כג כד), ועתה הנה צעקת בני ישראל באה אלי (שם ג ט), וכתיב (דברים כו ז): ונצעק אל ה' אלוהי אבותינו וישמע ה' את קולנו וירא את ענינו ואת עמלנו ואת לחצנו, כי לא היו ראויים להיגאל מפני הקץ שבא, אלא שקבל צעקתם ונאקתם מפני הצער הגדול שהיו בו, כאשר פירשתי בסדר ואלה שמות (ב כה):<br>
<br>
ולמה יהיה קשה על הראשונים לפרש כי נתארך גלותם על הקץ שלשים שנה, והנה נתארך עליהם ארבעים שנה בחטא המרגלים, כי כל הארבעים שנים ההם היה להם עינוי, כמו שאמר (דברים ח ב): וזכרת את כל הדרך אשר הוליכך ה' אלוהיך זה ארבעים שנה במדבר למען ענותך, וכתיב (שם ג): ויענך וירעיבך, והיה להם גלות שלימה בארץ לא להם רק לנחש שרף ועקרב, ולא נתקיים להם ודור רביעי ישובו הנה, כי בארבעים שנה נתחלף הדור ההוא בודאי שכבר נולד, אבל החטאים גרמו הכל. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר</span></b> שהיה זה סבת בני אפרים שיצאו שלשים שנה קודם לביאת משה רבנו, וכמו שהזכירו רבותינו (סנהדרין צב ב), כי הם מנו ולא טעו, ועונותיו ילכדונו את הרשע (משלי ה כב). והקב'ה ימחול לנו על כל חטא ושגיאה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם הוא הלילה הזה לה' שמורים לכל בני ישראל לדורותם - <br>
</span></b>שזה הלילה שהיה שמור לשם להוציאם ממצרים הוא לה', כלומר מקודש לשמו, שמורים לכל בני ישראל לדורותם, שישמרו אותו לעבוד בו לפניו באכילת הפסח וזכירת הנסים, ולתת הלל והודאה לשמו, כמו שאמר (להלן יג י): ושמרת את החוקה הזאת, ואמר (דברים טז א): שמור את חדש האביב. ורבי אברהם אמר כי טעם ליל שמורים הוא לה', שהשם שמרם ולא נתן המשחית לבא אל בתיהם. <br>
<b><span id='katom'>ואיננו נכון </span></b>בעבור שאמר להוציאם מארץ מצרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר ה' אל משה ואהרן זאת חקת הפסח
id: 0212
nru: מג
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>בארבעה עשר בניסן נאמרה פרשה זו,<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>וכן הדבר, שהרי כתוב בסופה (פסוק נ): ויעשו כל בני ישראל כאשר ציוה ה', ללמד עליהם שנימולו הם ועבדיהם. ואם כן היה בדין להקדים הפרשה הזאת קודם ויהי בחצי הלילה (לעיל פסוק כט). <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הטעם,</span></b> כי פרשת החדש הזה לכם נאמרה בראש חדש, ובו ביום מיד עשה משה שליחותו, ויקרא משה לכל זקני ישראל ויאמר אליהם (פסוק כא), ציוה אותם בחוקת הפסח והבטיחם שיגאלו בליל חמשה עשר, והם האמינו, ויקוד העם וישתחוו (פסוק כז). וסמך הכתוב לזה ויהי בחצי הלילה לומר שקיים להם הבטחתם, וכשהשלים זה חזר לעניין ראשון להשלים חוקת הפסח:<br>
והוסיפה זאת הפרשה מצות רבות, איסור בן נכר וערל, והוצאה מן הבית, ושבירת עצם, ופסח הגר, והן מצות מיד ולדורות, והשלים בה כי עשו בני ישראל כל זה ועשו כאשר ציוה ה'. ואמר בכאן, כל בני ישראל, לבאר שלא היה בהם אחד עובר את פי ה' בכל אלה ובכל אשר ציוה בדיני הפסח בכל הפרשיות הנזכרות. <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b>כי זאת הפרשה בפסח דורות נאמרה אחרי פסח מצרים, ואמר ויעשו בני ישראל על פסח מדבר שעשו בשנה השנית, ונכתב בכאן עם הצוואה, כדרך ויניחהו אהרן לפני העדות למשמרת (להלן טז לד). וזה שבוש, כי לא נצטוו בכל הפרשיות האלו אלא בפסח מצרים ובפסחי הארץ כמו שנאמר למעלה (פסוק כה), והיה כי תבואו אל הארץ וגו', אבל פסח מדבר מצווה שנצטוו בה באותו הפרק:<br>
<br>
<b>כל בן נכר - <br>
</b><blockquote>שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים, ואחד גוי ואחד ישראל במשמע. <b>לשון רש'י ממכילתא</b> (כאן). <br>
</blockquote>והכתוב לא הוצרך אלא לישראל.<br>
 <br>
<b>וכן תרגם אונקלוס: <br>
</b><blockquote>כל בן נכר כל בר ישראל דאשתמד, <br>
</blockquote>שהתנכר לאחיו ולאביו שבשמים במעשיו הרעים, והוא משומד שהזכירו חכמים בכל מקום, ופירושו מנוכר, ושיעורו משומדע, מלשון ואשתמודע יוסף לאחוהי ואינון לא אשתמודעוהי (בראשית מב ח), וחסרו העי'ן, כמו שהבליעוה במלות רבות, ואמרו מדם במקום מדעם (עי' ערוך ערך מדעם). דור קטי (כתובות י ב), דור קטיע. בקי, בקיע (סנהדרין ה ב):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : תושב
id: 0212
nru: מה
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 12
htm:
</b><blockquote>זה גר תושב. שכיר, זה הגוי. <br>
ומה תלמוד לומר והלא ערלים הם? <br>
אלא כגון ערבי מהול וגבעוני מהול. <b>לשון רש'י.</b> <br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ולא ידעתי למה יכתוב הרב הדברים הנדחים בגמרא,</span></b> שהרי הקשו על זה (יבמות עא א): והני מולין נינהו והתנן (נדרים ג יא): הנודר מן הערלים מותר בערלי ישראל ואסור במולי אומות העולם, שנאמר (ירמיה ט כה): כי כל הגויים ערלים וכל בית ישראל ערלי לב, והעמידו הכתוב בגר שמל ולא טבל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם קדש לי
id: 0213
nru: ב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>שיקדש אותם מיד, שתהיה המצווה נוהגת במדבר. והוסיפה הפרשה מצות רבות שיזכרו היום והחדש שהיה אביב, וישמרו את החוקה הזאת למועדה, וזה רמז לעבור השנה כי לא נעשה פסח רק בחדש האביב, והוסיפה בחמץ לא יראה לך שאור בכל גבולך, ומצות הטוטפות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה כי יביאך ה' אל ארץ הכנעני
id: 0213
nru: ה
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b><blockquote>אע'פ שלא מנה אלא חמשה עממין, כל שבעה עמים במשמע שכלם בכלל הכנעני הם, ואחת מן המשפחות הייתה שלא נקרא לה אלא כנעני. <b>לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b><span id='katom'>ובאמת </span></b>שהם בכלל כנעני שהם בניו כלם (בראשית י טו טז), ולכך כשאמר (פסוק יא): והיה כי יביאך ה' אל ארץ הכנעני, יכלול בו את כלם, וכן אמר הכתוב בכל מקום <b>'ארץ כנען'</b>, אבל בכאן אין טעם שיזכיר רובם ויניח קצתם בכלל כנעני:<br>
<br>
<b>ודעת רבותינו (ספרי דברים כו ט): <br>
</b><blockquote>שהייתה ארץ ה' עממים הללו זבת חלב ודבש, ולא הייתה כן ארץ השנים הנשארים, ולכך יבשר אותם בארץ הזאת. כך שנינו בספרי לעניין הבכורים וייתן לנו את הארץ הזאת ארץ זבת חלב ודבש, מה ארץ זבת חלב ודבש האמור להלן ארץ חמשה עממים אף ארץ זבת חלב ודבש האמורה כאן ארץ ה' עממים. רבי יוסי אומר אין מביאים בכורים מעבר לירדן שאינה זבת חלב ודבש. הרי מעטו ארץ שני העממים מן הבכורים לפי שאינה זבת חלב ודבש.<br>
</blockquote>ור' יוסי מיעט אף עבר הירדן שהייתה של אמורי לפי שגם היא אינה זבת חלב ודבש, והאמורי המוזכר כאן הוא אותו שבא'י עצמה. וכעניין הזה שנוי במכילתא בפרשה הזאת:<br>
<br>
<b>ועוד שנוי בספרי (דברים יח ב): <br>
</b><blockquote>ונחלה לא יהיה לו, זו נחלת חמשה עממין. בקרב אחיו, זו נחלת שני עממים. <br>
</blockquote>הפרישו בפני עצמן ה' עממין הללו, לפי שהם עקר הארץ שבה הבטיחם שהיא זבת חלב ודבש. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ורש'י בפרשת שופטים ושוטרים (שם): נתקשה בזו הברייתא.</span></b> ועל הדעת הזו הכתוב למעלה (ג ח): אל ארץ טובה ורחבה אל ארץ זבת חלב ודבש, לא בעבור זבת חלב ודבש הוסיף שם את הפריזי, אלא בעבור ארץ טובה ורחבה, והם הששה גויים הנזכרים בכל מקום, כי הגרגשי פנה ולא נזכר בתורה רק בפסוק ונשל גויים רבים מפניך וגו' (דברים ז א), ולכן אמר רבים, וכן כתוב (שם כ יז): כי החרם תחרימם החיתי והאמורי הכנעני והפריזי החיווי והיבוסי, ולא הזכיר הגרגשי, ירמוז כי לא יבא עימהם במלחמה ויפנה מפניהם:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וביום השביעי חג לה'
id: 0213
nru: ו
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>שיביאו חגיהם ביום השביעי, ולא יאחרו עוד, שאין לו תשלומין אחר כך. אבל הראשון יש לו תשלומין כל שבעה לעניין החג (חגיגה ט א). ושניהם שוים לעניין מקרא קדש, כמו שאמרו למעלה (יב טז): וביום הראשון מקרא קדש וגו' וביום השביעי מקרא קדש וגו':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : בעבור זה עשה ה' לי
id: 0213
nru: ח
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>בעבור זה שעשה ה' לי בצאתי ממצרים, וכן והודעת להם את הדרך ילכו בה (להלן יח כ), ורבים כן. יאמר, כי בעבור זה שעשה ה' לי בצאתי ממצרים אני עובד את העבודה הזאת, כעניין שאמר למטה (בפסוק טו): על כן אני זובח לה' כל פטר רחם. ואמר <b>'זה'</b>, כלומר תגיד לו זה שאתה רואה בעיניך שעשה ה' לך בצאתך ממצרים. <br>
<br>
<b>ורבותינו דרשו (במכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>כי על מצה ומרור שמונחים לפניו ירמוז. <br>
</blockquote><b><span id='katom'><br>
ויתכן</span></b> שיהיה שיעורו והגדת לבנך בעבור זה עשה ה' לי בצאתי ממצרים, כאומר כך וכך עשה ה' לי, כי מלת בעבור תשמש גם <b>'בעצם עניין'</b>, כמו בעבור הילד חי צמת ותבך (ש'ב יב כא), אינו בגלל. <br>
<br>
<b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote>כי בעבור זה שאני עושה ועובד לפניו באכילת הפסח והמצה עשה ה' לי אותות עד שהוציאני ממצרים. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון.</span></b> ועוד אפרש הכתוב (להלן בפסוק טז):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה לך לאות על ידך ולזיכרון בין עיניך למען תהיה תורת ה' בפיך
id: 0213
nru: ט
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>שיעורו והיה לך לאות על ידך ולזיכרון בין עיניך כי ביד חזקה הוציאך ה' ממצרים למען תהיה תורת ה' בפיך. ופי' שתכתוב על ידך ועל בין עיניך יציאת מצרים ותזכור אותה תמיד, למען שתהיה תורת ה' בפיך לשמור מצוותיו ותורותיו כי הוא אדוניך הפודך מבית עבדים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והיה כי יביאך ה' אל ארץ הכנעני
id: 0213
nru: יא
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>בעבור כי מצות פטר חמור איננה נוהגת אלא בארץ. <br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> קדש לי כל בכור, כל הנמצאים בישראל היום, כי בעבור שפדאם ממות בהכותו בארץ מצרים ציוה שיהיו קדושים לו לעבוד את עבודת ה' לכל אשר יצווה בהם, ולא ציוה להם עתה פדיון עד שהחליפם בלווים וציוה בפדיון העודפים (במדבר ג מו), אבל המצווה בנולדים לא נהגה במדבר, וציוה כי כאשר יבאו אל הארץ תנהג באדם ובבהמה ובפטר חמור וציוה בפדיונם לדורות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם כאשר נשבע לך ולאבותיך - <br>
</span></b>שנשבע לאבותיך לתת לך, כמו שאמר למעלה (בפסוק ה): אשר נשבע לאבותיך לתת לך, או שיקרא דבר השם שבועה, כי אמר כן פעמים וארד להצילו ולהעלותו מן הארץ ההיא אל ארץ טובה ורחבה (לעיל ג ח), ועוד והבאתי אתכם אל הארץ אשר נשאתי את ידי (שם ו ח):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והעברת כל פטר רחם לה'
id: 0213
nru: יב
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>לשון הפרשה, שתעבירנו מן העדר להיות לה', וחזר ופירש מה היא העברה זו, שכל פטר שגר בהמה הזכרים ופטר חמור ובכור אדם בבניו יהיו לה'. <br>
<br>
<b>ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>והעברת כל פטר רחם לה', בבכור אדם הכתוב מדבר:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ולטוטפות בין עיניך
id: 0213
nru: טז
pch: בוא
lvr: C0210
prk: 13
htm:
</b>אין למלה הזאת משפחה ידועה, אבל בעלי הלשון יחשבו ליחס אותה אל לשון והטף אל דרום (יחזקאל כא ב), ועלימו תטוף מלתי (איוב כט כב), עניין מושאל מן והטיפו ההרים עסיס (עמוס ט יג), יאמר שתעשה מיציאת מצרים על ידך אות ובין עיניך דבור, יזל כטל על שומעיו. אבל רבותינו יקראו הדבר המונח בראש <b>'טוטפות'</b> כמו שאמרו (שבת נז ב): לא בטוטפת ולא בסנבוטין, ואמר רבי אבהו (שם): אי זהו טוטפת המקפת מאזן לאזן, והם בעלי הלשון שמדברים בו ויודעים אותו ומהם ראוי לקבלו. ואמר <b>'טוטפות'</b> ולא אמר <b>'טוטפת'</b> בעבור שהם בתים רבים כאשר קבלנו צורתם מן האבות הקדושים שראו הנביאים והקדמונים עושים כן עד משה רבנו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>והנה שורש המצווה הזאת</span></b> שנניח כתב יציאת מצרים על היד ועל הראש כנגד הלב והמוח שהם משכנות המחשבה. והנה נכתוב פרשת קדש והיה כי יביאך בטוטפות מפני המצווה הזאת שנצטווינו בהם לעשות יציאת מצרים טוטפות בין עינינו, ובפרשת שמע והיה אם שמוע נצטווינו שנעשה המצות גם כן טוטפות, דכתיב (דברים ו ו): והיו הדברים האלה אשר אנכי מצווך היום על לבבך, והיו לטוטפות בין עיניך, ולכך אנו כותבים גם שתי הפרשיות ההן לטוטפות שהם מצות הייחוד וזיכרון כל המצות ועונשן ושכרן וכל השרש באמונה. ואמר בשל יד והיה לך לאות על ידכה, ודרשו בו (מנחות לו ב): שהוא שמאל שהלב נוטה לו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת</span></b> מה שאמר הכתוב בעבור זה עשה ה' לי, כי כמו זה אלי ואנווהו (להלן טו ב), יאמר כי בעבור שמו וכבודו עשה עמנו והוציאנו ממצרים, והיה זה לך לאות על זרוע עזך, כטעם כי תפארת עזמו אתה (תהלים פט יח). והנה האות כאות המילה והשבת. ובעבור שהכל בכלל הוא האות על היד העתיקו אבותינו ממשה מפי הגבורה שיהיה בית אחד כעניין שאמר הכתוב אחותי כלה (שה'ש ה א), בעבור שהיא מתאחדת וכלולה מל'ב נתיבות, וכתיב שמאלו תחת לראשי (שם ב ו):<br>
<br>
ואמר ולזיכרון בין עיניך, שיונחו במקום הזיכרון בין העיניים שהוא ראשית המוח, והוא תחילת הזיכרון ומעמד הצורות אחרי הפרדן מלפניו, והם מקיפים את כל הראש ברצועותיהם, והקשר שהוא על אחרית המוח המשמר הזכירה. ולשון <b>'בין עיניך'</b>, שיהיו באמצעות הראש לא מצד אחד, או ששם שרשי העיניים ומשם יהיה הראות. וכן ולא תשימו קרחה בין עיניכם למת, ולפרש זה חזר ואמר <b>'ולטוטפות'</b> לבאר שאין המצווה בין העיניים למטה, אבל בגובה הראש מונחים שם כטוטפות. ואמר לשון רבים שהם בתים רבים כאשר קבלנו:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועתה אומר לך כלל בטעם מצות רבות</span></b>. הנה מעת היות ע'ג בעולם מימי אנוש החלו הדעות להשתבש באמונה, מהם כופרים בעיקר ואומרים כי העולם קדמון, כחשו בה' ויאמרו לא הוא, ומהם מכחישים בידיעתו הפרטית ואמרו איכה ידע אל ויש דעה בעליון (תהלים עג יא), ומהם שיודו בידיעה ומכחישים בהשגחה ויעשו אדם כדגי הים שלא ישגיח האל בהם ואין עימהם עונש או שכר, יאמרו עזב ה' את הארץ. וכאשר ירצה האלוהים בעדה או ביחיד ויעשה עימהם מופת בשנוי מנהגו של עולם וטבעו, יתברר לכל בטול הדעות האלה כלם, כי המופת הנפלא מורה שיש לעולם אלוה מחדשו, ויודע ומשגיח ויכול. וכאשר יהיה המופת ההוא נגזר תחלה מפי נביא יתברר ממנו עוד אמיתת הנבואה, כי ידבר האלוהים את האדם ויגלה סודו אל עבדיו הנביאים, ותתקיים עם זה התורה כלה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולכן יאמר הכתוב</span></b> במופתים למען תדע כי אני ה' בקרב הארץ (לעיל ח יח), להורות על ההשגחה, כי לא עזב אותה למקרים כדעתם. ואמר (שם ט כט): למען תדע כי לה' הארץ, להורות על החידוש, כי הם שלו שבראם מאין ואמר (שם ט יד): בעבור תדע כי אין כמוני בכל הארץ. להורות על היכולת, שהוא שליט בכל, אין מעכב בידו, כי בכל זה היו המצריים מכחישים או מסתפקים. אם כן האותות והמופתים הגדולים עדים נאמנים באמונת הבורא ובתורה כלה:<br>
ובעבור כי הקב'ה לא יעשה אות ומופת בכל דור לעיני כל רשע או כופר, יצווה אותנו שנעשה תמיד זיכרון ואות לאשר ראו עינינו, ונעתיק הדבר אל בנינו, ובניהם לבניהם, ובניהם לדור אחרון. והחמיר מאד בעניין הזה כמו שחייב כרת באכילת חמץ (לעיל יב טו): ובעזיבת הפסח (במדבר ט יג), והצריך שנכתוב כל מה שנראה אלינו באותות ובמופתים על ידינו ועל בין עינינו, ולכתוב אותו עוד על פתחי הבתים במזוזות, ושנזכיר זה בפינו בבקר ובערב, כמו שאמרו (ברכות כא א): אמת ויציב דאורייתא, ממה שכתוב (דברים טז ג): למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך, ושנעשה סכה בכל שנה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן כל כיוצא בהן</span></b> מצות רבות זכר ליציאת מצרים. והכל להיות לנו בכל הדורות עדות במופתים שלא ישתכחו, ולא יהיה פתחון פה לכופר להכחיש אמונת האלוהים. כי הקונה מזוזה בזוז אחד וקבעה בפתחו ונתכוון בעניינה כבר הודה בחידוש העולם ובידיעת הבורא והשגחתו, וגם בנבואה, והאמין בכל פינות התורה, מלבד שהודה שחסד הבורא גדול מאד על עושי רצונו, שהוציאנו מאותו עבדות לחירות וכבוד גדול לזכות אבותיהם החפצים ביראת שמו:<br>
<br>
<b>ולפיכך אמרו (אבות פ'ב מ'א): <br>
</b><blockquote>הוי זהיר במצווה קלה כבחמורה. <br>
</blockquote>שכולן חמודות וחביבות מאד, שבכל שעה אדם מודה בהן לאלוהיו, וכוונת כל המצות שנאמין באלוהינו ונודה אליו שהוא בראנו, והיא כוונת היצירה, שאין לנו טעם אחר ביצירה הראשונה, ואין אל עליון חפץ בתחתונים מלבד שידע האדם ויודה לאלוהיו שבראו, וכוונת רוממות הקול בתפלות וכוונת בתי הכנסיות וזכות תפלת הרבים, זהו שיהיה לבני אדם מקום יתקבצו ויודו לאל שבראם והמציאם ויפרסמו זה ויאמרו לפניו בריותיך אנחנו, וזו כוונתם במה שאמרו ז'ל (ירושלמי תענית פ'ב ה'א): ויקראו אל אלוהים בחזקה (יונה ג ח), מכאן אתה למד שתפלה צריכה קול, חציפא נצח לבישה (עי' ערוך ערך חצף):<br>
<br>
ומן הנסים הגדולים המפורסמים אדם מודה בנסים הנסתרים שהם יסוד התורה כולה, שאין לאדם חלק בתורת משה רבנו עד שנאמין בכל דברינו ומקרינו שכלם נסים אין בהם טבע ומנהגו של עולם, בין ברבים בין ביחיד, אלא אם יעשה המצות יצליחנו שכרו, ואם יעבור עליהם יכריתנו עונשו, הכל בגזרת עליון כאשר הזכרתי כבר (בראשית יז א, ולעיל ו ב). ויתפרסמו הנסים הנסתרים בעניין הרבים כאשר יבא בייעודי התורה בעניין הברכות והקללות, כמו שאמר הכתוב (דברים כט יג כד): ואמרו כל הגויים על מה עשה ה' ככה לארץ הזאת, ואמרו על אשר עזבו את ברית ה' אלוהי אבותם, שיתפרסם הדבר לכל האומות שהוא מאת ה' בעונשם. ואמר בקיום וראו כל עמי הארץ כי שם ה' נקרא עליך ויראו ממך. ועוד אפרש זה בעזרת השם (ויקרא כו יא):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי קרוב הוא
id: 0213
nru: יז
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 13
htm:
</b><blockquote>ונח לשוב באותו הדרך למצרים, ומדרשי אגדה יש הרבה. <b>לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b>וגם הוא דעת ר'א: <br>
</b><blockquote>כי טעם ולא נחם אלוהים דרך ארץ פלשתים בעבור כי קרוב הוא וינחמו וישובו אל מצרים מיד.<br>
 <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> אם היה כדבריהם, היה <b>'כי אמר אלוהים'</b> מוקדם, ויאמר הכתוב ולא נחם אלוהים דרך ארץ פלשתים כי אמר אלוהים כי קרוב הוא פן ינחם העם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הנכון שיאמר</span></b> ולא נחם אלוהים דרך ארץ פלשתים אשר הוא קרוב וטוב לנחותם בדרך ההוא, כי אמר אלוהים פן ינחם העם בראותם מלחמה ושבו מצרימה. וטעם המלחמה, שיהיה להם לעבור דרך ארץ פלשתים, ופלשתים לא יתנום לעבור בשלום וישובו למצרים, אבל בדרך המדבר לא יראו מלחמה עד היותם בארצם בארץ סיחון ועוג מלכי האמורי שהיא נתונה להם ורחוקים הם ממצרים בעת ההיא. ומלחמת עמלק ברפידים לא הייתה ראויה לשוב בעבורה, כי הם לא יעברו עליהם, והוא שבא מארצו ונלחם בהם לשנאתו אותם, ואם יתנו ראש לשוב למצרים לא יועיל כי ילחם בהם בדרך, וגם רחוקים היו ממצרים בדרך העקום אשר הלכו בה ולא ידעו דרך אחרת:<br>
<br>
<b>ולשון רש'י: <br>
</b><blockquote>בראותם מלחמה, כגון מלחמת הכנעני והעמלקי, אם הלכו בדרך ישרה היו חוזרין, מה אם כשהקיפם דרך מעוקם אמרו נתנה ראש ונשובה מצרימה, אם הוליכן בפשוטה על אחת כמה וכמה.<b> מכילתא.</b> <br>
<br>
</blockquote>והעניין הזה שאמר ולא נחם אלוהים, ויסב אלוהים את העם דרך המדבר, כי בנוסעם מסוכות החל עמוד הענן ללכת לפניהם ולא הלך דרך ארץ פלשתים, אבל הלך דרך מדבר איתם וישראל הלכו אחריו, וישכון הענן באיתם ויחנו שם והוא בקצה המדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם וחמושים עלו בני ישראל
id: 0213
nru: יח
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 13
htm:
</b>לומר כי אע'פ שהסב ה' אותם דרך המדבר היו יראים פן יבאו עליהם פלשתים יושבי הערים הקרובות להם והיו חלוצים כמו היוצאים למלחמה. ויש אומרים שספר הכתוב שיצאו ביד רמה וחשבו להיות גאולים, ולא הלכו כדמות עבדים בורחים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וחזקתי את לב פרעה ורדף אחריהם
id: 0214
nru: ד
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
</b>בעבור שפחד פרעה מהם במכת הבכורות ובקש מהם וברכתם גם אותי (לעיל יב לב), לא היה בלבו לרדוף אחריהם אפילו אם יברחו, אלא שיעשה משה בהם כרצונו, ועל כן הוצרך לומר כי הוא יחזק את לבו לרדוף אחריהם. ולמטה (פסוק יז): אמר פעם אחרת הנני מחזק את לב מצרים ויבאו אחריהם, כי בראותם שנקרע הים לפני בני ישראל והם הולכים ביבשה בתוכו איך ימלאם לבם לבא אחריהם להרע להם, ואין בכל המופתים כפלא הזה, וזה באמת שיגעון להם, אבל סכל עצתם וחזק את לבם ליכנס בים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויוגד למלך מצרים כי ברח העם
id: 0214
nru: ה
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
</b><blockquote>איקטורין שלח עימהם, וכיון שהגיעו עד שלושת ימים שקבעו לילך ולשוב וראו שאינם חוזרים למצרים חזרו והגידו לפרעה ביום הרביעי, חמישי וששי רדפו אחריהם, ליל שביעי ירדו לים, בשחרית אמרו שירה, והוא יום שביעי של פסח, לכך אנו קורין השירה ביום השביעי<b>. זהו לשון רש'י. וכן הוא במכילתא (כאן).</b> <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט הוא</span></b> אשר דבר ה' ואמר פרעה לבני ישראל, כי כאשר עשו כן בני ישראל ושבו וחנו לפני פי החירות לפני בעל צפון הוגד זה למלך מצרים ואמר כי ברח העם והם נבוכים במדבר ואינם הולכים אל מקום ידוע לזבוח. וזה טעם ובני ישראל יוצאים ביד רמה (פסוק ח), שעשו להם דגל ונס להתנוסס, ויוצאים בשמחה ובשירים בתוף ובכינור כדמות הנגאלים מעבדות לחירות, לא כעבדים העתידים לשוב לעבודתם, וכל זה הוגד לו:<br>
<br>
<b><span id='pink'>(י - יא): וייראו מאד ויצעקו בני ישראל אל ה', ויאמרו אל משה המבלי אין קברים במצרים -<br>
</span></b>איננו נראה כי בני אדם הצועקים אל ה' להושיעם יבעטו בישועה אשר עשה להם ויאמרו כי טוב להם שלא הצילם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>אבל הנכון שנפרש, </span></b>כי היו כתות, והכתוב יספר כל מה שעשו כלם. אמר כי הכת האחת צועקת אל ה', והאחת מכחשת בנביאו ואינה מודה בישועה הנעשית להם, ויאמרו כי טוב להם שלא הצילם. ועל זאת כתוב וימרו על ים בים סוף (תהלים קו ז), ולכך יחזיר הכתוב <b>'בני ישראל'</b> פעם אחרת, ויצעקו בני ישראל אל ה', כי הטובים בהם צעקו אל ה' והנשארים מרו בדברו. ולכך אמר אח'כ (להלן פסוק לא): וייראו העם את ה' ויאמינו בה' ובמשה עבדו. לא אמר <b>'וייראו ישראל את ה' ויאמינו'</b> אבל אמר <b>'העם'</b>, כי <b>'בני ישראל'</b> שם ליחידים, <b>'והעם'</b> שם להמון. <br>
<b><span id='katom'>וכן</span></b> וילונו העם (להלן טו כד). <br>
<br>
<b>וכך הזכירו רבותינו (במדב'ר כ כג): <br>
</b><blockquote>ויחל העם לזנות (במדבר כה א), בכל מקום שנאמר <b>'העם'</b> לשון גנאי הוא, וכל מקום שנאמר <b>'ישראל'</b> לשון שבח הוא:<br>
</blockquote>והנה לא אמרו <b>'לקחתנו למות במלחמה'</b>, אבל לקחתנו למות במדבר, וממותנו במדבר, כי טרם יראו מלחמה לא היו חפצים לצאת אל המדבר פן ימותו שם ברעב ובצמא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שאמרו לו</span></b> כן בצאתם ועודם בארץ מצרים כאשר הסב אותם אלוהים דרך המדבר ים סוף. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או שאמרו לו</span></b> מתחלה אנה נצא, אם דרך פלשתים ילחמו בנו, ואם דרך המדבר טוב לנו לעבוד את מצרים ממותנו במדבר. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואפשר עוד לומר</span></b> כי היו העם מאמינים בה' ומתפללים אליו להצילם, אבל במשה נכנס ספק בלבם פן יוציאם למשול עליהם. ואע'פ שראו האותות והמופתים חשבו שעשה אותם בדרך חכמה או שהשם הביא עליהם המכות ברשעת הגויים, כי אלו חפץ השם ביציאתם לא היה פרעה רודף אחריהם:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם בכאן:<br>
</b><blockquote>צעקו וצעיקו, <br>
</blockquote>עשאו עניין תרעומת, לומר שלא התפללו אבל היו מתרעמים לפניו על שהוציאם ממצרים, כלשון ויצעקו אל פרעה לאמר למה תעשה כה לעבדיך (לעיל ה טו). <br>
וכמוהו ותהי צעקת העם ונשיהם גדולה אל אחיהם היהודים (נחמיה ה א), מתרעמים עליהם בקול גדול וצעקה.<br>
 <br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>תפשו להם אומנות אבותם, ויאמרו אל משה המבלי אין קברים במצרים, מאחר שנתנו שאור בעיסה באו להם אצל משה, אמרו לו הלא זה הדבר אשר דברנו אליך וגו'. ושאור שבעיסה הוא היצר הרע, והיה דעתם לומר כי מתחלה צעקו אל ה' לתת בלב פרעה לשוב מאחריהם, וכאשר ראו שלא היה חוזר אבל היה נוסע וקרב אליהם, אז אמרו לא נתקבלה תפילתנו ונכנסה בלבם מחשבה רעה להרהר אחרי משה כאשר בתחילה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי אשר ראיתם את מצרים היום לא תוסיפו לראותם עוד
id: 0214
nru: יג
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
על דעת רבותינו (מכילתא כאן).<br>
</b><blockquote>היא מצות לא תעשה לדורות.<br>
 <br>
</blockquote>ואם כן יאמר הכתוב אל תיראו, התייצבו במקומכם וראו את ישועת ה' שיושיע אתכם היום מידם ואל תשובו לעבודתם, כי מצרים אשר ראיתם אותם היום הקב'ה מצווה אתכם עוד שלא תוסיפו ברצונכם לראותם מעתה ועד עולם. ותהיה מצווה מפי משה לישראל, ולא הוזכרה למעלה. <br>
<b><span id='katom'>וכן </span></b>ולא ישיב את העם מצרימה למען הרבות סוס וה' אמר לכם לא תוסיפון לשוב בדרך הזה עוד (דברים יז טז), שהיא מצווה באמת, לא הבטחה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מה תצעק אלי
id: 0214
nru: טו
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי משה כנגד כל ישראל, שהיו צועקים לו, כמו שאמר ויצעקו בני ישראל אל ה'. <br>
<span id='red'></span></blockquote>וא'כ למה אמר מה תצעק אלי, ראוי להם לצעק. ואולי יאמר מה תניחם לצעוק דבר להם ויסעו, כי כבר אמרתי לך ואכבדה בפרעה (פסוק ד)? <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (מכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>שהיה משה צועק ומתפלל. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>והוא הנכון,</span></b> כי לא ידע מה יעשה, ואף על פי שאמר לו השם ואכבדה בפרעה, הוא לא היה יודע איך יתנהג, כי הוא על שפת הים והשונא רודף ומשיג, והיה מתפלל שיורנו ה' דרך יבחר. וזה טעם מה תצעק אלי, שהיית צריך לשאול מה תעשה ואין לך צורך לצעוק, כי כבר הודעתיך ואכבדה בפרעה, ולא סיפר הכתוב צעקת משה, כי הוא בכלל ישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויסע מלאך האלוהים
id: 0214
nru: יט
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
אמר ר'א: <br>
</b>מלאך האלוהים הוא השר הגדול ההולך בענן, והוא הכתוב עליו וה' הולך לפניהם יומם. וכאשר נסע המלאך הזה ההולך לפני מחנה ישראל וילך מאחריהם נסע עמוד הענן עמו, ויהי הענן והחשך בין מחנה למחנה ויאר לישראל את הלילה בעמוד האש כאשר עשה בשאר הלילות לעבור הים, כי בלילה עברו. ועל דעתי זה שאמר הכתוב <b>'ויסע מלאך האלוהים'</b> היה בתחילת הלילה, <b>'ומלאך האלוהים ההולך לפני מחנה ישראל'</b> רמז לבית דינו של הקב'ה, שנקראת מדת הדין <b>'מלאך'</b> במקומות מן הכתוב, והוא השוכן בעמוד האש, והולך לפניהם לילה להאיר להם, ועל כן הזכיר <b>'האלוהים'</b>. ויתכן שאינו נסמך, אבל הוא ביאור:<br>
<br>
<b>וראיתי במכילתא דר' שמעון בן יוחאי: <br>
</b><blockquote>שאל רבי יונתן בן יוחאי את ר' שמעון בן יוחאי: <br>
מפני מה בכל מקום כתוב <b>'מלאך ה''</b> וכאן <b>'מלאך האלוהים'</b>? <br>
אמר לו: אין אלוהים בכל מקום אלא דין וכו'. <br>
</blockquote>רמזו למה שאמרנו. <br>
והנה עתה נסע בעמוד האש מלפני מחנה ישראל והלך מאחריהם, ונסע עוד עמוד הענן מפניהם ויעמוד מאחריהם, והנה שני העמודים מאחריהם. ושב לבאר כי בא עמוד הענן הזה בין מחנה מצרים ובין מחנה ישראל, לומר שלא הפסיק עמוד הענן בין עמוד האש למחנה ישראל, אבל הפסיק בין מחנה מצרים ובין עמוד האש. ויהי הענן והחשך בין מחנה למחנה, והיה לישראל אור בעמוד האש אע'פ שהוא מאחריהם, מפני שהיה למעלה ולא היה עמוד הענן מפסיק אותו להם כאשר למצרים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וזה טעם ויאר את הלילה - <br>
</span></b>כי האיר להם הלילה, אבל לא כשאר הלילות לנחותם בדרך, כי לא היה הולך לפניהם. והיה זה, שאלו היה עמוד האש הולך לפני ישראל כשאר הלילות, ועמוד הענן בין מצרים ובין ישראל, היו ישראל ממהרים ללכת, והמצרים לא יראו ולא יבאו אחריהם, ועתה הלכו ישראל לאטם ואין המרחק רב ביניהם, והיו המצרים רואים את מחנה ישראל מתוך הענן והולכים אחריהם, כי יראו האש מתוך הענן, אלא שלא היו יכולים ליקרב אליהם מפני הפסק שני העמודים. וזה טעם ולא קרב זה אל זה כל הלילה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויהי באשמורת הבקר וישקף ה' אל מחנה וגו'
id: 0214
nru: כד
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
</b>כי הסיר עמוד האש ממחנה ישראל כמנהג כל הימים, ושמו היום משקיף על מחנה מצרים, בינם ובין עמוד הענן אשר ישתמשו בו ישראל ביום. <br>
<br>
<b><span id='pink'>ויהם את מחנה מצרים - <br>
</span></b>בהשקיף עמוד האש עליהם, כי יגיע עליהם חומו הגדול ולהבה תלהט רשעים (תהלים קו יח). וכבר פירשתי במעשה בראשית (בראשית א ד): כי יסוד האש יקרא חשך, <b>'והענן והחשך'</b> הוא עמוד אש וענן, אבל עמוד האש היה מאיר לכל ישראל בעמודו, והיה עתה מחשיך למצרים מפני היותו בא בעמוד הענן אשר יחשיך עליו כשמש אשר הענן יכסנו. והנה עשה הכל בשני עמודים הללו. <b><span id='katom'>וזהו הנכון בפסוקים האלה:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויט משה את ידו על הים ויולך ה' את הים ברוח קדים וגו'
id: 0214
nru: כא
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 14
htm:
</b>היה הרצון לפניו יתברך לבקע הים ברוח קדים מיבשת שיראה כאלו הרוח היא המחרבת ים, כעניין שכתוב (הושע יג טו): יבא קדים רוח ה' ויבוש מקורו וייחרב מעיינו, השגיא למצרים ויאבדם, כי בעבור זה חשבו אולי הרוח שם הים לחרבה, ולא יד ה' עשתה זאת בעבור ישראל, אע'פ שאין הרוח בוקעת הים לגזרים לא שמו לבם גם לזאת, ובאו אחריהם מרוב תאוותם להרע להם, וזה טעם וחזקתי את לב פרעה ויבאו אחריהם, שחזק לבם לאמר ארדוף אויבי ואשיגם בים, ואין מידי מציל, ולא זכרו עתה כי ה' נלחם להם במצרים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אז ישיר משה
id: 0215
nru: א
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
לשון רבנו שלמה: <br>
</b><blockquote>כשראה הנס עלה בלבו שישיר שירה וכן עשה ויאמרו לאמר וגו'. וכן אז ידבר יהושע (יהושע י יב), כשראה הנס אמר לו לבו לדבר וכן עשה ויאמר לעיני ישראל, וכן שירת הבאר שפתח בה אז ישיר ישראל (במדבר כא יז): פירש אחריו עלי באר ענו לה, וכן ובית יעשה לבת פרעה (מ'א ז ח), חשב בלבו לעשות לה הבית. אז יבנה שלמה (שם יא ז), פירשוהו חכמי ישראל (סנהדרין צא ב): שבקש לבנות ולא בנה. זהו לישב פשוטו. <br>
</blockquote><br>
<span id='red'>ומה יאמר הרב בפסוק יעשו עגל בחורב (תהלים קו יט), כמה ימרוהו במדבר יעציבוהו בישימון (שם עח מ), וכל המזמור כן, יהרג בברד גפנם (שם מז), ישלח בהם ערוב (שם מה)?<br>
וכן ומאין יבאו אליך (מ'ב כ יד), מן המכים אשר יכוהו ארמים (שם ח כט, ט טו)? <br>
וכן ומשה יקח את האהל (להלן לג ז), כי איננו לשון הווה, שלא לקחו אלא פעם אחת? <br>
<br>
</span>אבל דרך הלשון הוא לומר עתיד במקום עבר, וכן יאמרו במקומות רבים ההפך. והטעם, כי מנהג הלשון שהמספר עניין יעמיד עצמו בזמן שיחפוץ, וירמוז למעשה ממנו. פעם יעמיד עצמו בזמן המעשה וידבר בו בעניין הווה, ועומד עליו בתחילתו, ויאמר <b>'ישיר ישראל'</b> כאלו משוררים לפניו, וכן כלם, ופעם יאחר עצמו ויאמר זה נעשה כבר, והכל לאמת עניין, ולכן רוב שיבוא זה יהיה בעניין הנבואות:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כי גאה גאה - <br>
</span></b><blockquote>על השירות, ועל כל מה שאקלס בו עוד יש בו נוספות.<b> לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>עשאו לשון רוממות וגודל. ואולי כן הוא, וכמוהו ופה ישית בגאון גליך (איוב לח יא), כי גאו המים (יחזקאל מז ה), ויגאה כשחל תצודני (איוב י טז), לשון גדל וריבוי. <br>
<br>
והנכון דעת אונקלוס: <br>
<blockquote>לשון גאות ממש. <br>
</blockquote>כי נתגאה על הסוס שמתגאה במלחמה ועל הגיבור הרוכב בו, כי את שניהם רמה בים, וכן וברוב גאונך (פסוק ז), וכן כלם לשון גאות, כי המתגאה ירומם עצמו במעלה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עזי וזמרת יה
id: 0215
nru: ב
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
פירוש ר'א: <br>
</b><blockquote>כי מלת עזי מושכת, עזי וזמרת עזי יה. והטעם, הודה כי עזו ותקפו אשר יזמר בו הוא השם, והוא היה ישועתי. זה אלי ואנווהו, אושיבנו בנוה, זה אלוהי אבי וארוממנהו, שאספר גבורותיו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה הוא ודאי פשוטו של מקרא.</span></b> אבל לא הזכיר השם שלם, והזכיר ממנו שתי אותיות בלבד, ודרך משה רבנו בכל התורה להזכיר השם הגדול כלו אשר אמר לו, זה שמי לעולם וזה זכרי לדור דור (לעיל ג טו). וכבר דרשו (תנחומא סוף פרשת תצא): בפסוק כי יד על כס יה (להלן יז טז), נשבע הקב'ה שאין הכסא שלם ואין השם מלא עד שימחה זרעו של עמלק:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> בעבור כי ישועת הים כולה הייתה על יד מלאך האלוהים, הוא שכתוב עליו כי שמי בקרבו (להלן כג כא), וכמו שאמר וירא ישראל את היד הגדולה (לעיל יד לא), כי <b>'היד'</b> ירמוז למדת הדין אשר היא היד הגדולה והנוקמת, והיא המקרעת הים, כמו שפירש הנביא עורי עורי לבשי עוז (ישעיה נא ט), הלא את היא המחרבת ים מי תהום רבה (שם י), וכמו שכתבתי למעלה (עי' לעיל יד לא), בעבור כן אמר כי עוזו וזמרתו השם הזה, כי ביה ה' צור עולמים (ישעיה כו ד). וכן ביאר מה לך הים כי תנוס (תהלים קיד ה), מלפני אלוה יעקב (שם ז).<br>
<br>
<b>וכן אמרו במכילתא (בשלח ג): <br>
</b><blockquote>ירדו לים שכינה עימהם, שנאמר (לעיל יד יט): ויסע מלאך האלוהים. <br>
</blockquote><br>
<b>ובאלה שמות רבה (ל א) אמר: <br>
</b><blockquote>אין עוז אלא דין, שנאמר ועוז מלך משפט אהב (תהלים צט ד). <br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>זה אלי ואנוהו - <br>
</span></b>ואעלה אותו אל נווה עליון. אלוהי אבותי, שנראה להם באל שדי, ועתה ארומם אותו בשם השלם, כי מעתה יהיה השם איש מלחמה ויהיה ה' שמו, כטעם עתה ארומם עתה אנשא (ישעיה לג י). <br>
<b><span id='katom'>ויתכן שירמוז זה</span></b> לשבע ספירות בחכמה, כמו זה שמי לעולם וזה זכרי (לעיל ג טו). <br>
<br>
<b>ובמכילתא (בשלח ג): <br>
</b>אלי, עמי נהג במידת רחמים, ועם אבותי במידת הדין, ומנין שאין <b>'אלי'</b> אלא מידת רחמים, שנאמר אלי אלי למה עזבתני (תהלים כב ב), אל נא רפא נא לה (במדבר יב יג), אל ה' ויאר לנו (תהלים קיח כז). ואם כן יאמר זה אלי, כי עמי הוא <b>'אל'</b> בזה, כי יתעלה עם הרחמים להיות רחמן בדינו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ימינך ה' תרעץ אויב
id: 0215
nru: ו
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>פשטו של דבר, ימינך הנאדר בכוח מה מלאכתה, ימינך ה' תרעץ אויב, וכמה מקראות דוגמתו כי הנה אויביך ה' כי הנה אויביך יאבדו (תהלים צב י), עד מתי רשעים ה' עד מתי רשעים יעלוזו (שם צד ג), נשאו נהרות ה' נשאו נהרות קולם (שם צג ג). ורבים ככה. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואינו נכון לדעתי,</span></b> כי הפסוקים יכפלו מלות לומר כי תמיד יהיה ככה מבלי שיבארו עניין רק בפעם השנית, ואלו אמר ימינך ה' ימינך ה' תרעץ אויב, היה כמות אלו הנזכרים:<br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי פירושו ימינך ה' שאתה נאדרי בכוח ימינך ה' תרעץ אויב, שהוא כמו אלה הנזכר. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויותר נכון לומר</span></b> ימינך ה' הוא נאדר בכח להשפיל לכל גאה ורם, ימינך ה' תרעץ אויב בכוח גדול. והזכיר ימין בלשון זכר ונקבה, כמו והנה יד שלוחה אלי והנה בו מגלת ספר (יחזקאל ב ט), והוא כפול כדרך הנבואות, ודרך האמת ידענה המשכיל מן הפסוקים הראשונים שפירשתי.<br>
<br>
<b>וכך אמרו (שמו'ר כד א): <br>
</b><blockquote>הייתה ידו אחת משקעתן וידו אחת מצלת אותם, כי הכוח מציל, כעניין שנאמר ועתה יגדל נא כוח אדני (במדבר יד יז):<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : אמר אויב
id: 0215
nru: ט
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b><blockquote>לעמו כשפתם בדברים. ארדפם ואשיגם ואחלק שלל עם שרי ועבדי.<b> לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
<b>וראיתי במדרש חזית כך: <br>
</b><blockquote>תני רבי ישמעאל: אמר אויב ארדוף אשיג היה ראוי להיות תחילת השירה, <br>
ולמה לא נכתב? <br>
אלא שאין מוקדם ומאוחר בתורה (ראה קהלת רבה א יב). <br>
</blockquote><br>
<b>ואונקלוס סובר כן: <br>
</b><blockquote>ולכך תרגם דהוה אמר שנאה, על תחילת מחשבתו ברדפו אחריהם. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולדעתי בדרך הפשט</span></b> הוא סדור בפסוק הראשון ממנו, כי מתחלה (בפסוק ד): אמר שטבעו בים וירדו במצולות, והיה זה כאשר שבו המים ויכסו את הרכב ואת הפרשים (בפסוק ה), ואח'כ (בפסוקים ח - י): שב לומר איך נעשה זה, כי ברוח אפך היא רוח קדים עזה נערמו מים מתחלה וקפאו התהומות, ומפני זה חשב האויב שירדוף וישיגם בים ויחלק שללם ותמלא נפשו מהם, ונשפת עליהם ברוחך וכסמו הים. והזכיר זה כי גם במחשבתו זאת סבה ופלא מאת השם שחזק לבם וסכל עצתם לבא בים, כאשר פירשתי למעלה (יד ד כא). על כן אמר אחריו מי כמוכה באלים, עושה גדולות ונפלאות בדבר והפכו:<br>
<br>
<b>(י): נשפת ברוחך - <br>
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>מגזרת נשף, כי בנשף הביא רוח שהטביעה אותם. <br>
</blockquote><br>
<b>ורש'י פירש: <br>
</b><blockquote>לשון הפחה, כמו וגם נשף בהם ויבשו (ישעיה מ כד). ויפה פירש. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ודעתי עוד</span></b> שענינו כמו בבי'ת, נשבת ברוחך, מלשון כי רוח ה' נשבה בו (ישעיה מ ז), ישב רוחו יזלו מים (תהלים קמז יח), כי שתי האותיות האלה ישמשו בעניין אחד, כמו על גפי מרומי קרת (משלי ט ג), על גבי, אם בגפו (להלן כא ג), וכן ורכוש להם יבזור (דניאל יא כד), בזר עמים (תהלים סח לא), לשון פזור. וכן בשמות יחליפו אותם, שובך (ש'ב י טז), שופך (דהי'א יט טז):<br>
ולרבותינו במשנה (פאה פ'ו מ'א): הבקר לעניים הבקר, כמו הפקר, ומן עבשו פרודות (יואל א יז): יאמר עפוש (פסחים מה ב), ואמר בן פקועה (חולין סט א): במקום בן בקועה, מפני שנבקעה ומצאו שם בן תשעה חי. וכן על דעתי הכפישני באפר (איכה ג טז), הכבישני, מלשון ומלאו את הארץ וכבשוה (בראשית א כח), יכבוש עונותינו (מיכה ז יט). ובלשונם עוד מידה כפושה (יבמות קז ב), כמו כבושה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועניין הכתוב,</span></b> כי ברוחך הקשה והעזה נערמו מי הים, ונשפת ברוחך אשר אתה מנהג הים וכסמו ים. זהו וישב הים לפנות בקר לאיתנו (לעיל יד כז), כי שב לנשוב בו הרוח כאשר יעשה באיתנו בשוא גליו. וטעם צללו כעופרת, שבאו במצולות כמו העופרת. והזכיר בזה בשירה פעמים, כמו אבן (פסוק ה), כעופרת, כי גם זה להם מיד ה', שהיו בהם אנשים רבים יודעים לשחות והיו קרוב ליבשה, אף כי רוכבי הסוסים במים כלם היו ראויים להינצל כי הסוסים שטים הרבה על פני המים, וכן תופשי המגינים נצלים במים, ובכאן לא נמלט מהם אחד. וזהו טעם וינער ה' את מצרים (לעיל יד כז), שהיה השם מגביהם ברוחו הקשה ומשפילם בים, מלשון וינערו רשעים ממנה (איוב לח יג), והיה החסון לנעורת (ישעיה א לא), מה שמפיץ ומפיל מן הפשתן המתקן אותו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : מי כמכה באלים ה'
id: 0215
nru: יא
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b><blockquote>בחזקים, כמו ואת אילי הארץ לקח (יחזקאל יז יג), אילותי לעזרתי חושה (תהלים כב כ).<b> לשון רש'י. <br>
</b></blockquote><br>
ובאמת שהלשון לשון תוקף וחוזק, אבל מי כמכה באלים במלאכי מעלה שהם נקראים אלים, מלשון זה אלי ואנווהו (פסוק ב). והקב'ה נקרא אל עליון על כלם, וכן ועל אל אלים ידבר נפלאות (דניאל יא לו), כמו הוא אלוהי האלוהים (דברים י יז), וכן הבו לה' בני אלים (תהלים כט א), כמו בני האלוהים, כי יקראו אלים ובני אלים, וכן יקראו האלוהים ובני אלוהים, כי גדול ה' מכל האלוהים (להלן יח יא), ויבאו בני האלוהים להתייצב על ה' (איוב א ו). <br>
<br>
<b>ויש אומרים (הרד'ק בספר המכלול י ב): <br>
</b><blockquote>כי <b>'בני'</b> איננו סמיכות, וכן בני שלשים (בראשית נ כג), אנשי מחקה על הקיר (יחזקאל כג יד).<br>
</blockquote>וזה טעם מי כמכה נאדר בקדש, שאין כמהו אדיר במעון הקדש בשמים. <br>
<br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>מי כמוכה באלו שהם משמשים לפניך במרום, שנאמר (תהלים פט ז ח): כי מי בשחק יערוך לה' ידמה לה' בבני אלים אל נערץ בסוד קדושים רבה:<br>
</blockquote><br>
<b><span id='pink'>נורא תהלות - <br>
</span></b><blockquote>יראו מלהגיד תהילותיו פן ימעטו, כמו לך דומיה תהילה (תהלים סה ב).<b> לשון רש'י.</b><br>
</blockquote><br>
<b> וגם ר'א פירש: <br>
</b><blockquote>כי כל המהללים יראים להלל שמו, כי מי ישמיע כל תהילתו, והם חייבים להלל שמו כי הוא לבדו עושה פלא. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולפי דעתי </span></b>כי טעם נורא תהילות שהוא נורא בתהילות, כי יעשה דברים נוראים ומתהלל בהם, שעשה נקמות בעוברי רצונו והושיע בהם את עבדיו, והנה הוא בזה נורא ומהולל מאד. ובעבור כי מלכי ארץ נוראים בעשק ונלוז, אמר כי ה' הוא נורא בדברים אשר הוא מהולל בהם. וכן לך דומיה תהילה על דרך הפשט התוחלת לך תהילה, כי כל המייחלים לך יפיקו רצונם ויהללו שמך בציון וישלמו שם את נדרם אשר נדרו בעת צרתם, מלשון אך לאלוהים דומי נפשי כי ממנו תקוותי (תהלים סב ו), וידום השמש וירח עמד (יהושע יג י). וכן אך אל אלוהים דומיה נפשי, מייחלת. כך נראה לי. ואחרים שמעתי אומרים, לך משתתקת התהילה כי לא תשיג תהילה לפעליך הגדולים והנוראים, מלשון ולילה ולא דומיה לי (תהלים כב ג), ויהיה טעם אלוהים בציון (שם סה ב), האלוהים אשר בציון, כלומר השוכן שם. והנכון מה שאמרנו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : נטית ימינך תבלעמו ארץ
id: 0215
nru: יב
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b>הטעם, כי אחר שנשפת ברוחך וכסמו הים נטית עליהם ימינך וזרועך ותבלעמו ארץ. והעניין, כי אחר שטבעו השליכם הים כמנהג הימים, וכן אמר (לעיל יד ל): וירא ישראל את מצרים מת על שפת הים, ושם יכלו וישובו לעפר על הארץ כשהיו. והנה הם נבלעים ונשחתים, כמו יחד סביב ותבלעני (איוב י ח), בלע ה' ולא חמל (איכה ב ב), ודרך אורחותיך בלעו (ישעיה ג יב), השחיתו. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (מכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>שפתחה הארץ את פיה ובלעה אותם שזכו לקבורה בשכר שאמרו ה' הצדיק (לעיל ט כז), ואין לשון <b>'ימין'</b> <b>'ויד נטויה'</b> רק לנקמה ולהשחתה, ואולי יפרשו נטית ימינך להמיתם בים, ותבלעמו הארץ אחר כך, והיא הקבורה שזכו אליה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : נחית בחסדך עם זו גאלת נהלת בעזך
id: 0215
nru: יג
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי הוא עבר במקום עתיד כי כן יבא בנבואות. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> כי יאמר נטית ימינך על האויב ותבלעם הארץ, ונחית בחסדך בעמוד הענן לנחותם הדרך עם זו גאלת, ונהלת אותם בעז ידיך אל נוה קדשך, כי אליו הולכים. וכן ונהרו אליו כל הגויים (ישעיה ב ב). <b>'ונוה קדשך'</b>, הוא בית המקדש כאשר יאמר עוד, מקדש אדני כוננו ידיך (פסוק יז). <br>
<br>
<b>וכן אמרו במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>אין נווה אלא בית המקדש, שנאמר (ישעיה לג כ): חזה ציון קרית מועדנו עיניך תראינה ירושלם נווה שאנן:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמעו עמים ירגזון
id: 0215
nru: יד
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b>יאמר, כאשר שמעו העמים ירגזון מתגרת ידיך, וחיל אחז יושבי פלשת בעת ששמעו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן שיאמר</span></b> כי כבר שמעו העמים כל אשר עשה השם בארץ מצרים וירגזון תמיד מן המחלה אשר שם בהם, ויתפלל שתיפול עליהם אימה ופחד שלא יצאו לקראת ישראל למלחמה. ואמר ר'א כי <b>'תפול עליהם'</b> שב אל פלשת אדום ומואב, לא אל כנען, וזהו שאמר עד יעבור עמך ה', כי עליהם עברו טרם בואם אל ארץ כנען, ולא נלחמו עימהם. ואם יצא אדום לקראתו בעם כבד וביד חזקה (במדבר כ כ), לבל יעברו בארצו, לא נלחם בהם, ולולא כי נפל עליהם אימתה ופחד היו חפצים להלחם בם משנאתם אותם. ולא הזכיר עמון, כי עמון ומואב כגוי אחד הם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן </span></b>שגם על הכנעני נפל פחדם ולא נלחם בהם עד עברם, כי הכנעני מלך ערד יושב הנגב (במדבר כא א): איננו כנעני בייחוסו, כדעת רבותינו (במד'ר ותנחומא שם):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ה' ימלוך לעולם ועד
id: 0215
nru: יח
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b>יאמר, כי הראה עתה כי הוא מלך ושלטון על הכל, שהושיע את עבדיו ואבד את מורדיו, כן יהי הרצון מלפניו לעשות בכל הדורות לעולם, לא יגרע מצדיק עיניו, ולא יעלימהו מן הרשעים המריעים. ובאו כזה פסוקים רבים, כגון ימלוך ה' לעולם אלוהיך ציון לדור ודור הללויה (תהלים קמו י), יהי שם ה' מברך מעתה ועד עולם (שם קיג ב), והיה ה' למלך על כל הארץ (זכריה יד ט). <br>
<b>ואונקלוס</b> נתיירא ממנו בעבור שהמלכות לאלוהים היא לעולמי עד, ולפיכך עשאו לשון הוה: <br>
<blockquote>ה' מלכותיה קאים לעלם ולעלמי עלמיא,<br>
</blockquote> כדרך מלכותך מלכות כל עולמים (תהלים קמה יג). ולא הבינותי דעתו בזה, שהרי כתוב יהי כבוד ה' לעולם (שם קד לא), וימלא כבודו את כל הארץ (שם עב יט), יתגדל ויתקדש, יאמן ויגדל שמך (דהי'א יז כד). ויתכן שטעמם כסוד הברכות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי בא סוס פרעה ברכבו ובפרשיו
id: 0215
nru: יט
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>שגם זה מן השירה, כי היו משוררים ואומרים כי בא סוס פרעה ברכבו ובפרשיו בים וישב עליהם את מי הים בעוד בני ישראל הולכים ביבשה בתוך הים, והוא נס בתוך נס. ואיננו בלשון השירה והנבואות. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>אבל פירושו,</span></b> אז ישיר משה, כי בא סוס פרעה ביום ההוא מיד, לא מיום המחרת או אחרי כן. או טעמו אז ישיר, כאשר בא סוס פרעה בים והשיב עליהם ה' מי הים בעוד בני ישראל הולכים ביבשה בתוכו, להגיד כי בלכתם בתוכו ביבשה אמרו השירה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ואמר עוד, </span></b>כי אז לקחה מרים הנביאה את התוף בידה וענתה להם הפסוק הראשון של השירה שתענינה כן אחרי משה וישראל:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אחות אהרן
id: 0215
nru: כ
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b><b><span id='katom'>הנכון בעיני</span></b> כי מפני שהוזכרו בשירה משה ומרים ולא הוזכר אהרן רצה הכתוב להזכירו, ואמר אחות אהרן דרך כבוד לו, שהוא אחיה הגדול ואחותו הנביאה מתייחסת אליו, שגם הוא נביא וקדוש ה'. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שדרך הכתובים ליחס אל גדול האחים, וכן ובני כלב אחי ירחמאל (דהי'א ב מב), שהיה גדול מאחיו, שנאמר (שם ב ט): את ירחמאל ואת רם ואת כלובי:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שם שם לו חק ומשפט ושם נסהו
id: 0215
nru: כה
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
</b><blockquote>במרה נתן להם מקצת פרשיות של תורה שיתעסקו בהם, שבת פרה אדומה ודינין. ושם נסהו, לעם, <b>לשון רש'י. והיא דעת רבותינו (סנהדרין נו ב)</b>. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואני תמה,</span></b><span id='red'> למה לא פירש כאן החוקים האלה והמשפטים ויאמר <b>'וידבר ה' אל משה צו את בני ישראל'</b> כאשר אמר בפרשיות הנזכרות למעלה דברו אל כל עדת בני ישראל וגו' (לעיל יב יג), וכן יעשה בכל המצות באהל מועד, בערבות מואב, ופסח מדבר (במדבר ט ב)? <br>
</span><br>
<b>ולשון רש'י שאמר: <br>
</b>פרשיות שיתעסקו בהם, משמע שהודיעם החוקים ההם ולימד אותם עתיד הקב'ה לצוות אתכם בכך, על הדרך שלמד אברהם אבינו את התורה, והיה זה להרגילם במצות ולדעת אם יקבלו אותם בשמחה ובטוב לבב, והוא הניסיון שאמר ושם נסהו, והודיעם שעוד יצוום במצות, זהו שאמר אם שמוע תשמע לקול ה' אלוהיך והאזנת למצוותיו אשר יצווה אותך בהם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט,</span></b> כאשר החלו לבא במדבר הגדול והנורא וצימאון אשר אין מים שם להם במחייתם וצורכיהם מנהגים אשר ינהגו בהם עד בואם אל ארץ נושבת, כי המנהג יקרא <b>'חוק'</b>, כעניין הטריפני לחם חוקי (משלי ל ח), חוקות שמים וארץ (ירמיה לג כה), ויקרא <b>'משפט'</b> בהיותו משוער כהוגן, וכן כה עשה דוד וכה משפטו כל הימים (ש'א כז יא), כמשפט הראשון אשר היית משקהו (בראשית מ יג), וארמון על משפטו ישב (ירמיה ל יח), על מדתו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> שייסרם בחוקי המדבר, לסבול הרעב והצמא, לקרוא בהם אל ה', לא דרך תלונה. ומשפטים, שיחיו בהם, לאהוב איש את רעהו, ולהתנהג בעצת הזקנים, והצנע לכת באוהליהם בעניין הנשים והילדים, ושינהגו שלום עם הבאים במחנה למכור להם דבר, ותוכחות מוסר שלא יהיו כמחנות השוללים אשר יעשו כל תועבה ולא יתבוששו, וכעניין שציוה בתורה (דברים כג י): כי תצא מחנה על אויביך ונשמרת מכל דבר רע:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וכן</span></b> ביהושע נאמר ויכרות יהושע ברית לעם ביום ההוא וישם לו חוק ומשפט בשכם (יהושע כד כה), אינם חקי התורה והמשפטים, אבל הנהגות ויישוב המדינות, כגון תנאים שהתנה יהושע שהזכירו חכמים (ב'ק פ ב), וכיוצא בהם. ואמר ושם נסהו, להודיע כי אשר הוליכם בדרך הזה שאין שם מים והביאם אל מקום המים המרים, לניסיון, כמו שאמר ויענך וירעיבך ולמען נסותך להטיבך באחריתך (דברים ח טז):<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ויורהו ה' עץ - <br>
</span></b>שהראה אותו עץ ואמר לו השלך את העץ הזה אל המים וימתקו. <br>
ובעבור שלא מצאתי לשון מורה אלא בעניין למוד, ויורני ויאמר לי (משלי ד ד): למדני, וכן כלם, נראה בדרך הפשט כי העץ ההוא ימתיק המים בטבעו, והוא סגולה בו, ולימד אותה למשה. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (מכילתא ותנחומא כאן): <br>
</b><blockquote>שהיה העץ מר והוא נס בתוך נס, כעניין המלח שנתן אלישע במים (מ'ב ב כא). ואם כן אמר <b>'ויורהו'</b> כי לא היה העץ נמצא במקום ההוא, והקב'ה הורהו את מקומו. או שהמציאהו אליו בנס. <br>
</blockquote><br>
<b>ושוב מצאתי בילמדנו (מדרש תנחומא כאן): <br>
</b><blockquote>ראה מה כתיב שם, ויורהו ה' עץ, ויראהו לא נאמר אלא <b>'ויורהו'</b>, הורהו דרכו. <br>
</blockquote>כלומר שהורהו ולמדהו דרכו של הקב'ה שהוא ממתיק המר במר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם שמוע תשמע לקול ה' אלהיך
id: 0215
nru: כו
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 15
htm:
פירש ר'א: <br>
</b><blockquote>להבין טעם מה שיצווך לעשות. <br>
והישר בעיניו תעשה - מצות עשה. <br>
והאזנת למצוותיו - מצות לא תעשה. <br>
</blockquote><br>
<b>ובמכילתא (כאן) אמרו: <br>
</b><blockquote>והישר בעיניו תעשה, זה משא ומתן, מלמד שכל הנושא ונותן באמונה ורוח הבריות נוחה הימנו מעלה עליו כאלו קיים כל התורה כלה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ועוד אבאר זה</span></b> בהגיעי בפסוק ועשית הישר והטוב (דברים ו יח), אם ייטב עמי האל הטוב:<br>
<br>
<b><span id='pink'>כל המחלה אשר שמתי במצרים לא אשים עליך - <br>
</span>לשון רש'י: <br>
</b><blockquote>לא אשים עליך, ואם אשים הרי הם כאלו לא הושמו כי אני ה' רופאך. <b>זה מדרשו. ופשוטו,</b> כאדם שאומר אני הוא הרופא המזהירך שלא לאכול דברים המחזירים את האדם לחליו, ע'כ. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ואין פשוטו של מקרא</span></b> שיהיה <b>'רופאך'</b> תואר, ואין דרך שיבטיח האדון את עבדיו אם תעשה כל רצוני וחפצי לא אמית אותך בתחלואים רעים. ולא כן כל ההבטחות שבתורה. אבל זו אזהרה, שיזהירם שלא יהיו במורדיו כמצרים, כי בשמעם קולו ינצלו מכל אותה המחלה, כי כל המחלה ההיא ראויה לבא על כל עוברי רצונו כאשר באה על המצרים שלא שמעו אליו. וזו כדרך שאמר שישים בך את כל מדווה מצרים אשר יגורת מפניהם ודבקו בך (דברים כח ס). ואמר כי אני ה' רופאך, הבטחה, שאסיר מקרבך מחלה באה כדרך כל הארץ כאשר ריפאתי המים:<br>
<br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי האות הזה, והוא הראשון במדבר, הפך המכה הראשונה שבמצרים, כי מימי היאור היו מתוקים והפכם לרעה, ואלו היו מרים ורפא אותם, והנה השם יעשה דבר והפכו, על כן יש לך לירא מפניו שלא תמר בו שלא יריע לך כהם, ולאהוב אותו כי ייטב לך כאשר ריפא לכם המים:<br>
</blockquote><br>
ועניין הכתוב שמדבר בשני לשונות, למצוותיו וחוקיו, ולא אשים עליך כי אני ה', כבר כתבתי לך שלישים בביאור ענינו. ויובן ממלת <b>'לקול'</b> וממלת <b>'אני'</b>, כי אם נשמע לקול אלוהינו לשמור מצות ה' וחוקיו יהיה השם הנכבד רופאנו. ומכאן תקנו בברכות אשר קדשנו במצוותיו וציונו, כי הברכות יש בה מלכות, והמצות נצטוו לנו מן העולם ועד העולם. <b><span id='katom'>והמשכיל יבין.<br>
<br>
והנני מאיר עיניך </span></b>כי כל ברכה שיש בה מלכות היא כן, שחלקו כבוד למלכות העולם אשר קדשנו ואשר עשה לנו, והסמוכה לחברתה אשר לא יזכירו בה מלכות הן לנוכח, אתה גיבור, אתה קדוש, וכן כלם. ותקנו בעלינו לשבח נסתר מפני שמזכירין בה מלפני מלך מלכי המלכים. <b><span id='katom'>והבן זה:</span></b><br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויסעו מאלים ויבאו וגו' אל מדבר סין
id: 0216
nru: א
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
</b>אחז הכתוב דרך קצרה, כי בנוסעם מאילים חנו על ים סוף, ויסעו מים סוף ויחנו במדבר סין (במדבר לג י יא), כי המדבר הזה גדול, מגיע מאלים ועד סיני, וכאשר נסעו מאלים חנו על ים סוף במדבר ההוא, ונסעו משפת הים ונכנסו בתוך המדבר ועשו בו מסעות דפקה ואלוש (שם יב יג), ויסעו מאלוש אשר הוא במדבר סיני ויחנו ברפידים (שם יד). <br>
<br>
<b>ועל דעת רבותינו (שמו'ר כה ה): <br>
</b><blockquote>היה דבר המן באלוש, כי בראותם שהיו חונים ונוסעים וחונים במדבר בדפקה ואלוש ולא יצאו ממנו פחדו ונתרעמו, וזה טעם וילונו במדבר, כי לא הייתה תלונה ביום בואם שם רק בהיותם במדבר:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>וטעם אשר בין אלים ובין סיני -<br>
</span></b> להפריש בין מדבר סין זה למדבר צין האחר (במדבר כ א): הכתוב בצד'י שבאו שם בשנת הארבעים, ותמת שם מרים, ולכך הזכיר שם ויחנו שם במדבר צין היא קדש (שם לג לו), להפרישו מזה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וילונו כל עדת בני ישראל על משה
id: 0216
nru: ב
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
</b>היה ראוי שיספר הכתוב תחילת טענת התלונה כאשר אמר במרה (לעיל טו כד): וברפידים (להלן יז ב): ובכל התלונות, ויאמר כאן ואין בשר לאכול ואין לחם לשבוע וירעב העם ללחם.<br>
<br>
<b> ורש'י כתב: <br>
</b><blockquote>שאמר הכתוב בחמשה עשר יום לחדש השני להפריש חנייה זו, לפי שבו ביום נשלמה החררה שהוציאו ממצרים והוצרכו למן, ללמדך שאכלו משיירי הבצק ס'א סעודות. <b>וקבלת רבותינו היא (מכילתא כאן</b>). <br>
</blockquote>ולזה לא פירש תלונותם מפני שלא האריך בנס הזה הנעשה להם בסתר, וכבר כתבתי הטעם בסדר ויגש אליו (בראשית מו טו). <br>
<br>
<b>ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי הזכיר הכתוב בחמשה עשר יום לחדש השני לאמר שכבר יש להם חדש ימים שיצאו ממצרים ואכלו הלחם אשר הוציאו ממצרים ומקניהם כי קהל רב היו. <br>
</blockquote>וזה טעם התלונה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דעתי</span></b> הזכיר הכתוב ויבאו אל מדבר סין להודיע תלונתם, כי בבואם אל מדבר סין וכבר רחקו ממצרים אמרו מה נאכל ומה יספיק לנו במדבר הגדול אשר אנחנו באים בו. או כי מתחלה היו סבורים שיבואו אל הערים אשר סביבותיהם אחרי ימים מעטים, ועתה יש להם חדש ועיר מושב לא מצאו, ואמרו כולנו מתים במדבר הגדול שבאנו בו. וזה טעם וילונו על משה ועל אהרן במדבר, כי תלונתם מפני המדבר. וכן אמרו (בפסוק הבא): כי הוצאתם אותנו אל המדבר הזה להמית את כל הקהל הזה ברעב, הזכירו המדבר והקהל לאמר כי קהל גדול כזה ימות בלי ספק ברעב במדבר הגדול הזה, והקב'ה שמע אליהם, והחל עתה לערוך להם שולחן במדבר עד בואם אל ארץ נושבת:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנני ממטיר לכם
id: 0216
nru: ד
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
אמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי בעבור היותו יורד כדמות מטר מן השמים יקרא ממטיר, ומצינו ימטר על רשעים פחים אש וגפרית (תהלים יא ו), וה' המטיר על סדום ועל עמורה גפרית ואש (בראשית יט כד). ואולי היו באים עם המטר.<br>
 <br>
<b></b></blockquote><b>ודעת אונקלוס: <br>
</b><blockquote>שהוא לשון ירידה, הא אנא מחית. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה מעניין כמטרא לחץ (איכה ג יב), אע'פ שהוא שרש אחר, כי בכל זריקה אשר תבוא מלמעלה יאמרו כן, ותקרא <b>'מטרה'</b> על שם שימטיר עליה החצים. ואמרו (תהלים עח כז): וימטר עליהם כעפר שאר וכחול ימים עוף כנף. או שיאמר כן בעוף השמים כי ירד עליהם כמטר:<br>
<br>
<b><span id='pink'>לחם - <br>
</span></b>בעבור שיעשו ממנו לחם כמו שכתוב (במדבר יא ח): ועשו אותו עוגות, כי כל פת יקרא לחם, לא בהיותו מן החיטה או מן השעורים בלבד. ואמר <b>'ממטיר לחם'</b>, כי להיותו לחם ימטירנו להם, וכן ארץ ממנה יצא לחם (איוב כח ה), וכן להוציא לחם מן הארץ (תהלים קד יד), שיוציא החיטה שיעשו ממנה לחם. <br>
<br>
<b>ויש אומרים (הראב'ע וכן הרד'ק כאן ובספר השרשים שרש לחם): <br>
</b><blockquote>הנני ממטיר לכם לחם, מאכל, וכן לחם אשה (ויקרא ג טז), כי את לחם אלוהיך הוא מקריב (שם כא ז), כי תשב ללחום את מושל (משלי כג א), כלם עניין מאכל. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>והנכון</span></b> כי ללחום (שם), לאכול לחם, ולחם אלוהיך (ויקרא כא ז), כנוי, שהוא סעודה לאלהיך כלחם לאדם, כי מצאנו לא על הלחם לבדו יחיה האדם (דברים ח ג):<br>
<br>
<b><span id='pink'>למען אנסנו הילך בתורתי - <br>
</span></b><blockquote>אם ישמרו מצות התלויות בו שלא יותירו ממנו ולא יצאו בשבת ללקוט. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו נכון,</span></b> אבל הוא כמו שאמר (שם טז): המאכילך מן במדבר אשר לא ידעון אבותיך למען ענותך ולמען נסותך להטיבך באחריתך, כי ניסיון הוא להם שלא היה בידם מזון, ולא יראו להם עצה במדבר רק המן, שלא ידעו מתחלה, ולא שמעו מאבותם, ויורד להם דבר יום ביומו וירעיבו אליו, ועם כל זה שמעו ללכת אחרי השם לא מקום לחם:<br>
<br>
<b><span id='katom'>וככה אמר להם עוד</span></b> (שם ב): וזכרת את כל הדרך אשר הוליכך ה' אלהיך זה ארבעים שנה במדבר למען ענותך ולמען נסותך לדעת את אשר בלבבך התשמור מצותיו אם לא, כי היה יכול להוליכם בדרך הערים אשר סביבותיהם והוליכם במדבר נחש שרף ועקרב (שם טו), ושלא יהיה להם לחם רק מן השמים דבר יום ביומו, לנסותם ולהטיב להם באחרונה, שיאמינו בו לעולם. וכבר פירשתי עניין הניסיון בפסוק והאלוהים נסה את אברהם (בראשית כב א). <br>
<br>
<b>והרב אמר במורה נבוכים (ג כד): <br>
</b><blockquote>לדעת כל יודע ולנסות היש תועלת בעבודת האל ואם יש בה ספוק צורך אם לא. <br>
</blockquote>ואם כן היה ראוי שיאמר <b>'למען ינסה לדעת'</b>:<br>
והנה לא הזכיר כאן דבר רק המן שהוא הלחם שהמטיר להם, אבל כאשר אמר להם משה (בפסוק ח): בתת ה' לכם בערב בשר לאכול ולחם בבקר לשבוע, ידענו כי הכל נאמר לו, אבל הכתוב יקצר בדברים הנכפלים בעניין הציווי או בספור, כאשר הזכרתי לך פעמים רבים (לעיל לט יב, י יב, יא א). ופעמים לא יזכיר האחד כלל, דכתיב בפרשה הזאת (פסוק לב): זה הדבר אשר ציוה ה' מלא העומר ממנו, ולא נכתבה הצואה כלל, וכן במקומות רבים. <br>
<br>
ועל דעת האומרים כי <b>'לחם'</b> כל מאכל, יתכן שיאמר הנני ממטיר לכם לחם על המן ועל השלו, כי יתכן להם שאלתם ששאלו לחם ובשר, ומשה פירש שיהיה הבשר בערב לאכול והלחם בבקר לשבוע כדרך כל הארץ:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ערב וידעתם כי ה' הוציא אתכם מארץ מצרים
id: 0216
nru: ו
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
</b>ולא אנחנו המוציאים אתכם משם כאשר אמרתם כי הוצאתם אותנו (לעיל פסוק ג). ובקר וראיתם את כבוד ה'. לא נאמר זה על הכבוד הנראה בענן, כי בו ביום היה כדבר להם אהרן ויפנו אל המדבר (בפסוק י). <br>
<br>
<b>ופירש רש'י: <br>
</b><blockquote>אלא כך אמר להם, ערב וידעתם כי היכולת בידו ליתן תאוותכם ובשר ייתן לכם, אך לא בפנים מאירות יתננה לכם, כי לא כהוגן שאלתם אותה ומכרס מלאה, והלחם ששאלתם לצורך כהוגן, בירידתו תראו לבקר את כבוד פניו שיורידנו לכם דרך חיבה בבקר שיש שהות להכינו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואינו נכון</span></b> שיאמר <b>'ובקר וראיתם את כבוד ה''</b> מפני שיקדים להם מתנת המן בבקר, כי מה כבוד ה' בזה, ועוד שסמך לזה בשמעו את תלונותיכם:<br>
<br>
והמדרש הזה לרבותינו איננו בפירוש <b>'וראיתם את כבוד ה''</b>, אבל אמרו כן מפני שחלק להם הפרנסה בשני עתים מן היום ולא נתן הכל בבקר. <br>
<br>
<b>וכך אמרו במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>ויאמר משה בתת ה' לכם בערב, מכאן אתה למד שבפנים חשוכות נתן להם השלו, והמן ששאלו כהלכה נתן להם בפנים מאירות, כלומר בבקר:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ורבי אברהם אמר: <br>
</b><blockquote><b>'ובקר'</b> נמשך בפסוק הראשון. כי בעבור שאמרו כי הוצאתם אותנו משם אמר שני אותות יעשה השם לכם שתדעו כי הוא הוציא אתכם משם, האחד בערב היום הזה והשני למחר בבקר. והיה ראוי שיאמר ערב ובקר וראיתם כי ה' הוציא אתכם, שאין <b>'ובקר'</b> דבק עם <b>'וראיתם את כבוד ה''</b>, כי ביום עצמו ראו הכבוד. <br>
<b></b></blockquote><b><span id='katom'>וגם זה איננו נראה כן.</span></b> <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני</span></b> כי היה הפלא במן גדול מאד. כי השלו הגיז אותו מן הים ברוח נסע מאתו כדרך העולם, אבל המן נוצר להם עתה יצירה חדשה בשמים כעניין מעשה בראשית, והוא מה שאמרו בו (אבות ה ו): שנברא בין השמשות:<br>
ולכן אמר הכתוב באות אשר יעשה לכם היום בערב תדעו כי הוא הוציא אתכם מארץ מצרים, כי יערוך לכם שולחן במדבר, אבל בפלא הגדול אשר יעשה לכם בבקר תראו את כבוד מלכותו אשר מי אל בשמים ובארץ אשר יעשה כמעשיו וכגבורותיו, שבגדולות ובנפלאות שיעשה השם יראה את כבודו, כעניין לקבץ את כל הגויים והלשונות ובאו וראו את כבודי (ישעיה סו יח). וכתיב (שם יט): והגידו את כבודי, וכן רבים. <br>
<br>
<b>וכן הוא דעת אונקלוס שאמר: <br>
</b><blockquote>ותחזון ית יקרא דה', ולא תירגם בו <b>'ואיתגלי'</b>:<br>
</blockquote><br>
<b>ודע כי יש במן עניין גדול, רמזוהו רבותינו במסכת יומא (עה ב): <br>
</b><blockquote>לחם אבירים אכל איש (תהלים עח כה), לחם שמלאכי השרת אוכלין, דברי ר' עקיבא. אמר לו ר' ישמעאל: טעית! וכי מלאכי השרת אוכלין לחם, והלא כבר נאמר (דברים ט ט): לחם לא אכלתי ומים לא שתיתי?! אלא לחם אבירים, לחם שנבלע באיברים. <br>
</blockquote>והעניין הזה שאמר רבי עקיבא הוא, שקיום מלאכי השרת בזיו השכינה. <br>
<br>
<b>וכן דרשו (שמו'ר לב ד): <br>
</b><blockquote>ואתה מחיה את כלם (נחמיה ט ו), מחיה לכלם. ועליו נאמר (קהלת יא ז): ומתוק האור, שישיגו בו באור טוב טעם. והמן הוא מתולדת האור העליון שנתגשם ברצון בוראו יתברך, ונמצא שאנשי המן ומלאכי השרת ניזונין מדבר אחד. <br>
</blockquote>ור' ישמעאל תפשו מפני שקיומם אינו בדבר המתגשם מתולדת האור שהרי קיומם באור העליון עצמו, ומפני זה היו מוצאים טעם במן מכל מה שירצו, כי הנפש במחשבתה תדבק בעליונים ותמצא מנוח חיים ותפק רצון מלפניו:<br>
<br>
<b>ואמרו במכילתא (להלן פסוק כה): <br>
</b><blockquote>היום אין אתם מוצאים אותו אבל אתם מוצאים אותו לעולם הבא. <br>
</blockquote>וזה יסבול שני פירושים, שנאמר שיהיה בבני העולם הבא מי שלא הגיעה מעלתם ליהנות תמיד מזיו השכינה, ויהיה קיומם בדבר המתגשם מן הזיו ההוא, כמעלת דור המדבר שהשיגו לזיו השכינה בים. <br>
<br>
<b>כמו שאמרו (במכילתא לעיל טו ב): <br>
</b><blockquote>ראתה שפחה על הים מה שלא ראה יחזקאל הנביא, ומאותה שעה נתעלית נפשם להתקיים בתולדותיו שהוא המן:<br>
<br>
</blockquote><b><span id='katom'>ויותר נכון </span></b>שרמז הכתוב לדברי ר' אלעזר בן חסמא במלת היום שבני העולם הבא יהיה קיומם ביסוד המן שהוא הזיו העליון, כמו שאמרו (ברכות יז א): אין בו לא אכילה ולא שתייה אלא צדיקים יושבים ועטרותיהם בראשיהם והן נהנין מזיו השכינה. ובני העולם הבא יתקיימו בהנאתן מזיו השכינה בהידבקם בו בעטרה שבראשם. והעטרה היא המידה הנקראת כן שאמר בה הכתוב (ישעיה כח ה): יהיה ה' צבאות לעטרת צבי, ובה נאמר (שה'ש ג א): בעטרה שעטרה לו אמו. ורמזו על קיום בני העולם הבא, ורמזו על עיקר המן. ואמר הכתוב (תהלים עח כג - כה): ויצו שחקים ממעל ודלתי שמים פתח, וימטר עליהם מן לאכול ודגן שמים נתן למו, לחם אבירים אכל איש, וכן אמר (שם קה מ): ולחם שמים ישביעם שנראה מזה שיהיה הדגן הזה בשמים והורידו להם בפתיחת דלתיו, והוא מה שפירשתי שנתגשם האור, כי באור העליון יאמר הכתוב כלשון הזה נפתחו השמים ואראה מראות אלוהים (יחזקאל א א). או שכבר היה בשמים, כמאמרם (אבות ה ו): שנברא בין השמשות:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ונחנו מה כי תלינו
id: 0216
nru: ז
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
אמר רבי אברהם: <br>
</b><blockquote>ונחנו מה בידינו לעשות, כי לא עשינו רק מה שציונו. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואיננו כן,</span></b> אבל הוא כמו מה אנוש כי תזכרנו (תהלים ח ה), מה אדם ותדעהו (שם קמד ג), כי במה נחשב הוא (ישעיה ב כב). וזאת דרך ענוה, כי מה אנחנו שתליתם עלינו שהוצאנו אתכם מארץ מצרים, הן אנחנו אין ופעלינו הבל, ולא עלינו תלונותיכם כי על ה', הוא המוציא אתכם מארץ מצרים לא אנחנו. <br>
<br>
<b>ובמכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>וכי מה אנחנו ספונים שאתם עומדים ומתרעמים עלינו:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : בתת ה' לכם בערב בשר
id: 0216
nru: ח
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
</b>יפרש מאמרו הראשון, כי בתת ה' לכם בערב בשר לאכול וידעתם כי ה' הוציא אתכם מארץ מצרים, ובתתו לכם לחם בבקר לשבוע וראיתם את כבוד ה':<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : שמעתי את תלונות בני ישראל דבר אליהם לאמר בין הערבים
id: 0216
nru: יב
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
</b>זה הדבור כבר אמרו משה לישראל (בפסוק ח), אבל נשנה בעבור שאמר שמעתי את תלונות בני ישראל, כי מתחלה אמר (בפסוק ד): הנני ממטיר לכם לחם, כעושה עימהם חסד ברצונו או לזכותם, ועתה הגיד כי נחשב להם לעוון, ובעבור התלונה יעשה עימהם כן כדי שידעו בו כי אני ה' אלוהיכם, כי עד עתה אינכם מאמינים בה' אלוהיכם, על כן אתם מתלוננים על נביאיו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שמתחלה לא הבטיחם להיות להם המן כל ימי המדבר, והיו חושבים אולי יהיה ליום אחד או לשנים בהיותם במקום ההוא, ובנוסעם משם יבאו אל מקום לחם, ועתה אמר להם בין הערבים תאכלו בשר תמיד ובכל בקר ישבעו לחם כל ימי המדבר:<br>
<br>
<b>וכן דעת רבותינו: <br>
</b><blockquote>שהיה השלו עימהם מן היום ההוא והלאה כמו המן. <br>
</blockquote>וכן נראה, כי על שני הדברים נתלוננו ובשניהם שמע את תלונתם ותאוותם יביא להם, כי מה יתן להם ומה יוסיף להם בשר ליום אחד או לשנים, והפרשה שתפרש ותאריך בעניין המן, כי כל מעשיו הם נפלאים, ותקצר בעניין השלו, ויהי בערב ותעל השלו (פרק יג), כי הוא בנוהג שבעולם:<br>
<br>
ועניין השלו השני בקברות התאווה (במדבר יא לא), כי לא בא להם ממנו עתה לשובע כאשר יאמר בכאן תמיד (בפסוקים ח יב): בשר לאכול ולחם לשבוע. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שהיו גדוליהם לוקטין אותו, או שהיה מזדמן לחסידים שבהם, וצעיריהם היו תאבים לו ורעבים ממנו, כי לא יספר בשלו וילקטו המרבה והממעיט כאשר אמר במן, ולכך אמר שם (במדבר יא ד): והאספסוף אשר בקרבו התאוו תאווה, ואמר (שם): וישובו ויבכו גם בני ישראל, שהיו גם מהם בוכים לו ולא כלם, ואז נתן להם ממנו לרוב מאד, כאשר אמר (שם לב): הממעיט אסף עשרה חומרים, ואכלו חדש ימים בשפע ההוא ושב לעניינו הראשון. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך הפשט</span></b> היו כל מעשה השלו לעתים, והמן שהיה חיותם היה להם תמיד, כי עיקר תלונתם עליו כדכתיב כי הוצאתם אותנו אל המדבר הזה להמית את כל הקהל הזה ברעב:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : דק מחספס
id: 0216
nru: יד
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
על דעת אונקלוס: <br>
</b><blockquote>מן מחשוף הלבן (בראשית ל לז), חשף ה' (ישעיה נב י), בחלוף השי'ן בסמ'ך, ועין הפועל כפולה:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>דק ככפור - <br>
</span></b>הוא הנופל בימי הקור, וכן כפור כאפר יפזר (תהלים קמז טז). <br>
<br>
<b>ותרגום אונקלוס: <br>
</b><blockquote>דעדק כגיר כגלידא על ארעא. <br>
</blockquote><br>
<b>וכתב רש'י ז'ל: <br>
</b><blockquote>כאבני גיר, והוא מין צבע שחור, כדאמרינן גבי כסוי הדם (חולין פח ב): הגיר והזרניך. דעדק כגיר דגלידא על ארעא, דק היה כגיר ושוכב מוגלד כקרח על הארץ. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וכן פירושו,</span></b> דק ככפור, שטוח וקלוש ומחובר כגליד, דק, שהיה מגליד גלד דק מלמעלה. <br>
<br>
<b>ומה שתרגם אונקלוס</b> תוספת הוא על לשון העברית, ואין לו תיבה בפסוק. <b><span id='katom'>ואין כל זה נכון,</span></b> כי הגיר הוא העפר הלבן הנדבק לאבנים וינפצו אותו וטחין בו הכותלים בסיד, והוא לבן מאד, וטוב מן הסיד לטוח על הקירות, וכן כתוב (דניאל ה ה): על גירא די כתל היכלא, ועל כן ייחס בו המן, שהוא לבן ומפוזר על הארץ כגיר המנופץ:<br>
<br>
<b>ואונקלוס תרגם,</b> במלת כפור בשני פנים, עשאו תחלה מן וכפרת אותו מבית ומחוץ בכופר (בראשית ו יד), ולכן אמר כגיר, שבו טחין ומכסים, ועשאו עוד מן כפור כאפר יפזר (תהלים קמז טז), שהוא הקרח הדק היורד בקור, כמו שתרגם וקרח בלילה (בראשית לא מ): וגלידא נחית עלי בליליא, וממנו מינים, והאחד יקרא גליד, כמו ששנינו במשנה מקואות (ז א): אלו מעלין ולא פוסלין השלג והברד והכפור והגליד. וכן יתרגם אונקלוס בשני פנים בכתובים רבים. <br>
<br>
אבל בנוסחאות הבדוקות מן התרגום כתוב בהן דעדק דגיר כגלידא על ארעא, ופירושו עשוי חמרים חמרים כגליד על ארעא, והוא האמת, שאם היה מלשון גיר היה מתורגם כגירא דגלידא, כי כן דרך הלשון ההוא:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וירם תולעים ויבאש
id: 0216
nru: כ
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 16
htm:
</b><blockquote>הרי זה מקרא הפוך, שבתחילה הבאיש ולבסוף התליע, כעניין שנאמר (בפסוק כד): ולא הבאיש ורמה לא הייתה בו. וכן הוא הדרך לכל דבר שהוא מן המתליעים. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote><br>
ואלו היה המן מתליע בדרך הטבע כדרך שאר המתליעים, היה הדבר כן, אבל זה שהתליע בדרך נס יתכן שהרים תולעים תחלה, ואין צורך שנהפוך המקרא. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד,</span></b><span id='red'> כי הכתוב שאמר ולא הבאיש ורמה לא הייתה בו, הוא המוכיח כן, כי אלו לא היה מרים תולעים עד אשר עלה באשו תחלה, כשאמר ולא הבאיש, כבר הבטיחנו שלא הייתה בו רמה, ולמה יכפול אחרי כן ורמה לא הייתה בו?<br>
</span>אבל אם הרים תולעים תחלה כפשוטו של מקרא, הוצרך לומר שזה לא הבאיש וגם לא עלתה בו רמה כלל. ואף מן המתליעים בטבע לא יבאשו רק החמים ולחים מהם, אבל היבשים ירומו תולעים ולא יבאשו כלל כעצים המתליעים והפירות המרימים תולעים באיביהן או אחרי כן, וספר הכתוב שגם זה הבאיש בנס:<br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה אמרו (כה י יד): <br>
</b><blockquote>וכי יש לך דבר שבתחילה עושה תולעים ואחר כך מבאיש, אלא שהקב'ה בקש להראות מעשיהם לבריות, שלא יריחו את ריחו בערב וישליכו אותו, שהיה עושה כל הלילה שורות שורות של תולעים, מיד ויקצוף עליהם משה:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויסעו כל עדת בני ישראל ממדבר סין למסעיהם על פי ה' ויחנו ברפידים
id: 0217
nru: א
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>יאמר שנסעו ממדבר סין שחנו שם בנוסעם מאלים, והלכו למסעים רבים שעשו על פי השם, ואחרי כן חנו ברפידים. ואמר זה דרך קצרה, כי בנוסעם תחלה ממדבר סין חנו בדפקה, ואחרי כן באלוש, ומאלוש לרפידים, וזה טעם <b>'למסעיהם'</b>, כי היו להם מסעים ממדבר סין אל רפידים, ולא באו שם במסע הראשון, אבל לא בא עתה אלא לפרש תלונותם, כי בתחילת בואם במדבר ההוא ילונו על הלחם ועתה יריבו על המים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ואין מים לשתות העם - <br>
</span></b>כאשר באו אל המקום ההוא ולא מצאו שם עיינות מים, מיד עשו מריבה עם משה. וזה טעם וירב העם עם משה, כי התלונות במקומות שנאמר בהם <b>'וילונו'</b> היא תרעומת, שהיו מתרעמים על עניינם לאמר מה נעשה, מה נאכל, ומה נשתה, אבל <b>'וירב'</b> שעשו עמו מריבה ממש, ובאו עליו לאמר תנו לנו מים אתה ואהרן אחיך, כי עליכם הדבר ודמינו עליכם. <br>
<br>
ומשה אמר להם מה תריבון עמדי מה תנסון את ה', כי הריב הזה לנסות את ה' הוא היוכל תת לכם מים, כי אם תחרישו מעלי ותתפללו אליו אולי יענה אתכם וכן היה הדבר בלבם לנסות כאשר אמר (בפסוק ז), ועל נסותם את ה' לאמר היש ה' בקרבנו אם אין, ואז רפתה רוחם מעליו, ועמדו יום או יומיים מסתפקים במים שבכליהם, ואחרי כן ויצמא שם העם למים וילן העם על משה, כעניין התרעומות אשר המה עושים בכל מקום לבקש דבר, שיאמרו למה זה העליתנו ממצרים. וכראות משה כי צמאו התפלל לשם והגיד לפניו צרתו במריבה שעשו עמו בראשונה.<br>
<br>
<b> ור'א אמר: <br>
</b><blockquote>כי היו שתי כתות, האחת מריבה והאחת מנסה את ה'.<br>
</blockquote><b><span id='katom'>והנכון מה שאמרתי:<br>
</span></b><br>
<b


autr: רמבם
trm: : להמית אותי ואת בני ואת מקני בצמא
id: 0217
nru: ג
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>יזכירו לו בתלונותם גם המקנה, לאמר לו כי הם צריכים מים רבים, וצריך לתת עצה לכלם, ולכך נאמר בשנית ויצאו מים רבים ותשת העדה ובעירם (במדבר כ יא). <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו (מכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>השוו בהמתן לגופן, אמרו בהמה של אדם היא חייו המהלך בדרך אם אין בהמתו עמו מסתגף הוא. <br>
</blockquote>וטעם הזכירם אותי ואת בני, ולא אמרו סתם <b>'להמיתנו בצמא'</b> או <b>'להמית את כל הקהל הזה'</b> שיכלול אנשים ונשים וטף, כמאמרם בשאר המקומות (לעיל טז ג), כי יזכירו לו הבנים להרבות עליו תלונה שימהר לדבר, כי הקטנים לא יסבלו הצמא כלל וימותו לעיני אביהם, כטעם דבק לשון יונק אל חכו בצמא (איכה ד ד):<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : עבור לפני העם
id: 0217
nru: ה
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>כלשון העביר אותו לערים (בראשית מז כא), והעברתי את אויביך בארץ לא ידעת (ירמיה טו יד), שתעבור מהם אל מקום אחר, או כמו ויעבור את הכושי (ש'ב יח כג), והוא עבר לפניהם (בראשית לג ג), שקדם ללכת קודם להם. ועניין הכתוב הזה, כי העם היו ברפידים, והצור אשר יצאו ממנו המים היה בחורב, והוא הר סיני, על דעת הראשונים (ראה במסכת שבת פט ב), או מקום עיר לפני ההר קרוב לו על דעתי, כאשר אפרש עוד (להלן יט א, דברים א ו). והנה הוצרך משה לקדם לפני העם לעבור מרפידים אל חורב כמהלך פרסה או פרסאות, רחוק מן המחנה לפניהם, ועל כן אמר לו עבור לפני העם וקח אתך מזקני ישראל והלכת, כלומר שתלך עד שתראה אותי עומד לפניך על הצור בחורב:<br>
<br>
והנה הכה בצור ויצאו ממנו מים, ולא ספר הכתוב ותשת העדה ובעירם כאשר בשניה (במדבר כ יא), אבל בידוע שעשו כן. וברור הוא שלא הלכו העם אל חורב לשתות, כי לא באו לפני הר סיני עד אחרי כן בחדש השלישי. אבל שלחו שם נעריהם ובהמתם לשאוב מים ולהביא להם כמנהג המחנות. וקרוב אלי שיצאו מים מן הצור בחורב, מים קרים נוזלים, הלכו אל רפידים, ושם שתו אותם, והוא שאמר הכתוב (תהלים עח טז): ויוציא נוזלים מסלע ויורד כנהרות מים, וכתוב (שם קה מא): פתח צור ויזובו מים הלכו בציות נהר. ומה שאמר (שם עח כ): הן הכה צור ויזובו מים ונחלים ישטופו, גם הוא על הצור הזה בחורב על דרך הפשט:<br>
<br>
והסלע השני אשר היה בקדש נבקע בו כמו באר נובע מים, ועל כן אמר (במדבר כא טז): הוא הבאר אשר אמר ה' למשה, ואמרו בשירה (שם שם יח): באר חפרוה שרים, כי היה כמו באר חפורה, ולכן אמר שם (כ יא): ותשת העדה ובעירם, ששתו מיד שם באותו המקום, אבל כאן היו נהרות שוטפים ממנו ושותין בבתיהם לרצונם. ואע'פ שהיה הכל בארה של מרים, כקבלת רבותינו (במדב'ר יט כה), יתכן שהיה בפעם הראשון וכל הארבעים שנה מושך מים כנהרות שוטפות, ובפעם השנית מפני העונש אשר היה שם נעשה כמו באר חפורה מלאה מים חיים:<br>
<br>
<b><span id='pink'>וטעם ומטך אשר הכית בו - <br>
</span></b>בצווי לאהרן. והזכיר בו מכת היאור, ולא אמר <b>'והמטה אשר נהפך לנחש'</b>, או <b>'והמטה אשר עשית בו את האותות'</b>, להזכיר בו פלא, כי אז הפך המים לדם והסיר אותם מטבעם, ועתה יביא מים בצור החלמיש, והנה יעשה בו דבר והפכו:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : הנני עומד לפניך שם על הצור בחורב
id: 0217
nru: ו
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>בעבור כי הפלא במים במקום הזה עתה היה קבוע, שיהיה הבאר עימהם כל ימי המדבר כדברי רבותינו (במדב'ר יט כה), בעבור זה נגלית עליו השכינה במקום ההוא, כמו שאמר במן (לעיל טז ז): ובקר וראיתם את כבוד ה', בעבור היותו פלא קיים:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : ויאמר משה אל יהושע
id: 0217
nru: ט
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>נראה מכאן כי משה מיום היותו לפניו היה קורא אותו יהושע, וכן כתוב (להלן לב יז): וישמע יהושע את קול העם. והכתוב שאמר בעניין המרגלים ויקרא משה להושע בן נון יהושע (במדבר יג טז), למבראשונה ידבר, הודיענו כי זה הושע בן נון אשר בחרו במרגלים הוא אשר קראו משה יהושע. וכדברי רבותינו (סוטה לד ב): שאמר יה יושיעך מעצת מרגלים, להגיד כי בעבור זה המעשה שהיה משה יודע שהוא עתיד ללכת עם המרגלים קרא לו השם הזה. או נאמר כי אז קבע לו משה אותו השם בפני העדה שלא יקרא שמו עוד הושע ויהיה שמו יהושע:<br>
<br>
והטעם שציוה משה את יהושע להלחם בעמלק, בעבור שיתפלל הוא בנשיאות כפים על ראש הגבעה, ועלה שם כדי שיראה את ישראל הנלחמים וישים עינו עליהם לטובה, וגם הם יראו אותו פורש כפיו השמיימה ומרבה בתפלה ויבטחו בו ויוסיפו אומץ וגבורה:<br>
<br>
<b><span id='pink'>ובפרקי ר' אליעזר (פרק מד) עוד: <br>
</span></b>כל ישראל יצאו חוץ לאוהליהם וראו את משה כורע על ברכיו והם כורעים על ברכיהם, נופל פניו ארצה והם נופלים על פניהם ארצה, פורש את ידיו לשמים והם פורסים את ידיהם לשמים, כשם ששליח צבור מתפלל כך כל העם עונין אחריו, והפיל הקב'ה את עמלק ואת עמו ביד יהושע. ואם כן יהיה טעם <b>'ומטה האלוהים בידי'</b> לומר כי כאשר עלה על ראש הגבעה וראה את עמלק נטה ידו במטה להביא עליהם מכות דבר וחרב ואבדן, כעניין הנאמר ביהושע נטה בכידון אשר בידך אל העי כי בידך אתננה (יהושע ח יח), כי בעת היותו מתפלל וכפיו פרושות השמים לא יתפוש בידו דבר. והיה כל העניין הזה שעשה משה רבנו, מפני שהיה עמלק גוי איתן וחזק מאד, וישראל אינם מלומדי מלחמה ולא ראו אותה מעולם, כאשר אמר פן ינחם העם בראותם מלחמה (לעיל יג יז), והוא עייף ויגע ככתוב במשנה תורה (דברים כה יח), על כן פחד מהם והוצרך לכל התפלה והתחנה הזאת:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שפחד משה פן יתגבר בחרבו מפני היותו עם נוחל החרב מברכת הזקן שאמר לו ועל חרבך תחיה (בראשית כז מ), כי המלחמה מן המשפחה הזאת היא הראשונה והאחרונה לישראל, כי עמלק מזרע עשו (שם לו יב), וממנו באה אלינו המלחמה בראשית הגויים, ומזרעו של עשו היה לנו הגלות והחורבן האחרון, כאשר יאמרו רבותינו (ע'ז ב ב): שאנחנו היום בגלות אדום, וכאשר ינוצח הוא, ויחלש הוא ועמים רבים אשר אתו, ממנה נושע לעולם, כאשר אמר (עובדיה א כא): ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו והייתה לה' המלוכה. והנה כל אשר עשו משה ויהושע עימהם בראשונה יעשו אליהו ומשיח בן יוסף עם זרעם, על כן התאמץ משה בדבר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : וכאשר יניח ידו
id: 0217
nru: יא
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>על דרך הפשט, כאשר הניח ידו באונס מפני כובד ידיו ראה שגבר עמלק, וציוה לאהרן וחור שיתמכו בהם ולא יניחם עוד. <br>
<br>
<b>ורבותינו אמרו במדרש (ספר הבהיר אות קלח): <br>
</b><blockquote>וכי משה היה עושה שיגבר עמלק עליו, אלא אסור לאדם לשהות שלש שעות כפיו פרושות השמים:<br>
</blockquote><br>
<b


autr: רמבם
trm: : וטעם ויהי ידיו אמונה
id: 0217
nru: יב
pch: בשלח
lvr: C0213
prk: 17
htm:
</b>שהיו עומדות וקיימות ברוממותן, כלשון ואמנה על המשוררים דבר יום ביומו (נחמיה יא כג), וכן אנחנו כורתים אמנה (שם י יא), דבר קיים בברית, וכן היתד התקועה במקום נאמן (ישעיה כב כג), חזק. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך האמת,</span></b> נשא עשר אצבעות לרום השמים לרמוז על עשר ספירות לדבקה באמונה הנלחם לישראל, ובכאן נתבאר עניין נשיאות כפים בברכת כוהנים וסודו:<br>
<br>
<b>(יד): כתוב זאת זיכרון בספר - <br>
אמר רבי אברהם: <br>
</b>כי הוא ספר נודע, והוא <b>'ספר מלחמות ה''</b> (במדבר כא יד), וכתוב בו המלחמות שעשה השם בעבור יראיו, ויתכן שהיה מימות אברהם. ואין בדבריו אלה רק תואנה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנכון בעיני, </span></b>כי <b>'בספר'</b> ירמוז לספר התורה, כעניין שכתוב (דברים לא כו): לקוח את ספר התורה הזה, יאמר כתוב זאת בספר תורתי שיזכרו בני ישראל מה שעשה עמלק, כי מחה אמחה את זכרו ונתתי נקמתי בו ביד עמי ישראל. וזו היא המצווה שכתוב לנו במשנה תורה (דברים כה יז): זכור את אשר עשה לך עמלק. ואמר ושים באזני יהושע, לצוותו להזכיר לישראל את כל התלאה אשר באה להם על ידו, כי הוא היודע ועד, וירמוז כי אחרי שיירשו הארץ ימחו אותו, כי מצווה עליהם תחלה להכרית שבעת הגויים וינחלו הארץ, זהו שנאמר שם (כה יט): והיה בהניח ה' אלוהיך לך וגו', ואם היה בימי יהושע בן נון כן, היה מזהירם למחות אותו, אבל נשאר הארץ לרשתה בימיו הרבה מאד (יהושע יג א), ולא הגיע זמנה עד מלוך שאול:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : טעם ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם
id: 0221
nru: א
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b>כי רצה להקדים להם המשפטים, כי כאשר היה בעשרת הדברות הדבור הראשון בידיעת ה', והשני באיסור ע'ז, חזר וציוה את משה כה תאמר אל בני ישראל אתם ראיתם כי מן השמים דברתי עמכם (לעיל כ כב), שתזהירם אתה עוד שיתנו לבם למה שראו ויזהרו במצות האלו שציוויתים, כי אתם ראיתם, כנגד דבור אנכי, ולא תעשון אתי כנגד לא יהיה לך, להשלים עניין ע'ז, ואלה המשפטים כנגד לא תחמוד, כי אם לא ידע האדם משפט הבית או השדה ושאר הממון יחשוב שהוא שלו ויחמדהו ויקחהו לעצמו, לפיכך אמר תשים לפניהם, משפטים ישרים ינהיגו אותם ביניהם, ולא יחמדו מה שאינו שלהם מן הדין. <br>
<br>
<b>וכן אמרו במדרש רבה (שמות ל טו): </b><br>
<blockquote>כל התורה כולה תלויה במשפט, לכן נתן הקב'ה דינין אחר עשרת הדברות. <br>
</blockquote>וכן יפרש באלה המשפטים המשפט בעבודה זרה (להלן כב יט), ובכבוד האב (שם כא טו יז), והרציחה (שם כא יב יד), והניאוף (שם כב יח), הנזכרים בעשרת הדברות:<br>
<br>
<blockquote>ודרשו לפניהם ולא לפני כנענים <b>(תנחומא א, גיטין פח ב).</b> <br>
</blockquote>מפני שהיה ראוי לומר אשר תשים להם, כמו שאמר (לעיל טו כה): שם שם לו חק ומשפט, ואמר לפניהם, שהם יהיו הדיינין, כי על השופט יבא הלשון הזה, ועמדו שני האנשים אשר להם הריב לפני ה' לפני הכוהנים והשופטים (דברים יט יז), עד עמדו לפני העדה למשפט (במדבר לה יב), לפני כל יודעי דת ודין (אסתר א יג). <br>
<br>
<b>ודרשו עוד (שם): <br>
</b><blockquote>לפניהם, ולא לפני הדיוטות.<br>
</blockquote>מפני שכתב במשפטים והגישו אדוניו אל האלוהים (להלן פסוק ו), עד האלוהים יבא דבר שניהם (להלן כב ח), וכתוב גם כן ונתן בפלילים (להלן פסוק כב), שהם הדיינין המומחין הסמוכים עד משה רבנו:<br>
<br>
ולכך אמר בכאן שהמשפטים האלה ישימו אותם לפני האלוהים שיזכיר, ולא לפני גויים, ולא לפני מי שאינו שופט על פי התורה, והוא הדיוט לזה, שאסור לבא בפניו כשם שאסור לבא לפני הגויים. ואע'פ שידוע שההדיוט הזה יודע שורת הדין וידין לו כהוגן, אבל הוא אסור לשומו דיין ולצעוק לו שיכוף את בעל דינו לדון לפניו, וההדיוט עצמו אסור לדון להם. ואף על פי שהזכירו חכמים שתי הכתות האלה כאחת, יש הפרש ביניהם, שאם רצו שני בעלי הדין לבא לפני ההדיוט שבישראל מותר הוא, ובדקבלום עילויהו דינו דין, אבל לפני הגויים אסורין הם לבא לפניו שידון להם בדיניהם לעולם, ואפילו היו דיניהם כדיננו באותו עניין:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כי תקנה עבד עברי
id: 0221
nru: ב
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b>התחיל המשפט הראשון בעבד עברי, מפני שיש בשילוח העבד בשנה השביעית זכר ליציאת מצרים הנזכר בדבור הראשון, כמו שאמר בו (דברים טו טו): וזכרת כי עבד היית בארץ מצרים ויפדך ה' אלוהיך על כן אנכי מצווך את הדבר הזה היום. ויש בה עוד זכר למעשה בראשית כשבת, כי השנה השביעית לעבד שבתון ממלאכת אדוניו כיום השביעי. ויש בה עוד שביעי בשנים שהוא היובל, כי השביעי נבחר בימים ובשנים ובשמיטות, והכל לעניין אחד, והוא סוד ימות העולם מבראשית עד ויכלו. ולכן המצווה הזאת ראויה להקדים אותה שהיא נכבדת מאד, רומזת דברים גדולים במעשה בראשית:<br>
<br>
ולכך החמיר בה הנביא מאד, ואמר אנכי כרתי ברית את אבותיכם מקץ שבע שנים תשלחו איש את עבדו ואיש את שפחתו (ירמיה לד יג יד), וגזר בעבורה הגלות (שם יז - כב): כאשר תגזור התורה גלות על שמטת הארץ (ויקרא כו לד - לה), וכמו שאכתוב עוד בעזרת ה' (בויקרא כה ב). וכאשר השלים משפט המצווה הזאת בעבדים העברים, החל במשפט לא תרצח שהיא החמורה, ובכבוד האבות, ובלא תגנוב, וחזר למשפט מכה איש בלי שימות בה, ואחרי כן לרציחת העבד שהיא חמורה ממיתת הולדות, ואחרי כן לאברי הישראלים והעבדים, ואחרי כן לנזקי הבהמות במיתה. וכל הפרשיות בסדור ובכוונה נכונה:<br>
<br>
<b>(ג): ויצאה אשתו עמו - <br>
כתב רש'י: <br>
</b><blockquote>וכי מי הכניסה שתצא, אלא מגיד שהקונה עבד עברי חייב במזונות אשתו ובניו. <br>
</blockquote><br>
<b>ומדרש חכמים הוא (מכילתא כאן): והכניסו עמה הבנים (שם): <br>
</b><blockquote>מכתוב שאמר אחר כן ויצא מעמך הוא ובניו עמו (ויקרא כה מא). <br>
</blockquote>ולא נתברר לי בדין הזה אם מעשה ידי האשה והבנים לאדון כל הימים אשר יזון אותם. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והנראה בעיני</span></b> שהוא נכנס במקום הבעל, כי חמלה התורה על האשה והבנים שחייהם תלויין להם מנגד מצפים לידי הבעל, ועתה שנמכר יאבדו בצרתם, ולכן ציוה את האדון אשר הוא לוקח מעשה ידיו להיות להם במקומו. ואם כן לא יהיה על האדון רק חיוב הבעל בלבד, ייקח מעשה ידיהם כאשר יעשה הבעל ויזון ויפרנס, וזהו לשון ויצאה אשתו <b>'עמו'</b>, כי הייתה אשת העבד עם בעלה כשפחה לאדניו, שהרי מעשה ידי שניהם שלו והוא חייב במזונותיהם, אין ביניהם אלא שהרשות ביד האשה ללכת לנפשה, וכן הבנים אינו חייב להם במזונותם אלא בקטנן בזמן שהאב מצווה או נוהג לזון אותם.<br>
 <br>
<b>וכן פירש רש'י במס' קדושין (כב א ד'ה דלאו):<br>
</b><blockquote>וכל זה חמלה מאת השם עליהם ועל העבד שלא ימות בצערו בהיות עמלו בבית נכרי, ובניו ואשתו יהיו נעזבים. <br>
ואע'פ שלא היה הוא מחויב במזונותם מדין התורה, כמו שנתבאר בתלמוד בכתובות (מט א), אבל כיון שדרך כל הארץ לפרנס אדם אשתו ובניו הקטנים ציוה האל ברחמיו להיות הקונה כאב רחמן להם. <br>
</blockquote>וכוונת חכמים בבניו הבנים והבנות. <br>
<br>
<b>וראיתי במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>יכול שיהא חייב במזונות ארוסה ושומרת יבם? <br>
ת'ל אשתו, להוציא שומרת יבם שאינה אשתו. <br>
עמו, להוציא ארוסה שאינה עמו. <br>
</blockquote>וגם זה ראיה לדין שאמרתי, כי אין מנהג הארוסה ושומרת יבם לסמוך על האיש, ולכן לא הטילה התורה מזונותם על האדון, ואפילו נתחייבו היבם והארוס לזון אותם מן הדין בזמן הידוע בתלמוד (כתובות נז א), הוא עליו כשאר חובותיו, ולא נתחייב בהן האדון:<br>
<br>
<b>ושוב מצאתי במכילתא אחריתא דרבי שמעון: <br>
</b><blockquote>אם בעל אשה הוא, מה הוא חייב במזונותיו, אף לאשתו ובניו חייב במזונותיהן. <br>
עדין אני אומר אשה ובנים שהיו לו עד שלא לקחו רבו חייב במזונותיהן, שמתחלה לא לקחו אלא על מנת כן, אבל אשה ובנים שהיו לו משלקחו רבו לא יהא חייב במזונותיהן?<br>
ת'ל: אם בעל אשה הוא וגו', שתי נשים כאן, אחת עד שלא לקחו רבו ואחת משלקחו רבו. <br>
<b>יכול </b>אפילו היו לו ארוסה ושומרת יבם שהוא אינו חייב במזונותיהן רבו חייב במזונותיהן, אשתו ובניו יוכיחו שהוא אין חייב במזונותיהן ורבו חייב במזונותיהן? <br>
ת'ל: ויצאה אשתו עמו, אשה שהיא עמו חייב, יצאה זו שאינה עמו. <br>
<b>יכול </b>אפילו שאינה ראויה להתקיים עמו, כגון אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט? <br>
ת'ל: ויצאה אשתו עמו, מי שראויה להתקיים עמו יצאה זו וכו'. <br>
<b>יכול</b> אפילו נשא אשה שלא מדעת רבו? <br>
תלמוד לומר: הוא, מה הוא מדעת רבו אף אשתו מדעת רבו. <br>
<b>יכול </b>יהא מעשה בניו ובנותיו של רבו, ודין הוא, ומה עבד כנעני שאין רבו חייב במזונותיו מעשה בניו ובנותיו של רבו, עבד עברי שרבו חייב במזונותיו אינו דין שיהא מעשה בניו ובנותיו של רבו? <br>
תלמוד לומר: הוא, הוא מעשה ידיו של רבו, ואין מעשה בניו ובנותיו של רבו. ויצאה אשתו עמו, אל תפרישנו מאשתו, אל תפרישנו מבניו. <br>
</blockquote>עד כאן הברייתא הזו.<br>
<br>
<b><span id='katom'>ועדיין אני אומר</span></b> שאם רצו אשתו ובניו ליזון משל אדון הוא לוקח מעשה ידיהם כמו שכתבתי, ולא באו למעט בברייתא הזו אלא שאינם שלו כדין עבד כנעני, וכדין העבד עצמו, אלא יכולים הם לומר אין אנו ניזונין ואין אנו עושים. ונתחדש לנו מן הברייתא הזו שאם נשא אשה שלא ברצון אדניו אינו חייב במזונותיה ולא במזונות ולדיה, שכיון שברשות אדניו למסור לו שפחה כנענית אינו חייב במזונות הישראלית הזאת. ודרשו עוד ממלת עמו שלא תפרישנו מאשתו ומבניו, לומר שאין רבו יכול לומר לו עם השפחה שמסרתי לך תתייחד ותישן בלילה ולא עם אשתו הישראלית, אלא הרי הדבר ברשות העבד:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : אם אדניו יתן לו אשה
id: 0221
nru: ד
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>בכנענית הכתוב מדבר. או אינו אלא ישראלית? <br>
ת'ל: האשה וילדיה תהיה לאדניה, הא בכנענית הכתוב מדבר. <br>
</blockquote>זה לשון הברייתא השנויה במכילתא. <br>
<br>
<b>וכתב רש'י: <br>
</b><blockquote>שהרי העבריה אף היא יוצאה בשש, ואפילו לפני שש אם הביאה סימנים, שנאמר (דברים טו יב): כי ימכר לך אחיך העברי או העבריה. <br>
</blockquote>ואין זה מכוון כהוגן, כי אם נאמר שהיא בישראלית, לא במוכר את בתו לאמה שיוצאה בסימנים, כי היאך יתננה לו אדוניו והוא אין בידו למוסרה לשום אדם אחר. וכן הראיה שאמר שאף היא יוצאה בשש אינה אלא לדבריו שכתב במוכר עצמו שאינו נמכר אלא לשש, והם בתלמוד דברי יחיד (קידושין יד ב), והלכה במוכר עצמו שנמכר לשש ויותר על שש. ואם כן אין אשה יוצאה בשש אלא כשמכרה אביה. אבל מה שאמרו הא בכנענית הכתוב מדבר, מפני שאמר האשה וילדיה תהיה לאדניה, שהילדים בכנענית לאדון, שולד שפחה כנענית כמוה (שם סו ב), אבל בישראלית אפילו הייתה גדולה, ואפילו נאמר שתהא האשה רשאה למכור עצמה, בניה של אב הן:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : והגישו אדניו אל האלוהים
id: 0221
nru: ו
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>לב'ד, צריך שימלך במוכריו שמכרוהו לו (<b>מכילתא</b>). <br>
</blockquote><br>
<b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי נקראו השופטים אלוהים בעבור שהם מקיימי משפטי האלוהים בארץ. <br>
</blockquote><br>
<b><span id='katom'>ולדעתי יאמר</span></b> הכתוב והגישו אדניו אל האלוהים, עד האלוהים יבא דבר שניהם (להלן כב ח), לרמוז כי האלוהים יהיה עימהם בדבר המשפט, הוא יצדיק והוא ירשיע. וזהו שאמר (שם): אשר ירשיעון אלוהים, וכך אמר משה כי המשפט לאלוהים הוא (דברים א יז). וכך אמר יהושפט כי לא לאדם תשפטו כי לה' ועמכם בדבר משפט (דהי'ב יט ו). <br>
<br>
וכן אמר הכתוב אלוהים ניצב בעדת אל בקרב אלוהים ישפוט (תהלים פב א), כלומר בקרב עדת אלוהים ישפוט, כי האלוהים הוא השופט. וכן אמר ועמדו שני האנשים אשר להם הריב לפני ה' (דברים יט יז). וזה טעם כי לא אצדיק רשע (להלן כג ז): על הפירוש הנכון. <br>
<br>
<b>ובאלה שמות רבה (ל כד) ראיתי: <br>
</b><blockquote>אלא בשעה שהדיין יושב ודן באמת, כביכול מניח הקב'ה שמי השמים ומשרה שכינתו בצדו, שנאמר (שופטים ב יח): כי הקים ה' להם שופטים והיה ה' עם השופט:<br>
<br>
<b></b></blockquote><b><span id='pink'>ועבדו לעולם - <br>
</span>פירשו רבותינו (במכילתא כאן): <br>
</b><blockquote>כי הוא עד היובל. <br>
<br>
<b></b></blockquote><b>ואמר ר'א: <br>
</b><blockquote>כי פירוש עולם זמן בלשון הקדש, כבר היה לעולמים אשר היה מלפנינו (קהלת א י), זמנים, וישב שם עד עולם (ש'א א כב). ולכן אמר ועבדו לעולם, לזמנו של יובל, שאין במועדי ישראל זמן ארוך ממנו, ויציאת חירות כאלו עולם מתחדש לו.<br>
</blockquote> ויהיה פירושו שישוב לזמנו הראשון שהיה חפשי. <br>
<br>
<b><span id='katom'>והמשכיל יבין</span></b> כי לעולם כמשמעו, כי העובד עד היובל עבד כל ימי עולם. <br>
<br>
<b>ולשון מכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>רבי אומר: בא וראה שאין עולם אלא חמישים שנה, שנאמר ועבדו לעולם, עד היובל. <br>
</blockquote>ושכח ר'א מה שהשכיל וכתב במקום אחר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לא תצא כצאת העבדים
id: 0221
nru: ז
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>כיציאת עבדים כנענים בשן ועין. <b>לשון רש'י. </b><br>
</blockquote>וכן דרשוהו רבותינו (במכילתא כאן). <br>
<br>
וכך הוא, שאין עבד עברי נקרא עבד סתם. ואני תמה, ולמה הוצרך הכתוב לומר כן. <br>
<b><span id='katom'>ואולי</span></b> שלא נדון בעבריה שתצא גם בשן ועין בק'ו מן הכנענית. ואמר זה בעבריה, והקיש אליה העברי:<br>
<br>
<b>אבל בעל הלכות גדולות כתב: <br>
</b><blockquote>מפני שיציאת העבדים בשן ועין קנס הוא ואין למדין מן הקנסות. <br>
</blockquote>עשה זה מצות לא תעשה, יזהיר את האדון שאם בא להוציאה מרשותו בשן ועין שיעבור בלאו, אבל ישלם דמי השן והעין, ותהיה עמו ליעוד עד הזמן, כי יהיה זה רעה רבה שהפיל את שינה בכעסו עמה ויוציאנה מביתו אשר הייתה מייחלת לייעודו לאחר שפגם אותה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועוד, </span></b>כי פעמים רבות יהיו דמי הנזק בראשי האיברים יותר מדמי עבודתה בהיות קרוב לבא עתה. והחמיר הכתוב על האדון בלאו, שלא יגזול ממנה דמי ראשי אבריה אפילו ירצה להוציאה בהם. ואפשר שההוצאה עצמה אסורה עליו עד הזמן, כי חייבו הכתוב במזונותיה ולעמוד עמו אולי תמצא חן בעיניו ותתייעד, כאשר הזהיר בלאו בשארה כסותה ועונתה לא יגרע. ולזה הדעת ימנה לא תצא כצאת העבדים בכלל שס'ה מצות לא תעשה:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : לעם נכרי לא ימשול למכרה
id: 0221
nru: ח
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><blockquote>אינו רשאי למכרה לאחר לא האדון ולא האב. בבגדו בה, אם בא לבגוד בה שלא לקיים מצות ייעוד, וכן אביה שבגד ומכרה לזה. <b>לשון רש'י.</b> <br>
</blockquote>וא'כ יהיה לעם נכרי כמו לאיש נכרי, ולא מצינו לו חבר בכל הכתוב. ושמא יהיה למ'ד לעם נמשך, לעם לנכרי לא ימשול למכרה, ופירושו כמו תתננו מאכל לעם לציים (תהלים עד יד), שפירש מי הוא העם, אנשי הציים, כן אמר לא ימשול למכרה לעם, ופירש לנכרי, כלומר לאיש נכרי מכל העם, והיה <b>'נכרי'</b> כמו ועצביך בבית נכרי (משלי ה י), בבית איש אחר, מנכריה אמריה החליקה (שם ב טז): שאינה אשתו, וכל זה לקיים דברי חכמים (קידושין יט א): שאומרים כך שאין אדם רשאי למכור את בתו לשפחות אחר שפחות, ואמרו (שם): כיון שבגד בה שוב אינו רשאי למכרה:<br>
<br>
<b>אבל ראיתי במכילתא (כאן): <br>
</b><blockquote>לעם נכרי לא ימשול למכרה, הרי זו אזהרה לב'ד שלא ימכרנה לנכרי. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ונראה מלשונם </span></b>שאינה אזהרה שלא ימכרנה פעם אחרת לא לזה ולא לאחר, אבל היא מניעה לגמרי מן הנכרי, שלא ימכור אדם בתו לשפחות לגוי, כי מפני שאמר בעבד עברי ונמכר לגר תושב עמך או לעקר משפחת גר (ויקרא כה מז), הוצרך לומר שלא יעשה כן באשה. והטעם ידוע. וזה פשוטו של מקרא בודאי, שאמר כי אחרי שהפדה האב המוכר לא יוכל למכרה לגוי, והוא הדין מתחילה, אבל כי לפעמים אדם רוצה מאד לפדות את בתו מן האדון שלא יעדה ויחפוץ למכרה לגוי לשנה או לשנתיים להוציאה ממנו, והזהירו הכתוב מזה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>או</span></b> יחזור לתחילת העניין, כי ימכור את בתו לאמה לא ימשול למכרה לנכרי. וא'כ מה שדרשו בתלמוד (קידושין יח ב): שלא ימכור אדם את בתו לשפחות אחר שפחות, הוא מייתור בבגדו בה, שהרי לעם נכרי איננו רשאי למכרה לעולם, וא'כ למה אמר בבגדו בה? שמשמעו לומר דכיון שבגד בה פעם אחת ומכרה לשפחות לא יבגוד בה פעם אחרת. לפיכך ידרשו הכתוב כן לעם נכרי לא ימשול למכרה ובבגדו בה, כלומר ולא ימשול למכרה בבגדו בה, שכיון שמכרה שוב לא ימכרנה. ובהרבה מקומות דרשו כך, קרי ביה הכי לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה או מכור (דברים יד כא), תתננה ואכלה או מכור לנכרי (פסחים כא ב), וכן דרשו בכאן ויצאה חנם אין כסף (להלן פסוק יא), ומפני הייתור עשו מהן שתי יציאות, ויצאה חנם, ויצאה אין כסף. ולמדו ממנה יציאה בנערות, ובבגרות למי שאין לה נערות, והוא בגר דאילונית כמו שאמור בתחלת קדושין (ד א):<br>
<br>
<b><span id='katom'>ודרך הפשט</span></b> בפרשה זו שיאמר כי ימכור איש את בתו הקטנה לאמה לא תצא כצאת העבדים האלה הנזכרים בשביעית (לעיל בפסוק ב): וביובל (ויקרא כה מ), שלא יוכל האב להוציאה מביתו לעולם אם תיטיב הנערה בעיניו ותישא חסד לפניו, אבל יקחנה לו לאשה כרצונו. ואם רעה בעיני אדוניה אשר יעדה להיות לו לאשה, כי הקונה בת ישראל לקחתה לו לאשה יקנה אותה, והנה היא מיועדת לו מן הסתם. ועתה אם לא יחפוץ בה אדוניה, והפדה האב הנזכר, כי אסור לו להניחה עוד ביד אדון מעת שיאמר לא חפצתי לקחתה, ולא יוכל למכרה לעם נכרי בבואו לבגוד בה, כי זאת בגידה שימכור אדם בתו זולתי למי שיוכל לישא אותה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>או טעמו </span></b>שכל מוכר בתו בוגד בה. ואם שלש אלה, היעוד לו או לבנו או הפדיון לא יעשה לה, אז תצא חנם אין כסף כצאת העבדים הנזכר:<br>
<br>
<b


autr: רמבם
trm: : כמשפט הבנות יעשה לה
id: 0221
nru: ט
pch: משפטים
lvr: C0221
prk: 21
htm:
</b><b><span id='katom'>על דרך הפשט יתכן שיאמר</span></b> שאם ייעדנה הקונה לבנו, והוא השידוך שישדכנה לו, כי יעוד לשון זימון הוא, מן המועד אשר יעדו (ש'ב כ ה), כמשפט אשר יעשה האדם לבנותיו יעשה לה, שיתן לה משלו כמוהר הבתולות. וציוה בזה כאשר ציוה בהענקה, והכל חסד מאתו יתעלה. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועל דרך רבותינו, והוא האמת,</span></b> כמשפט הבנות אשר ישיאו אותן האבות יעשה לה הבן. ופירש משפטן כי אם ייקח אחרת, שארה כסותה ועונתה של זו לא יגרע, ואין צורך לומר אם לא ישא אחרת, כי הכתוב דבר בהווה:<br>
<br>
<b>ופירש רש'י: <br>
</b><blockquote>שארה מזונות, כסותה כמשמעה, עונתה תשמיש. וכן אמר אונקלוס זיונה. <br>
</blockquote><br>
<b>ובגמרא (כתובות מז ב) אמרו: <br>
</b><blockquote>על מי שאמר כך והאי תנא סבר מזונות דאורייתא, דתניא שארה אלו מזונות, וכן הוא אומר וימטר עליהם כעפר שאר וגו' (תהלים עח כז). <br>
</blockquote>והמובן בסוגיית הגמרא שהם דברי יחיד, והלכה מזוני תקינו לה רבנן. <br>
<br>
<b><span id='katom'>וגם על דרך הפשט</span></b><span id='red'> למה יזכיר במזונות שאר, שהוא הבשר, והראוי שיזכיר לחמה, כי על הלחם יחיה האדם, ובו יהיה החיוב? <br>
<br>
</span><b>וחשב ר'א לתקן זה, ופירש: <br>
</b><blockquote>שארה מזון, שיעמיד שארה שהיא בשרה. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>ואין בזה טעם,</span></b> שיאמר הכתוב לא יגרע הבעל בשרה:<br>
<br>
<b><span id='katom'>ולכך אני אומר</span></b> כי פירוש שאר בכל מקום בשר הדבק והקרוב לבשרו של האדם, נגזר מלשון שאר, כלומר שאר בשרו, מלבד בשר גופו. ויקראו הקרובים שאר, אל כל שאר בשרו (ויקרא יח ו), שארה הנה (שם יז), כעניין אך עצמי ובשרי אתה (בראשית כט יד), ויאכל חצי בשרו (במדבר יב יב). <br>
<b><span id='katom'>וכן </span></b>שם ושאר נין ונכד (ישעיה יד כב), זרעו הקרוב אליו. <br>
<b><span id='katom'>וכן</span></b> בכלות בשרך ושארך (משלי ה יא), עצמך ובניך, שהם הבשר הקרוב לך, ויקרא הבשר הנאכל שאר, וימטר עליהם כעפר שאר (תהלים עח כז), כי הבשר הנאכל ידבק באוכל ויחזור לבשרו. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ויתכן</span></b> שיהיה מזה בכלות בשרך ושארך (משלי ה יא), בשר גופך ושאר הבשר הנעשה מן המאכל יכלה ולא יהיה לך לבשר. ותקרא האשה שאר לבעל, כמו שדרשו (יבמות כב ב): כי אם לשארו, שארו זו אשתו, והוא מן העניין שאמר ודבק באשתו והיו לבשר אחד (בראשית ב כד). והנה שארה קרוב בשרה. וכסותה כסות מיטתה, כמו שנאמר (להלן כב כו): כי היא כסותו לבדה במה ישכב. ועונתה הוא עונה שיבוא אליה לעת דודים:<br>
<br>
ואם יהיה פירוש שאר כמו בשר כדברי המפרשים (רש'י והרד'ק בתהלים עח כז והרד'ק כאן), ונאמר כי אל כל שאר בשרו (ויקרא יח ו): כמו בשר בשרו, כעניין שנאמר (בראשית לז כז): כי אחינו בשרנו הוא, ג'כ נפרש שארה לא יגרע, שלא ימנע ממנו בשרה, כלומר הבשר הראוי לה, והוא בשר הבעל אשר הוא עמה לבשר אחד. <br>
<br>
<b><span id='katom'>ועניין הכתוב,</span></b> שאם ייקח אחרת, קרוב בשרה של זו וכסות מיטתה ועת דודיה לא יגרע ממנה, כי כן משפט הבנות. <br>
<b><span id='katom'>והטעם, </span></b>שלא תהיה האחרת יושבת לו על מטה כבודה והיו שם לבשר אחד, וזו עמו כפילגש ישכב עמה בדרך מקרה ועל הארץ כבוא אל אשה זונה, ולכן מנעו הכתוב מזה. <br>
<br>
<b>וכך אמרו חכמים (כתובות מח א): <br>
</b><blockquote>שארה זו קרוב בשר, שלא ינהג בה כמנהג פרסיים שמשמשין מטותיהן בלבושיהן. <br>
</blockquote><b><span id='katom'>וזה פירוש נכון,</span></b> כי דרך הכתוב בכל מקום להזכיר המשכב בלשון נקי ובקצור, ולכן אמר באלו ברמז שארה כסותה ועונתה, על שלשת העניינים אשר לאדם עם אשתו בחבורן. ויבא זה כהוגן על דין ההלכה, ויהיו המזונות ומלבושי האשה תקנה מדבריהם:<br>
<br>
<b


